Eglitis Imants

Par cilvēka psihi

Imants Eglitis

PAR CILVĒKA PSIHI

Ievads

Interese par cilvēka psihiskās darbības izpaus mēm mūsu dienās ir Joti liela un arvien pieaug, taču par tām tiek runāts un rakstīts vēl samērā maz. Grā* mātas mērķis ir šo trūkumu kaut nedaudz novērst.

Grāmatas atsevišķās daļās ir runa gan par psihiski veselu, gan slimu cilvēku, bet, ievērojot to, ka cilvēks visā savā daudzveidībā vienmēr ir apskatāms kopumā, vienotībā, abi stāvokļi nav strikti viens no otra nošķirti.

No daudzām aktuālām tēmām esam izvēlējušies tās, kuras, no mūsu viedokļa raugoties, var radīt interesi ik vienā lasītājā — tie ir jautājumi par garīgā darba higiēnu, cilvēku emocionālās un intelektuālās dzīves attīstību, alkoholismu, narkomānijām utt.

Sīkāk ir iztirzāti tie psihiskās darbības patoloģijas gadījumi (tā sauktie murgi, aplama uzvedība), kuri reizēm sadzīvē rada pārpratumus, pat nepamatotus konfliktus.

Grāmatas nolūks, protams, nav apskatīt slimību diagnostiku un ārstēšanu — šie speciālie jautājumi arī turpmāk lai paliek tikai speciālistu ziņā — mēs centāmies tikai sniegt īsu un populāru ieskatu par dažām iespējamām psihiskās darbības patoloģijas izpausmēm, lai tādējādi mazinātu vēl nereti sastopamos kazuistiskos, pat mistiskos uzskatus par psihiskām slimībām un psihiatrijas zinātni.

Grāmatā skarti gan psiholoģijas, gan psihiatrijas jautājumi, pie tam atsevišķās vietās bija jāsaskaras ar faktu, ka dažos gadījumos viens un tas pats termins katrā no šīm zinātnes nozarēm ietver nedaudz atšķirīgu saturu. Šādos gadījumos autors pieturējies pie apzīmējuma psihiatriskās nozīmes (piemēram, psihiatrijas klīnikā izplatīts ir apzīmējums «mazvērtības sajūta», tajā pašā laikā psiholoģijā pareizāk runāt par «mazvērtības izjūtu»).

GALVENAIS — MĒRĶTIECTBA !

Jautājums, kā labāk organizēt garīgo darbu. Interesē gandrīz vai ikvienu cilvēku — gan tos, kuriem garīgais darbs ir saistīts ar profesiju, gan tos, kuriem tas ir atpūta, atslodze pēc fiziskā darbā pavadītas dienas.

Garīgā darba higiēnas un organizācijas jautājumi ir ārkārtīgi sarežģīti, pie tam daudzi no tiem, piemēram, hipnopēdija, ātrlasīšana, zinātniskā līmenī tiek pētīti un izstrādāti tikai pašreiz un vēl gaida savu galīgo atrisinājumu.

Tieši šajā nodaļā ir vietā atcerēties domu par to, ka ikkatrs cilvēks ir atšķirīgs, individuāls, savādāks, tā dēļ ieteikumi, kuri der vieniem (kādam atsevišķam cilvēkam vai raksturu grupai), var būt ne tikai nederīgi un neizpildāmi, bet pat kaitīgi citiem. Ne velti bijušais olimpiskais čempions šķēpa mešanā Jānis Lūsis intervijās arvien uzsvēra, ka atsevišķu sportistu treniņu metodēm ir daudz kopēja, bet detaļās tām jābūt arī atšķirīgām, individualizētām un ka aplam būtu trenēt visus sportistus vienādi. Labākos rezultātus sasniedz tie sportisti, kas spēj atrast tieši sev piemērotās metodes. Vēl jo vairāk šo vispārējo patiesību var attiecināt uz katra cilvēka psihiskām īpatnībām un garīgo darbu.

Tas nozīmē, ka šajā nodaļā izteiktās domas nav jāuzskata par kategoriskām rekomendācijām, bet gan tikai par ieteikumiem un arī pamudinājumiem katram pašam izmēģināt, kas no ieteiktās garīgā darba metodikas ir noderīgs un pārņemams, kas — atmetams.

Lai ķertos pie darba un tam būtu panākumi, nepieciešams mērķis. Pie tam šim mērķim, no vienas pu ses, jābūt pietiekami reālam un sasniedzamam, no otras puses, — arī pietiekami lielam un ar tālāku perspektīvu. Tikai tas, kas tic savam darbam un izraudzītajam mērķim un apzinās, ka ikkatrs kareivis var kļūt

par ģenerāli, var nākotnē cerēt uz labiem panākumi ikvienā dzīves nozarē.

Kad pasaules vairākkārtējam rekordistam svarcelšanā Jurijam Vlasovam jautāts, kā viņš spējis tik daudzas reizes labot pasaules rekordus, viņš atbildējis, ka rekords nekad nav bijis viņa treniņu galamērķis, bet vienmēr tikai posms vēl tālāka mērķa sasniegšanai. Programmējot sevi citādi, viņš noteikti nebūtu sasnie dzis tik izcilus rezultātus.

Laimīgā kārtā, domājot par nākotni, neviens nekad precīzi nezina savu spēju robežu. Vairākumā gadījumu to nezina ne vien pats cilvēks, to par viņu nav spējuši pateikt arī it kā autoritatīvi vērtētāji, nav palīdzējuši arī eksperimentāli testi. Un tas ir labi, jo tikai vēlreiz apliecina seno dzīves gudrību, ka «katrs pats ir savas laimes kalējs».

Par iestāju eksāmenu nozīmi, atlasot aktieru fakultātes studentus, interesanti saka Tartu teātra «Vanemuine» galvenais režisors Kārels Irds: «Iestāju eksāmenā, kā vispār jebkurā stingri reglamentētā pasākumā daudz brīvāk jūtas izmanīgākās viduvējības. Smalkākas, apdāvinātākas dabas cilvēki bieži vien iekrīt, neiztur pārbaudi. Un notiek liktenīga kļūda: institūtā uzņem citu, nevis to, kuru vajadzēja.»

Vēstures piemēri rāda, ka daudzi jo daudzi it kā pravietiski paredzējumi nav (par laimi!) piepildījušies. Marks Tvens bērnībā uzskatīts par nespējīgu, Nilsa Bora vecākiem izteikta līdzjūtībā sakarā ar dēla (vēlākā Nobela prēmijas laureāta!) nepiemērotību dzīvei, Tomasu Alvu Edisonu skolotāji ieteikuši izņemt no skolas. Vēl var minēt arī Albertu Einšteinu — relativitātes teorijas atklājēju, kura sekmes fizikā augstskolas laikā bija visai viduvējas … Apmeklējot māju Jasnaja Poļanā, nācies dzirdēt ekskursijas vadītājas stāstījumu par to, ka bērnībā Ļevs Tolstojs salīdzinājumā ar saviem brāļiem vērtēts kā slinks un nespējīgs.

Protams, rēķinoties ar realitāti, mērķi ir atšķirīgi sešpadsmit un piecdesmit gadu vecumā, tomēr arī padzīvojis cilvēks var nesteigties sevi priekšlaicīgi «norakstīt». Tā, piemēram, starptautiskais šaha lielmeistars R. Birns, spēlēdams starpzonu turnīrā Ļeņingradā 1973. gadā, pārsteidza pasauli ar to, ka sporta veterāna vecumā — 45 gados vēl arvien turpināja šahā progresēt, jo tika sasniedzis savu lielāko panākumu — pirmo reizi mūžā iekļuva pretendentu mačos. Kanādas neiroķirurgs Penfīldsdaiļliteratūrai pievērsās tikai sešdesmit gadu vecumā, 63 gadu vecuma viņš uzrakstīja savu pirmo romānu, bet 70 gados — romānu par Hipokrātu — «Lāpa», kas tulkots daudzās pasaules valodās, arī krieviski. Dž. T. di Lampeduza savu pasaulslaveno romānu «Gepards» uzrakstīja pāris gadus pirms nāves. Pie tam tā nav vis viena no rakstnieka grāmatām, bet vienīgā, jo rakstniecībai viņš pievērsās tikai mūža beigās! Savas dzīves laikā viņš tikai nedaudziem bija zināms kā literatūras pazinējs.

Gēte mira 83 gadu vecumā, un tikai gadu pirms nāves viņš pabeidza «Fausta» otro daļu. Mikelandželo mira 89 gadu vecumā un nepameta darbu līdz pat nāvei. Lielā vecumā strādāja arī T. Zaļkalns un A. Upīts.

Reizēm izraudzītā mērķa labad cilvēki pat brieduma gados maina specialitāti, pat beidz otru augstskolu, kamēr atrod savu īsto vietu dzīvē. Atteikušies no pamata specialitātes un kļuvuši par rakstniekiem vairāki sabiedrībā pazīstami cilvēki. Interesanti, ka to vidū ir daudzi ārsti, piemēram, A. Cehovs, A. Kronins, A. Konans-Doils, M. Birze. Dramaturgs G. Priede ir arhitekts, bet rakstnieks J. Mauliņš — jurists. Igaunijas PSR 1976. gada žurnālistikas prēmiju ieguva bijušais psihiatrs, pašreizējais radio sociologs P. Lastings, bet Tartu Valsts universitātes Psihiatrijas katedras docents, Igaunijas republikas prēmijas laureāts zinātne V. Vahings sarakstījis vairākas daiļliteratūras grāmatas, arī lugas, ir Igaunijas PSR Rakstnieku savienības biedrs, pats ir arī spēlējis savās lugās un filmējies.

Mērķa piepildīšana lielā mērā ir atkarīga no katra cilvēka konkrētajiem apstākļiem. Seit tomēr jāpiebilst, ka bieži nenovērtējam cilvēka dabas dotumus, bet apstākļu lomu, gluži otrādi, nepamatoti pārvērtējam — kā labvēlīgā, tā nelabvēlīgā nozīmē. Arī šeit vēstures pieredze rāda, ka lielie dzīvokļi, rakstāmgaldi, ērtie darba kabineti laikam daudz mazāk veicinājuši radošo darbu, nekā varētu gaidīt, un diezin vai tiem pašiem autoriem visnozīmīgākie darbi nav radušies, dzīvojot minimālā sadzīves komfortā — komunālajos dzīvokļos, vienā istabā. Tātad ārējo apstākļu nozīme attiecībā uz cilvēka garīgo darbu nebūt nav tik liela un noteicoša. Ar to, protams, nav domāts slavināt diskomfortu kā radošā darba priekšnoteikumu, bet gan uzsvērt cilvēka dabisko spēju prioritāti attiecībā pret apstākļiem.

Nabadzībā bērnību ir pavadījis N. Ņekrasovs un M. Gorkijs, bet J. Jaunsudrabiņš savus pirmos darbus papēra ekonomijas labad rakstījis uz konvertu otrām pus.em.

Tā nav doma ne par slavu, ne vārdu, ne materiāliem labumiem, kas diktē šo virzīšanos uz mērķi, kas neļauj apstāties un nedod miera. Tā ir vārdos grūti izsakāma iekšēja nepieciešamība apliecināt sevi darbos. Ikvienam skaidrs, ka vieglāk kļūt par valsts vadošo hokejistu, spēlējot kadā no centrālajām Maskavas klubu komandām. Taču 1976. —1977. gada hokeja sezonā par PSRS labāko hokejistu (un pēc pasaules čempionāta Vīnē — par pasaules labāko uzbrucēju) tika atzīts Helmūts Balderis no Rīgas. Viņš uzaudzis tepat, mfisu republikas galvaspilsētā un kļuvis pazīstams visā pasaulē, pateicoties iedzimtam talantam, raksturam un darbam. Mūsu Rīga uzaudzis un mūžu nodzīvojis pirmais pasaules amatieru šaha čempions Hermanis Matisons. Ari 1960.—1961. gada pasaules šaha čempions Mihails Tāls tepat izveidojies no iesācēja līdz lielmeistaram un pirmajam cilvēkam šaha pasaulē. Dace Akmentiņa, dzimusi un augusi Latvijas laukos, bijusi apveltīta ar milzu talantu un pēc tā laika kompetentu speciālistu vērtējuma atzīta par vienu no lielākajām aktrisēm Eiropa.

Bet visi tie mūsdienu jaunieši, kas, ērti sēžot uz dīvāniem vai kafejnīcās pie konjaka glāzītes, rezonē par grūtībām un iespēju trūkumu un spriež, ka nav vērts censties, jo «tikpat nekas neiznāks, visas labās vietas sporta, mākslā, literatūrā, zinātnē jau aizņemtas, visi lielie darbi padarīti», šie jaunieši bieži vien neizmanto savus dotumus, gribasspēku un labvēlīgos apstākļus. Tā vien gribas viņiem pajautāt — vai jūs, liekot roku uz sirds, varat teikt, ka, par spīti grūtībām un neveiksmēm, esat strādājuši vaiga sviedros un izdarījuši visu, kas_ atkarīgs tikai no jums pašiem? Un visbiežāk tad izradās, ka daļa no šiem «vecīgajiem» jauniešiem, gudrajiem spriedelētajiem, visiem pieejamās un pat obligātās izglītības apstākļos ar grūtībām beiguši vidusskolu, ka daļa studē uz trijniekiem, bet vēl citi nav gandrīz neko darījuši, lai sevi patstāvīgi pilnveidotu, nav pat mēģinājuši izmantot tās iespējas, kuru piepildījums atkarīgs vienīgi no pašu cietas gribas un sūra darba.

Viens no priekšnoteikumiem, lai sasniegtu mērķi, ir pietiekami laba veselība. Interesants ir šaha lielmeistara Ļ. Polugajevska tēlainais salīdzinājums, ka šahistam, lai viņš varētu sekmīgi cīnīties augstākā ranga sacensībās un sakarā ar to stundām un dienām analizēt pozīcijas, ir vajadzīga ne mazāka izturība kā maratonskrējējam (ieklausīsimies — tiek runāts taču par patīkamu nodarbošanos, un arī te maizei ir garoza!).

Tādēļ ikvienam garīgā darba darītājam jau no bērnības jāiemācās nopietni izturēties pret savu fizisko un psihisko veselību. Būtu jāvairās no tiem ieradumiem (alkoholisms, smēķēšana), kas bojā veselību un mazina darba spējas. Atgādināsim, ka pasaules šaha čempioni M. Botviņņiks un R. Fišers nekad nav smēķējuši, bet M. Tāls nesmēķēja līdz tam laikam, kamēr nebija kļuvis par pasaules labāko šahistu. P. Keress bija labs tenisists.

Interesanti, ka sadzīvē profesionāla garīgā darba darītajā fiziskos spēkus parasti nenovērtē. Viņiem nepamatoti pārmet fizisku vājumu un neinteresēšanos par sportu. Bet, ka stāsta igauņu sporta psihologs un žurnālists P. Lastings, izmantojot Ļeņingradas Leshafta Fiziskas kultūras institūta datus, tad «nekvalificēti strādnieki nedēļā aktīvai «sportošanai» izmanto vidēji 2,7 stundas, sekošanai sporta notikumiem pa televīziju vai stadiona — 5,7 stundas. Inženieriem šie skaitli ir tieši pretēji: aktīvais sports — 5,9 stundas,bet sekošana sporta notikumiem — 2,9 stundas.» Šie skaitļi nekādu pārmetošu zemtekstu nesatur, jo ir dabiski, ka pēc fiziska darbā pavadītas dienas gribas pasēdēt mājās pie televizora, bet garīga darba darītājus velk sporta veidi, kas prasa fizisku slodzi. Ik gadus, piemēram, notiek medicīnas darbinieku arodbiedrības spartakiādes, kurās piedalās daudzi ārsti, futbolā un hokejā sacenšas dažādu slimnīcu kolektīvi.

Tajā pašā laikā daudziem īsti stipras gribas cilvēkiem slimošana un pat invaliditāte ne tikai nav traucējušas garīgo darbu, bet pat to veicinājušas, jo varonīgi cilvēki tajā atraduši iespēju sevi apliecināt — minēsim māksliniekus L. Kokli, A. Tulūzu-Lotreku, rakstnieku» M. Prustu, N. Ostrovski, A. Maresjevu.

Kad esam mērķi izvēlējušies, ķeramies pie tā pakāpeniskas realizācijas. Nepieciešamo priekšnoteikumu, lai darbs veiktos, var formulēt trīs vārdos — pazīsti pats sevi! Tiesa, tuvāk sevi iepazīstot, var gadīties, ka atbilstoši savai personībai nākas mērķi mainīt. Neko darīt, ja lēmums ir pietiekoši pamatots, tadlabāk to darīt vēlu nekā nekad. Ne mazums cilvēku būtu daudz vairāk sasnieguši, ja savu īsto aicinājumu būtu atraduši laikus (mākslinieki, citu brīvo profesiju pārstāvji), bet viņi jau ir kļuvuši vai nu par ierēdņiem, vai par viduvējiem pedagogiem, kas savu darbu dara ar grūtībām un bez intereses, pie tam darba disciplīnai pretojas viņu impulsīvais raksturs — jau darba dienas iekšējā grafika ievērošana vien tiem rada galvas sāpes.

Kā zināms, dabai raksturīgi bioloģiskie ritmi. Kairam cilvēkam ir lietderīgi padomāt, vai viņš pieder pie tā saucamā cīruļa (ar agru celšanos un agru iešanu gulēt) vai pūces ritma (ar vēlu celšanos un nakts darbošanos), lai saskaņā ar to apzināti plānotu radošā darba laiku (stundas diennaktī). Individuālam ''diennakts ritmam ir nozīme arī profesijas izvēlē. īpaši tas sakāms par specialitātēm, kurās nākas strādāt arī nakts maiņās, bet tas ne katram ir pa spēkam.

Tā, piemēram, no šaha pasaules zināms, ka dāņu lielmeistars B. Larsens, kā arī viens no mūsu republikās spēcīgākajiem meistariem A. Vītoliņš rīta stundās spēlē ievērojami sliktāk nekā tad, ja sacensības, ka tas mēdz būt gadījumu vairākumā, notiek vakaros. Abi viņi mīl rītos ilgāk pagulēt, bet jūtas moži un radošā pacēlumā vēl ilgi pēc pusnakts (pūces ritms).

Apskaužami ir tie «cīruļi», kas spēj agri celties un strādāt rīta svaigumā un agrumā, vēl pirms došanās uz algotu darbu, tomēr laikam gan vairākumam piemērotākās darba stundas ir vakaros. Daži cilvēki pēc pārnākšanas no darba apzināti dažas stundas paguļ (ne obligāti aizmiegot) un atpūšas, lai radošo darbu pārceltu uz nakts klusumu. Protams, šādas ritma īpatnības cilvēkam ir dotas jau no dabas, nevis apzināti izvēlētas. Cilvēka paša uzdevums ir tikai sevi izzināt

un attiecīgi piemērot sev lietderīgāko režīmu, bet ne otrādi. Ja «pūce» vēlēsies celties ar modinātāja palīdzību rīta agrumā, tad gadīsies, ka agrās stundas būs nevis svaigas darba stundas, bet gan miega atgaiņāšana un pusdienas laikā tās vēl nāksies kompensēt ar pāris stundām miega …

Astēniskiem raksturiem nav viegli izturēt sasprindzinājumu, piepūli. Viņiem reizēm ir grūti visu gadu saglabāt vienādas garīgā darba spējas, tonusu, vienādi augstu darba tempu un vienādi strauju tā ritmu. Šādiem cilvēkiem nākas apzināti sev plānot gada svarīgākos, atbildīgākos un grūtākos radošos uzdevumus rudens periodā, t. i., tūlīt pēc atvaļinājuma, atstājot pavasarim, pēdējiem pirmsatvaļinājuma mēnešiem mehāniskāk veicamos, vienkāršākos vai tehniskāk izpildāmos darbus. Mazāku darba spēju periodos var biežāk apmeklēt kino, teātrus, koncertus — tas atkal stimulēs darbam.

Holeriska temperamenta cilvēki cenšas visu darīt ātri, steigties, labāk uz laiku maksimāli koncentrēties, bet pēc tam pilnīgi atslābināties. Šādiem raksturiem labāk patīk intensīvi vairākas stundas (dienas, nedēļas) no vietas «saraut», lai pēc tam pārslēgtos uz ko citu (citiem darbiem vai atpūtas režīmu). Nevajadzētu tomēr kritizēt arī tos flegmātiskos raksturus, kuri nejūt vajadzību pastāvīgi kaut kur traukties un nedzīvo mūžīgā sasprindzinājumā. Piemēram, izvēlējušies raksta uzrakstīšanai svētdienu, viņi nebūt nesteidzas no darba «atbrīvoties», bet raksta ar baudu, viņi ir ar mieru visu dienu pavadīt pie rakstāmgalda, pastarpām gan klausoties radio, izlasot avīzes, gan dzerot kafiju vai tēju vai vienkārši skatoties pa logu. Viņi neuztraucas, ka «laiks iet uz priekšu», bet raksts vēl nav pabeigts. Sī diena pieder viņam — autoram, un materiāls pamazām top.

Visu laiku uzsvērām, ka ikkatrs cilvēks ir individualitāte, tādēļ arī ir tik lielas atšķirības darba režīmos un darba organizācijā. Pie tam visi šie pilnīgi pretējie darba organizācijas varianti ir pieņemami, svarīgākais šajā gadījumā ir nevis kaut kādas vispārējas garīgā darba higiēnas prasības, bet gan individuāli vispiemērotākās normas, kas katram atsevišķam cilvēkam (jo kurš gan cits būtu tās individuāli

piemērojis?), dažādiem raksturiem un temperamentiem var būt visai atšķirīgas.

Prakse bez tam rāda, ka daudzos gadījumos arī vispārējās higiēnas teorētiskie ieteikumi ir visai abstrakti, brīžiem ir pat grūti tos ņemt nopietni. Kas gan notiktu, ja ikviens cilvēks patiešām pildītu tos ieteikumus, kas izlikti Jūrmalas pludmalē, piemēram: «Pirms peldēšanās sākuma ikvienam noteikti jāaprunājas ar ārstu!» Kādas gan būtu rindas poliklīnikā, ja ikviens vesels cilvēks šādu ieteikumu uzņemtu nopietni un pirms kārtējās peldsezonas ietu uz poliklīniku pie rajona ārsta, lai «aprunātos par peldēšanu …». Un vēl viens piemērs — kādā rakstā par vīriešu higiēnu (1977. gada «Veselības» 7. numurā) kategoriski teikts, ka «obligāti jāapmazgājas arī pēc vēdera izejas» … Žurnāls to, protams, nav domājis kā anekdoti, tāda procedūra tiešām ir higiēniska, tikai — kā gan tā būtu praktiski realizējama?

Un tagad pēc šī ievada «ķersimies vērsim pie ragiem». Mūs interesē, kā «atrast» un produktīvāk izmantot laiku, kā labāk mācīties, lasīt, rakstīt rakstus, konspektēt.

Sīki nepakavēsimies pie jautājuma par darba vietas iekārtošanu. Labi saprotams, ka būs vieglāk koncentrēties, darbs veiksies labāk, tas būs retāk jāpārtrauc un mazāk būs pamata neapmierinātībai un īgnumam, ja, sākot strādāt, darba vieta un instrumenti būs vienmēr kārtībā. Protams, šī kārtība var būt individuāla un katram cilvēkam stipri atšķirīga: apkrautais galds, kas vienam šķitīs īsts haoss, otram var nozīmēt stingri individuālu sistēmu, kurā ir ļoti viegli orientēties, pie tam šī sistēma var būt zināma tikai pašam darba darītājam.

Darba vietai jābūt pietiekami apgaismotai, vakaros ar 60—100 W spuldzi, gaismai jākrīt no kreisās puses, lai rakstot roka nemestu uz papīra ēnu. Vēlams, lai uz galda neatrastos nekas lieks, kas traucētu un novērstu uzmanību, piemēram, tikko saņemta un vēl neizlasīta vēstule, jaunākās avīzes, lai vajadzīgās grāmatas būtu pie rokas, vārdnīcas, rakstāmlietas, papīri — uz galda vai ērti pieejami atvilktnēs un pēc tiem nebūtu jāiet uz otru istabu.

Tāpat skaidrs arī tas, ka labāk darbu uzsākt tad, kad darba laiks nav ierobežots un ik minūti nav jāskatās pulkstenī tāpēc, ka pēc pusstundas jāiet uz treniņu, veikalu vai telefona automātu zvanīt.

Dažiem cilvēkiem, kuriem ir labas koncentrēšanās spējas, patīk strādāt nevis pilnīgā klusumā, bet pie ieslēgta radio, kas raida klusu mūziku (citas pārraides, izņemot mūziku, traucē).

Ikviens šahists un pat daudzi no tiem, kas ar šo karalisko spēli nekad nav nodarbojušies, būs dzirdējuši par ilggadējo pasaules šaha čempionu Emanuēlu Laskeru (1868—1941). Viņš bija ne vien sava laika izcilākais šaha pasaules pārstāvis, bet arī filozofijas un matemātikas zinātņu doktors. Turklāt viņš paguva veikt ar kāršu spēli saistītus matemātiskus aprēķinus un reiz valsts komandas sastāvā startēja bridža olimpiādē. Kopā ar brāli viņš sarakstīja lugu dzejā, kas tika iestudēta kādā Berlīnes teātrī.

Ja esam šahisti, mūs vispirms interesē viņa spēlētās partijas, toties, ja tikko zinām, kā šajā spēlē lec zirdziņš, un neesam īsti droši, kā iet pārējās figūras, tad, izlasījuši maestro panākumu sarakstu, esam ieinteresēti kādā citā viņa jaunrades aspektā — mums ļoti gribas uzzināt, kā viens cilvēks spējis un paguvis tik daudz sasniegt dzīvē.

Nevar būt šaubu, ka ar talantu vien ir par maz. Kur ņemt laiku? Kur ņemt to «divdesmit piekto diennakts stundu», kuru meklē ne viens vien garīgā darba strādnieks? Viens otrs to arī atrod un lietderīgi izmanto, taču lielākajai daļai tas neizdodas.

Jāatgādina, ka ievērojamais šaha meistars arvien interesējās par psiholoģijas jautājumiem un garīgā darba īpatnībām, par to, kā vajadzētu strādāt, lai iespējami īsākā laikā un ar iespējami mazākām pūlēm, tas ir, iespējami ekonomiskāk panāktu labākus rezultātus.

Par savu iemīļoto sporta veidu, ja vien šahu var saukt par sportu, viņš ir izteicies, ka ikviens entuziasts varētu kļūt par meistaru (protams, runa ir par tā laika šaha meistara līmeni) pēc dažiem simtiem nodarbību stundu, ja vien tas strādātu pietiekami sistemātiski un mērķtiecīgi, un piebildis, ka daudzi jo daudzi katru gadu arī trenējas vairākus simtus stundu, tomēr paliek iepriekšējā līmeni. Tādos gadījumos vaina vispirms meklējama nepareizā darba metodikā. Elementārs aritmētisks aprēķins parāda, ka cilvēks ar augstāko izglītību mācībām veltī apmēram 14—16 gadus, taču, tā kā zināšanu apguve, protams, nebeidzas ar diploma saņemšanu, bet vienam vairāk, citam mazāk intensīvi turpinās visu dzīvi, tad ikvienu no mums atsevišķi interesē jautājums, kā intensificēt materiāla apgūšanu, kā ar mazākām pūlēm plūkt kuplākus laurus.

Pakavēsimies pie dažiem visbiežāk sastopamiem gadījumiem.

Iedomāsimies, ka mums jāmācās no galvas dzejolis vai desmit rindu garš teksts, kas vārdu pa vārdam būs jāzina pēc divām nedēļām. Tāds uzdevums sastopams gan pamatskolas, gan augstskolas programmās. Savā laikā ikviens esam bijuši līdzīgā situācijā, un tūkstoši tādā ir pašreiz.

Sēdējām pie grāmatas un lasījām rindu pa rindai. Sākām ar pirmo. To atkārtojām vairākas reizes, pēc tam otro — un atkal, neskatoties grāmatā, pie sevis atkārtojām, tad vēlreiz lasījām un atkārtojām pirmo un otro rindu kopā.

Varen daudz laika tā patērējām, pie tam šī primitīvā metode drīz vien apnīk un savas vienmuļības dēļ stipri nogurdina. Tiem, kam kaut kas jāmācās no galvas, gribētos ieteikt psiholoģiski pamatotāku paņēmienu. Taču vispirms būtu jānoskaidro, kādi ir psiholoģijas atzinumi, būtu jāatbild uz jautājumiem par to, kas vieglāk un ilgāk paliek atmiņā, ko grūtāk iegaumēt un kas ātrāk aizmirstas.

Gados veci cilvēki bez jebkādiem eksperimentiem var pateikt, ka, sākoties aterosklerozei, vispirms aizmirstas uzvārdi, vārdi un tēva vārdi, telefona numuri, adreses. Medicīniski varam komentēt, ka «vieglāk gaistošais» faktu materiāls ir tas, ko ar citiem, iepriekš labi iegaumētiem un zināmiem faktiem nesaista loģiskās saites.

Tā var izskaidrot arī dažu speciālistu fenomenālo profesionālo atmiņu, kas tiem izpaužas savā nozarē, — katrs jauns sīkums, kas iesācējam parasti neko nenozīmē, speciālistam saistās ar citiem tikpat sīkiem, bet viņam jau iepriekš zināmiem faktiem un tādēļ arī labāk nogulstas atmiņā. 13

Vispirms aizmirstas tas, kas nav saistīts ar jau zināmo. Tātad mācoties jārada iespējami vairāk asociāciju!

Mācoties dzejoli, visu laiku pēc iespējas jācenšas vēl nezināmos vārdus saistīt ar jau apgūto teksta daļu, Vislabāk sākt ar to, ka iegādājamies vēl vienu grāmatu, ko darba procesā varam atļauties sasvītrot. Pēc tam sameklēsim vajadzīgo citātu un turpmāk to lasīsim vairākas reizes no sākuma līdz beigām. Sākumā lasot uztversim kopīgo domu. Lasot nākamajās reizēs, pamanīsim, ka daļa svarīgāko vārdu mums jau kļuvusi pazīstama, tātad ir radušies it kā mezgla punkti turpmākajam darbam.

Šiem mezgla punktiem, kaut arī ne paša izvēlētiem, ir attāla līdzība ar tiem plāna punktiem, ko, atzīmējuši uz papīra, sev priekšā tur lektori — kā zināms, gandrīz neviens lektors neraksta pilnu izklāstāmo tekstu. Nedaudzi centrālie plāna punkti palīdz atcerēties (asociēt) izklāstāmo vielu.

Atkārtoti lasot, apgūtos vārdus varam grāmatā izsvītrot, un izrādīsies, ka tekstu varēsim atkārtot visā pilnībā arī bez šīm grāmatā izsvītrotajām, bet jau iegaumētajām vietām. Lasot vēl un vēlreiz, tekstā būs palikuši vairs tikai daži neizsvītroti vārdi. Kad arī tie beidzot tiks izsvītroti jau kā iegaumēti, citātu dzejā vai prozā zināsim no galvas.

Pie tam lasīt tekstu ir interesantāk un mazāk nogurdinoši nekā mehāniski iekalt vārdus rindu pa rindiņai.

Vēl jāzina viens «sīkums» — materiāls būs labāk gatavs pasniegšanai nevis tūlīt, nākamajā dienā, bet gan tad, kad būs «nogūlies», tas ir, pēc dažām dienām. Tādēļ mācīšanos nav ieteicams atlikt uz pēdējo vakaru.

Bet kā rīkoties tajos gadījumos, kad teksts nevis mehāniski jāiegaumē, bet gan jāizprot un jāatceras galvenie principi, kas secīgi jāatšķiro no mazāk svarīgiem sekundāriem faktiem?

Ja meklējam konkrētus piemērus, tad tie ir vēl biežāk sastopami nekā iepriekš minētie, varētu teikt, ka apskatāmie varianti ir vēl tuvāki ikdienai. Pie tiem pieder fizika, ķīmija, aritmētika un augstākā matemātika ar saviem sarežģītajiem teorēmu pierādījumiem, kā ari humanitāro zinātņu priekšmeti. Patiesībā tādā veidā notiek īstā studēšana; tā studēšana, kas turpinās vai nereti tikai sākas pēc augstskolas izlaiduma vakara, kad zināšanas vajadzīgas darbam, bet materiālu vairs neviens neatprasīs. Kaut vai izplatītais jautājums, sastopot paziņas: «Vai jūs jau pēdējo rakstu lasījāt?» Jautājam par izlasīšanu, bet, pats par sevi saprotams, patiesībā gribam uzzināt par attieksmi pret izlasīto rakstu, vai no lasītā raksta kaut kas ir palicis prātā. Būtu jau labi, ja no katra izlasītā raksta uz visiem laikiem atmiņā paliktu kaut vai viens vienīgs teikums, bet tas, kas izsaka centrālo domu. Taču biežāk gadās, ka nāk prātā kaut kādi lieki sīkumi, detaļas, bet neparko nevaram atcerēties raksta centrālās tēzes.

Tādos gadījumos, kad ar prātu jāapgūst liels materiāls, lietderīgāk izmantot citas psiholoģiskās likumsakarības. Te bez atmiņas uz laiku stingri jākoncentrē arī uzmanība.

Kaut vai simtām reižu esam lasījuši, ka pozitīvie daiļliteratūras varoņi pēc savu autoru gribas stundām ilgi, saraukuši pieri, bez atraušanās, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi, «koncentrē visu uzmanību vienā punktā», jāpiebilst, ka fizioloģiski (ja vien nerunājam par jogiem) tādi gadījumi nav iespējami.

Viena no uzmanības galvenajām īpatnībām ir tieši tās mainīgums. Cik ilgi varam apskatīt vienu fotogrāfiju, uz kuras redzama dabas ainava ar upi, mežu un siena šķūnīti, un domāt tikai par šiem priekšmetiem, domas nemainot? Piecas, desmit sekundes? Minūti? Divas? Mūsu domas sāk klaiņot, rodas jaunas asociācijas, bet tās, tēlaini runājot, jau būs attālinājušās no mūsu upes un siena šķūnīša.

Bet tagad iedomāsimies, ka tādu pašu ainavu redzam kinoteātra zālē — ainava uzņemta dinamiski, aparāta objektīvs upei te tuvojas, te no tās attālinās, ainava filmēta gan no lidmašīnas, gan no plosta, kas peld pa upi.

Tā pati upe, tas pats mežs, bet punkts, no kura mēs to apskatām, visu laiku mainās, un tieši šī mainīgā redzespunkta dēļ ainava negarlaiko, neapnīk, un ar uzmanību un interesi varam to aplūkot daudz ilgāk.

Praktiski tas nozīmē, ka ilgstoša uzmanības koncentrācija vajadzīgajai tēmai panākama tikai tad, ja mēs šo tēmu, tās detaļas nepārtraukti variējam. Pretējā gadījumā dziļas uzmanības koncentrēšanās vietā radīsies tās atslābums un paviršība.

Materiālu (lekciju pierakstus, piezīmes, konspektus, rakstus žurnālos un grāmatās) varētu sākt apgūt ar to, ka neizvirzām mērķi vispār kaut ko mehāniski atcerēties, bet gan lasām tekstu un meklējam galvenās domas un svarīgākos secinājumus. Sākumā pierādījumu detaļas mūs interesē mazāk, vairāk — izmantotie principi.

Nodarbības laikā vēlams izmantot vairāku krāsu lodīšu pildspalvas vai arī krāsainus zīmuļus. Pats par sevi saprotams, ka nedrīkst tekstu pasvītrot bibliotēkas grāmatās vai kolēģu eksemplāros, bet pasvītrojumi personiskajos materiālos atvieglina un paātrina materiāla apguvi. (Turklāt tajā būs daudz ērtāk orientēties tad, ja pēc gadiem noteiktas vietas vajadzēs vēlreiz atrast un pārlasīt.) Labāk lietot vairākas lodīšu pildspalvas, lai nebūtu jākavē laiks, mainot krāsas vienā pildspalvā.

Varam ieteikt katram izstrādāt savu personisko izcēlumu sistēmu, piemēram, ar vienu krāsu pasvītrot svarīgākos secinājumus, ar citu — svarīgākos faktus, vēl ar citu — vispārinājumus, kas neietilpst apskatītā konkrētā materiāla ietvaros, utt.

Bez pasvītrojumiem ērti izdarīt izcēlumus arī uz grāmatas lappušu malām — ar tiem var izcelt vai nu nozīmīgākās vietas, vai secinājumus, ar citiem izcēlumiem (svītras, krustiņi, burti, izsaucēji un jautātāji) — paradoksālus faktus, kazuistiku utt. Pie tam ir derīgi šādu izcēlumu sistēmu ievērot visos savos konspektos.

Kad materiāls vienreiz izlasīts, to vajadzības gadījumā var pārlasīt, ievērojot tādu zināmu likumsakarību, ka laika ziņā ekonomiskāk un labākus rezultātus dod viena un tā paša teksta pārlasīšana trīs reizes, nekā lasīšana vienu reizi, bet trīsreiz «lēnāk un pamatīgāk».

Kā jau minēts, lai saglabātu vajadzīgo uzmanību, nākamajās lasīšanas reizēs apgūstamo materiālu arvien jācenšas variēt, it kā skatīties uz to no dažādām pozīcijām. Tā, piemēram, lasot par pirmo palīdzību asinsvadu trombozes gadījumos, nākamajās reizēs varētu salīdzināt, kāda līdzīgos stāvokļos ir pirmā palīdzība terapijā un neiropatoloģijā. Darba gaitā veļams sastādīt tabulas, shēmas (lietojamiem medikamentiem, to devām, to salīdzinājumiem dažādos stāvokļos). Shēmas, tabulas, grafiki, kas radušies paša «sintēzes» rezultātā, labāk paliek atmiņā nekā grāmatā ievietotie un arvien iespējams atrast atšķirīgu pieeju vai modifikāciju grāmatās iespiesto materiālu papildināšanai.

Šādi apstrādājot materiālu, tas pat pēc vairākkārtīgas atkārtošanas nekļūs garlaicīgs, bet bieži vien notiks gluži pretējais — ar katru nākamo lasīšanu tas kļūs interesantāks. Tā gandrīz ikvienam zināmi piemēri no mediķu biogrāfijām, ka daži studenti par savu nākamo specialitāti izvēlējušies tieši to nozari, kurā savā laikā bijuši nesekmīgi. Atkārtota eksāmenu likšana un pārlikšana likusi lasīt un pārlasīt grāmatu, kamēr materiāls kļuvis pavisam interesants.

īpaši interesants ir jautājums par svešvalodu apgūšanu. Tas interesē gandrīz ikvienu. Studenti un diplomēti speciālisti zina stāstīt, ka valodas sākuši mācīties jau pamatskolas trešajā, ceturtajā klasē, tas ir, garus gadus pakļāvušies visām programmas prasībām, savlaikus izpildījuši un nodevuši skolotājiem mājas darbus, izlasījuši norādītos tekstus un iemācījušies no galvas paredzēto vārdu skaitu. Un tomēr pēc studijām, ja vien nav strādāts papildus, augstskolas beidzēji tikai izņēmuma gadījumos ir spējīgi brīvi lasīt nezināmu tekstu svešvalodā, piemēram, angļu valodā. Pie tam mazliet kuriozi ir tas, ka daži cilvēki zina atsevišķus retus vārdus, piemēram, prot nosaukt dzeltenās narcises angļu valodā (dajfodil), bet nezina daudzus ikdienā vajadzīgus vārdus, tas ir, pirmās nepieciešamības vārdus. Tādas, lūk, ir sekmes pēc vairāk nekā desmit gadu ilga apzinīga darba! Acīmredzot valodu mācīšanas metodikā ir kādas nepilnības.

Kā piemēroties atmiņas īpatnībām? Mēs ar interesi lasām rakstus, kuru autori stāsta par tikšanos ar poliglotiem — cilvēkiem, kas labāk vai sliktāk prot ne tikai vienu vien, bet ap desmit un vairāk valodu. Liekas tīri vai fantastiski, ka ir cilvēki, kas, neizvirzīdami svešvalodu mācīšanos par savu galveno mērķi, vienas dzīves laikā tomēr guvuši tik labas sekmes. Mācoties pēc skolas gados praktizētās metodes, tas viņiem nebūtu izdevies.

Ko uzsver poligloti, atklādami savas īpašās metodes noslēpumus? Atšķirībā no skolu programmas viņi arvien ievēro divus principus: lasa pēc iespējas daudz un lasa katru dienu! īsākas nodarbības, taču katru dienu ir produktīvākas par retajām un ilgajām nodarbībām. Ko par šo jautājumu saka psihologi? Attiecībā uz poliglotiem mūs īpaši interesē atmiņa. Tas, ka apgūtais materiāls pamazām aizmirstas, zināms bez īpašiem pētījumiem. Bet speciālajā literatūrā atrodam ļoti svarīgus datus, no kuriem redzams, ka aizmiršana norisinās nevienmērīgi. Visvairāk no iemācītā materiāla aizmirstam pirmajās astoņās stundās pēc iegaumēšanas. Taisnība, vienu daļu gan pazaudējam tikai šķietami, uz laiku: otrā dienā, pēc atpūtas to atkal atcerēsimies.

Ir publicēti šādi dati: pirmajā dienā bez atkārtošanas atmiņā saglabājas 77% materiāla, pēc trim līdz četrām dienām — 66%, bet pēc mēneša atceramies vēl 58% materiāla. Tātad visstraujāk aizmirstam pirmajās četrās dienās.

Zinot šādus faktus, nav grūti secināt, kādi vispārēji principi ir jāievēro, lai labāk apgūtu jauno vielu. Tātad ne tikai daudz jālasa, bet arī daudz jāpārlasa, jāatkārto. Pie tam, lai cik tas arī liktos negaidīti, visvairāk jāatkārto tieši pirmajā laikā pēc iemācīšanās, pirmajās četrās dienās.

Ir cilvēki, kuriem, mācoties svešvalodu, varētu būt noderīga šāda metode. Dienā tā prasa apmēram 30 — 45 minūtes un turklāt neapnīk. Desmit līdz piecpadsmit minūtes izlietojamas mājās pēc darba, daļu pārējā laika var izmantot transportlīdzekļos, braucot uz darbu un atpakaļ.

Vispirms jāapgūst elementārās zināšanas par vārdu izrunu un tieši par tām gramatikas nodaļām, kas nepieciešamas lasīšanai, bet ne rakstīšanai vai brīvai sarunai, tas ir, jāizveido priekšstats par tām darbības vārdu formām, vietniekvārdiem, apstākļa vārdiem un saikļiem, ar ko visbiežāk jāsastopas lasot. Pietiek ar vispārējiem principiem, jo zinām, ka tekstā, ko lasīsim, tā autori būs pareizi lietojuši gan sarežģītās gramatiskās konstrukcijas, gan gramatisko likumu izņēmumus.

Kad elementārā gramatika un izruna pasniedzēja vadībā apgūta, vēlams pēc iespējas vairāk lasīt, turklāt varētu to darīt tā, kā to iesaka poligloti, tas ir, lasīt «paralēlos tekstus». Lai katru nezināmo vārdu noskaidrotu vārdnīcā mācīšanās sākuma posmā, vajag daudz laika, turklāt tas diemžēl, īpaši sākumā, ir garlaicīgs darbs, kas ļoti ātri apnīk — jau pēc pāris desmit lappušu izlasīšanas. Tāpēc arī iesaka «paralēlo lasīšanu».

Grāmatas ar paralēliem tekstiem sastādītas tā, ka vienā lappusē tas pats teksts nodrukāts mums zināma valodā. Pārdošanā esošās grāmatas diemžēl pilnībā nav īsti izmantojamas divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tās ir sastādītas ārzemniekiem, kas apgūst krievu valodu, tātad svešvalodas teksts patiesībā ir tulkojums, kura trūkst apgūstamās valodas oriģināldarbiem piemītošo stila īpatnību. Otrkārt, šajos tekstos pirmajā vietā izvirzīta pirmavota literārā vērtība, un tāpēc pašā mācību sākumā tie nav īsti piemēroti.

Kaut arī nav izdotas grāmatas, kurās būtu labi paralēlie teksti angļu, vācu, franču valodās un latviešu valodā, tomēr var viegli izlīdzēties ar tulkojumiem. Jāiegādājas divas grāmatas: viena svešvalodā, otra — tā paša darba tulkojums mums zināmā valodā. Jāraugās vienīgi, lai teksts mūs interesētu un nebūtu pārāk sarežģīts. Vācu valodā patīkami lasīt, piemēram, E. M. Remarka «Trīs draugi», franču valodā — 2, Simenona darbus vai F. Moriaka «Terēze Dekeirū. Odžu ņudzeklis».

Vakarā var nolikt abas grāmatas blakus un teikumu pēc teikuma lasīt vispirms svešvalodā, pēc tam tulkojumā. Protams, tulkojums nav burtisks, bet tas palīdzēs uztvert teikuma saturu kopumā. Nezināmie vārdi jāprecizē, izmantojot vārdnīcu. Nepazīstamos vārdus, kuru sākumā būs krietni daudz, svešvalodas tekstā vēlams pasvītrot ar melnu zīmuli. Praktiski tādā veidā 15 minūtēs var izlasīt vienu lappusi. Ar to pietiek.

Nākamajā dienā, braucot uz darbu, ņemam līdzi vienīgi tekstu svešvalodā, lai to atkārtotu. Ievērodami jau minēto psiholoģisko likumsakarību, vispirms atkārtojam pēdējās četrās dienās apgūto vielu, tas ir, pārlasām pēdējās četras lappuses. Pašai pēdējai lappusei tas ir pirmais atkārtojums, pirmajai no četrām — jau ceturtais.

Tātad no rīta tekstu lasām tikai svešvalodā un esam pat nedaudz pārsteigti. Izrādās, ka, lasot teikumu pēc teikuma, teksta zināmie vārdi mums asociējas ar vakarā lasīto un galvenos vilcienos prātā palikušo tekstu (atcerēsimies pieminēto dzejoļu mācīšanās metodi). No konteksta vien noprotamāko nozīmē arī vēl neiegaumētie pasvītrotie vārdi.

Pirmo no šīm četrām lappusēm lasām jau piekto reizi un lielākā tiesa vārdu mums ir saprotama arī bez konteksta, jo agrāk nezināmos vārdus tagad esam apguvuši tiktai, ka rakstītā tekstā tos pazīstam un varam pārtulkot.

Reizi nedēļā_ ieteicams jaunapgūto tekstu «inventarizēt», proti, pārskatīt visu šajā laikā izņemto materiālu un jaunapgūtos vārdus vēlreiz pasvītrot, šoreiz ar sarkanu zīmuli. To periodiski atkārtojot, ar laiku gandrīz visi vardi būs pasvītroti kā zināmi. Un varam apgalvot, ka tie, kam pietiks pacietības izturēt divas vai trīs «inventarizācijas», tas ir, regulāri mācīties divas līdz trīs nedēļas, šo metodi labprāt vairs neatmetīs.

Ja rodas vēlēšanās un vajadzība iemācīties ne tikai lasīt, bet arī runāt vai vismaz saprast svešu runu (radio), tad ar aprakstīto metodi vien nepietiks. Runāt var iemācīties, tikai sarunājoties. Citu iespēju nav (nelīdz mācīšanās miegā). Bet kā ir ar svešas runas, saprašanu?

Atcerēsimies atkal psiholoģiju, kā arī dažus patoloģiskus stāvokļus.

Vesels cilvēks savā mātes valodā bez grūtībām atšķir skaņas a un a, b un p, d un t, kaut arī, piemēram, runājot pa telefonu, dažreiz tās dzirdamas ļoti neskaidri. Medicīna nākas sastapties ar slimniekiem, kas pēc pārciestiem smadzeņu bojājumiem ar dažādu lokalizāciju vairs nespēj šīs līdzīgās skaņas atšķirt, jo sadzird tās vienādi. «Nedzirdot» atsevišķas skaņas, daudzi vārdi nav saprotami un ir grūti uztvert runātā teksta saturu.

Līdzīgā stāvoklī mēs esam tad, ja klausāmies tekstu sveša valodā. Neesam no bērnības pieraduši pie svešās valodas īpatnējam skaņām, mums trūkst dzirdes treniņa, lai atšķirtu skaņas, kas pēc izrunas ir līdzīgas. Mēs it ka nedzirdam atšķirības. Bet, ja nevaram diferencēt skaņas, tad reizēm nesaprasti paliek arī vārdi, kuru nozīme iespiestā tekstā būtu labi saprotama. Ko var ieteikt cilvēkiem, kas šajā ziņā «slikti dzird»? Laikam gan vienīgā praktiski noderīgā metode ir daudz klausīties speciālās valodu mācīšanai domātās plates, radio, kā arī radio ierakstus magnetofona lentēs un radināties šīs skaņas atšķirt.

Tagad parunāsim sīkāk par gatavošanos eksāmeniem un reizē… par hokeju. Mēs varētu pat tēlaini salīdzināt studentu eksāmenu laika ar vārtsargu hokejā.

Kādreiz, vērtējot pasaules labāko hokeja vārtsargu spēli, presē tika izteikti interesanti psiholoģiski vērtējumi. Tajā ziemā visi vārtsargi bija meistarības ziņā apmēram vienādi, bet atšķīrās ar vienu psiholoģisku īpatnību. Tā kā visu spēles laiku, gandrīz divas stundās pēc kārtas, neviens cilvēks nespēj maksimāli koncentrēties, tad labākos rezultātus sasniedza tas vārtsargs, kas prata īsā laikā gan maksimāli koncentrēties, gan maksimāli atslābināties. Ne vienu, ne otru nedrīkstēja nokavēt. Tāpat kā nedrīkstēja visu laiku «pa pusei» koncentrēties un «pa pusei» atslābināties.

Viegli saprast, ka līdzīga situācija un psiholoģiskas problēmas rodas arī jauniešiem eksāmenu laikā. Starpība tikai tā, ka hokeja spēle ilgst aptuveni divas stundas, bet eksāmenu sesija — gandrīz veselu mēnesi. Arī te galvenais ir prasme savlaikus maksimāli koncentrēties un savlaikus — maksimāli atpūsties.

Daži jaunieši pēc savas iniciatīvas mācās 12—14 stundas diennaktī veselu mēnesi pēc kārtas un nejūt ne mazākā noguruma. Mācās mierīgi, bez steigas un uztraukuma, labi kārto eksāmenu pēc eksāmena. Tie ir veselīgi cilvēki ar ārkārtīgi lielām darba spējam, cilvēki, kas parasti apkārtējo padomus gan uzklausa, bet tos neievēro, un tie viņiem nav arī vajadzīgi.

Lielākā daļa studentu izmanto dažādus paņēmienus, lai celtu garīgā darba spējas. Daži šim nolūkam lieto kafiju, citi daudz smēķē utt. Kāju turēšana aukstā ūdenī, liekas, uzskatāma par metodi, kas izraisa tikai vēsturisku interesi un ko praktiski neviens vairs nelieto.

Pret kafiju eksāmenu laikā (runa, protams, ir par veseliem cilvēkiem) nekādu iebildumu nevarētu būt. īslaicīgas lielas slodzes un pat pārslodzes cilvēkam nav bīstamas, tāpat kā nav bīstams sports ar palielinātu fizisku un psihisku slodzi, nakts dežūras, darbs maiņās.

Tikai kafija būtu jālieto dienas laikā, kamēr nepieciešams produktīvs darbs, vakarā tā var radīt ne tikai bezmiegu naktī, bet, pats sliktākais, nākošajā dienā tā pati kafijas deva vairs nenodrošinās skaidru galvu, pietiekami asu domāšanu un apgūstamais materiāls sliktāk paliks atmiņā.

Kategoriski jāiebilst pret jebkuru narkotisko vielu lietošanu. Tas, ka pēc lielāku darba spēju perioda iestājas atslābums, kas pie tam laika ziņā nav prognozējams un var rasties tieši eksāmena laikā, ir mazākā nelaime. Lielākā nelaime ir tā, ka šīs vielas rada pierāšanu un vēlāk nepārvaramu tieksmi pēc jaunām un jaunām šo preparātu devām. Mediķi zina gadījumus, kad jaunieši kļuvuši par grūti ārstējamiem narkomāniem pēc tam, kad pirmo reizi, neko nopietnu nenojaušot, lietojuši narkotisko vielu, piemēram, gatavojoties eksāmeniem.

Kas attiecas uz smēķēšanu, tad tā stimulē tikai šķietami. Nikotīns sašaurina asinsvadus (arī smadzeņu asinsvadus) un objektīvi darba spējas nomāc, kaut arī subjektīvi var rasties iespaids, it kā cigaretes organismu ietekmē labvēlīgi. Sevišķi grūti paciest pīpēšanu nesmēķētājiem, ja tie eksāmeniem gatavojas kopīgi ar smēķētājiem. Uz nesmēķētājiem cigarešu dūmi atstāj tik nomācošu iespaidu, ka tas kļūst manāms pat bez jebkādiem speciāliem psiholoģiskiem eksperimentiem.

Eksāmenu laikā noteikti ieteicams lietot vitamīnu preparātus («Undevit» drāzējas un dažādus citus aptiekās dabūjamos vitamīnu kompleksus), kas daudz vairāk, nekā pierasts domāt, rada mundrumu, palielina enerģiju un aktivitāti, interesi par darbu un likvidē apātiju.

Pirms paša eksāmena vairumam studentu nekādi medikamenti nav vajadzīgi, tomēr atsevišķos gadījumos var noderēt nomierinoši līdzekļi, piemēram, tazepāma tablete, tikai šādi preparāti noteikti iepriekš jāizmēģina citā, neitrālā situācijā, lai pirmajam eksperimentam eksāmena laikā nebūtu negaidītu seku un tas nebūtu neveiksmīgs.

Tomēr ļoti liela nozīme (ja ne pati lielākā!) ir pareizam darba režīmam. Ir cilvēki, kas labāk uztver materiālu tad, ja grāmatu lasa paši, — tiem labāk mācīties vienatnē un tikai pēdējā dienā kopīgi atkārtot. Šiem cilvēkiem ir labāka redzes nekā dzirdes atmiņa. Daudziem cilvēkiem toties labāk paliek prātā dzirdētais (labāka dzirdes atmiņa), apspriestais, pārrunātais. Tad vēlama cita, tikpat produktīva un kvalitatīvi tikpat augstvērtīga mācīšanās metode — katrs grupas loceklis īsā laikā apgūst dažus iepriekš sadalītus jautājumus, bet pēc tam grupa sapulcējas un gatavošanās laikā cits citam izklāsta izlasīto un jau pārdomāto materiālu.

Eksāmenu laikā ir ļoti svarīgi pietiekami atpūsties kā laika, tā kvalitātes ziņā. Jāguļ vismaz 7—8 stundas diennaktī, tādēļ vēlēšanos no rītiem labi izgulēties var tikai apsveikt. Vēlams gulēt arī dažas stundas pēcpusdienā. Ja jūtams nogurums, bet miegs nenāk, par to nav jāuztraucas. Jau pati par sevi ir atpūta tā pusstunda vai stunda, ko mierīgi paguļam, kaut arī bez miega. Un, domājams, nav nekāda nelaime, ja arī bibliotēkā students uz kādu brīdi būs nolicis galvu uz rokām un aizvēris acis — pārējie sapratīs.

Mācību laikā noteikti vajadzīgas pauzes. Vislabāk režīmu plānot jau savlaikus, piemēram, mācīties rītos un vakaros, bet vairākas stundas karstā dienā atpūsties — peldēties, sportot, pastaigāties vai nedarīt neko. Nekādā ziņā nav jābaidās no it kā noniecinātās «pasīvās atpūtas», jo eksāmenu laikā aktīvā atpūta ar jauniem iespaidiem no atpūtas var pārvērsties par papildu virsstundām.

Dienas daļa pēc eksāmena un nākošā diena veltījama tikai atpūtai. Pie tam (ārkārtīgi svarīgi!) laiks jāizbrīvē apzināti un šajās dienās ne reizi nedrīkst sevi mocīt ar aplamo domu, ka laiks it kā tiek zaudēts nelietderīgi. Atpūtas stundas atmaksāsies ar uzviju — rit mācības veiksies ātrāk un prātā paliks labāk.

īpašs ir jautājums par stingru dienas režīmu. Pieceļoties Jaungada rītā, dzimšanas dienas vai jaunā mācību gada pirmās dienas rītā, jaunietis bieži vien sev solās: «Tagad kļūšu savādāks, strādāšu akurātāk, mācīšos regulārāk.»

Lai lieta būtu skaidrāka, rakstām plānu, ko īsti gribam izdarīt un ko pēc jaunā dienas režīma katru dienu darīsim. Tātad konkrēti — mācīsimies svešvalodu un tai nolemjam katru dienu atlicināt vienu stundu («Kas gan ir viena stunda? To var atrast, ja vien grib, ik dienas,..»). Šajā laikā paredzēts izlasīt jauno tekstu, izrakstīt vārdiņus un vismaz 15 no tiem iemācīties. Un cieši apņemamies: «Ar rītdienu režīmu sākšu ievērot.»

Patiešām, pirmās trīs četras dienas viss rit gludi, bet tad kaut kādu neparedzētu iemeslu dēļ plānotā stunda izjūk. Par nelaimi, to neizdodas arī atgūt, vēl sliktāk — gadās, ka pēc kāda laika nenotiek vēl otra stunda, tad vēl un vēl, un beigās izjūk visi labie Jaungada nodomi…

Kā rāda prakse, vairumam cilvēku ikdienas pienākumi ir tik daudzveidīgi un bieži vien negaidīti, ka runāt par stingru dienas režīmu praktiski nav iespējams — vesels, pieaudzis cilvēks savu darbu var plānot tikai garākiem laika periodiem (piemēram, pēc mēneša jāsniedz pārskats), bet nekādā ziņā to nevar plānot pa stundām.

īpaši varētu būt runa tikai par ļoti pedantiskiem cilvēkiem, kuru raksturs pieļauj sīkāku plānošanu. Tieši šādiem raksturiem varam ieteikt īpašu metodi — jāizvēlas ne tikai maksimālā, bet arī minimālā, teiksim, pati minimālākā programma, ko varētu izpildīt katru dienu, vienalga, vai atgriežamies mājās vēlu no viesībām vai naktī noguruši no tūrisma pārgājiena.

Vai varam jebkuros apstākļos, jebkurā dienā izkārtot brīvu nevis vienu stundu, bet, teiksim, 5—10—15 minūtes, lai iemācītos nevis 15, bet gan 10, varbūt pat piecus, trīs, nu, kaut vai divus vārdus svešvalodā? Noteikti varam! Divus (!) vārdus varam apgūt ik dienas, lai gadītos kaut vai zemestrīce. Šie divi vārdi dienā tad lai būtu minimālākā programma, kas jārealizē obligāti, lai lūst vai plīst, katru dienu — kaut vai naktī, kaut vai teātri lugas starpbrīdī, kaut vai braucot vilcienā vai sēžot kafejnīcā vai stadionā. Minimālākā programma nekad nav pārceļama uz nākamo dienu, tā jāizpilda, neizlaižot nevienu dienu.

Ja parēķinām, tad izrādās, ka šī minimālākā programma vien jau gadā dod 730 vārdus, tas ir vairāk nekā iemācās vidusskolā divu mācību gadu laikā. Vai tas ir maz?

Protams, minimālākā programma paliek minimālākā, kas jāizpilda katru dienu, bet tā neizslēdz maksimālo programmu — iepriekš plānoto stundu dienā, kas izmantojama labvēlīgos apstākļos.

Šo minimālāko programmu var saistīt ar jebkuru darbu — literatūras lasīšanu, rakstīšanu, mūzikas vingrinājumiem, zīmēšanu, agrāk apgūtā materiāla atkārtošanu, sporta treniņiem utt.

Un vēl daži psiholoģiski «sīkumi». Ļoti vēlams, lai minimālākās programmas izpildei materiāli būtu vienmēr ļoti viegli pieejami — vai nu tieši uz galda (klade, blociņš ar vārdiņiem), vai augšējā atvilktnē pašā virsū (grāmatas, vārdnīcas utt.), bet nebūtu katru reizi jāmeklē grāmatu plauktā vai jāiet citā istabā. Tas pa* līdzēs ātrāk koncentrēties.

Tātad lai piepildās teiciens, kas bija rakstīts E. Zolā darba kabinetā uz kamīna: «Nulle dies sine lineaf» (nevienu dienu bez rindiņas), un rezultāti nebūs ilgi jāgaida.

īpašu interesi rada jautājumi, kā iespējami produktīvāk lasīt, t. i., kā izvēlēties pašu vajadzīgāko literatūru, spēt to ātri izlasīt un no izlasītā pēc iespējas vairāk atcerēties.

Runājot par lasīšanas metodiku, vietumis apskatīsim diferencēti zinātniskās literatūras un daiļliteratūras lasīšanu. īpaši attiecībā uz zinātnisko literatūru ir vietā atcerēties, ka mēs dzīvojam zinātniski tehniskās revolūcijas laikmetā.

Pēc O. Kuzņecova un L. Hromova datiem, mūsu dienās publicētās zinātniski tehniskās informācijas apjoms ik pēc 10—15 gadiem divkāršojas. Pasaulē iznāk vairāk par 100 000 zinātnisku žurnālu un katru gadu literatūras pieaugums ir 60 miljoni lappušu. Katru minūti tiek iespiesti 3000 lappušu tikai zinātniski tehniskās literatūras vien.

Pēc speciālistu datiem, cilvēki izmanto tikai 2 — 3% no visām cilvēces vēsturē uzkrātajām zināšanām, bet to apjoms ik pēc 50 gadiem divkāršojas.

Kaut gan šie skaitļi ir biedējoši un reizē it kā deprimējoši, liekas, ka draudošās briesmas no informācijas lavīnas vismaz pagaidām ir pārspīlētas, protams, ja Vien mūs interesē nevis informācijas kvantitāte, bet gan kvalitāte — apzinīga literatūras atlase un studēšana, nevis visa iespiestā vārda mehāniska bezizvēles lasīšana. Šajā rakstā, protams, neiztirzāsim zinātnisko sacerējumu satura un publicēšanas problēmas, bet tikai pievērsīsim uzmanību tai zinātnisko publicējumu pusei, kura ir visciešāk saistīta ar lasītāju un garantēs panākumus mērķtiecīgai zinātniskās literatūras izvēlei.

Zinātnisko darbinieku skaits arvien palielinās, līdz ar to strauji aug arī publikāciju skaits. Un tomēr šajā zinātniskās literatūras pieaugošajā klāstā daži aspekti mums, lasītājiem, ļauj saglabāt optimismu. To zināšana ļauj mums vieglāk orientēties informācijas «lavīnā» un vieglāk izvēlēties literatūru.

Der zināt, ka ierindas zinātniskajam līdzstrādniekam publicēto rakstu skaits bieži vien ir galvenais, ja ne vienīgais viņa zinātniskās aktivitātes rādītājs: gada laikā iespiests viens raksts — maz, slikti; trīs raksti — labi; pieci — debešķīgi! Nav svarīgi, vai šie raksti ir īsi vai gari, vai tie ir apmēram līdzīgi un par vienu un to pašu tēmu, vai pašos pamatos atšķirīgi, vai ir virspusēji vai fundamentāli — tas nav svarīgi, galvenais, ka tie ir pieci! Lai sasniegtu skaitlisko rādītāju, autori reizēm apzināti šķeļ savu materiālu sīkākās daļās un meklē iespējas, kur tikai varētu katru šo daļu iespiest atsevišķi.

Tā rodas autori, kuru publikāciju skaits gada laikā būs sasniedzis pāris desmitus. Salīdzinājumam ir interesanti norādīt, ka, piemēram, pasaulslavenā psihiatra P. Gannuškina publikāciju skaits visā dzīves laikā bija tikai nedaudz lielāks par divdesmit! Mums, lasītājiem, tik dažādi tapušie raksti, protams, nav vienlīdz nozīmīgi. Tā rodas ne viens vien raksts, kas allaž beidzas ar secinājumu, ka iegūtie dati «pilnīgi sakrīt» ar N. pirms n gadiem publicētajiem datiem. Protams, zinātnē šādas publikācijas ir ne vien pieļaujamas, bet arī vajadzīgas, tās nozīmē, ka iepriekšējo publikāciju doma (toreiz varbūt tikai zinātniska hipotēze) vēl vienu «lieku» reizi apstiprinājusies. Mums, lasītājiem, tas savukārt nozīmēs, ka, ekonomējot laiku, nav obligāti visu vienādi pamatīgi izlasīt. Vēl jo vairāk tādēļ, ka informācijas «lavīnā» reizēm ieplūst arī tādi darbi, kas ir gandrīz pa pusei izdomāti un kuru secinājumi arī, protams, «saskan» ar iepriekš publicēto darbu secinājumiem.

Lasītājam daudz nozīmīgāk ir izvēlēties retāk atrodamas, bet pamatīgākas publikācijas — īpaši te jāizceļ dažādi anotēti literatūras rādītāji, literatūras apskati, problēmu raksti, analīzes raksti.

Daiļrades vērtību kritēriji, protams, atšķiras no zinātnisko darbu vērtējuma. Daiļliteratūras kvalitāti nevar vērtēt tikai pēc informācijas, ko tā satur, bet ari

daiļliteratūrā, tāpat kā zinātniskajā literatūrā, nav velkamas paralēles starp izklāstītās literatūras daudzumu un tur esošo estētiskās un intelektuālās vērtības daudzumu. Grāmatas popularitāte vien, piemēram, fakts, ka'tikko iznākusi grāmata izpirkta dažās dienās vai pat stundās, ne vienmēr ir arī tās labākais kvalitātes rādītājs, ne vienmēr tā ir proporcionāla informācijai, ko lasītājs no grāmatas saņem.

Tādēļ, domājams, pesimismam nav vietas, un nav jābīstas, ka informācijas «lavīna» draud mūs aprakt.

Ķeroties pie vienas vai otras grāmatas vai raksta lasīšanas, jau iepriekš jāzina, kādā nolūkā šo literatūru lasīsim. Atšķirīgi mēs lasīsim zinātnisko literatūru, populārzinātnisku brošūru, disertāciju, atšķirīgi daiļliteratūru un savādāk informāciju par futbola vai hokeja spēli, pavisam citādi lasīsim laika īsināšanai, gaidot rindā pie zobārsta.

Pareiza literatūras (grāmatu, žurnālu, laikrakstu) izvēle lielā mērā ietaupa mūsu laiku. Tādēļ izvēlei, kā ikvienam organizatoriskam pasākumam, ir vērts veltīt vairāk uzmanības un ari patērēt vairāk laika, nekā to parasti darām.

Daiļliteratūru katrs lasītājs izvēlas pēc stingri individuāliem — kā apzinātiem, tā neapjaustiem — impulsiem atbilstoši gaumei un konkrētā brīža emocionālajam noskaņojumam, tādēļ šeit dot padomus nebūtu lietderīgi.

Protams, šis atzinums attiecas uz lasītāju (neatkarīgi no gadu skaita), kuram jau izveidojušies stabili literatūras atlases kritēriji. Lasītājam iesācējam pie šādas atlases spējas jānonāk pašam, izstaigājot savus meklējumu un ari kļūdu ceļus. Seit pakavēsimies tikai pie dažiem vispārējiem jautājumiem, kas saistīti ar izplatītajām un jau bērnībā labi apgūtām lasīšanas aksiomām, kuras, mūsuprāt, ir revidējamas. Pie tādām aksiomām var pieskaitīt jau pamatskolā apgūto noteikumu — nevienu darbu neatstāt pusceļā un nieko nedarīt pavirši.

Un tomēr ir grāmatas, kas, kaut ari iesāktas, līdz galam nekādā ziņā nav jāizlasa — dažas nav to vērts, citas, kā izrādās, pilnībā neatbilst mūsu konkrētajām šodienas vajadzībām, piemēram, nerada ar mūsu pašreizējo noskaņojumu un pārdomām vajadzīgo rezonansi. Tādēļ lasītājam sevī apzināti jāieaudzina drosme vajadzības gadījumā bez kaut kādiem pašpārmetumiem no iesāktās grāmatas atteikties, ja atklājas, ka tā pašreiz nav mūsu laika un pūļu vērta. Nevaram piekrist izplatītajām rekomendācijām iesākto grāmatu nekādā ziņā nepamest puslasītu. Uzsvērsim, ka neizlasīt iesākto grāmatu līdz galam bieži vien ir ļoti grūti psiholoģiskā ziņā, jo šāda rīcība ir pretrunā ar bērnībā iemācītiem principiem. Taču spēja pamest iesāktu grāmatu jau nozīmē apgūtas pozitīvas lasīšanas iemaņas, jo šis bērnībā iemācītais princips nav attiecināms uz literatūras lasīšanu un šajā virzienā ir pat apzināti skaužams: laika ekonomijas nolūkā (īpaši tas attiecas uz zinātnisko literatūru, bet būtu lietderīgi to ievērot, arī lasot daiļliteratūru) jāiemācās gan atstāt grāmatu puslasītu, gan lasīt to pavirši, gan izlasīt tajā tikai vienu vien nodaļu vai tikai dažas rindkopas.

Diskutējamas ir arī dažas citas ar literatūru saistītas tradīcijas. Diezin vai ir lietderīgi censties iegādāties katru jauniznākušo dzejas vai prozas grāmatu, kā tas reizēm ir iegājies, vai lasīt tās visas pēc kārtas, bez speciālas atlases, tāpēc vien, ka tās ir «jaunas». Jēdziens «jauns» zinātnē un daiļliteratūras izdevniecības plānos ne vienmēr saskan.

Arī kopotie raksti, pilnīgi visi viena rakstnieka darbi, ieskaitot dienasgrāmatas un vēstules, var gan interesēt šauru speciālistu loku — filologus, kritiķus utt., bet ne katru parastu lasītāju. Parastajam lasītājam ir lietderīgāk pēc iespējas lasīt tikai atsevišķus iemīļotus autorus un izlasīt par tiem visu iespējamo literatūru. Vairāk derētu izmantot bibliotēku fondus, kuros ir lielākas izvēles iespējas.

Lasīšanas metode ir atkarīga no lasīšanas mērķa un izvēlētās grāmatas stila un satura. Tā detektīvromāns, piemēram, tūlīt zaudēs savu pievilcīgo noslēpumainību, ja lasītājs būs pārsteidzīgi ieskatījies tā pēdējās lappusēs. Tajā pašā laikā tādas grāmatas var lasīt paātrinātā tempā, pārsvarā izsekojot sižetu. Turpretim pārdomām bagātu, interesantu, saturā dziļu, filozofiski uzrakstītu darbu reti kāds lasītājs sāks lasīt tikai ar nolūku uzzināt tā saturu — notikumu fabulu. Šādas grāmātas dod ne vien emocionālu un intelektuālu baudījumu, kas gūstams no autora meistarības un vārda mākslas, bet arī informāciju par attēlotā laikmeta dzīvi un vēsturiskiem faktiem. Šādas grāmatas ir lasāmas vislēnāk. Tās nevar lasīt satiksmes līdzekļos, bet tikai mājās, mierīgos, klusos apstākļos, kas nopietnības ziņā atgādina radoša darba atmosfēru.

Pirms sākt lasīt piesātināta satura un sarežģītas formas darbus (piemēram, psiholoģiski grūtāk uztveramo H. Heses romānu «Stepes vilks»), lietderīgi iepazīties ar speciālista uzrakstītu priekšvārdu, kas palīdzēs gan tuvāk iepazīt attēloto laikmetu, gan atklās mums svešāka autora stila un daiļrades īpatnības un uzskatus. Tāda sagatavošanās lasīšanai paplašinās mūsu uztveres spējas, kā arī dažos gadījumos aiztaupīs nelietderīgu un varbūt bezcerīgu mēģinājumu izprast mums mazpazīstama autora «apziņas plūsmu». Atsakoties no šādas priekšvārdā publicētas speciālista palīdzības, mēs zaudējam ne tikai laiku, bet arī to emocionālo un intelektuālo bagātību, ko grāmata varētu dot.

Ne tikai pieļaujams, bet noteikti arī ieteicams saturā un formā bagātus darbus pārlasīt atkārtoti — to var darīt gan drīz pēc pirmās lasīšanas, gan pēc gadiem vai gadu desmitiem.

īsts mākslas darbs, atkārtoti pārlasīts, atklās arvien jaunas domas, atziņas, jūtu nianses. Daļēji tas būs tādēļ, ka arī pats lasītājs būs jau vairāk pieredzējis un varēs labāk izprast autora tēlu pasauli, iedziļināties viņa atziņas un psiholoģiskajās niansēs. Piebildīsim, ka ar katru jaunu lasījumu nozīmīgāki un tuvāki kļūs tikai īsti mākslas darbi, turpretim psiholoģiski vāji pamatoti darbi, ar virspusēju saturu pēc ilgāka laika vairs vispār nebūs lasāmi. Tas ir vēl viens pierādījums tam, ka lieli mākslas darbi mums ir psiholoģiski tuvi, saprotami, vajadzīgi neatkarīgi no tā, cik ilgs laiks ir pagājis kopš to uzrakstīšanas. Ne velti bioloģijā ir konstatēts, ka cilvēks kā bioloģiska būtne gadu tūkstošos ir mainījies maz, viņa smadzeņu šūnu skaits palicis iepriekšējais. Kā cilvēka psihes bezgalīgās individuālās daudzveidības dēļ, tā arī neaptveramo individuālo variāciju dēļ (mīlestība un naids, varaskāre, mantrausība, labvēlība, zemiskums) radušies un arī radīsies oriģināli izcili literārie darbi, kas gadu simtiem bus tikpat tuvi lasītajiem ka konkretaja vēsturēs situācijā — autora dzīves laikā.

Arī zinātniskajā literatūrā lasīšanas metode ir atkarīga no izraudzītā mērķa. Zinātnisko literatūru galvenokārt lasām savā specialitātē. To lasa gan studenti, gan speciālista ar pietiekami lielu darba stāžu, kuriem ir jau sava lasīšanas pieredze un metodika.

Ķeroties pie zinātniskās literatūras, mūsu rīcība liksies pat mazliet paradoksāla, jo centīsimies izlasīt gan pietiekami daudz, bet ne pārāk daudz un arī nekā lieka. Materiālus, kas mūs var interesēt kaut kad vēlāk, bet pašreiz nav aktuāli, arī atstāsim vēlākam laikam. Ja nejauši, lasot literatūru, atradīsim ziņas par kādu grāmatu, kas mums kādreiz varētu noderēt, izmantosim bibliogrāfiskos datus (literatūras avotu, autoru, raksta nosaukumu), bet nenovirzīsimies uz blakus jautājumiem. Pirms ķerties pie pirmās pieejamās grāmatas par vajadzīgo tēmu, būtu vēlams izmantot kompetentu speciālistu padomus — viņi mums bieži vien precīzāk varēs ieteikt pašu labāko avotu minētā jautājuma studēšanai, nekā to varētu uzzināt no bibliotēku kartotēkām. Tāpēc nekautrēsimies šim nolūkam izmantot mūsu pieredzējušāko kolēģu padomus un nebaidīsimies parādīt, ka nezinām kaut ko.

Droši vien saņemsim atbildi, ka par tik plašu un sarežģītu jautājumu nemaz nevar ieteikt vienu vien, pie tam izsmeļošu grāmatu. Par vispārējiem fizioloģijas un patoloģijas jautājumiem mums ieteiks vienu avotu, par atsevišķiem terapijas praksē lietojamiem medikamentiem — otru, bet labi praktiski padomi droši vien būs meklējami trešajā. Tādā veidā visīsākā ceļā būsim nonākuši pie vajadzīgā literatūras materiāla.

Ja šādas konsultācijas ar vairāk pieredzējušiem specilistiem nav iespējamas (tieši iespējā konsultēties un pārrunāt savstarpēji interesantu materiālu mēs redzam galveno kolektīvā darba jēgu), tad atliek samierināties ar bibliotēku kartotēkām vai kāda fundamentālāka zinātniska darba beigās publicēto bibliogrāfisko materiālu.

Pirms izvēlamies grāmatu, ko sīki studēt, vēlams vairākas grāmatas par attiecīgo jautājumu iepriekš uzmanīgi izšķirstīt (sākot ar satura rādītāju), — tā no vairākiem materiāliem atlasīsim noderīgāko avotu un tikai tad sāksim lasīt.

Lai mūs nebaida šāda it kā pārāk ilga gatavošanās darbam — tieši šīs rūpīgās sagatavošanās dēļ «zaudēto» laiku darba gaitā ar uzviju atgūsim. Protams, domas par «labāko grāmatu» katrā atsevišķa gadījumā arī starp speciālistiem var dalīties, vērtējumi bieži vienatšķirsies atkarībā no priekšzināšanām vai individuālajiem uzskatiem dotajā jautājumā, no valodas pārzināšanas, ja runa ir par darbiem svešvalodās, no ilustratīvā materiāla utt.

Pēdējā laikā sāk ieviesties arī tā saucamās ātrlasišanas metodes, par kurām sarakstītas pat speciālas grāmatas. Kā rāda pētījumi, lasīšanas tempu visvairāk palēnina tas, ka lasītājs ne tikai tekstu lasa, bet reizē arī katru vārdu pie sevis izrunā. Pašreiz izstrādātās metodes ātrlasīšanas apgūšanai balstās galvenokārt uz to, lai iemācītu lasīt tekstu tikai ar «acīm» un atradinātu vārdus izrunāt.

Kā rāda pētījumi, tas gandrīz divas reizes paātrina lasīšanu.

Tomēr ātrlasīšanai ir sava ierobežota vieta, tā piemērojama tikai zinātniskai, populārzinātniskai un citai literatūrai, kuras lasīšanas mērķis ir iegūt tikai informāciju; daiļliteratūra, kas sniedz estētisko baudījumu, paātrinātā tempā nav lasāma, tāpat kā paātrināta tempā nav klausāma mākslinieciski augstvērtīga skaņu plate.

Par materiāla vākšanu un sistematizēšanu runa būs turpmāk, tagad apstāsimies pie dažām izrakstu metodēm.

Vajadzīgo atlasīto literatūru parasti ne tikai lasām, bet no tās arī izrakstām faktus, datus, secinājumus, atziņas utt.

Bet vispirms atzīmējam bibliogrāfiskos datus lai varētu avotu nākamajā reizē atkal atrast. Literatūru mēs

konspektējam ne tikai tādēļ, lai saglabātu sev sīkāku pierakstu, bet arī tāpēc, ka šāds apstrādāts (pat ja arī mēs vēlāk konspektā nekad neieskatīsimies) un pārdomāts materiāls labāk paliek atmiņā nekā tikai izlasītais teksts.

Ir iespējami vairāku veidu pieraksti. Nedrīkst taupīt laiku, lai par visām noderīgām grāmatām (reizēm arī par nederīgām, ko īpaši uzrakstām uz kartītes, ja mūsu mērķis ir dot jautājuma sīku literatūras apskatu, piemēram, disertācijā) izdarītu bibliogrāfiskus izrakstus. Izrakstām grāmatas autoru un tos datus, ieskaitot bibliotēkas šifru, kuri mums vēlāk noderēs, lai grāmatu ātri varētu atrast.

Protams, ar bibliogrāfiskiem datiem vien ir par maz, taču — cik daudz un tieši ko izrakstīt? Viss ir atkarīgs no garīgā darba organizācijas centrālā jautājuma — kādam nolūkam mēs konkrēto literatūru lasām?

Konspekti tad var būt vairāk vai mazāk pilnīgi. Visbiežāk ir lietderīgi izrakstīt tik daudz, lai pēc pieraksta varētu radīt pietiekami daudz asociāciju ar visu raksta būtisko daļu un atcerēties rakstā sniegto jauno materiālu. Galvenais, jāuzmanās, lai izraksts nepārvērstos par kādas nodaļas vai fragmenta automātisku pārrakstīšanu. Konspektā izlasītais obligāti jāpieraksta ar saviem teikumiem, saviem vārdiem. Nekādā ziņā nav jācenšas autora tekstu vārds vārdā pārrakstīt. Reizēm asociāciju radīšanai pietiek pat ar dažu nodaļu virsrakstiem, vienu teikumu utt. Skaidrs, ka, konspektējot kādu darbu par interesējošu jautājumu pirmoreiz, konspekts būs garāks, detalizētāks. Tad, kad jautājums jau būs pētīts un konspektēts, arī katrs nākošais atrastais raksts jautājumu papildinās mazāk un arī konspektēt vajadzēs mazāk.

Ja izrādīsies, ka īsais plāns vai konspekts ir nepietiekams, lai pēc kāda laika vajadzīgo materiālu atcerētos, tad arī garākais pieraksts nepalīdzēs atcerēties interesējošo jautājumu, tikpat būs jāmeklē pirmavots. Šajos gadījumos ir lietderīgi vēlreiz pārlasīt pašu rakstu.

Pilnu, bet ne garu .tekstu ir lietderīgi izrakstīt tikai tad, ja vēlāk var rasties vajadzība to izmantot citātu veidā publikācijā vai referātā. Šajā gadījumā izraksts noteikti izdarāms oriģinālvalodā, tulkojot to tikai beigu variantā rakstā.

Kā jau ^minējām, piezīmes obligāti jāraksta saviem vārdiem. Šī psiholoģiski pamatotā paņēmiena konsekventa ievērošana gan sākumā prasīs ilgāku laiku, nekā rakstot autora vārdiem, pie tā ir samērā grūti pieradināties, bet rezultāts būs labs — tādā veidā labāk izprotam tekstu, jo saviem vārdiem var izteikt tikai to, kas ir labi izprasts.

Lasot literatūru, rodas jaunas asociācijas, jaunas Idejas, noderīgākās no tām būtu žēl pazaudēt (tās būs tā saucamās domas uz grāmatu lapu malām). Tādēļ tās būtu lietderīgi pierakstīt kvadrātiekavās (lai atdalītu no autora teksta) vai nu uz grāmatas lapu malām, vai savos konspektos. Tās var izrakstīt arī uz atsevišķām lapiņām.

Lasot un konspektējot der atcerēties vēl dažas citas likumsakarības, kas piemērojamas individuāli.

Ekspansīvāki raksturi nevar lasīt vienu un to pašu tekstu vairākas stundas no vietas. Viņiem vienmuļa nodarbība apnīk — vienveidīga lasīšana nevis palīdz koncentrēties un ieiet darbā, bet gan ātri apnīk un koncentrēšanās spējas pamazām samazinās. Tādiem raksturiem ieteicams lasīt pārmaiņus vairākas pēē stila un satura atšķirīgas grāmatas, pie tam tās visas var lasīt pavisam nopietni, ar konspektēšanu. Grāmatas satura maiņa mazinās nogurumu un veicinās koncentrēšanos. Pilnīgi pieļaujams, ka vienlaikus uz galda stāv trīs, četras un pat vairākas «ielasītas» grāmatas.

Līdzsvarotu raksturu savukārt nogurdina pārāk bieža tēmu un grāmatu maiņa. Vēl citiem šī tieksme pārāk bieži mainīt nodarbību tēmu, kas kombinējas ar nepacietību, signalizēs, ka iestājies nogurums un nepieciešama atpūta.

Sarežģīts un tajā pašā laikā ļoti svarīgs ir jautājums par savākto materiālu (konspektu, piezīmju, izgriezumu utt.) glabāšanu, sistematizēšanu un klasificēšanu. Ja grāmatplauktā un savos materiālos nav īstas kārtības, tad vienkāršāk aiziet uz bibliotēku neka atrast tādu pašu grāmatu personiskajā bibliotēkā; vienkāršāk ir otrreiz izkonspektēt nekā atrast veco konspektu savos papīru kalnos. Bieži vien vēl bezcerīgāk ir atrast izgriezumus no laikrakstiem, izrakstus no grāmatām, nelielas piezīmes un mazos papīriņus, uz kuriem kādreiz, braucot tramvajā, atzīmētas noderīgas «idejas».

Jo intereses ir koncentrētākas (viss, bet tikai par šizofrēniju, kaķiem un dālijām), kas nepavisam nenozīme «šaurākas» negatīvā nozīmē, jo visu materiālu apstrāde ir vienkāršāka.

Vieglāk ir, iekārtojot personisko bibliotēku, izvietot grāmatas grāmatplauktos pa tēmām (piemēram, atsevišķi stāv medicīnas plaukti, tajos — atsevišķā plauktā terapija, tur savukārt vienā malā kardioloģija, otrā — endokrinoloģija utt.), nevis pēc grāmatu formātiem vai autoru uzvārdiem alfabēta kārtībā. Tāda sistēma ne reizi vien palīdzēs, meklējot literatūru par konkrētu tēmu, par lielu prieku un pārsteigumu atklāt savā īpašuma tādus dārgumus, par kuriem sen jau bija piemirsts un kuri ta arī paliktu aizmirsti, ja būtu izvietoti tikai pēc formāliem datiem (autora uzvārda).

Lai vēl vairāk atvieglotu orientēšanos personiskajā literatūra, ieteicams brīvā laikā izdarīt savas bibliotēkas «inventarizāciju» un uz lapām uzrakstīt atsevišķi katra plaukta saturu alfabēta kārtībā pēc autoru uzvārdiem, ka arī to pilnas bibliogrāfiskās ziņas. Tiesa, iegādājoties jaunas grāmatas, to nosaukumi būs jāpieraksta lapas gala, līdz ar to darba gaitā alfabētiskā secība būs izjaukta, taču lielu apgrūtinājumu tas neradīs.

Personiskajā bibliotēkā atšķirībā no pilsētas bibliotēkām grāmatu skaits būs ierobežots, tāpēc bibliogrāfisko ziņu u zrakstīšanai priekšroka dodama lapām, nevis bibliogrāfiskam kartītēm. Grāmatu alfabētisko pierakstu lapās lasīt būs ērtāk, vieglāk un patīkamāk, darbs veiksies ātrāk, nekā gausi šķirstot kartītes. Visu šadu sarakstu (daži desmiti lapu) būs jāpāršķirsta ne vien tad, kad būs jāsameklē kaut kur pazudušais literatūras avots, bet arī tad, kad vajadzēs ātri sameklēt grāmatas par kadu noteiktu jautājumu, piemēram, par depresiju. Tad bus jāmeklē ne tikai plauktā, kur izvietotas grāmatas par šo temu (depresiju), bet arī citos plauktos starp citām tēmām, piemēram, literatūru par alkoholismu un depresijām atradīsim alkoholisma jautājumiem paredzētajā plauktā. Sajās grāmatās būs pieminēts arī mūs interesējošais jautājums.

Līdztekus personisko grāmatu katalogam noteikti jāiekārto arī visu izskatīto grāmatu katalogs, kurā, piemēram, ierakstīsim grāmatas pēc šādiem apzīmējumiem — «Izskatītās», «Vēlāk lasāmās», «Svarīgās» utt un kurš pēc katras atgriešanās no bibliotēkas papildināsies. Šeit uz kartītēm tiek atzīmēti avoti, kas nav mūsu īpašuma, bet par kuriem esam uzzinājuši un kuri izraisa interesi. Bez bibliogrāfiskiem datiem uz kartītes noteikti jāatzīmē arī dažas ziņas par grāmatu vai rakstu, piemēram, «ļoti svarīgs», «jāpasūta fotokopijas», «jāizraksta tabulas», «laba bibliogrāfija». Ja raksti ir izmantojami lielākam darbam perspektīva, piemēram, disertācijai, tad kartīte jāizraksta arī tādiem rakstiem, par kuriem var teikt «nederīgs», «aplams» utt., bet kurus varēsim citēt, oponējot šiem kļūdainajiem secinājumiem.

Personiskiem katalogiem noderīgas ir kā parastas bibliotēku bibliogrāfiskās kartītes, tā arī perfokartes (tikai tad, ja materiāls ir liels!), kas vēlāk attaisno ieguldīto laiku, stipri atvieglojot vajadzīgā materiāla atrašanu.

Izgriezumus, konspektus, piezīmes, lekciju pierakstus un jo sevišķi nelielus pierakstus uz mazām lapiņām, nejauši atzīmētas idejas, interesantus salīdzinājumus, vēsturiskus vai kazuistiskus atgadījumus, kas kādreiz varētu noderēt, bet pagaidām vēl nav zināms, kad un kur, — to visu, salīdzinot ar grāmatām, ir daudz grūtāk sistematizēt, padarīt ērti pārskatāmu un pieejamu. Šādu materiālu sistematizēšana un atzīmēšana kartotēkās individuālā darbā nav visai pamatota, jo apstrāde droši vien prasīs informācijas lietderībai neproporcionāli lielu laika un darba patēriņu, ko diezin vai bus vērts šada vēl «neskaidrā» pasākumā ieguldīt.

Tātad jāizlīdzas ar kādu vienkāršāku, ne tik detalizētu un pilnīgu apstrādes sistēmu, kuru katrs var individuāli piemērot saviem darba mērķiem, materiālu daudzumam, laika rezervēm un arī savām rakstura īpatnībām.

Kad jau izveidojušies konkrēti darba mērķi un zināms, kur savāktie materiāli tiks izmantoti (konkrētam rakstam, kura nosaukums jau zināms, referātam, disertācijai, ziņojumam), būtu ērti katru tēmu ievietot atsevišķos vākos — kopā visus ar konkrēto jautājumu saistītos materiālus (avīžu izgriezumus, konspektus, uzmetumus utt.).

Materiālu skaitam palielinoties (atradām kadu interesantu materiālu, kas gan nav tieši saistīts ar pamatspecialitāti, bet kuru negribētos zaudēt), izrādīsies, ka ieviestie vāki kļūst arvien pilnāki un tajos vairs nav viegli orientēties. Tad materiāls jāsadala sīkāk (piemēram, no sākotnējiem vieniem vākiem par farmakoloģiju vispār turpmāk jāveido atsevišķi vāki par sirds līdzekļiem un, beidzot, jau gandrīz vai par katru preparātu grupu vai katru medikamentu atsevišķi). Daudz grūtāk ir sistematizēt materiālu, par kuru vēl nav skaidrs, kur tas var noderēt. Šajā posmā pat rodas īpatnējs psiholoģisks stāvoklis attiecībā uz jauniegūstamo informāciju— prātā nāk doma, ka viss tikpat nav apgūstams, kāpēc velti lasīt un izrakstīt to, kas neattiecas ne uz vienu no izvēlētajām tēmām? Protams, šāds stāvoklis vēl neko sliktu nenozīmē. Tāds darba posms ir obligāts ne tikai sākumā, meklējot sev tēmu, pie kuras strādāt, bet arī vēlākā posmā — tad, kad paplašinās esošās intereses, rodas jaunas idejas, intereses un jāiepazīstas ar plašāku literatūru.

Vieni vāki vienmēr jāatstāj rezervei — «dažādiem» jautājumiem, tiem, kuri pagaidām nekur precīzi nav ietilpināmi un kuriem pašreizējā momentā nav konkrēta izlietojuma. Tālākais posms — vai šie vāki tā arī paliks «dažādi jautājumi» vai tiks sīkāk apstrādāti — būs atkarīgs no mūsu nākotnes interesēm, savāktā materiāla lieluma un iespējām.

Bet kā apstrādāt lielu materiālu? Kā strādāt, kā sistematizēt, vākt un paplašināt materiālus, lai katram jauniegūtam materiālam atrastos sava vieta saistībā ar jau iepriekšējiem materiāliem un lai tas būtu viegli pieejams?

Lai izveidotu sev klasifikācijas sistēmu, piemēram, tādā plašā nozarē kā farmakoloģija, par pamatu ņemam kādu fundamentālu darbu — šajā gadījumā, piemēram, farmakoloģijas mācību grāmatu, izrakstām sīku satura rādītāju, atstājot pietiekami lielas atstarpes starp rindiņām. Katru materiāla vienību (pierakstu, konspektu, izgriezumu), kas nonāk mūsu rīcībā, iegrāmatosim uz lapām saņemšanas secībā. Sarakstam uz lapām salīdzinājumā ar kladi ir tā priekšrocība, ka varam rakstīt ar rakstāmmašīnu, kas padara pierakstu ērtāk izmantojamu un vieglāk lasāmu. Materiāls būs arī labāk pārskatāms. Tas savukārt ļaus ekonomēt laiku, materiālu apstrādājot. Kaut arī šāds saraksts visu laiku tiks papildināts, vajadzības gadījumā to tomēr varēs viegli pārlasīt, piemēram, 100 avoti aizņems ne vairāk par 3 viegli lasāmām lappusēm, 1000 — aptuveni 30 lappuses. Numerācija pieaug materiāla iegūšanas, nevis kādā citā (piemēram, alfabētiskā) secībā.

Kad materiāls iegrāmatots un numurēts, izrakstītajā satura rādītājā varam vajadzīgajā vietā ierakstīt informatīvos datus, piemēram, pie vārda «bišu inde» — ciparus 7, 9, 12, kas nozīmēs, ka par bišu indi mums ir materiāli ar numuriem 7, 9, 12. Meklēšana vairs "neprasīs tik daudz laika, un materiāli būs vieglāk atrodami.

Klasifikācijas pamatu iespējams izvēlēties atkarībā no darba mērķa. Vienā gadījumā tā var būt mazāk detalizēta un vispārējāka (jau minētais grāmatas satura rādītājs), citā — sīkāka (piemēram, tematiskais satura rādītājs). Var būt patstāvīgi izstrādāti tematiski jautājumi utt.

Visus savāktos materiālus (rakstus, izgriezumus, izrakstus, lekciju pierakstus, konspektus utt.) iegrāmatojam, numurējam un saliekam vākos atbilstoši numerācijai. Ne materiālu atrašana, ne izņemšana no vākiem, ne ielikšana atpakaļ daudz laika neprasa, ja vien vāki ir parocīgi nolikti tuvākajā grāmatplauktā un pēc tiem nav jāiet uz otru istabu, šķūni utt. Ja materiālus darba gaitā pārvietojam no kopējiem vākiem kādos tematiskos vākos, tad satura rādītājā nedrīkst aizmirst atzīmēt, kur minētais materiāls tagad novietots (piemēram, izgriezums par aminazīnu Nr. 124 ievietots vākos Nr. 3 — psihofarmakoloģija).

Mūsu dienās gandrīz ikvienam nākas vairāk vai mazāk rakstīt — sākot ar ikdienišķiem pierakstiem par to, kas šodien jānopērk veikalā, kam jāpiezvana, un tīri tehniskām atskaitēm un beidzot ar polemiskiem sacerējumiem, zinātniskiem rakstiem un grāmatām. Visos gadījumos daži dati jau iepriekš liecinās par to, vai rakstīšana veiksies vai ne. Konkrēti — jo materiāls ir labāk zināms (ilgstoši pārdomāts, daudzkārt pārrunāts, kādam izstāstīts, par šo tematu gadījies mutiski uzstāties, par to ir diskutēts, vajadzējis strīdēties, atbildēt uz jautājumiem, savas domas koriģēt), jo vieglāk un ātrāk iecerēto uzrakstīt — vieglāk veidosies teikumi un frāzes, radīsies salīdzinājumi, vieglāk būs atrāsi vajadzīgos un precīzākos vārdus.

Bet arī tad, kad materiāls vēl pilnībā nav apgūts un līdz galam izpētīts, ir attaisnojams sākt darbu pie publikācijas, tikai rakstīšana šajā gadījumā atšķiras no pilnībā apgūta materiāla izmantošanas metodes. Pirmajā gadījumā, strādājot ar labi apgūtu, pazīstamu materiālu, melnraksts saturēs informācijas pārbagātību un daudz ko lieku un raksta gatavais variants veidosies, visu laiku atmetot lieko (salīdzinājumam var izmantot Rodēna tēlaino izteicienu, ka skulptūra veidojas, no akmens atskaldot lieko). Otrajā gadījumā lietoto metodi nosacīti varētu apzīmēt par «kristalizācijas» metodi, kad raksta tapšanas gaitā ap dažiem sākotnējiem sīkiem faktiem, domām un gataviem galīgiem secinājumiem kā ap atsevišķām saliņām radīsies arvien jaunas un jaunas domas un veidosies domu masīvi.

«Atskaldīšanas» metodes būtība ir tā, ka rakstīšanas sākuma sevi neierobežojam ne ar noteiktu lappušu skaitu, ne arī ar pārāk stingru plānu. Ja rodas kādas jaunas «ārpusplāna» domas, mēs no tām neatsakāmies, tāpat ierakstām arī jaunās asociācijas, pat tad, ja tās sākumā šajā vietā liekas ne visai piemērotas; turpmāk tās varēs noderēt jaunam rakstam vai polemikas aspektam.

Sākuma variantā ierakstām visu to, kas mums liekas interesants attiecībā uz izvēlēto tēmu, bet īstais darbs sāksies tikai tad, kad melnraksts būs ar mašīnu pārrakstīts un ķersimies pie materiāla apstrādes — to koncentrēsim, svītrosim un īsināsim, mainīsim rindkopas, meklēsim trāpīgākus vārdus, precīzāku izteiksmi, maksimāli iespējamo skaidrību, sintezēsim vienas domas modifikācijas utt. Darba gaitā pakāpeniski atbrīvosimies no liekvārdības, izmetot pat veselas rindkopas, teikumus un apvienojot domas, kas pirmajā variantā reizēm ir izkaisītas pa visu lappusi, — to ērti var izdarīt, sākumā ar šķērēm sagriežot materiālus pa tematiskām grupām, pēc tam salīmējot un apstrādājot.

Darbs virzās uz priekšu, tekstu daudzas reizes pārlasot un labojot. Reizēm darba gaitā manuskripts tiek tā sasvītrots, ka grūti kaut ko salasīt, tādēļ gadās, ka tas vairākas reizes jāpārraksta ar rakstāmmašīnu, lai tad atkal ķertos pie tā apstrādes. Darbs visu laiku saīsinās, koncentrējas, kļūst formā un saturā precīzāks.

« Kr i st ai iz ā c i j a s» metode lietojama tad, ja, rakstu sākot, autoram pašam viss nav līdz galam noskaidrots, bet tieši kas — to nereti nav nemaz tik viegli vārdos formulēt. Rakstu sākot, tūlīt būs redzams, kas tieši ir neskaidrais, un, tikko tas ir atklājies, tālākais darbs kļūst ievērojami vieglāks. Tagad zinām, tieši par kādu jautājumu jāmeklē papildu literatūra, kas vel apspriežams, salīdzināms, kas ir pretrunīgs un prasa tālāku pārbaudi. Strādājot pēc šīs metodes, pirmais melnraksts būs daudz īsāks par katru nākošo — apstrādāto un pārrakstīto variantu, nemaz nerunājot par gatavo rakstu. Darbs pie katra nākošā varianta būs tēmas paplašināšana un padziļināšana. Darba gaitā autors pats turpina studēt atsevišķas materiāla detaļas un meklē piemērotāko izteiksmi, lai rakstu padarītu iespējami pieejamu un saprotamu lasītājiem. Viena vārda vietā, kas ir gan radījis asociācijas pašam autoram, viņš tagad rakstīs jau rindkopu vai pat veselu lappusi, jo, tekstu pārlasījis, sapratīs, ka lasītājam īstās asociācijas var arī nerasties. Tiks meklētas atbilstošas saistības starp teikumiem, lai lasītājam tās būtu viegli uztveramas.

Rakstot visu laiku sevi kontrolējam, likdami sevi lasītāja vietā, katrā savā teikumā ieklausāmies it kā no malas un ikreiz apstājamies, līdzko mums kā lasītājam kāda vieta ir grūtāk uztverama. Vietas, kurās materiāls būs vai nu pārāk koncentrēts, vai arī trūks īstas secības un nebūs pietiekamas motivācijas vienas domas pārejai uz nākamo, būs jāpārstrādā.

Praktiski, protams, abas metodes pamatoti var lietot vienlaikus — dažas vietas tekstā tiks svītrotas, citas — papildinātas un sīkāk izstrādātas, bet domājams, ka šāds principiāls rakstīšanas metožu dalījums ir pamatots. Pie tam abas darba metodes būs atkarīgas ne tikai no materiāla izzinātības pakāpes, bet vēl jo vairāk no rakstītāja personības īpatnībām. Pedantiski cilvēki nevar pāriet pie nākamā teikuma, pirms iepriekšējais nav noslīpēts līdz tīrraksta līmenim, nepacietīgāki cilvēki, kuriem domas skrien vārdiem stipri pa priekšu, tieksies vispirms kaut vai shematiski izlikt uz papīra vielu pilnībā un tikai tad atlocīt piedurknes, lai ķertos pie darba apstrādes — patiesībā pie īstās rakstīšanas šaurākā nozīmē.

Abi minētie varianti ir kā darba, tā laika ziņā samērā ietilpīgi. Tā ir rakstīšana, vairākkārtīga pārrakstīšana, labošana (precīzāk, uzlabošana). Tekstu ērtāk rakstīt ar rakstāmmašīnu, lai tas būtu ne vien vieglāk salasāms, bet arī pārskatāmāks. Pēc tam to labo ar roku un atkal pārraksta ar mašīnu. Tiesa, ir cilvēki, kuri spēj visu materiālu iepriekš tik tālu un tik precīzi izdomāt, ka var tūlīt rakstīt tīrrakstā. Diemžēl šādas apskaužamas spējas ir retas. Tiem, kam rakstīšana padodas grūti, nevajag pārāk skumt — atliek tikai atcerēties, ka arī lielie vārda meistari — Rainis, A. Puškins, Ļ. Tolstojs, arī populārais mūsdienu autors A. Heilijs pārstrādājuši vienu un to pašu teikumu pat desmitiem reižu. Ne velti saka — apmīļo frāzi, un tā tev uzsmaidīs.

Reizēm iestājas periodi, kad materiāls savākts stāv uz galda, sakrauts kaudzītēs, un vajadzētu tik daudz lasīt, rakstīt, konspektēt, bet nevar saņemties — tā negribas. labi būtu visu atlikt uz vēlāku laiku («Gan jau rīt, bet tad gan pa īstam…»). Un tomēr, ja vien šādas nevēlēšanās cēlonis nav nogurums vai depresija, jāsāk tikai strādāt — interese radīsies darba gaitā, pamazam iestrādājoties. Ne velti trāpīgi saka, ka iedvesma uzmeklējot tikai tos, kas to ir pelnījuši. Iedvesma rodas ka liela interese, pacilātība darba laikā, daudz retāk ta ir klāt jau pirms darba sākuma.

Atsaukšanās uz nepiemērotiem darba apstākļiem pa lielākai daļai ir nepamatota un vairāk domāta savas bezdarbības attaisnošanai, jo visiem zināms, cik bieži lieli un nozīmīgi darbi tapuši gan laika ierobežotībā, gan minimālā sadzīves komfortā.

Labvēlīgi darba apstākļi, protams, garīgam darbam ir vajadzīgi, bet gadās, ka tie kļūst arī par «iemidzinošu» faktoru, kas aizvilina no nopietna darba uz «interesantāku un patīkamāku» laika pavadīšanu.

Reizēm runā par tā saucamajiem iedvesmas periodiem un periodiem, kad darbs neveicas. Tādas garīgā darba noskaņas maiņas īpaši spilgti izpaužas cilvēkiem, kuriem bieži mēdz būt garastāvokļa svārstības. Iedvesmas periodi atbilst nedaudz pacilātam garastāvoklim un neveiksmes periodi — nedaudz nomāktam garastāvoklim. Ir cilvēki, kuriem tik tiešām šādās neveiksmīgās darba dienās labāk sevi nemocīt, nepūlēties veikt lielus clarbus, bet vienkārši atpūsties — iedvesmas laikā nokavēto izdosies atgūt ar uzviju.

Liekas tomēr, ka vairumā gadījumu runas par iedvesmas lomu mūsu darbā ir pārspīlētas un maldinošas.

Periodi, kad it kā nav iedvesmas, patiesībā nozīmē to, ka darbs ir «iestrēdzis» — vai nu nav īsti skaidrs, kā tālāk — kā pēc satura, tā formas — veidot rakstu, vai arī nezinām, kas jāapskata (jāanalizē, jāsalīdzina utt.). Tad vai nu trūkst materiāla, vai arī tas ir vēl neizdomāts, neizstrādāts, pretrunīgs, vai, iespējams, trūkst skaidra plāna. Tikko kļūst skaidrs, ko teikt, tā izrādās, Ka arī «neiedvesmas» periods ir beidzies un darbs atkal sokas.

Arī subjektīvi it kā galvenais kavējošais iemesls — laika trūkums — tad ir pārvarēts, laiks darbam ir atradies, un viss rit gludi līdz tam brīdim, kad atkal var sākties grūtības ar materiāla apstrādi (jauns neveiksmes periods).

Šādus «neproduktīvus periodus» ne vienmēr izdodas pārvarēt ar spēku. Reizēm ir lietderīgi neuztraukties, nenervozēt, nemocīties pašpārmetumos, bet vai nu vēlreiz pārlasīt uzrakstīto, vai vienkārši mierīgi pasēdēt pie galda ar nepadarīto darbu priekšā un bez speciāla mērķa katrā ziņā uzrakstīt jaunu lappusi (gadās, ka tādā veidā var «piemānīt» iedvesmu un tā atrodas), vai arī vienkārši pārlasīt jau savākto un vēl neapstrādāto materiālu. Neskaidro jautājumu noskaidrošanā daudz dod polemikas, strīdi vai vienkārši darba neskaidro vietu pārrunāšana ar kādu citu cilvēku. Stāstot otram, arī pašam daudz kas kļūs skaidrāks. Diskusijai vajadzīgs labvēlīgs kolēģis, kam tēma ir pazīstama, bet kas tūlīt nepretendēs kļūt par līdzautoru. Reizēm vēl noderīgāks ir pacietīgs un arī samēra nekompetents klausītājs, kas visu laiku uzdod kaut vai viselementārākos jautājumus. Atbildot uz tiem, arī pašam rakstītājam daudz kas noskaidrojas, it īpaši tas, kas palicis lasītājam grūtāk uztverams.

Citreiz ir lietderīgi uz pāris nedēļām darbu nolikt pie malas un par to nemaz nedomāt. Te var sameklēt analoģiju ar skolas gadiem, kad reizēm vakarā intensīvi risinājām matemātikas uzdevumus, taču galīgi atrisināt tos pabeidzām naktī, miegā. Varbūt arī mūsu jautājuma risinājums tagad atradīsies it kā pats no sevis, jo neapzināti turpinām strādāt arī atpūtas periodā.

Te vietā atcerēties arī to, ka jaunrades rezultāts rodas, nevis katru dienu jaunus un jaunus rezultātus summējot, bet parasti gan lēcienveidīgi — pēc ilgstošas un pacietīgas strādāšanas pie kādas tēmas vēl seko laiks, kurā daļēji neapzināti veidojas atklājums. Pats rašanās posms salīdzinājumā ar šo iznēsāšanas periodu ir daudz īsāks. Tādēļ aplam būtu ticēt, it kā daži lieli mākslas darbi (lugas vai romāni) būtu tapuši pārsteidzoši īsā laikā — patiesībā šajā īsajā laikā tie ir tikai uzrakstīti uz papīra. īstais darbs varbūt vilcies gadus un gadu desmitus. Tā, piemēram, J. Kross apcerē par igauņu rakstnieku Tamsāri raksta: «Tamsāre ilgi gatavojās darbam un ātri nostrādāja. Viņš varēja gadu desmitiem apdomāt romānu un uzrakstīt to trijās nedēļās.»

Ja rakstiski jācenšas izteikties maksimāli lakoniski, bez atkārtošanās un liekvārdības, tad mutvārdu uzstāšanās (priekšlasījums, diskusija) specifika ir citāda, jo klausītājam atšķirībā no lasītāja nav iespējams atšķirt grāmatas iepriekšējo nodaļu, lai pārskatītu un precizētu, vai autora doma ir pareizi saprasta. Klausītājam pazaudēto domu ir grūtāk atkal uztvert, tādēļ, izsakoties auditorijā pārāk lakoniski un konspektīvi, īpaši runājot par mazāk pazīstamu materiālu, tam būs grūti izsekot, tādēļ vienmēr ir risks palikt nesaprastam. Rezultātā daļa klausītāju vienkārši var mūs tālāk neklausīties.

Uzstājoties mutiski, lektoram visu laiku jāseko savam stāstījumam, viņam klausītāju priekšā it kā jāapraksta balta lapa un visu laiku jāvēro, lai tā tiktu aprakstīta pietiekami secīgi. No atkārtošanās nav jābaidās, svarīgākās vietas ieteicams ''atkārtot pat vairākas reizes, lai tās varētu izprast un apgūt. Vislabāk būtu, ja priekšlasījumā daļa zināmā materiāla tiktu apvienota ar vēl nezināmo. Visu nezināmo tikpat neizdosies uztvert, bet runāt tikai par zināmām lietām arī nav jēgas — absurds ir ievads «Es tagad jums pastāstīšu par to, ko esat dzirdējuši un visi jau zināt, tomēr…»

Lai filma fotografējot pietiekami izgaismotos, vajadzīgs noteikts ekspozīcijas laiks. Tāpat arī klausītājiem vajadzīgs «ekspozīcijas laiks», lai jauno materiālu aptvertu un iegaumētu. Ja mums ir jāizvēlas, vai sarežģītu materiālu pateikt dažos vārdos vai arī to pašu materiālu sīkāk «apspēlēt», radot ilgāku ekspozīcijas laiku, tad priekšroka noteikti dodama pēdējam variantam, izņemot gadījumus, kad atsevišķie vārdi, ar kuriem raksturojam kādu problēmu, ir tik spilgti un trāpīgi, ka uzreiz paliek atmiņā, — tāpat kā spilgta saules gaisma dod iespēju izdarīt momentuzņēmumu.

Eksponēšanas princips, protams, tiek ievērots arī rakstītā tekstā. Ne velti rakstnieki, to ņemdami vērā, ļauj mums dzīvot kopā ar sava darba varoņiem īsā epizodē nevis, piemēram, trīs minūtes, kas būtu pietiekamas notikuma fabulas atstāstījumam, bet desmit reizes lielāku laiku — veselu pusstundu, lai literārie tēli mums iespiestos atmiņā un mēs pamanītu arī detaļas, nianses. Bez šī ekspozīcijas laika arī mūsu emocijas neva* rētu noskaņoties uz «rakstnieka vilni».

Rēķinoties ar realitāti, jāapzinās, ka 40—50 gadu vecumā darba spējas vairs nav tik lielas kā astoņpadsmit gados, te garīgā darba higiēnas «normas būs atšķirīgas. Ar gadiem darba plānus un vērienu esam spiesti pārskatīt, galvenokārt orientējoties uz iespējami labāku darba organizāciju.

Garīgais darbs vienmēr ir jāsavieno ar pietiekamu atpūtu. Atpūtas daudzums katram cilvēkam ir individuāls, un to grūti pieskaņot vienai higiēnas normai. Ikdienas prakse pret šīm izstrādātajām normām liek izturēties visai skeptiski — dzīve daudzas no šo normu prasībām noraida. Lielākā nozīme darba procesā ir pašsajūtai. Katrā ziņā cilvēki, kuru «logos cauru nakti nenodziest gaisma», daudz biežāk sastopami daiļliteratūras darbos nekā reālajā dzīvē (runa, protams, nav par kādu atsevišķu steidzamu uzdevuma izpildi, bet par darba metodi vispār).

Garīgais darbs bez pienācīgas atpūtas ir nelietderīga laika šķiešana. Priekšroka dodama pārdomātām, sistemātiskām nodarbībām, pienācīgi izmantojot brīvdienas un atvaļinājumus.

Visi izcilā vācu psihiatra Emīla Krepelīna (1856 — 1926) līdzstrādnieki savās atmiņās par viņu uzsver, ka zinātnieks strādājis lēnām (!), bet ārkārtīgi mērķtiecīgi. Iznākuši viņa rokasgrāmatas astoņi izdevumi, pie tam pirmajā izdevumā bija 384 lappuses, bet pēdējā — vairāk nekā 3000 lappušu.

Kaut arī ikviena cilvēka izturība un enerģija ir atšķirīgas, daudzi autori pamatoti apgalvo, ka cilvēks var strādāt garas stundas no vietas bez noguruma, ja vien ir pareiza darba organizācija. Viens no principiem, ko nereti aizmirst, ir tas, ka jau garīgā darba tēmas maiņa vien var būt atpūta. Par A. Sveiceru tēlaini saka, ka viņam bijušas tik daudzveidīgas intereses, ka viņš varējis atpūsties, mainot viena veida garīgo darbu ar citu. Dzejnieks K. Krūza kādreiz rakstīja, ka viņam pēc smagas darba dienas laba izklaidēšanās ir šaha spēle! Liekas paradoksāli, ka šahs, kas pats par sevi prasa diezgan intensīvu domāšanu, var dot atpūtu … pēc intensīvas domāšanas, taču šajā gadījumā vienu garīgā darba veidu nomainīja cits. Labi zināms, ka nereti vakaros pēc intensīvas psihiskas piepūles moka bezmiegs. Tādos gadījumos vajadzīgo atslodzi var dot kāda viegla satura grāmata, radio vai televīzijas pārraide.

Arvien pareizi tiek uzsvērts, ka ilgstošu psihisku slodzi ieteicams starplaikos kombinēt ar fiziskiem vingrinājumiem. Šķiet, ka vecāki cilvēki labprāt nodarbojas dārzā, jaunieši dod priekšroku sportam. Te nu jāpiebilst, ka īsti atpūtīsimies tikai tad, ja fiziskos vingrinājumus izpildīsim ar prieku, bet nevis ar īgnumu un nepatiku, «pienākuma pēc». Ja darīsim to tikai pienākuma pēc, uz spēku atjaunošanos nav ko cerēt, tas nenotiks negatīvo emociju dēļ.

Pēc intensīvas darba dienas bezmiega profilaksei un ārstēšanai var ieteikt arī ikvakara pastaigas gar jūru vai pa mežu. Pie tam ne viens vien tādās pastaigās vai svētdienas izbraukumos nobrīnīsies, ka tepat Ķīšezera krastā vai pārdesmit minūšu braucienā ar elektrisko vilcienu var atrast atpūtai piemērotas, klusas vietas, kur maz cilvēku.

Tas pats darba apstākļu maiņas princips darbojas, arī

sākoties atvaļinājumam. Pareizi mēdz teikt, ka atpūta sākas nevis pēc izkāpšanas no autobusa vai vilciena kādā dienvidu kūrortā vai gala stacijā pirms došanās kalnos, bet jau tad, kad ķeramies pie somu kravāšanas un kad vakardienas darba ritmu nomainījis jau pavisam savādākais atvaļinājuma ritms.

Der zināt arī raksturīgākās noguruma izpausmes pārpūlēšanās vai pārtrenēšanās rezultātā.

Izteiktos gadījumos cilvēks kļūst viegli satraucams — dažādi sīkumi, kam agrāk netika pievērsta nekāda uzmanība, sāk uztraukt, sadusmot, aizvainot, apgrūtināt. Vispirms te jāmin troksnis, kas faktiski nav kļuvis lielāks, bet, ja līdz šim palika nepamanīts, tad tagad kaitina, piemēram, skaļas sarunas, pilsētas transports, radio. Tāpat nepatīk spilgta gaisma, nav pacietības stāvēt rindā, nepanesama kļūst parastā lielpilsētas steiga, burzma un kņada.

Sākoties nogurumam (astēnijai), cilvēks asāk reaģē uz nelaipnāk vai neuzmanīgāk izteiktu vārdu (kas parasti nemaz nav ļauni domāts!) un žestu, viņu izsit no līdzsvara un nedod mieru sīki pārpratumi, par kuriem vēl ilgi pēc tam jādomā.

Viegli mainās garastāvoklis — pēc niecīgas vārdu pārmaiņas vai sīkas neveiksmes tas uz laiku kļūst nedaudz nomākts (kaut arī dziļas depresijas nav), bet pēc nomierināšanās un pāris uzmundrinošiem vārdiem viss atkal pāriet. Kā mēdz teikt — cilvēks kļuvis pārmērīgi jūtīgs.

Astēnijas periodos ātrāk nekā parasti iestājas nogurums — darba laikā cilvēks sāk sevi pieķert pie domas, ka sācis agrāk nekā parasti skatīties pulksteni un gaidīt darba dienas beigas, bet, tuvojoties piektdienai, vairāk nekā agrāk gaidīt brīvdienas. Vienlaikus var būt arī slikts miegs ar nepatīkamiem sapņiem, var rasties veģetatīvi traucējumi, galvenokārt galvas sāpes, svīšana, reizēm arī sāpes sirds rajonā.

Interesanti, kā paši sev astēniju pamana, piemēram, šahisti — viņi jūt, ka ir samazinājusies interese par spēli, kā arī radies neparasts, fantāzijas trūkums spēles gaitā. Spēles laikā it kā viss būtu pa vecam — galdiņš tāds pats kā vienmēr, figūras stāv savās vietās — un tomēr nenāk prātā neparastāki spēles plāni, neizdodas saskatīt oriģinālākas savas un pretinieka iespējas, gadās šķietami neizskaidrojamas pārskatīšanās, kuras nepareizi tiek novērtētas kā nepamatotas un negaidītas.

Minot atpūtu, katrā ziņā nepieciešams «reabilitēt» tik bieži noniecināto pasīvo atpūtu, par ko jau runājām iepriekš.

Ņemot vērā savus fiziskos un psihiskos spēkus un izvērtējot dažādus atpūtas veidus, ne viens vien ar laiku nonāks pie secinājuma, ka daudz lielāku labumu, nekā parasti domā, dod vienas nedēļas dienas veltīšana izbraukumiem vai pastaigām, ja vien tas nesaistās ar alkohola lietošanu, kas visus ieguvumus tūlīt likvidē. Šāda atpūtas diena spēj garantēt veiksmīgu nākošo nedēļu, labāku garastāvokli un lielāku enerģiju, ka arī optimistiskāku dzīves skatījumu.

īpaši jāaplūko jautājums par medikamentu lietošanu ikdiena. Nevaram piekrist tiem, kas visu veidu medikamentu lietošanu uzskata par kaitīgu un nevēlamu. Tāpat nevaram piekrist otrai galējībai — medikamentu lietošanai bez īstas vajadzības, pastāvīgi. Noteikti jāatsakās no stipriem stimulējošiem un eiforizējošiem līdzekļiem (vairums no tiem pieder narkotisko Vielu grupai un ir grūti pieejami), bet tēja un kafija nekādu ļaunumu nenodarīs. Vēl varam atgādināt, ka sevišķi pavasaros pāris nedēļas vēlams lietot vitamīnus — to labvēlīgo ietekmi gan parasti nenovērtē (visvairāk vajadzīgs C vitamīns un B grupas vitamīni). Tāpat nav pārmērīgi jābaidās no viegliem nervu sistēmu nomierinošiem līdzekļiem, piemēram, vakaros reizēm var lietot vieglu miega līdzekli.

Tikai jāatceras, ka medikamenti uz visiem cilvēkiem nedarbojas vienādi. Tā, piemēram, kofeīns parasti rada stimulējošu efektu, bet atsevišķos gadījumos — miegainību. Tādēļ katram iepriekš vajadzētu labi zināt, kā minētie preparāti konkrēti iedarbojas uz viņu, lai, pirmo reizi ieņemot tableti svarīgā atbildīgā situācijā, piemēram, kad vajadzīga maksimāla koncentrēšanās, neizraisītu pretēju efektu.

Protams, runa ir par veseliem cilvēkiem, kuriem medikamenti kādas slimības dēļ nav kaitīgi.

Vēl jārunā par garīgā darba darītāju pašdisciplīnu, pie tam disciplīna, protams, nav attiecināma izolēti tikai uz garīgo darba

Protams, atsevišķu ģēniju darba režīms nav aptverams — paši viņi darbojas produktīvi, bet, kā to panāk, — tas pārējiem paliek neizprotami. Un galu galā ne jau viņiem ir vajadzīgi mūsu padomi.

Vidusmēra cilvēks bez apzināti izstrādātas pašdisciplīnas nekādus vēra ņemamus darbus nekad nepaveiks. Nopietni darbi vienmēr saistās ar pilnvērtīgu laika izmantošanu — tas nozīmē iemācīties arvien un visur ierasties laikā, nenokavēties, atteikties no sīkumiem ikdienā. Izvēlētā mērķa sasniegšana nav savienojama ar nevērtīgu televīzijas pārraižu skatīšanos, vāju filmu un lugu apmeklēšanu, bezizvēles daiļliteratūras lasīšanu.

Cilvēki lielāku mērķu vārdā ir spiesti no daudz kā apzināti atteikties — lai cik tas arī sākumā nebūtu nepatīkami. Tā, piemēram, medicīnas institūta studenti zina, ka pirmajos kursos anatomijas, histoloģijas un ķīmijas plašā apjoma dēļ jāatsakās no iepriekšējās, laika ziņā samērā neierobežotās skolēna dzīves. Bet šis saspringtais laiks studentam nepaiet veltīgi — tas ir laiks ne tikai zināšanu apguvei, bet arī rakstura pārbaudei. Tiem, kam pietrūkst mediķa darbam vajadzīgās rakstura stingrības un kas nespēj sevi mobilizēt darbam arī studiju gados, labāk par ārstu nekļūt, lai neciestu slimie cilvēki. Studenti, kas nevar tikt galā ar mācībām, netiks galā arī ar ārsta lielo fizisko un psiholoģisko slodzi.

Visi tie, kas atliek ķeršanos pie darba vai kāda jauna pasākuma, gaidot laiku, «kad būs brīvāki», vēlāk neglābjami pārliecināsies, ka vairāk laika nebūs nekad, runa var būt tikai par laika racionālāku izmantošanu, atteikšanos no mazāk svarīgiem pasākumiem lielāku mērķu vārdā.

Lietderīgi ir apgūt spēju strādāt visdažādākajos apstākļos — kopmītnē, troksnī, trokšņainā auditorijā, lasīt viegla satura grāmatas tramvajā vai elektriskajā vilcienā (lai tam nolūkam nevajadzētu tērēt labākus apstākļus), atzīmēt šo to piezīmju grāmatiņās konferenču zālē, gaidot lektora ierašanos, domāt par svarīgām lietām nekvalitatīvu lekciju laikā.

Dažādu īsu starpbrīžu izmantošana ir viena no visgrūtāk apgūstamām un reizē visvajadzīgakam mākām — šādos starpbrīžos nav vērts sakt lielus darbus, bet tiem var apzināti atlicināt tehniski vienkāršāk veicamus pasākumus — bibliogrāfisko kartīšu pārrakstīšanu, datu izrakstīšanu utt. Mājas apstakļos viegli savienot vairākus darbus — klausīties radio (ne tikai mūziku, bet arī literārus raidījumus) un darīt kādu mehānisku darbu (sagriezt, kopēt, līmēt), skatīties pa televīziju hokeja pārraidi bez skaņas un vienlaikus klausīties plates svešvalodu apgūšanai utt

Visos gadījumos jāatceras, ka bieži vien radošākais nav vis rakstīšanai vai konspektēšanai, bet gan domāšanai atvēlētais laiks.

Šveices psihiatrs E. Bleilers, redzot, ka viņa jaunais asistents ieradies jaunā darba vietā ar milzīgu grāmatu skapi, jautājis: «Kad gan jūs domāsit?»

Gribas akcentēt, ka mūsu steigas gadsimtā bieži vien domāšanai tiek atvēlēts pārāk maz laika (nevienā atskaitē tāda aile nav paredzēta). Šis laiks it kā netiek ņemts vērā un novērtēts. Taču gandrīz vienmēr ir lietderīgāk sarežģītās situācijās apstāties, padomāt un aprunāties nekā steigties, steigties un darīt visu ko bez īstas jēgas.

Vēl jo vērtīgāk rast nevis vienkārši iespēju domāt vienatnē, bet apspriesties ar kolēģiem par abpusēji tuviem jautājumiem. Kolektīva jautājumu risināšana var ļoti daudz dot zinātnes attīstībai. Sevišķi laimīgi ir tie darbinieki, kas strādā kolektīvos, kuros ir laba darba organizācija. Katrs kolektīva loceklis, piemēram, tur seko noteiktam žurnālam un grāmatai, referē par izlasīto materiālu pārējiem, pārrunā darbā radušās problēmas un neskaidrības.

Sajūsmu rada tas spēks, ar kādu spēj vajadzīgajā mirklī strādāt un koncentrēties daži garīgam darbam iekšēji organizēti cilvēki. Tāpat kā lieli šahisti vai hokejisti spējīgi atslābināties un dažās sekundēs maksimāli koncentrēties, tā arī garīgā darba darītāji ar trenētu intelektu un raksturu, staigājot brīvdienās vai atvaļinājumā pa kādu nepazīstamu pilsētu vai vietu, spēj maksimāli koncentrēties, lai apgūtu līdz tam nezināmus vēsturiskus faktus.

Pie tam ārēji it kā vienkārša un viegla domāšana reizēm prasa milzīgu sasprindzinājumu un daudz lielāku spēku patēriņu, nekā tas no malas varētu likties. Kad 1958. gadā PSRS 25. šaha čempionātā M. Tāls pārtraukto partiju izspēles dienā diezgan drīz pabeidza savu partiju ar Ļ. Polugajevski neizšķirti, piegāju mūsu lielmeistaram un lūdzu autogrāfu. «Lūdzu, rīt — esmu ļoti noguris,» atbildēja lielmeistars. Nekad agrāk nebiju domājis, ka viena tik samērā īsa partija prasa tik milzīgu sasprindzinājumu. Pie tam, kā par to nākarnaja diena pārliecinājos, atruna nekada ziņa nebija poza.

Nobeigumā ieteikums nelaist citus savā jaunrades laboratorijā. Ja kāds šaubās par šā ieteikuma lietderību, ieteicam šādu eksperimentu. Pavisam viegli var pārliecināties, cik dažāda būs attieksme pret jūsu rakstu, ja pateiksiet, ka to esat uzrakstījusi 20 minūtes, vai arī teiksiet, ka esat pie tā sēdējuši cauras naktis, nedēļu no vietas. Vērtēs laiku, nevis darba rezultātu — tā ir pierasts.

KO IZSAKA CILVĒKA SEJA!

Redzot tikai ūdens pilienu, loģiski domājošs cilvēks varot secināt, ka ir arī jūra…

Jau no seniem laikiem, bet jo sevišķi pagājušā gadsimta beigās un šā gadsimta sākumā, mediķus ir interesējusi cilvēka ārējā izskata nozīme medicīnā, slimību diagnostikā: ir bijusi vēlēšanās pēc iespējas vairāk uzzināt par cilvēku, apskatot tikai viņa ārieni. Tāpēc arī ir vērots un pētīts, salīdzināti gan augumi un ķermeņa uzbūve, gan galvaskausa forma un kaulu izaugumi, mērīts pieres apkārtmērs. Ir aprēķinātas dažādas attiecības un proporcijas, lai pēc tām spriestu par cilvēka raksturu un temperamentu, pat paredzētu likteni.

Par šo jautājumu ir publicēti gan nopietni pētījumi, gan diletantu darbi. Ir bijis arī ļoti daudz nezinātnisku, nepamatotu, tukšu spriedelējumu. Blakus godīgiem autoriem, kas, bruņoti ar tā laika pasaules uzskatu, strādāja sava laikmeta iespēju līmenī, uzradās arī cilvēki, kas sarakstīja sensacionālas, kliedzošas, bet īstenībā nevērtīgas un pat aplamas publikācijas.

Varbūt tieši sensacionālo rakstu dēļ tik daudziem ir radies kategorisks spriedums par to, ka ārējā forma nedod nekādu informāciju par cilvēka iekšējo būtību un viņa likteni.

Tāds galēji vienpusīgs apgalvojums tomēr ir nevietā, jo noliedz daudzus pozitīvus, zinātniski pilnīgi pamatotus pētījumus, kas izturējuši laika pārbaudi un saglabājuši savu vērtību ne vien gadu desmitus, bet pat simtus.

Medicīnā ir pazīstams termins «Hipokrāta seja»: iekritušas acis, saasināti vaibsti, smails deguns, āda līķa bālumā, ār zilganu nokrāsu, klāta ar aukstiem sviedriem. Tāda seja mēdz būt slimniekiem ar smagu vēdera dobumu orgānu patoloģiju pirmsagonijas stadijā.

Cilvēka personības veidošanā liela nozīme ir ne tikai sociālai videi, bet arī tam bioloģiskajam «materiālam* un šī «materiāla» īpatnībām, uz kuru šie ārējie faktori iedarbojas. Šo sākotnējo «materiālu» lielā mērā nosaka objektīvās organisma iekšējās sekrēcijas un bioķīmisko reakciju īpatnības. Te arī vietā atgādināt par ūdens pilienu un jūru.

Tāpat ikvienam ārstam jau pēc sejas ir pazīstami slimnieki, kuriem ir endokrīno (iekšējās sekrēcijas) dziedzeru (vairogdziedzera, hipofīzes, dzimumdziedzeru u. c.) darbības traucējumi. Kādas vienas funkcijas traucējums aizvien rada pārmaiņas visā organismā.

Endokrīnajai sistēmai ir liela nozīme organisma darbības regulēšanā un saskaņošanā. Pārmaiņas iekšējā sekrēcijā iespaido cilvēku kopumā — gan viņa anatomiskās īpatnības, gan psihi — raksturu, temperamentu, gribasspēku. Līdz ar to cilvēkiem kāda* viena veida patoloģijas gadījumā rodas raksturīgas, vienveidīgas, kopīgas īpatnības daudzās sfērās. Slimniekam, kas slimo ar izteiktu vairogdziedzera hiperfunkciju jeb hipertireozi, ir tik raksturīgs ārējais izskats, ka ar to vien pietiek, lai noteiktu diagnozi. Šim cilvēkam ir uzkrītoši izspiedušās acis, tās spīd, skatiens — izbijies. Sejai ir dzīva un it kā sastingusi izteiksme. Pēc rakstura šie cilvēki ir viegli satraucami, nervozi, nepacietīgi, viņi bieži izjūt iekšēju nemieru un sasprindzinājumu. Parasti ir roku trīce.

Pretēja stāvokļa gadījumā — vairogdziedzera hipofunkcijas rezultātā sejas izteiksme ir trula, maskveida, seja ir it kā pietūkuši, zem acīm maisiņi. Uzvedībā dominē apātija, gausums, uzņēmības un enerģijas trūkums. Vecie rakstnieki, kas aizvien precīzi pārzināja aprakstāmo materiālu, atstājuši vairākus mākslinieciski izteiksmīgus un reizē medicīniski dokumentālus aprakstus. Atcerēsimies piemēru no A. Kronina «Citadeles», kur aprakstīts ļoti smags hipotireozes slimnieks, kas savas neaktivitātes un apātijas dēļ atstājis dziļas plānprātības iespaidu, un tādēļ radušās lielas diagnostiskas grūtības.

īpatnēja sejas izteiksme veidojas tiem bērniem, kam adenoīdu dēļ apgrūtināta elpošana caur degunu; parasti viņi tur vaļā pavērtu muti. Pēc ārējā izskata tie daudzējādā ziņā atgādina cits citu.

Runājot par ārienes un rakstura sakarību, atgādināsim gan zinātniskos sacerējumos, gan daiļliteratūra, satīrā un humoreskās sastopamos un patiesībai atbilstošos tipiskos hronisko alkoholiķu aprakstus — cilvēkus ar uzblīdušām sejām, rupjiem sejas vaibstiem, sārti zilganiem (paplašināto asinsvadu dēļ) deguniem, piesarkušām, asarojošām acīm, trīcošām Vokām. Viņi parasti izskatās vecāki par saviem gadiem. No visām alkoholiķu kopīgajām rakstura īpašībām pirmajā vietā jāmin gribas vājums — alkoholiķiem «nav vārda», viņu solījumiem nav vērtības, tie parasti netiek pildīti, Alkoholiķi ir pavirši. Pirmajā brīdī viņi šķiet labi, pieejami, jautri cilvēki, bet, iepazīstoties tuvāk, atklājas, ka tie ir cilvēki ar rupju, netaktisku un aizvainojošu humoru. Sākotnējas rakstura izmaiņas, tā nivelēšanos vispirms pamana pacienta tuvākie draugi un paziņas. Viņi saskata, ka agrāk niansētie, patīkamie, raksturā bagātie cilvēki klust rupjāki, vulgārāki. Pamatots un trāpīgs ir tēlainais apzīmējums — alkoholiķis ir «sevis paša nocenots izdevums».

Nopietnus pētījumus veicis vācu psihiatrs E. Krečmers. Viņš grāmatā «Ķermeņa uzbūve un raksturs» (izdota arī krievu valodā) ir mēģinājis sadalīt cilvēkus divās grupās — cilvēkos ar cikloīdu un cilvēkos ar šizoīdu raksturu. Viņa klīniskie novērojumi izraisa interesi arī patlaban. Neliela auguma tuklie cilvēki, pēc E. Krečmera vērojumiem, «tuvāki zemei», labāk piemēroti parastajai ikdienas dzīvei, turpretim garie, izstīdzējušie, kaulainie cilvēki vairāk tiecas uz abstrakcijām, shēmām un teorijām.

Protams, būtu aplam E. Krečmera pētījumu datus absolutizēt un piemērot ikviena konkrētā gadījumā, tomēr visuma šī sakarība starp cilvēka bioloģiski noteikto veidolu un psihes īpatnībām ir izturējusi laika pārbaudi un attaisnojusies.

Bez konstitucionālajām (statiskajām) īpašībām, kas ir stabilas, ilgstošas un maz mainīgas, vēl vairāk par cilvēka raksturu var spriest pēc izskata dinamikas, ja kādā konkrēta periodā vērojam cilvēka mīmiku, žestus, sejas izteiksmi. Šajā ziņā mēs visi, paši to neapzinādamies, esam psihologi amatieri. Tādi mēs esam tad, kad izvēlamies, kuram uz ielas pajautāt ceļu, kad izlemjam, kuru pat dienesta darīšanas bez īpašas vaja-

dzības labāk netraucēt, kad izraugāmies sarunu biedru stadionā vai kad, piesardzības mudināti, labāk dodamies uz ielas otru pusi.

Pietiek ieraudzīt cilvēka sejas izteiksmi, lai nojaustu, ka cilvēks pārdzīvo dziļas skumjas, bēdas, ciešanas, prieku, sajūsmu, apmierinātību. Turklāt arī šajās, visiem saprotamajās emocijās izpaužas ne vien jutas, bet arī katra individuālais intelekts, audzināšana, rakstura īpatnības. Katrs cilvēks priecājas, bēdājas, nīst vai baidās savādāk, tieši ar viņam raksturīgo izteiksmi. Visspilgtāk šīs īpatnības pamanāmas cilvēkiem ar patoloģisku, nelīdzsvarotu raksturu — tā sauktajam psihopatiskajām personām. Ļauniem cilvēkiem bēdas nereti izpaužas ne tikai kā skumjas, tām piejaucas arī īgnums, ironija, izaicinājums, tieksme aizskart, apvainot pārējos — pavisam svešus cilvēkus, kas vien gadās tuvumā un kam var tikt klāt. Arī prieks tādiem raksturiem var izpausties savādāk — īstas jautrības vietā seja pauž nicinājumu, izsmieklu, lielmanību, pārākuma apziņu, bravūru.

Histēriskajām personām ļoti raksturīgs ir teatralisms. Šādi cilvēki it kā nav īsti, dabiski, bet pastāvīgi kaut ko tēlo, spēlē, pie tam «lomas» ir nepastāvīgas, mūžam mainīgas. Ejot pie ārsta, slimnieka mīmika, āriene, poza, žesti pauž smagas ciešanas, kuras neviens cits, izņemot pašu histērisko personu, nevarētu izciest. Citā situācijā šīs personas uzvedība var paust pārākumu, «zemāk stāvošo» cilvēku ignorēšanu, nicināšanu, tāpat familiaritāti nevietā, uzspēlētu sirsnību, interesi (patiesībā tikai aukstu ziņkāri, pat prieku par citu neveiksmēm un ciešanām). Tie ir cilvēki, kas grib izzināt citu dzīvi līdz sīkumiem, bet paši neko nedod pretī. Viņi interesējas par citu cilvēku visintīmākajam jūtām, izsaka pat netaktiskus jautājumus, bet, aicināti izteikt atklāti savas domas, izliekas, ka nav dzirdējuši, novirza sarunu uz citu pusi, vaicādami, piemēram, vai jūsu telpas darbā ir siltas un vai trešajā stāvā visu dienu ir ūdens.

Tātad, vērojot tikai cilvēku ārieni, turklāt nevis statiski, bet dinamiski (nosacīti esam sevi ierobežojuši un sarunas ar mūs interesējošām personām nesākam), var redzēt un saprast diezgan daudz. Diezgan daudz, un tomēr — pārāk nesteigsimies! Vērojot ūdens pilienu, jāatceras, ka jūras var arī nebūt.

To sevišķi derētu atcerēties tiem, kas uzskata sevi par smalkiem psihologiem un nekļūdīgiem cilvēku pazinējiem, kas no kaut kāda sīkuma — no mirkļa izteiksmes sejā, nejauša skatiena vai žesta — tūliņ izdara formāli loģiskus, gatavus un galīgus secinājumus; tiem, kuriem šķiet, ka viņi jau pirmajā acumirklī zina visu par otru cilvēku. Viens žests, viens skatiens, viens vārds reizēm tiešām var raksturot cilvēka būtību, taču tas var būt arī gluži nejaušs un neko nenozīmēt vai pat radīt pilnīgi aplamu priekšstatu par šo cilvēku. Ne velti par cilvēka personības dinamiku dzīves laikā Fosters raksta: «Ilgas dzīves laikā cilvēks pakāpeniski var mūsu priekšā nostāties vairāku atšķirīgu personu veidā, un, ja vien katra dzīves fāze varētu iemiesoties atsevišķā indivīdā, tad, kopā sapulcināti, viņi veidotu stipri daudzveidīgu grupu ar pilnīgi pretējiem uzskatiem, justu cits pret citu dziļu nicināšanu un drīz vien izšķirtos, neizsakot pat mazāko vēlēšanos vēlreiz tikties.»

Vai pilnīgi droši varam pateikt, kā paši rīkosimies vienā un tajā pašā situācijā? Pa lielākajai daļai — jā. Bet visās? Un ja īsti nepazīstam sevi, vai tiešām varam cerēt visu uzzināt par otra raksturu? Turklāt vēl tikai no ārienes. Te kļūdīties ir ārkārtīgi viegli.

Vērtējot cilvēkus pēc viņu ārienes, diezgan izplatīta kļūda ir vērtēt visu tikai no savām (nevis no «vērtējamā objekta») pozīcijām. Tādēļ domas par svešo cilvēku ir atkarīgas no paša vērtētāja rakstura, zināšanām, pieredzes, intelekta līmeņa. Apkārtējos cilvēkos potenciālus ļaundarus parasti saskata tie, kas paši gatavi rakstīt anonīmas sūdzības un apmelot vai aprunāt citus, acu priekšā būdami glaimīgi, laipni un lišķīgi. Pārāk viegli, pat lētticīgi uzticas cilvēkiem tie, kuriem pašiem nekad nav nācis prātā kādu piekrāpt. Jo vērtētājs būs mazāk pieredzējis, jo skaidrāki un saprotamāki viņam liksies apkārtējie cilvēki. Tā laikam gan puišeļiem, kas stāv uz ielas stūra, rokas kabatās sabāzuši, cigareti zobos turēdami, pašiem šķiet, ka viņi vislabāk zina, kurš no garāmgājējiem ir «īsts cilvēks», kurš «gļēvs inteliģents», kur staigā «dīvaiņi un muļķi». Turpretim pieredzējis cilvēks ar bagātu garīgo pasauli pazīs daudzas iespējamās rakstura nianses un momenta vērtējumos parasti būs atturīgāks.

Bez tam bieži, pat īsti to neapzinādamies, vērtējumā kļūdāmies tad, ja paļaujamies uz iepriekšējām asociācijām, analoģiskiem gadījumiem. Nereti gadās, ka jauns paziņa tikai sava vārda dēļ vien tūlīt liekas simpātisks vai antipātisks, jo mums agrāk ir bijusi darīšana ar cilvēku, kuru sauca tieši tāpat. Savu ietekmi un fonu atstājuši arī daudzi literārie darbi, filmas, lugas, pat apraksti, kuros nereti sastopamies ar štampiem un shēmām. Rodas priekšstats, it kā «īstie cilvēki» ar plašu dvēseli, sirsnīgie un atsaucīgie ir gandrīz tikai tie, kas ir ne vien fiziski stipri, bet aizvien arī ārēji rupji, netaktiski, bravūrīgi, šķietami nepieklājīgi un neaudzināti, īstenībā primitīvā spēka dievinātāji visbiežāk tiešām (ne tikai šķietami!) ir vulgāri, pašpārliecināti, rupji, ciniski un egoistiski. Viņi varbūt tiešām būs gatavi vajadzības gadījumā sākt kautiņu, bet citā reizē nepalaidīs sievieti pa durvīm pirmo, nepielieksies pacelt vecākam cilvēkam nokritušu naudas gabalu, sveicinot tikko pamās ar galvu (un nekad nenoņems cepuri), bet no rīta uz darbu regulāri nāks ar piecu minūšu nokavēšanos, jo nevarēs laikā izrāpties no siltās gultas.

Arēji neuzkrītošie un neizskatīgie «trešie tēva dēli» (I. Ziedoņa terminoloģija no «Kurzemītes») — biežāk ir ne tik daudz intelektuāli bagāti, kā to mēdz domāt, cik emocionāli daudzveidīgi. Varbūt tas tādēļ, ka viņi ir mazāk dzīves lutināti. Iespējams, ka mūsdienās tas izklausās savādi, bet vienādos materiālos apstākļos dzīve tomēr ir atšķirīga skaistulei un neglītai sievietei, fiziski attīstītam sportistam un tāda paša vecuma jaunietim ar fizisku defektu. Turklāt vērtējumi būs atšķirīgi tieši nepazīstamā, jaunā sabiedrībā. Kaut gan sakāmvārds stāsta pretējo, tomēr sabiedrība ļoti bieži «skata vīru no cepures». Ja pusmūža sieviete apstājas sētas vārtiņos pašā ejas vidū un krāso lūpas, tad deviņos gadījumos no desmit tā ir bijusī skaistule, kura jaunībā varējusi atļauties darīt visu, kas patīk, bet tagad jūtas pārsteigta, ka cilvēki tādās pašās situācijās pret viņu sākuši izturēties savādāk un «kļuvuši tik nelaipni un nesmalkjūtīgi».

Jo cilvēka seja ir neparastāka, neikdienišķāka, savdabīgāka, jo grūtāk spriest par cilvēka personību un jo daudzveidīgāks, niansētāks, īpatnējāks raksturs aiz tās var slēpties. Un šais gadījumos jo vieglāk iespējams kļūdīties. Bet ko gan var domāt par jaunu vīrieti, ja viņam ir kupla bārda un gari, kopti mati? Visu ko! Varbūt tā ir sevis pārvērtēšana, lepošanās ar ārējo izskatu, neatvairāmību, tieksme pievērst sev uzmanību? Iespējams. Bet varbūt tā tiek slēpta mazvērtības sajūta, jūtīgs, ļoti viegli ievainojams raksturs, kā mēdz teikt — «mazvērtības komplekss»? Jaunietis tikai pūlas sevi kompensēt, sevi apliecināt. («Lūk, skatieties uz mani, tāds es esmu, un man nav nekādas daļas par to, ko par mani domā apkārtējie!») Par ko liecina neparasts apģērbs? Par sliktu gaumi vai par īpatnēju skaistuma izjūtu? Kas slēpjas aiz ārējās noslēgtības? Iekšējs tukšums vai citiem maz pieejama, tomēr daudzveidīga iekšējā dzīve?

Par «neskaidriem» gadījumiem nereti saka: «Dīvains, savāds, jocīgs cilvēks.» Un atkal viss ir atkarīgs no vērtētāja. Esam redzējuši, kā tramvajā par savādnieku nosauc jaunu vīrieti, kas atdevis vietu jaunai sievietei. Viņa pat nepateicas, tikai ar pārākuma apziņu saprotoši nosmīn, nodomādama: «Vai nu jocīgs, vai arī grib iepazīties; kas gan cits var būt?» Dzērāju kompānijās par savādnieku uzskata katru nedzērāju, rāmi mājās sēdētāji par «ķertiem» dēvē tos, kas atvaļinājuma laikā rāpjas kalnos, bet gados pavecās pensionāres nereti «saprotoši» smīn un saskatās, ja ierauga meiteni džinsos.

Vēl jārunā ne vien par to, kā raksturs un dažādas izmaiņas organismā veido ārieni, bet arī par pretējo — ka āriene ietekmē raksturu. Zinu vairākus jaunus cilvēkus, kas kļuvuši par neirotiķiem tikai tādēļ, ka ir tuklāki nekā citi viņu vecuma jaunieši. Viņiem vēl nav «pietiekami biezas ādas», kas dzīvē bieži vien ir ļoti

vajadzīga. Cik daudz ironijas, slēptu un atklātu apvainojumu un pazemojumu bijis jādzird šiem jauniešiem, līdz viņi kļuvusi par neirotiķiem! Te vainojams ne tikai viņu izskats, bet arī daudzi citi cilvēki, kuri nebūt nav huligāni, daudzi no tiem sevi uzskata pat par kulturāliem un asprātīgiem cilvēkiem. Ja kādam šie piemēri liktos neticami un netipiski, viņi var paklausīties kaut vai tās replikas, ko daži skaļā balsī adresē stadionos sportistiem — pavisam svešiem cilvēkiem, kurus piemeklējusi neveiksme.

Ja autors būtu kinooperators, tad ar slēpto kameru uzņemtu filmu ar nosaukumu «Cietsirdība». Tā, piemēram, netālu no savas dzīves vietas autors bieži redz uz ielas rotaļājamies kādu garīgi atpalikušu zēnu. Kas un kā tikai viņu neaizskar! Bērni vieni paši, bērni pieaugušo klātbūtnē, pat bērni pieaugušajiem pie rokas. Pat pieaugušie — gan dzērumā, gan skaidrā prātā. Bet neaizsargātais bērns saprot, ka ņirgājas tieši par viņu, — to tuvplānā parādītu apsmietā un apvainotā acis. Tā būtu briesmīga apsūdzība tiem, kam pietrūkst takta.

Nobeigumā vēlreiz gribas atgādināt, ka cilvēka raksturu un uzvedību nosaka ļoti daudzi faktori — iedzimtība, endokrīnās īpatnības, audzināšana, apstākļi, situācija. Tādēļ par cilvēku nevar spriest tikai pēc viņa ārienes. Tomēr ārējais izskats var būt par vienu no informācijas avotiem, kas kopā ar citiem (novērošanu, sarunu) palīdz gūt par cilvēku pareizu priekšstatu.

EMOCIJU VEIDOŠANA — NOZIEGUMU PROFILAKSE

52 gadus vecais dabas zinātņu skolotājs Ozoliņš vienpadsmitos vakarā atgriezās no teātra. Simts metrus no mājām viņam pienāca klāt divi nepazīstami jaunieši un jautāja, cik pulkstenis. Pateicis «lūdzu», Ozoliņš noliecās, lai paskatītos, un tad saņēma sitienu sejā. Pedagogu notrieca zemē, spārdīja kājām. Par laimi, nejauši pa ielu brauca autobuss ar cilvēkiem, kuri atgriezās no ekskursijas, un šoferis, tūlīt sapratis, kas notiek, apturēja mašīnu un spēcīgi puiši abus huligānus aizturēja, bet Ozoliņu ar to pašu autobusu nogādāja Traumatoloģijas un ortopēdijas zinātniskās pētniecības institūtā. 18 gadus vecie Vitālijs un Igors kopā strādā celtniecībā. Tiesā viņi tā arī nevarēja paskaidrot, kāpēc bez jebkāda iemesla uzbrukuši pilnīgi svešam cilvēkam un to cietsirdīgi piekāvuši. Abi atbildēja apmēram vienādi:

— Jūs cietušo pazināt? — Nē, redzējām pirmo reizi. — Kāpēc tā darījāt? — Nezinu, biju iedzēris, pats nesaprotu, kas bija uznācis. Nekāda iemesla nebija. Gājām pa ielu — skatāmies — nāk viens pretī, iela tukša — paši nesaprotam, kā tas gadījās …

Darba vieta abiem puišiem deva pozitīvus raksturojumus. Strādājot labi, plānu izpildot, no kolektīva neatraujoties, labi sportisti, neaizstājami futbolisti. Bieži iedzerot? Kā visi.

Kā varēja gadīties, ka padzīvojis cilvēks atgriezās mājās no teātra un atradās Traumatoloģijas un ortopēdijas institūtā, bet jaunieši, kam dzīve vēl tikko sākas, jau paspēja nokļūt uz apsūdzēto sola? Kur meklējami šo fiziski veselo, spēcīgo jauniešu absolūti nemotivētās agresīvās rīcības cēloņi?

Noziedzības problēma vienmēr ir interesējusi juristus, psihologus, mediķus (galvenokārt psihiatrus) visās pasaules valstīs neatkarīgi no noziegumu skaita tajās. Tas arī saprotams — tāpat kā slimības prasa ārstēšanu un iespējamo profilaksi neatkarīgi no pacientu daudzuma, tā neatkarīgi no likuma pārkāpēju skaita noziegumi prasa to likvidēšanu vai vismaz maksimālu ierobežošanu.

Tā, piemēram, ASV laikā no 1955. gada līdz 1961. gadam slepkavību skaits, ko izdarījuši jaunieši līdz 18 gadu vecumam, pieaudzis par 67%, bandītiski uzbrukumi ar miesas bojājumu nodarīšanu — par 58%, laupīšanas — par 49%. Salīdzinājumā ar 1910. gadu turpmāko 20 gadu laikā noziegumu skaits, ko pastrādājuši jaunieši vecumā līdz 18 gadiem, trīskāršojies!

Izmantojot laikrakstu datus, zinot Traumatoloģijas un ortopēdijas zinātniskās pētniecības institūta ārstu pieredzi, kā arī slimnīcu reanimācijas centru darbinieku praksi, minēsim vēl dažus konkrētus gadījumus.

Nodaļā ievests 15 gadus vecs zēns — viņu Rīeā deviņos vakarā uz ielas sadūruši divi gados jauni pretimnācēji. Bez iemesla, vienkārši tāpat sadūruši. Zēns nevienu no abiem nepazīst. Viņi tikās uz ielas nejauši, pirmo reizi redzēja viens otru. Tagad zēns jau ir miris. Abi jaunieši paskaidroja: «Nezinu, kas ar mani bija noticis, pats nesaprotu …»

Nepilngadīgi jaunieši Līgatnē ne tikai sagraizījuši un sacirtusi krāšņus kokus, bet arī ieveduši mežā govi, piesējuši to pie koka un sadūruši ar nazi.

Visiem šiem smagajiem noziegumiem kopējs ir viens — tie saistās ar ārkārtīgu cietsirdību, bezjūtību, ļaunumu. Emocionāli jūtīgs cilvēks bez iemesla un vajadzības fiziski nevar iedurt dzīvniekam, nemaz nerunājot par cilvēku. Šie jaunieši ne tikai varēja to izdarīt, tas viņiem sagādāja pat baudu. Pēc notikušā viņi gulēja mierīgi, bez kaut kādiem pašpārmetumiem — it kā nekas sevišķs nebūtu noticis.

Likuma pārkāpumus un to profilaksi var analizēt daudzos aspektos, šoreiz skarsim tikai vienu — medicīnisko aspektu, runāsim par jūtām, to audzināšanu un jūtu sakaru ar noziegumiem.

Kā veidojas cilvēka jūtu dzīve kopš dzimšanas? Kādas ir jūtu īpatnības? To izzinot, vieglāk būs ieteikt noderīgus psihoprofilaktiskus pasākumus.

Jūtas (reizēm nešķirojot lieto abus terminus — gan «jūtas», gan «emocijas») rodas ļoti agri. Jau zīdaiņa vecumā rodas spēja atšķirīgi reaģēt pret cilvēkiem, kas par zīdaini rūpējas, to kopj un baro, un citādi pret tiem, kas izturas nevērīgi. Rodas patika vai nepatika, apmierinātība vai neapmierinātība. Tālākā dzīvē kā pozitīvās, tā negatīvās jūtas turpina attīstīties un arvien vairāk diferencēties. Labi zināms, piemēram, ka veseliem bērniem normāli piemīt zinātkāre, nepieciešamība visu laiku kaut ko jaunu apgūt. Ikviens to zina gan no personiskās pieredzes par savu tuvāko apkārtni, gan no biogrāfiska rakstura grāmatām — tajās parasti pārsteidz varoņa ārkārtīgi bagātā un reizē intensīvā garīgā dzīve jau agrā bērnībā. Vēl vairāk — izrādās, ka zinātkāres elementi (nākamā tieksme pēc zināšanām) rodas un izpaužas jau zīdaiņa vecumā — zīdainis var būt sausi pārtīts un paēdināts un tomēr būt nemierīgs un raudulīgs, ja viņš netiek ņemts rokās un pietiekami daudz nēsāts pa istabu, lai varētu remdināt savu «sensoro badu» un uzzināt kaut ko jaunu.

Pirmsskolas vecums un skolas gadi ir pats sarežģītākais un reizē pats atbildīgākais posms jaunā cilvēka personības, it īpaši jūtu veidošanā. Pilnvērtīgu jūtu radīšanā nozīme ir vairākiem komponentiem, Viens no svarīgākajiem, kā to atzīst mūsdienu zinātne, ir pārmantotība (iedzimtība), tas ir pamats, uz kura veidojas personības celtne. Kā zināms, tad garīgi atpalikušām personām un alkoholiķiem arī bērni nereti ir garīgi atpalikuši. Tiem bērniem, kam pārmantotība (iedzimtība) ir labvēlīga, nākotni pilnā mērā nosaka ārējie apstākļi — apkārtējā vide kopumā, pie tam galvenā nozīme ir vecākiem, audzinātājiem, skolotājiem, tuvākajiem draugiem, grāmatām, radiopārraidēm, lugām, filmām, televīzijai — visai tai apkārtnei, ar ko bērns diendienā saskaras pirmsskolas un skolas gados.

Šajā laikā veidojas un reizē apzināti jāveido tādas jūtas kā tieši cilvēciskā spēja just līdz citu — gan cilvēku, gan dzīvnieku ciešanām, spēja priecāties gan par

savu, gan citu paveiktu labu darbu, par «laba» uzvaru, taisnīgums, — tas viss, ko plašākā nozīmē dēvējam par emocionālo siltumu.

Vēlāk veidojas pienākums pret darbu, ģimeni, kolektīvu, dzimtenes mīlestība, ētiskās un estētiskās jutas, kuras ciešāk saistās ar zināšanām un domāšanu un rodas uz vairāk attīstīta intelekta bāzes. Te pieder ari spēja gūt estētisko baudījumu no dabas ainavas, simfoniskās mūzikas, gleznam, grāmatām, kinofilmām, lugām. Rodas apmierinājums (jūtas!) par padarītu darbu vai atklājumu neatkarīgi no tā, vai atklājums ir valsts prēmijas vērts vai marka kolekcijā, paņēmiens sportā, vārds dzejolī, racionalizācija rūpniecībā, celtniecībā, lauksaimniecībā. Veselam cilvēkam prieku (arī jūtas!) dod pats radošais darbs — un otrādi — normālu cilvēku nomāc bezdarbība, radošā momenta trūkums ikdienā, vienmuļība.

Tātad jūtas attīstās un veidojas cilvēka dzīves laikā un to radīšanā ļoti liela nozīme ir labvēlīgiem (diemžēl arī nelabvēlīgiem) sociāliem faktoriem, apkārtējai videi, sabiedrībai.

Kā redzams, shematiski var runāt par jūtu attīstības gradāciju, par dažādiem jūtu attīstības posmiem, pie tam sākumā attīstās it kā iedzimtās, no dabas dotās, dziļāk ar personību saistītās jūtas (emocijas), bet vēlāk — tās jūtas (ieaudzinātās, iemācītās), kas piešķir katram cilvēkam tieši viņam piemītošo individualitāti, ļauj atšķirt vienu cilvēku no otra. Augstākās jūtas (te

pieder tā sauktās intelektuālās, arī ētiskās, estētiskās, morālās jūtas) saistās jau ar citām attīstītas psihes šķautnēm — iztēli, atmiņu, prātu, domāšanu, arī ar darbu, mācībām, apgūtām zināšanām, uzskatiem, pieredzi, vidi. Šādai jūtu veidošanās secībai ir milzīga praktiska nozīme. Tā, piemēram, audzinātājiem, skolotājiem, vecākiem, rakstniekiem jārēķinās ar to, ka ir pāragri mēģināt radīt tādas jūtas kā dzimtenes mīlestību bērnam, kuram vēl nav skaidrs pats jēdziens «dzimtene». Protams, visu šo jūtu elementi jāsāk audzināt agri, bet tikai vecumam piemērotā, konkrētā līmenī.

No teiktā izriet secinājums, ka visam savs laiks. Pie tam šis «savs laiks» nav ar labu gribu vien pasteidzināms, ar gribu vien nevar apsteigt bioloģisko attīstību. No otras puses, — un tas ir pats galvenais — nedrīkst nokavēt, nedrīkst bērnības laiku palaist garām neizmantotu.

Nedrīkst palaist garām jūtu audzināšanas agrīnos posmus, arī skolas vecumu. Visai turpmākajai dzīvei tieši šis posms ir viens no pašiem svarīgākajiem un atbildīgākajiem. Palaists garām, tas vairs nav atgriežams. Rezultātā augs cilvēks — redzīgs, varbūt apveltīts ar absolūto dzirdi (jo maņu orgāni attīstās bez cilvēka aktīvas līdzdalības), bet jūtās (emocionāli) akls un kurls, un tāds viņš paliks visu mūžu.

Tādēļ vislielākā atbildība bērnības laikā ir ģimenei, audzinātājiem, skolotājiem, visiem tiem iespaidiem, ko bērns gūst uz ielas, kinoteātrī, no filmām, grāmatām, televīzijas pārraidēm šajā relatīvi īsajā, bet prognostiski tik nozīmīgajā periodā.

Viss kopā — cilvēki, vide — aktīvi ieaudzina tādas jūtas kā cieņu pret cilvēku (pret cilvēku kā tādu), cilvēka vecumu, darbu, slimībām, nelaimi, nopelniem, zināšanām, labu raksturu, darba mīlestību, dabu utt.

Tālākā audzināšana un arī pāraudzināšana būs atkarīga no tā, kāds būs izveidots personības ēkas pamats. Ja tas būs stiprs un pilnvērtīgs, tad kļūmes gadījumā izdosies palīdzēt, bet, ja cilvēks būs emocionāli akls un kurls, — to izdarīt būs daudz grūtāk vai pat neiespējami.

Bērnība ir tas laiks, kad jaunie pilsoņi apgūst tautas dziesmas, sakāmvārdus, pasakas — veido attieksmi pret dabu, darbu, cilvēka mūžu, piemēram, «Ne sunīti kājām spert, ne guntiņas pagalīti». Vai arī piemēri no klasiskās daiļliteratūras: «Daudz puķu pušķīšu Annele jau saplūkuši un noguldījusi ceļmalas grāvī: lai gaida, kad nāks atpakaļ. Tad viņa šepat ierīkos pļavas. Se vieta laba. Un pie pļavām būs mežs. Bet mežu uztaisīs tūlīt. Un Annele vaiga sviedros pūlas ap mazu, jaunu bērziņu, lauzīdama lokanos zarus un nevarēdama tos nolauzt.

Tēvs paliek norādams stāvot:

«Vai, bērniņ, ko tu nu dari? Tu saplūc tik daudz puķīšu un novītušas tās nomet. Nu tu vēl bērziņam nedodi miera. Bet vai viņš tik ātri var izaugt, kā tu viņu nolauzīsi? Kā viņš stāvēs starp citiem aplauzītiem zariņiem, kā kroplītis bez rokām? … Dzīva radībiņa, kurai tāpat sāp kā tev.»» (A. Brigadere. «Triloģija».)

«Tiklīdz nenoslaucīsi, uz vietas sasprēgā. Es nezinu, kas tās par rokām.»

«Kā skolmeistera deguns,» es paklusām pateicu un nosarku, jo manas acis sastapa saimnieces skatu, kas bija tik nopietns, ka es uz vietas sastingu un gaidīju, kas nu nāks.

«Tu, Jānīt, esi vēl daudz par mazu, lai tā runātu ar lielu cilvēku,» saimniece teica.

Vairāk ne vārda. Bet tas man ir iegrebies atmiņā kā tēraudā. Un vēl šo baltu dienu, ja, paļaudamies savām iedzimtām tieksmēm, esmu kādam ko mazliet aizvainojošu teicis, man nāk prātā Valašiņu saimniece, un es sev vaicāju: vai tu jau esi diezgan liels, lai drīkstētu tā runāt?» (J. Jaunsudrabiņš. «Zaļā grāmata».)

Tūlīt pat gribas atbildēt iespējamiem oponentiem, kas minētajos piemēros varbūt saskatīs «nemūsdienīgu naivumu, sentimentalitāti un pārmērīgu jūtīgumu». Kaut gan dzīves temps paātrinās un ikdienā pieaug prasības pret cilvēku, tomēr ir vērtības, kas bija, ir un paliks nemainīgas, kamēr vien pastāvēs cilvēce. Veselam, psihiski pilnvērtīgam cilvēkam vienmēr ir bijušas un vienmēr arī būs cilvēcīgas jūtas, emocionāls siltums, kas lielā mērā vada un vadīs viņa rīcību.

Bet uz to, ka minētā literatūra varētu jauniešus padarīt par gļēvuļiem vai atņemt tiem radoša darba prieku, iznīcināt uzņēmību, neatlaidību, vīrišķību, varam atbildēt — minētie piemēri bija aksiomas, ābeces patiesības paaudzei, no kuras nākuši latviešu strēlnieki un latviešu gvardi, bet par viņu morālajām īpašībām un varonību neviens nekad un nekur nav šaubījies.

Paiet bērnība, paiet pirmsskolas un skolas gadi, un, ja šis laiks nav izmantots (vienalga — negribēšanas, nesaprašanas vai «savādākas» pārliecības dēļ), jaunietis, pieaugušais vai pat vecais cilvēks nekad vairs neatgūs zaudēto, nekad vairs neizjutīs emocionālo siltumu. Tāpat kā akls cilvēks nekad nevarēs priecāties par krāsu harmoniju vai nedzirdīgais jūsmot par mūziku.

Tieši emocionālā siltuma trūkums pieļāva visus raksta sākumā minētos likuma pārkāpumus. Reizē ar to skaidri kļūst arī tie mērķi, uz kuriem jāvirza noziegumu psihoprofilakses un psihohigiēnas pasākumi — jārada pilnvērtīga personība, tad arī līdzīgi cietsirdīgi noziegumi būs gandrīz neiespējami.

Noziegumu profilaksei jāsākas reizē ar jaunā cilvēka audzināšanu, tūlīt pēc bērna piedzimšanas.

Ikviens būs lasījis, ka pat hipnozē neiespējami likt cilvēkam rīkoties pretēji viņa uzskatiem. Cilvēka personības dziļākā būtība (jau minētās emocijas) nav iespaidojama. (V. Levi grāmatā «Es un mēs» gan ir pretējās domās, taču lielum lielais vairums pieredzējušu psihoterapeitu tam tomēr nepiekrīt.) Bet hipnoze taču ir īpašs stāvoklis, kuras laikā pacients rīkojas pilnīgi neapzināti, bez prāta kontroles.

Mēdz teikt, ka, lai iepazītu cilvēku, viņš jāredz iereibis. Iereibušais, kuram kavēšanas procesi ir nomākti, tātad «nav bremžu», atklās savas personības apslēptākās īpašības, bet tikai savas personības. Alkoholismam neapšaubāmi ir vislielākā nozīme noziegumu izcelsmē, taču arī reibumā neviens neņems virtuves nazi vai akmeni un neies uz ielas, lai uzbruktu svešam pretimnācējam, ja vien šādas tieksmes viņa personībai ir pilnīgi svešas jau būtībā. Vēl jo vairāk — cilvēks nekļūs noziedznieks vai cietsirdis tikai popmūzikas vai draugu iespaidā, ja vien viņš jau iepriekš nebūs iekšēji gatavs ļaundarībai.

Aplam toties būtu domāt, ka cilvēki bez emocionālā siltuma ir kaut kādi īpaši vai uzkrītoši «radījumi». Tas nepavisam tā nav — ikdienā viņi atradīsies mums līdzās, ne ar ko īpašu neatšķirdamies un neizceldamies, defekts atklāsies tikai kādā — lielākoties it kā negaidītā un nejaušā gadījumā.

Emocionālais aukstums vai atsaucīgums nekādā ziņi nav saistāmi ar panākumiem darbā vai dienesta stāvokli. Cilvēkam var būt augstākā un visaugstākā izglītība, zinātniski grādi, viņš var būt apveltīts ar lie« lam darba spējām, labi (objektīvi) tikt galā gan ap fizisku, gan garīgu, arī administratīvu darbu, pildīt un pārpildīt plānu. Pat vēl vairāk — viņš var interesē» ies par skaņu platēm, magnetofona lentēm utt, var būt apveltīts ar tā sauktajām intelektuālajām jūtām, ar prātu saprast un novērtēt mūziku (vieglāk to izdarīt ar vieglo mūziku, grūtāk — ar simfonisko), glez» nas, literārus darbus, apzināties savu pienākumu kolektīva priekšā, — ja vien nerodas situācijas, kurās vajadzīgs emocionālais siltums.

Vienā un tajā pašā cilvēkā var savienoties emocionāls aukstums, bezjūtība, pat cietsirdība pret saviem vecākiem un bērniem, nežēlība pret dzīvniekiem un laba arodprasme. Tādēļ, izdarījuši likumpārkāpumu, šie cilvēki reizēm var pelnīti saņemt no darba vietas vislabāko raksturojumu: nekāda brīnuma vai kļūdas šeit nav.

Maskavas psihiatrs M. Burno, izstrādājot disertāciju, pētījis un analizējis pacientus, kuri vieglāk nekā citi kļūst par hroniskiem alkoholiķiem. Ne jau katrs cilvēks, kas dzer, arī «nodzeras». Visvieglāk un visātrāk par alkoholiķiem kļūst (un attiecīgi par tādiem paliek, nepadodoties terapijai) primitīvi cilvēki ar šauru interešu loku un nabadzīgām emocijām, tādi cilvēki, kam nav cita «prieka un laimes avota» kā reibinošie dzērieni; cilvēki, kam svešs gandarījums par padarītu darbu, trūkst intereses (iedzimtas vai ieaudzinātas) par ģimeni, mājām, savu dzīvokli, ģimenes dārziņu vai ģimenes budžetu. Protams, nav runa par iedzimtiem alkoholiķiem, bet tikai par tendenci, kuras apzināšanās var palīdzēt profilaksē.

Nav runa arī par «iedzimtiem noziedzniekiem», bet gan par to, ka vienādi nelabvēlīgos apstākļos pirmie «uzdos» cilvēki, kam būs zemākas pretestības spējas.

Rasties vajadzīgām emocijām piemērotā vecumā galvenokārt traucē kaut kāda deprivācija (franču Vārds — privation — atņemšana, zaudēšana, trūkums), Deprivācija nozīmē, ka minētais cilvēks atrodas īpašos nelabvēlīgos apstākļos. Viņam ir liegta iespēja saņemt to informāciju vai jūtas, kas nepieciešamas bērna normālai attīstībai. Tā var rasties iekšējo apstākļu dēļ (ļoti slikta redze, dzirde, kustību traucējumi hronisku locī* tavu slimību gadījumos u. c), taču šādi gadījumi ir samērā reti un to nozīme konkrētajam materiālam ir maza; lielāka nozīme ir gadījumiem, kad deprivācija saistās ar vidi, to emocionālo klimatu, kurā bērns aug no dzimšanas, kad netiek dots (nav, kas sniedz; negrib sniegt savas aplamās «pārliecības dēļ» vai nemāk sniegt) tas materiāls (vai arī materiāls ir nepilnvērtīgs), kas nepieciešams, lai dzimtu un attīstītos pilnvērtīgas jūtas.

Pats svarīgākais faktors pilnvērtīgu jūtu audzina» šanā ir ģimene. Kādas jūtas gan var iemācīt bērnam vecāki, kas regulāri dzer, strīdas, kaujas, kam nav emocionālā siltuma ne vienam pret otru, ne arī pret bērnu. Kā var veidoties emocionālais siltums, kad jau ratiņos jādzird: «Tu man esi apnicis,., tu esi pretīgs,.., es tevi nositīšu..,» utt. Ko gan var sniegt tāda audzināšanas forma «nedrīkst iet parkā zālē — tante skatās» (un ja neskatītos?), «nedrīkst trenkāt baložus — milicis tevi paņems…».

Tieši pirmsskolas vecumā nevar būt par daudz grāmatu, stāstu, radio un televīzijas pārraižu par to, kā labais uzvar ļauno, tādu darbu, kas māca mīlēt dabu, dzīvniekus, cienīt cilvēkus. Turpretī ļoti kaitīgu iespaidu var atstāt jau «Asajā slotā» kritizētais pasākums, kas organizēts kādā rajonā, kur skolēni saņēmuši atlīdzību par noķertajiem kaķiem — rubli un vairāk par dzīvnieku. Nevar izmērīt rubļos to psiholoģisko ļaunumu, ko nodara šāda nostādne. Skolēni sāk spriest — tātad dzīvnieka iznīcināšana ir attaisnojama, pat derīga. Bet kur gan paliek tas, ko mums mācīja agrāk?

No Nobela prēmijas laureāta K. Lorenča grāmatām mācāmies vienu — jau no pašas agrās bērnības cilvēkam vajag kādu dzīvu būtni, par ko rūpēties, ko saudzēt, kopt un sargāt. Tie bērni, kas no mazotnes būs raduši rūpēties par dzīvību, arī lieli izauguši, nekad neies uz ielas sviest akmeni sejā nepazīstamam svešiniekam.

Svarīgi ir ne tikai pasniegt atbilstošu, audzinošu materiālu piemērotā laikā, tas jādara arī pareizās proporcijās. Nevietā un vecumam nepiemērotā formā pasniegts materiāls var ne tikai palikt nesaprasts, bet var būt pat kaitīgs. Bērns ne vienmēr patstāvīgi spes izvērtēt faktu būtību, nepratīs saskatīt pasniegtā materiāla dziļāko jēgu, un rezultātā radīsies dziļi (pat ļoti smagi) psihotraumējoši pārdzīvojumi, iekšēji konflikti, piemēram, jau pieminētajā kaķu iznīcināšanas gadījumā. Arī drosmes un varonības izcelšana reizēm (gadījumos, kad ideja paliek nesaprasta nepiemērota vecuma vai nepareizās pasniegšanas formas dēļ) var panākt pretējo — radīt primitīvu secinājumu, ka jebkurā gadījumā jāparāda savs spēks un fiziskais pārākums. Tas nozīmē, ka ideja palikusi kaut kur tālākā plānā. («Ed, bērniņ, tad tu būsi stiprāks par citiem un visus uzvarēsi.») Ne velti mākslinieks S. Obrazcovs ir teicis* «Uzmanīgi — māksla! Uzmanīgi — bērni!» Runājot par jūtu audzināšanu, jāatceras, ka izpratne par varonību un cīņu jāveido pacietīgi un uzmanīgi — ik dienas, ik brīdi, bet neko neforsējot un nepārsteidzoties. Mākslinieks pastāsta, ka arī tipiskā bērnu pasaka «Sarkangalvīte un vilks» nav domāta it visām bērnu auditorijām. Pieaugušie skatītāji saprot, ka aktieri, kas tēlo Sarkangalvīti un vecmāmiņu, īstenībā paliek dzīvi, bet ne ik reiz to saprot bērns, kam nav vel īstas izpratnes par lugām un teātra spēli. Aina, kurā vilks aprij vecmāmiņu, var dziļi ievainot bērna psihi.

Anta Klints kādreiz stāstījusi, kā viņa pārstrādājusi pasakas, kuras vajadzējis lasīt radio bērnu raidījumos. Pārstrādājusi tādēļ, ka dažas no tām bijušas pārāk šausminošas, piemēram, kā lai stāsta bērniem bez pārveidošanas vakara raidījumā pasaku, kurā karalis nogalina savu meitu?

Braucot trolejbusā, gadījās dzirdēt, kā gadus sešus vecs zēns pilnā balsī stāstīja trolejbusa vadītājai par nesen redzēto filmu. Filma zēnam patikusi — tā bijusi par karu, bet tur bijis tik daudz jocīga un smieklīga… Kaut vai tas, kā šāviņš trāpījis fašistu kareivi, kurš bijis smieklīgi resns, un, kad viņu ķērusi lode, tas nokritis, apgāzies un pēc tam smieklīgi vēlies pa kāpnēm. Vispār bijis ļoti jautri un interesanti…

Bija briesmīgi klausīties šo stāstījumu! Zēns, protams, vēl nespēja saprast, kas ir karš, kas ir valsts vēsture, kas ir patriotisms un naids pret iebrucējiem. Tam viņš vēl bija stipri par jaunu, un tādu izpratni no viņa arī nevaram prasīt. Tajā pašā laikā, noskatīdamies filmu, zēns guva aplamu un ļoti kaitīgu atziņu, ka nav jau karš nemaz tik briesmīgs, ka nogalināt cilvēku arī nav nekas īpašs, viņam bija pat interesanti skatīties, kā «tas tur noripoja pa kāpnēm…».

Kā jau iepriekš minējām, emocionālais siltums nepavisam neizslēdz drosmi un varonību, tieši otrādi — tos papildina. Tikai — visam savs vecums. Taču ikdienā mēs bieži vien kļūdāmies, hipertrofējot vienkāršāko «spēka pozīciju» un pametot novārtā emociju veidošanu — to pusi, kas ir daudz trauslāka un tātad grūtāk, pacietīgāk un rūpīgāk veidojama.

Pašreiz presē parādās statistiski dati, kas it kā pierāda Saules aktivitātes ietekmi uz noziedzību. Saules iedarbība uz mūsu planētu, lūk, esot tik stipra, ka tās aktivitātes intensīvākās izpausmes periodā tā izsitot no līdzsvara nelīdzsvarotākos mūsu planētas cilvēkus un tie nonākot konfliktā ar pārējo sabiedrību. Nenoliedzot ne Saules aktivitāti, ne klimata un citu laika apstākļu ietekmi uz mūsu veselību, tomēr liekas, ka cēloņi tiem noziegumiem, kas notiek mūsu apkārtnē, vispirms tomēr jāmeklē uz mūsu pašu planētas.

Un kaut arī statistiskos aprēķinos nebūtu kļūdu (jautājums joprojām ir diskutējams un nav līdz galam atrisināts), Saule tomēr nav vainojama, ja daži cilvēki savu nelīdzsvarotību izpauž agresivitātē pret citiem cilvēkiem.

Izsakot neuzticību kosmiskajai hipotēzei, tajā pašā laikā gribas apgalvot, ka toties mums pieejamai literatūrai, kinofilmām, grāmatām, lugām un televīzijas pārraidēm gan ir visciešākais sakars ar jūtu audzināšanu un attiecīgi ar iespējamo gatavību noziegumam.

Sakarība, protams, nav tieši pārnesama uz sadzīvi un saprotama burtiski, tas ir, ne jau detektīvromāni obligāti radīs tieksmi uz noziegumiem, bet romāni par darba varonību — ierosinās labāk strādāt. Kā mākslas darbs ietekmēs cilvēka rīcību, to nosaka mākslinieka (rakstnieka, kinorežisora) talants, emocionālā bagātība, darba ievirze utt. Rezultāts ir mazāk atkarīgs no tēmas, vairāk: — no autora meistarības.

Neapgalvojot, ka šīs parādības ir likumsakarīgas, tomēr satrauc fakts, ka arvien biežāk literatūrā un kinofilmās sāk darboties patoloģiskas personas ar nenormalām tieksmēm un dziņām, psihiski slimnieki vai vismaz veselu cilvēku psiholoģijai grūti saprotami raksturi ar negaidītām un bieži nepamatotām reakcijām (īpaši tās attiecas uz mums pieejamām ārzemju filmām un tulkoto literatūru) — iepazīstam garīgi slimus cilvēkus, personas ar sadistiskām tieksmēm, seksuālām perversijām, šizofrēnijas slimniekus defekta stāvoklī. Relatīvi reti gadās lasīt kādu reālistisku darbu par cilvēcisko attieksmju siltumu, cilvēcību, ētiski skaidriem cilvēkiem ar augstām morālām īpašībām.

Atstājot speciālistu kompetencē jautājumu par mākslinieka tiesībām attēlot dzīvi «tādu, kāda tā ir», ar visu negatīvo, tomēr liekas, ka nereti, tendenciozi hipertrofejot, akcentējot un detalizēti izgaismojot dzīves ēnas puses, šādi darbi kļūst kaitīgi, tie nevis aicina lasītāju kļūt labākam, bet gan rada augsni tai patoloģijai, kura varbūt mīt vienā otrā cilvēkā apslēptā veidā un paliktu neizpaudusies, ja vien nenāktos saskarties ar patoloģiju mākslā («Uzmanīgi — māksla!» varētu attiecināt ne tikai uz bērniem. Ne velti mēdz teikt, ka māksla ir ierocis!).

Atstājot filozofu un literatūras kritiķu ziņā vērtējumus par mākslinieka (šoreiz rakstnieku, kinomākslinieku) sūtību un droši vien riskējot «izsaukt uguni uz sevi», gribas atgādināt aksiomas patiesību, ka pasaulē ir profesijas, kas pēc savas būtības drīkst būt tikai humānas, un, ja tas tā nav, tā ir dziļa patoloģija! Otrā pasaules kara laikā fašisti arī medicīnu izmantoja pret cilvēku. Taču medicīna var būt medicīna tikai tad, ja tā ir labvēlīga cilvēkam (nav runa par atsevišķu cilvēku iespējamo rīcību, bet par medicīnu kopumā), tikai patoloģiskā sabiedrībā tas var būt citādi (fašisms un otrais pasaules karš!).

Pie šādu humānu profesiju pārstāvjiem gribas pieskaitīt arī visa veida māksliniekus. Gribētos uzsvērt, ka morālas tiesības rakstīt, runāt ar auditoriju drīkstētu būt tikai māksliniekam — humānistam. Un kaut arī bieži tiek uzsvērts, ka dzīve ir barga un reālistam tā jāparāda ar visām tās ēnas pusēm, tas nav attaisnojams tad, ja šāda parādīšana nevis izraisa nepatiku pret slikto, bet gan, tieši otrādi — saasina par to interesi. Rakstniekam vajadzētu justies apbēdinātam par sava darba rezultātiem, par pieļautajām rakstnieka kļūdām ''tāpat kā ārsts arvien smagi pārdzīvo savas kļūdas, kuru dēļ slimnieka stāvoklis var pasliktināties). Grūti attaisnot negatīvos literatūras iedarbības rezultātus, tāpat kā grūti attaisnot nepārbaudītu medikamentu parakstīšanu pacientam, kurš griezies pēc palīdzības un uzticējies ārstam. Bet, ja mākslas darbs ir veidots tā, lai vairotu interesi par sadismu un patoloģiskām tieksmēm un padarītu cilvēku trulāku, kaut tas arī notiktu ar devīzi — parādīt dzīves īstenību —, domāju, ka tāds autors rīkojas noziedzīgi (ja tas ir darīts apzināti, bet, ja neapzināti, — būtu jārunā par «rakstnieka kļūdām», tāpat kā mēs pašreiz runājam par ārsta kļūdām, ja ārsta rīcība bijusi nepareiza).

Atgādināsim, ka izcilais rakstnieks V. Folkners, saņemot 1950. gadā Nobela prēmiju, savā runā teica, ka tā ir rakstnieka privilēģija «palīdzēt cilvēkiem izturēt, stiprinot viņu garu, atgādinot viņiem par drosmi un godu, cerību un lepnumu, žēlsirdību, līdzcietību un uzupurēšanos, kas gadsimtiem ir bijušas cilvēces cēlākās īpašības».

Pie tam liekas, ka mākslinieki, tāpat kā mediķi, sastopas ar kādu kopēju fenomenu — pierāšanu. Medicīnā tas nozīmē, ka, parakstot dažus iedarbīgus medikamentus, tos laika gaitā jālieto arvien lielākās devās, jo pie iepriekšējām devām pacients pamazām ir pieradis un tās vairs nav efektīvas. To pašu attiecinot uz daiļliteratūru un kino, jāatzīst, ka, lai panāktu iepriekšējo emocionālo efektu, ar katru gadu konflikti jāattēlo arvien satraucošāk, naturālistiskāk un briesmīgāk, jo šāviens, pēc kura upuris tālumā nokrīt, mūsdienu skatītājam vairs nespēj izraisīt asas emocijas. Ja pirms gadiem 15—20 filmās tieši neattēloja cilvēka nošaušanu vai noduršanu, tad mūsu dienās skatītājam arvien naturālistiskāk tiek parādītas negatīvo personāžu zvērības, pie tam tas tiek darīts ar motivējumu radīt pret tām pretīgumu un aicināt stāties humānisma pusē. Tajā pašā laikā cilvēks ar notrulinātām emocijām diemžēl var reaģēt pretēji («Uzmanīgi — māksla!»). Noskatījies šādu filmu, jūtīgs jaunietis var kļūt labāks, bet emocionāli auksti — vēl aukstāks un vienaldzīgāks.

Ja ārsts kādam pacientam ir parakstījis nepareizus medikamentus nezināšanas vai mūsdienu zinātnes ne» pilnību dēļ, pamatoti runājam par ārsta kļūdām; ja mākslinieks ar savu darbu skatītājam (lasītājam) vai skatītāju tūkstošiem devis antihumānu ievirzi — vai nav pamats runāt par smagu mākslinieka kļūdu? Ja rīcība būtu apzināta, būtu jārunā par noziegumu!

Nepretendējot ar personiskiem novērojumiem aizstāt socioloģiskus pētījumus, gribas tomēr optimistiski atzīt — maldās tie mākslinieki, kas domā, ka mūsdienu steigas un aritmijas gadsimtā klausītājam un lasītājam tuvākais ir patoloģiskais daiļradē. Dodiet mūsu klausītājiem un skatītājiem patiesi humānus darbus —« par uzticību, īstu mīlestību, cilvēcisko attieksmju skaistumu, par īstu, nevis sadomātu grūtību pārvarēšanu, īstu un nevis izdomātu varonību — skatītāji un lasītāji būs apmierināti un emocionāli gandarīti.

Emocionālo uztveri traucē arī steiga. Tāpat kā fotografējot ir vajadzīgs īsāks vai ilgāks ekspozīcijas laiks, lai filmu izgaismotu un detaļas kļūtu saskatāmas, tā arī emocijas var rasties tikai pēc ilgākas saskarsmes (ekspozīcijas laika) ar objektu. Pirmajos brīžos nesimpātiskais cilvēks var kļūt tuvs un patīkams pēc tam, kad esam to dziļāk iepazinuši vai, pareizāk, — emocionāli izjutuši (ekspozīcijas laiks!). Turpretim pavirša saskarsme (ekspresintervijas, dažu minūšu ilgas banālu vārdu apmaiņas) drīzāk atstās cilvēkos vienaldzības un tukšuma sajūtu. Tas attiecas gandrīz uz itin visu. Materiālu izlasot pavirši (ātrā tempā aprijot lielu lappušu skaitu), nepagūstam ar grāmatu varoņiem pabūt kopā pietiekami ilgu laiku, un tie mums nekļūst tuvi. Mums vajadzētu tikties ar viņiem nevis vienu vakaru, bet ilgāk — veselu nedēļu, varbūt pat mēnesi, bet diemžēl nav laika.

Vēl jārunā par reizēm sastopamo audzināšanas kļūdu, kas tāpat nereti saistās ar pasniegtā materiāla neprecīzu interpretāciju, kvantitatīvu disproporciju un adresāta — īpaši nenobriedušu jauniešu uztveres īpatnībām.

Kā zināms, mūsu valstī nav antagonistisku, naidīgu šķiru.

Tomēr reizēm gadās, ka sabiedrība (to dara pat pedagogi, literāti, mākslinieki) it kā pretstata strādniekus un inteliģenci, tā izkropļojot šo abu draudzīgo sociālo grupu patiesās attiecības. Rezultātā dažam labam

ideoloģiski nenobriedušam jaunietim var rasties aplams priekšstats, ka inteliģence salīdzinājumā ar strādniecību ir nevērtīgāka nākotnes cēlāju daļa. Tāpēc arī ne viens vien huligānu uzbrukumā cietušais var pastāstīt, ka sitiens nācis pēc vārdiem «Ak tu, inteliģents, zinātnieks, ar platmali, grāmatām!» Pie tam pats dūru varonis ne reizi vien izmantojis šo inteliģentu — ārstu, zinātnieku, literātu, inženieru, sabiedrisku darbinieku — zināšanas un palīdzību.

Arī J. Bogats dalās savos novērojumos, ko guvis, pētījot noziegumus: «Par nemotivētas rīcības upuriem ļoti bieži kļūst apbrīnojami labi cilvēki, garīgi apdāvinātas, radošas personības. Rodas ļaunuma agonijas iespaids, ļaunuma, kas dod pēdējos, aklos, nepārdomātos triecienus labajam.»

Emociju audzināšana skar arī daudzus citus aspektus, kas gan ir vairāk pedagoģiski nekā medicīniski, piemēram, cik daudz ik dienas noslogot jaunieti, kā parādīt viņam darba grūtumu un reizē ieaudzināt viņā vēlēšanos un spēju to pārvarēt, kā radīt priekšstatu par tiesībām un pienākumiem^ naudas pelnīšanu un tās vērtību, par brīvo laiku utt. Šie jautājumi jārisina kopīgi pedagogiem, psihologiem, juristiem, mediķiem u. c.

Nobeigumā jāatgādina, ka visos minētajos gadījumos bija runa nevis par psihiskām slimībām, bet gan par psiholoģiskiem defektiem (psihiski vesela cilvēka bēdīgs normas variants). Visi šie cilvēki ir psihiski veseli arī tiesu psihiatriskajā aspektā un tāpēc arī par saviem pārkāpumiem ir pilnīgi atbildīgi.

UN VIENĪGI DOMA.

Spēja uztvert apkārtni piemīt kā dzīvniekiem, tā cilvēkam. Negaisa laikā zvēri redz gaismu, dzird troksni, jūt lietus lāšu pieskārienus. Bet tikai cilvēks, kam bez spējas uztvert piemīt arī spēja domāt, var izprast, kā rodas negaiss, tikai viņš var to prognozēt.

Jēdzienu «prāts» jeb «intelekts» grūti definēt. Ērtāk tā saturu atklāt aprakstoši. Cilvēka psihi var raksturot daudzos savstarpēji saistītos aspektos, liet kurš no tiem ir galvenais? Kas ļauj apgalvot, ka cilvēks ir saprātīgs, gudrs? Pēc kādām pazīmēm šai ziņā var atšķirt cilvēku no dzīvnieka?

Tāpat kā pēc izjaukta radioaparāta detaļām nevar spriest par tā darbību kopumā, tā arī cilvēka psihes sadalīšana un aplūkošana pēc tas funkcijām — atmiņas, uzmanības, emocijām, domāšanas utt. nevar dot pareizu priekšstatu par cilvēku kopumā. Tomēr šāda sadalīšana un izolēta apskate palīdz labāk «piekļūt» katrai detaļai, ļauj aplūkot tās tuvplānā.

Lai apgalvotu, ka cilvēks ir gudrs, viņa psihei jābūt attīstītai daudzos aspektos, lai gan ne visos vienlīdz lielā mērā.

Viena no gudra cilvēka spējām ir pietiekami laba atmiņa. Talantīgi cilvēki parasti ir bijuši apveltīti ar labu, reizēm pat izcilu atmiņu. Kāda gan apbrīnojama mehāniskā atmiņa vajadzīga poliglotam, lai atcerētos vārdus desmit un pat vairāk valodās un nesajauktu tos! Cepuri nost to cilvēku priekšā, kas mūsu apstākļos var iemācīties japāņu un ķīniešu hieroglifus un vēl sarunu valodu!

Pirms gadiem divdesmit šaha lielmeistars M. Tāls atgriezās no Islandes, kur notika studentu pasaules meistarsacīkstēs šahā. Pēc turnīra Islandē viņš bija devis simultānspēles seansus, katru vismaz pret divdesmit dalībniekiem. Rīgā viņš bez jebkādiem pierakstiem parādīja dažas no savām simultānspēles partijām. Citā reizē ir gadījies redzēt M. Tālu žurnāla «Šahs» redakcijā, kad viņš pa telefonu, neturot priekšā ne uzmetumu, ne darba plānu, pat ne šaha galdiņu, diktē uz Maskavu laikraksta «64» redakcijai korespondenci, kurā izklāsta kārtējo PSRS šaha čempionāta gaitu un komentē interesantākās turnīra partijas.

Un tomēr atmiņa nav galvenais intelekta rādītājs. Ir zināmi arī pretēji gadījumi. C. Darvins esot bijis apveltīts ar viduvēju atmiņu, un tomēr viņš ir atstājis pasaulei darvinismu . .. Domu, ka atmiņa nav identificējama ar prātu, psihiatrs O. Kerbikovs izteicis šādi; daudzi cilvēki labprāt piekrīt, ka viņiem ir vāja atmiņa, bet par prāta trūkumu nesūdzas neviens.

Intelektuāli pilnvērtīgam cilvēkam noteikti ir arī pilnvērtīga uzmanība — spēja koncentrēties uz vajadzīgo materiālu, atmetot to, kas pašreiz ir nesvarīgs, lieks, maz aktuāls, dodot priekšroku varbūt garlaicīgam, bet šobrīd nozīmīgam materiālam. Un tomēr arī gudriem cilvēkiem var piemist izklaidība, gan ne tik liela kā slavenajās «profesoru anekdotēs», kad par augsto intelektu drīzāk jārunā pagātnes formā,

Sākumā var likties negaidīti, bet prāts nav arī tas pats, kas lielas zināšanas (kaut arī tie abi ir cieši saistīti). Mehāniska faktu uzkrāšana un apzināta to izmantošana ir divas atšķirīgas lietas, un psihiatrijas literatūrā ir aprakstīti diezgan daudzi kazuistiski gadījumi, kuros šī atšķirība izpaužas visai spilgti. Ir bijuši cilvēki, kas ieņēmuši pat augstus posteņus, palikdami debilitātes (iedzimtās plānprātības vieglākā pakāpe) līmenī. Tā, piemēram, Šveices psihiatrs E. Bleilers min kādu ginekoloģijas privātdocentu, kurš nekādi nav spējjs saprast, kā sievietei var būt ārlaulības bērns, jo par Šādu gadījumu nebija lasījis mācību grāmatās. Būdams docents, viņš, protams, bija apguvis plašu mācību materiālu, taču radoši pārstrādāt to nebija spējis. Šādu pacientu E. Bleilers nosauc par «augsto debilu» (ievērojot viņa sociālo stāvokli).

Kaut arī atmiņa un uzmanība ir svarīgi priekšnoteikumi pilnvērtīgai prāta darbībai, tie tomēr nav galvenie prāta kritēriji. Ne velti psihiatrs K. Jasperss šīs abas psihes funkcijas sauc par «intelekta instrumentālajām funkcijām»; kā zināms, pilnvērtīgi darba rīki

ir gan vajadzīgi kvalitatīvai darba veikšanai, bet pat vis* labākie instrumenti paši par sevi vēl negarantē sekmīgu darba rezultātu.

Prāta spēju (intelekta) rādītājs ir spēja sintezēt, analizēt, spriest. Pilnvērtīgs intelekts vispirms saskatāms spējā patstāvīgi un radoši domāt, spējā atšķirt svarīgo no mazsvarīgā, spējā izmantot uzmanību, uzkrātās zināšanas un pieredzi, orientēties neparastos, nešabloniskos apstākļos.

Ikdienas dzīvē ikvienam šādas vieglāk vai grūtāk pārvaramas situācijas rodas ik uz soļa. Prast spriest, radoši domāt — tas vispirms nozīmē apzināties savus spēkus un spējas, mācēt izstrādāt sev pareizu fiziskā un garīgā darba režīmu, racionālas treniņu metodes, atrast sev tādu profesiju, kurā darbs būtu gan interesants, gan arī veiksmīgs un produktīvs, sameklēt starp literatūras kalniem tieši tos sējumus, kas ir visvairāk vajadzīgi (interesanti, derīgi), atrast biezajās zinātniskās literatūras grāmatās aktuālākās un nozīmīgākās nodaļas (un nevis lasīt no vāka līdz satura rādītājam), kritiski tās novērtēt un mūsdienu pārbagātajā informācijas klāstā atlasīt tikai vajadzīgo, vērtēt materiālu kopumā, pamanīt pretrunas detaļās, nenoticēt uz vārda katrai publikācijai, piemēram, it kā tikai no cilvēka skatiena varētu sākt liekties naži un dakšiņas (interesanti, ka Šādas ziņas sastopamas tikai populārajā literatūrā, turpretim speciālajos izdevumos šie zinātnei tik «ārkārtīgi vajadzīgie» fakti nav atrodami, kaut arī allaž «klāt bijuši un vērtējuši» cienījami un autoritatīvi zinātnieki, kuru vārdi gan nekad netiek minēti).

Kā jau minējām, domāšanas spējas ir savstarpēji saistītas ar citām psihes pusēm. Tāpat kā kvalificēts strādnieks mācēs labāk izmantot savu instrumentu nekā iesācējs, tāpat arī intelektuāli bagātāks cilvēks mācēs labāk izmantot un reizē pilnveidot savu atmiņu,

uzmanību, zināšanas, pieredzi. Tā, piemēram, fotomākslinieks, staigādams pa pilsētiņas ieliņām, fotografēs tādās vietās, kur tūkstošiem amatieru nepamanīs nekā sevišķa (prāta, uzmanības un uztveres sakarības!). Tikai vēlāk izstādēs sapratīsim, ka tur tiešām bijis, kam pievērst uzmanību, redzēsim, ka meistars citu vidū izceļas ar spēju saskatīt neparasto ikdienišķajā, pamanīt detaļas, kurām nesagatavots skatītājs bez ievērības aiziet garām.

Prāts jeb intelekts ir pati dārgākā un cilvēciskākā homo sapiens īpašība. Ne velti pasaules lielākie rakstnieki un mākslinieki daudzos savos darbos, kas apliecina cilvēka diženumu, ir cildinājuši tieši prātu (Rodēna skulptūra «Domātājs»).

Taču intelekts, protams, nedrīkst būt pašmērķis. Kam gan vajadzīgi «latenti ģēniji» — gudri, ārkārtīgi augstām domāšanas spējām apveltīti cilvēki, kas līdzinās dārgām, eksponātiem pārpilnām, bet «mirušām» kolekcijām, ja viņiem šīs spējas piemīt tikai potenciāli, tās neizpaužas sabiedriski nozīmīgā darbībā. Žēl, ja reti rokraksti, vecmeistaru gleznas vai grieķu skulptūras glabājas privātās kolekcijās, kuru īpašnieki egoistiski citus tām klāt nelaiž; traģiski, ja cilvēks ar augstu intelektu nespēj to gribas deficīta vai enerģijas trūkuma dēļ izmantot pareizā virzienā.

Taču spējai vai nespējai likt lietā savu intelektu ir ne tikai subjektīvais, bet ari objektīvais raksturs. Lai vērtīgās gleznas kļūtu pieejamas cilvēkiem, iegūtu sabiedrisku nozīmīgumu, tās jāiznes no pagraba, jānotīra, jāierāmē un jānovieto izdevīgā apgaismojumā. Tāpat ari sabiedrībai, lai cilvēks varētu realizēt savas potenciālās garīgās spējas, jārada viņam atbilstoši apstākļi, jādod iespējas radošam darbam. Daudz kas atkarīgs no ieņemamā amata un konkrētajiem darba uzdevumiem (nav taču vienalga, vai cilvēkam, kas spēj radoši domāt, uztic izstrādāt jaunas metodes, meklēt jaunas idejas, vai arī viņam uzdod pārnēsāt rasējumus, izpildīt tikai tehniskus aprēķinus, veikt otršķirīgus pienākumus, tādējādi ļaujot viņam zaudēt laiku, enerģiju un optimismu).

Diemžēl bagātas kolekcijas var sastāvēt ne tikai no derīgām grāmatām, bet arī no pornogrāfijas vai aukstajiem ieročiem. Ari intelekta darbība var būt vērsta gan sabiedrības interesēs, gan antisociālā virzienā. Diemžēl nākas sastapties ar gadījumiem, kad formāli gudrs cilvēks izmanto savu prātu un zināšanas, lai atnestu ļaunumu. Tie ir gadījumi, kad cilvēka personība kopumā ir kropla, ar aplamu, antisociālu ievirzi, cilvēkam dārga ir ārdīšana, nevis celšana, tuvāks ir sociāli negatīvais, skaužamais, traucējošais, nevis pozitīvais.

Te pilnvērtīgs intelekts kombinējas ar emocionālu defektivitāti, bet šīs aplamās kombinācijas rašanās ir saistīta ar daudziem citiem apstākļiem, jūtu neaudzinātību, ko nosaka galvenokārt jūtu pasaules veidošanās agrīnie posmi (sk. ari nodaļu «Emociju veidošanā — noziegumu profilakse»).

Tieši agrai bērnībai ir liela nozīme intelekta (domāšanas spēju, bet ne zināšanu!) veidošanās procesā. Zinātniskajā literatūrā ir publicēti dati par bērniem, kas kaut kādu apstākļu dēļ ilgāku laiku auguši mežā pie dzīvniekiem («maugļi»). Nevienā aprakstītajā gadījumā bērni nav bijuši psihiski pilnvērtīgi, un nevienā gadījumā, pat apmācot viņus pēc īpašas programmas, nav izdevies likvidēt intelektuālo atpalicību, jo paši svarīgākie domāšanas veidošanās posmi bijuši palaisti garām neatgriežami.

Pilnvērtīgai intelekta attīstībai ir domātas jaunās skolu programmas, kuras paredzētas psihiski un fiziski veseliem bērniem un kuras var realizēt, kā pierāda pārbaudes rezultāti, pietiekami kvalificēti pedagogi. Līdz jauno programmu ieviešanai apmācības laiks tika izmantots daudz neracionālāk.

Kā rāda prakse, pilnvērtīgs intelekts parasti ir cieši saistīts ar agru un intensīvu garīgo darbību, garīgajām interesēm. To ikviens būs pamanījis ari savā tuvākajā apkārtnē. Varam minēt ari plaši pazīstamus cilvēkus — rakstniekus Raini, 2. P. Sartru, A. Sent-Ekziperī, aktrisi Antu Klinti, zinātnieku Kirī ģimeni, ārstu P. Strādinu un daudzus citus.

Mūsu zemē ikvienam jaunietim ir visas iespējas izmantot savu intelektu, lai gūtu pilnvērtīgas zināšanas, tādēļ kļūst jo smagāk, ka dažos gadījumos jārunā par augstskolas diploma «devalvāciju», par to, ka jaunieši pēc šīm zināšanām nemaz netiecas.

Cieši ar intelekta jautājumu ir saistīts ari jautājams par intelekta defektu — plānprātību. Pasaulē palielinās iedzimtās plānprātības (oligofrēnijas) pacientu skaits» pēc statistikas ^datiem — pat 5% un vairāk no visiem iedzīvotājiem. Šie fakti satrauc visas pasaules mediķus (galvenokārt psihiatrus, pediatrus, ginekologus), sociologus (jo zināms, ka intelektuāli neattīstīts cilvēks līdzīgos apstākļos nevar būt tik pilnvērtīgs sabiedrības loceklis kā garīgi vesels cilvēks), juristus (fakti pie* rāda, ka lielākais vairums noziedznieku ir intelektuāli nabadzīgi cilvēki). Medicīnā iedzimto plānprātību nosaka ne tikai pārmantotība (šajā ziņā viens no oligofrēnijas galvenajiem cēloņiem ir no vecākiem — alkoholiķiem mantotā iedzimtības patoloģija), bet arī tie gadījumi, kad intelekta attīstības aizkavēšanās cēloņi ir agrā bērnībā pārciestās organiskās centrālās nervu sistēmas slimības (encefalīts, meningoencefalīts smagā formā), kā arī sociālās vides apstākļi.

īpaši neanalizējot oligofrēnijas cēloņus, minēsim tikai divus, kas no psihohigiēnas un psihoprofilakses viedokļa ir sevišķi svarīgi. Vispirms tā ir deprivāeija. Deprivēts bērns aug ārkārtīgi nelabvēlīgos apstākļos, jo viņam ir liegta iespēja saņemt normālai attīstībai nepieciešamo informācijas minimumu. Bērnu deprivācija galvenokārt novērojama ģimenēs, kas neinteresējas vai nespēj interesēties par bērnu garīgo dzīvi (bagātīgs materiāls atrodams spilgtajos A. Dripes darbos). Ir pierādīts, ka dzērāju ģimenēs bērni daudz biežāk ir garīgi atpalikuši nekā citās ģimenēs. Veicināt bērnu pilnvērtīgu attīstību ir visas mūsu sabiedrības (ne vien pedagogu, skolas, teātra, kino, mākslas darbinieku) uzdevums.

«Un vienīgi Doma ir cilvēka draudzene, un tikai no tās viņš nekad nešķiras, un tikai Domas liesma apgaismo viņam ceļā šķēršļus, dzīves mīklas, dabas noslēpumu krēslu un tumšo haosu viņa sirdī,» raksta M. Gorkijs savā himniskajā darbā «Cilvēks».

NORMAS VARIANTS

Psihopātijas un neirozes (par neirozēm būs runa atsevišķi) ietilpst tā sauktajā «mazajā psihiatrijā». Pieticīgais apzīmējums «mazā» nebūt nenozīmē, ka runa būtu par kaut ko vienkāršāku, otršķirīgāku vai nenozīmīgāku. Gluži otrādi, medicīnā psihopātijas un neirozes ieņem gandrīz pat vēl lielāku vietu nekā tā saucamā «lielā» psihiatrija, kas nodarbojas ar psihozēm — šizofrēniju, maniakāli depresīvo psihozi, alkoholismu un citām. Ar terminu «mazā psihiatrija» jāsaprot, ka tās ietvaros apskatītie stāvokļi ir it kā robežstāvokļi, pārejas varianti starp normu, no vienas puses, un «lielo» psihiatriju — no otras puses.

Tāpat kā iepriekšējās un turpmākajās nodaļās, arī šajā

nodaļā, iztirzājot psihopātijas, nekādus diagnostiskus padomus nedosim. Mūsu nolūks ir tikai parādīt, cik daudzveidīgas un atšķirīgas var būt cilvēka psihiskās darbības izpausmes. Pie tam runa nav par psihiskiem slimniekiem, bet par psihiski veselas personības īpatnējiem normas variantiem.

Pašā sākumā «reabilitēsim» apzīmējumus «psihopātija» un «psihopāts», jo tas nepieciešams jautājuma izpratnei. Sadzīvē abi šie apzīmējumi laika gaitā nepelnīti ieguvuši aplamu jēgu un negatīvu emocionālo slodzi. Medicīniskā izpratnē šiem terminiem nepiemīt tautā tik bieži piešķirtā negatīvā nokrāsa. Psihopāts nav nekas vairāk kā tikai cilvēks ar spilgtu un īpatnēju raksturu. Tas var veicināt ne tikai konflikta situāciju rašanos, kā to pierasts gaidīt. Dažos gadījumos šie cilvēki vienu savu personības īpatnību dēļ cieš gan paši vai liek ciest citiem, bet citu īpašību dēļ ir spējīgi veikt labus, sabiedrībai derīgus un vajadzīgus darbus. Ar šādiem pretrunīgiem raksturiem saskaramies ik dienas.

Pats termins «psihopātija» sevī nekādus citādus vērtējumus neietver. Pacientu kontaktus ar citiem cilvēkiem var izvērtēt, tikai apskatot katru cilvēku atsevišķi, pie tam noteikti — dažādās situācijās.

Psihopātija ir visas personības disharmonija, Kādas vienas,rakstura īpašības neliels pārsvars vai pat izteikta hipertrofija — vienalga, vai tā būtu pārlieku liela spītība un ietiepība, eksplozivitāte vai labsirdība, kas robežojas ar naivumu, mazvērtības sajuta, sensitivitāte, noslēgtība — vēl nedod tiesības runāt par personības patoloģiju. Galīgi aplam būtu jebkuru spilgtāku individualitāti tādēļ vien apzīmēt par psihopātu, ka tā atšķiras no mūsu «iedomātās normas».

Psihopātija tātad ir nevis ikviena, bet tikai intensīva personības disharmonija, kas ir tik spilgti izteikta, ka traucē cilvēkam piemēroties ikdienas sadzīves apstākļiem. Neviens cilvēks ar spilgtu raksturu, ja vien šī rakstura dēļ nemokās viņš pats vai necieš apkārtējie cilvēki, par psihopātu nav apzīmējams.

Rakstura disharmonija, kas izteikta jau tādā pakāpē, ka rodas adaptācijas grūtības, ir galvenais psihopātiju noteikšanas kritērijs.

Vairums psihopātisku personību var nodzīvot visu mūžu, apkārtējiem nemaz nemanot viņu. rakstura disharmoniju, ja vien tā neatklājas kādos īpašos apstākļos, kuros bieži izdodas par cilvēku uzzināt to, kas ikdienišķos apstākļos parasti paliek apslēpts. Te pārsvarā runa ir par to cilvēku grupu, kuri cieš sava rakstura dēļ, bet nevienam par to nesūdzas. Šiem cilvēkiem lielākā mērā nekā vairumam piemīt izteikta sensitivitāte (pārlieks jūtīgums), viņi ir viegli ievainojami, neuzņēmīgi vai noslēgti, viņus pastāvīgi moka šaubas.

Otra pacientu grupa ir cilvēki, kas savu rakstura īpašību dēļ liek ciest citiem. Šī psihopātu grupa ir pamanāma daudz vieglāk, tie rada pastāvīgu nervozu atmosfēru darbā vai ģimenē, konflikta situācijas, kuras, protams, ilgu laiku nevar palikt apslēptas.

Cilvēka personība, raksturs atklājas sadzīvē — uzskatos, darbībā, rīcībā, saskarē ar apkārtējiem cilvēkiem, tas ir, ikdienas dzīvē visplašākajā nozīmē. Rakstnieki, kas alkst pēc spilgtiem raksturiem, bieži vien par savu darbu pozitīvajiem vai negatīvajiem varoņiem izvēlas psihopātus. Interesanti piebilst, ka reizēm dzīvē psihopātiskās personības nonāk vēl daudz neticamākas un fantastiskākās situācijās nekā savus varoņus, baidoties pārsniegt ticamības robežu, uzdrošinās «novietot» literāti.

Psihopātiskām personībām nekad nav tādu traucējumu, kādi var būt psihiskiem slimniekiem, piemēram, murgi, plānprātība. Gadījumos, kad rakstura īpatnības nav tik spilgtas, lai runātu par psihopātiju, un cilvēki, neskatoties uz savu raksturu, vēl ir spējīgi adaptēties dzīvei, runā par tā sauktiem akcentētiem raksturiem jeb akcentētām personībām.

Kaut arī nav skaidrs un nekad netiks noskaidrots, vai spilgtākie psihopātisko personību pārstāvji ir attēloti daiļliteratūrā vai speciālos medicīniskos aprakstos, tad tomēr ir zināms, ka pirmo psihopātu, vienlaikus dodot arī šo apzīmējumu, aprakstījis krievu psihiatrs H. Kandinskis, analizējot kādu «notikumu, kur viņš tika pieaicināts par ekspertu. Runa ir par sievieti (presē viņa vēlāk tika nosaukta par pirmo Krievijas psihopāti), kas mīlestības motīvu dēļ bija izdarījusi slepkavību. H. Kandinskis, iepazinies ar noziedznieces rakstura īpatnībām, rakstīja, ka šajā gadījumā nav pamata runāt ne par psihiski veselu, ne arī par psihiski • slimu cilvēku un ka te runa ir par robežstāvokli — par psihopātiju. Tepat piebildīsim, ka psihopātija neatbrīvo cilvēku no atbildības par likuma pārkāpumiem. Šie cilvēki spēj pietiekami labi atšķirt, ko var un ko nevar at* ļauties, un par savu ņcību ir atbildīgi.

Tagad apskatīsim vairākas galvenās psihopātisko personību grupas. Protams, ikdienas dzīvē tipiskus kādas vienas grupas pārstāvjus satiekam daudz retāk, nekā varētu domāt, taču kaut kādas psihopātiskās rakstūra īpatnības piemīt ne vienam vien mūsu apkārtnē esošam cilvēkam.

Tajā pašā laikā sadzīves situācijās — uz ielas, veikalos — var dzirdēt no ārstu viedokļa aplamu psihopātiju «hiperdiagnostiku». Ar šādiem apzīmējumiem nekompetenti cilvēki bieži vien apveltī savus strīdu oponentus.

Sadzīvē vieni no spilgtākajiem ir tā saucamie histēriskie psihopāti. Vārds «histērija» medicīnā pazīstams jau ļoti sen un, kā liecina pats termins (hystera — grieķiski dzemde)» pauž sen novecojušos,

aplamos un atmestos uzskatus, ka traucējumus it kā rada dzemdes klejošana pa organismu. Pie tam mūsdienās ir atzīts, ka histēriska rakstura traucējumi var būt arī vīriešiem, tiesa, gan retāk. Gadu gaitā uzkrājušies ne tikai spilgti histēriju apraksti, bet diemžēl reizē ar daiļliteratūras varoņiem līdzi atnākusi arī negatīvā attieksme pret cilvēkiem, kas sirgst ar šo patoloģiju. Agrāko gadu literatūrā histērija galvenokārt piemita dīkdienīgajām, pārsmalcinātajām un bezdarbīgajām augstāko aprindu sievietēm, kas par katru nieku zaudēja samaņu, ģība vai nesavaldīgi ālējās. Mīlošais dzīves biedrs tūlīt reaģēja ar pastiprinātu uzmanību pret mīlamo objektu, un tādā veidā kaprīzes un iegribas tika izpildītas.

Vārda «histērija» negatīvā nokrāsa, kaut arī saglabājusies līdz mūsu dienām, nav pamatota, jo runa patiesībā ir nevis par kaprīzēm un izlaidību, izlikšanos un simulāciju, bet gan par nervu sistēmas patoloģisku darbību, kas prasa nevis vieglprātīgu ironiju, bet palīdzību. Histērija ir iedzimta personības patoloģija, un liela kļūda būtu to jaukt ar izlaidību vai neaudzinātību. Histērija ir medicīnisks jēdziens un neko komisku neapzīmē, tādēļ arī kaut kāds emocionāls vērtējums šeit ir nevietā, gluži tāpat kā nevietā tas būtu, pieminot žokļa izmežģījumu, astes kaula lūzumu vai apendicītu.

Atzīmēsim, ka mūsu dienās to pacientu skaits, kuri slimo ar histēriju, salīdzinājumā ar pagājušo gadsimtu vai mūsu gadsimta sākumu ir ievērojami samazinājies. Lai cik tas būtu negaidīti, arī medicīnā reizēm ir mode — ir periodi, kad dominē viena vai otra diagnoze vai biežāk tiek parakstīti tie vai citi preparāti (atcerēsimies, kā vēl nesen tika meklēts andaksīns, meprobamāts, elēnijs un seduksēns — pa lielākai daļai pat bez īstas vajadzības). Daļēji modi attiecībā uz histēriju ir mainījuši arī paši slimnieki. Ja agrāk «histēriskās iz* pausmes» liecināja par piederību augstākajai sabiedrībai (to spilgti aprakstījis Aksels Munte savā darbā «Stāsts par Sanmikelu»), tad tagad, zūdot histērijas «pozitīvajam oreolam», mazinās arī histērijas gadījumu skaits.

Tajā faktā, ka diagnoze «histērija» (ari «neiroze» un «psihopātija») pēdējos gadu desmitos tiek noteikta arvien retāk, nozīme ir arī medicīnas progresam, jo, uzlabojoties diagnostikas iespējām, arvien retāk atrodamas tīri funkcionālās slimības. Bieži vien tur, kur agrāk nekādu patoloģiju, kas apstiprinātu slimnieka subjektīvās sūdzības, neizdevās atrast, tagad, uzlabojoties diagnostikas iespējām, izdodas konstatēt sūdzību organisko pamatu. Izrādās, ka reizēm somatiskas slimības var sākties arī ar psihiskām izmaiņām un psihiskās darbības traucējumiem, kuru laikā, slimības pašā sākumā, izmeklējot un izdarot analīzes, vēl nekāda somatiska patoloģija nav atrodama.

Histērija kā vienīgā slimības izpausme jau vairāk nekā gadu bija pacientam Donatam. Viņš kļuva teatrāls, kaprīzs darbā, visu laiku apvainojās, ja netika pietiekami godāts un slavēts, ja pastāvīgi netika pieminēti viņa nopelni, ja, viņu uzrunājot vai rakstot viņam vēstulēs, netika minēti viņa tituli un piebilsts, ka «viņš vienīgais …». Ģimenē tā paša iemesla dēļ pastāvīgi notika skandāli, pat trauku plēšana, slimnieks «zaudēja valodu un spēju kustēties». Šīs parādības patiesībā bija funkcionālas un pārgāja bez jebkādas ārstēšanas. Kad ģimenes dzīve kļuva nepanesama, sieva ierosināja laulības šķiršanu. Kādā no strīdiem Donats pirmo reizi nokrita uz grīdas, zaudēja samaņu un tad arī tika aizvests uz slimnīcu, kur tika diagnosticēts encefalīts. Tikai slimnīcā pirmo reizi sāka detalizētāk analizēt slimnieka personību, un tad izrādījās, ka agrāk viņam nekad nebija piemitušas histēriskas īpašības. Agrāk Donats bijis līdzsvarots, darbīgs, pacietīgs cilvēks un tikai pēdējā pusgada laikā kļuvis kaprīzs un sadzīvē grūti paciešams. Bet kas gan ikdienā pievērš tik lielu uzmanību raksturam .un kas gan šādu it kā nieku dēļ iet pie ārsta, ja pie tam nekas nesāp un temperatūra ir normāla? Pēc ārstēšanās slimnīcā pacients izveseļojās un arī histērija kā viena no encefalīta izpausmēm izzuda.

Minētais piemērs liecina, ka arī cilvēku raksturs un personība ar visām tās izmaiņām ietilpst ārstu kompetencē un ka arī pret histērijām jāizturas nopietni un bez

negatīvisma. īpaši uzmanīgiem jābūt tajos gadījumos, kad agrāk mierīgs, saticīgs, emocionāli līdzsvarots cilvēks kļūst ar laiku histērisks, it īpaši tad, ja personības izmaiņām nav nekāda ārēja pamata, tās nav saistītas ar dzīves situāciju. Tādos gadījumos ir lietderīgi konsultēties ar ārstu. Tas, protams, nenozīmē, ka jāizdabā izlutinātiem, izlaistiem, egoistiskiem un kaprīziem, bet veseliem cilvēkiem.

Histērijai galvenokārt raksturīga īpatnēja, demonstratīva, teatrāla izturēšanās. Histēriskā personība jūt vajadzību arvien «spēlēt pirmo vijoli» un ar «mazākām lomām» dzīvē un darbā negrib samierināties. Labāk, protams, pacients gribētu atrasties uzmanības centrā pozitīvā nozīmē, bet, ja tas neizdodas, var atļauties, lai runā arī sliktu, galvenais — lai tikai viņu pamanītu un par viņu runātu.

Pacients arvien liek manīt, ka viņš kaut kādā veidā ir izņēmums, kaut kādā veidā neparasts, izcils, vienīgais. Viņš tiecas būt apbrīnojams. Kāda jauna sieviete stāstīja par savu «ārkārtīgi smago tuberkulozi», kaut arī īstenībā viņai bija parasta tuberkulozes forma, kāda ir simtiem cilvēku, kuri regulāri ārstējas prettuberkulozes dispanserā. Stāsts par atrašanos uz nāves robežas un ārkārtīgi smagām ciešanām, kuras tikai viņa vienīgā bijusi spējīga pārvarēt, bija tīrā fantāzija.

Histēriskie slimnieki, pēc pašu izteikumiem, katrā ziņā ir tuvu pazīstami ar valsts, republikas vai vismaz savas mazpilsētiņas labākajiem sportistiem, māksliniekiem, tie ir bieži bijuši ar viņiem kopā (patiesībā varbūt tikai ēduši vienā restorānā pie blakus galdiņiem). Kāda jauniete uzsvēra, ka viņa strādājot kinostudijā, bet ne vārda neminēja, ka ir tur mašīnrakstītāja, kas pārraksta nevis scenārijus, bet dienesta dokumentāciju, un aktierus nav redzējusi pat pa gabalu. Pieminot ievērojamus cilvēkus, tie tiek saukti vārdos, pat pamazināmos vārdos, lai tādā veidā uzsvērtu familiārās attiecības un lielo tuvību ar viņiem.

Histēriskie pacienti, realizējot tieksmi izcelties, oriģināli, spilgti un uzkrītoši ģērbjas. Viņiem bieži ir neparasti spriedumi un savdabīgi uzskati, lai tikai pašmērķīgi atšķirtos no citiem, lai tikai būtu vienīgie, ne tādi kā citi. Reizēm viņi diskusijās ieņem tieši pretēju pozīciju nekā pārējie disputa dalībnieki. Ja pēc izstādes apmeklēšanas gandrīz visiem patikuši portreti, tad histēriskais pacients slavē tikai gleznu «Klusā daba ar siļķi», bet par portretiem nosmīn. Tiek izcelti un slavēti tādi darbi un autori, kas objektīvi nav labākie, bet atzītie mākslinieki (ja vien viņš patiešām nav ar tiem personiski pazīstams) tiek «brāķēti» un nekādu uzmanību negūst («Tas viss jau ir redzēts, dzirdēts…», «Nu, nav jau nekā …»).

Pacienti īpaši smagi pārdzīvo situācijas, kurās neizdodas būt galvenajā lomā vai arī kāds šķietami vai tīšām mēģina viņu it kā «ierobežot». Tādas situācijas nereti rodas ģimenē, un tad sākas konflikti ar dzīves biedru. Pacientam pēkšņi kaklā rodas kamola sajūta, rokas trīc, kājas nekustas, bet ķermenis kļūst nejūtīgs.

Agrāk populārais «histēriskais loks», kad pacienti krita zemē un izliecās tiltiņā, mūsu dienās izglītotiem pacientiem vairs nav sastopams, taču to var vērot pietiekami naiviem pacientiem, ja apkārt sagadās tādi paši vērtēt nespējīgi skatītāji, kas šādas neparastas izrādes un psihiskas apstrādes dēļ nespēj atšifrēt situāciju, nobīstas un ir gatavi tūlīt pat izpildīt jebkuru pacienta iegribu.

Histēriskajiem pacientiem bieži ir neparasti bagāta iztēle, pie tam iedvesmas un pašiedvesmas ietekmē viņi ar laiku arī paši sāk ticēt savam stāstījumam. Šajā ziņā nepieredzējušā kolektīvā, kurā tic visam, ko histēriskais pacients stāsta, cilvēki īsā laikā var cits ar citu sastrīdēties, savstarpēji apvainoties un pārtraukt labās attiecības. Tas pilnīgi saprotams, ja ņem vērā, ka centrālās tēmas, kas šos pacientus interesē, ir «kas ar ko» un «ko viņš par viņu teica».

Reizēm ir apbrīnojami klausīties, kādas tikai aplamības nestāsta šādi pacienti, pie tam paši tām redzami tic un nejūt nekādas pretrunas savā stāstījumā. Kāda paciente nebija veselu nedēļu darbā. Viņa esot nokavējusies tādēļ, ka autobusam, kurā tā braukusi, uzbrukusi sniega lavīna un pagājusi nedēļa, kamēr to atrakuši …

Pavisam citādi rakstura ziņā ir afektīvā loka psihopāti. Tie ir cilvēki, kuru «vājā vieta» ir garastāvoklis — tas gandrīz nekad nav līdzsvarots, bet vienmēr ir vai nu nomākts, vai pacilāts, vai arī viegli ietekmējams un mainīgs.

Cilvēki ar nedaudz pacilātu garastāvokli (tautā viņus devē arīpar «nelabojamiem optimistiem» — «nelabojamiem» tāpēc, ka viņu pacilātība ne vienmēr ir saistīta ar reālo situāciju) pastāvīgi ir rosīgi, darbīgi, aktīvi, dzīvespriecīgi, maz guļ un visu laiku ir darbībā. Savā ziņā tie ir laimīgi cilvēki, kas visās situācijās spēj saglabāt pacilātību, spēj saskatīt izeju bezizejā un neskumst par neveiksmēm. Tie ir cilvēki ar lieliem plāniem un plašiem nodomiem, riskantām, pat avantūristiskām tieksmēm. Apkārtējiem viņi parasti (īpaši uz neilgu laiku) ir patīkami, jo viegli kontaktē ar cilvēkiem, labi iejūtas jebkurā sabiedrībā, ļoti labprāt uzņemas kaut ko kārtot, organizēt, sarunāt, sarīkot. Šādiem cilvēkiem arvien ir daudz paziņu, viņi pastāvīgi ir it kā dzīves centrā.

Vācu psihiatrs E. Krečmers, pētījot cilvēka ķermeņa uzbūves un psihisko īpatnību sakarību, uz liela materiāla pamata parādījis, ka cilvēki ar šādu raksturu visbiežāk ir korpulenti, neliela auguma, kustīgi, tie ir cilvēki, kas mīl ērtības un kam patīk labi un garšīgi paēst.

Taču cilvēki ar pastāvīgi pacilātu garastāvokli nav spējīgi strādāt ilgi un sistemātiski tikai vienā virzienā — tā ir viņu rakstura ēnas puse. Ja darbs saistīts ar vienveidīgu faktu vākšanu, regulāru piesēdēSanu, tātad darbs prasa lielāku pacietību, tas bieži vien paliek nepaveikts. Viņiem labāk veicas tādi organizatoriski pasākumi, kur vajadzīgs vēriens, risks, drosme.

Pretēju afektīvā loka psihopātu grupu veido cilvēki, kuru garastāvoklis vienmēr ir nedaudz nomākts. Tautā tos sauc par «neglābjamiem pesimistiem» (arī šeit apzīmējums «neglābjamie» pasvītro tikai to, ka garastāvoklis nav atkarīgs no situācijas, bet izriet no paša cilvēka iekšējām psihiskām īpatnībām).

Tā kā garastāvoklis visu laiku ietekmē citas psihiskās norises un ir ar tām nesaraujami saistīts, tad visvieglāk šo saistību pamanīt, novērtējot pacienta spriedumus. Arī spriedumi kļuvuši pesimistiski, cilvēks ar nomāktu garastāvokli sadzīvē un savā apkārtnē mūžīgi visu redz drūmās krāsās. Pat tad, ja pacientu slavē un apbalvo, viņam nepāriet bažas, ka jau rīt pat viss būs savādāk, pie tam katrā ziņā sliktāk. Pavasarī nāk prātā domas, ka rudens ir tuvu, vēl nepadarītais darbs saistās ar nedrošību, ka nekas labs neiznāks, vieni pārpratumi, pārmetumi un nepatikšanas vien priekšā.

Šāds pesimistisks pašreizējās situācijas un nākotnes vērtējums var radīt tikai bezcerību, tādēļ arī pacientiem trūkst spēka un enerģijas ķerties pie lielākiem darbiem, kaut arī tie būtu objektīvi veicami, viņiem visur rādās grūtības un nepārvarami šķēršļi.

Biežāk nekā abi iepriekš aprakstītie raksturi ir sastopami tādi, kuru garastāvoklis nav vienmēr pacilāts vai nomākts, bet gan visu laiku mainīgs, svārstīgs, pie tam biežāk uz nomāktības pusi — vai nu pēc visniecīgākām nepatikšanām, vai vispār bez jebkāda redzama iemesla. Pie tam abos gadījumos situācijas vērtējums tāpat ir situācijai neatbilstošs un pārspīlēts.

Ja tikko apskatīto psihopātiju grupā galvenais bija traucējumi garastāvokļa sfērā, tad pie paranoj ā liem psihopātiem pieder galvenokārt pacienti ar vienpusīgu, inertu domāšanu. Tie ir stūrgalvīgi un nepiekāpīgi cilvēki, kas ne vien jūt nepieciešamību «skriet ar galvu sienā», bet kam arvien arī gadās situācijas, kurās tie savu vēlēšanos var realizēt un rakstura tieksmes piepildīt.

Tie ir cilvēki, kuri, ne ar ko nerēķinādamies, seko kādai idejai, vienalga, vai tā būtu pareiza vai nepareiza. Rezultātā pacienta stūrgalvības un neelastības dēļ parasti rodas konflikta situācijas, kurās pacientam ir grūti atrast tikpat stēnisku, viņam cienīgu pretinieku. Strīdos nekādi parasti pierādījumi nepalīdz, šie cilvēki nav spējīgi samierināties ar sarunu biedra kompromisa priekšlikumu, viņi nespēj vērtēt situāciju kopumā, bet visu redz tikai savas hipertrofetās idejas gaismā.

Pie tam viņiem šajās konflikta situācijas tiešām bieži vien zināmā mērā ir taisnība, bet situāciju kopuma vērtēt savas afektīvās piesātinātības dēļ viņi nespēj. Par iemeslu ideju cīņai var būt, piemēram, pārliecība par kaut kādas diētas priekšrocībām — tāda gadījuma šaja jautājumā nekādas atkāpes un kompromisi nav iespējami. Citi pacienti pat objektīvi svarīgos gadījumos atsakās lietot medikamentus (labi pārbaudītus antibiotiskos preparātus, sirds līdzekļus), bet ir ar mieru dzert tikai zāļu tējas. Vēl citi pārmērīgi aktīvi interesējas par jogiem, tic dvēseles pārceļošanai no vienas paaudzes uz nākamo vai gaišredzībai, pārvērtē kosmisko staru ietekmi uz cilvēku utt.

Kādai slimniecei bija jāmaina darbs tikai tādēļ, ka viņa to nevarēja savienot ar jogu vingrinājumiem — tajā laikā, kad vajadzēja būt darbā, viņa noteikti gribēja vēl atrasties mājas, lai, izpildot jogu vingrinājumus,

stāvētu uz galvas. Pie šīs raksturu grupas pieder arī

visāda veida mūžīgo dzinēju izgudrotāji. Parastos apstākļos pacienti tiek galā gan ar ikdienas prozu, gan savam augstajām idejām, grūtībām, un konflikta situācijas sakas, tikko viņu uzskatiem rodas pretinieki.

Kāds pacients nedēļas laikā iesniedza ap divdesmit sūdzību. Neviena no tām nebija absolūti aplama, bet tāpat nebija arī īsti pamatota. Reiz viņam bija izdevies bez sevišķa pamata panākt, ka lielpilsētā pārceļ tramvaja pieturu no viena ielas stūra uz otru. Uz slimnīcu pacients atnāca patstāvīgi, arī konfliktu dēļ. Pacienta dzīvoklī tikko bija izdarīts remonts, kura laikā uz grīdas bija uzpilējis nedaudz eļļas. Pacients ieradās slimnīcā, lai ekspertīze viņu atzītu par psihiski veselu, jo pēc tam viņš gribēja iesūdzēt tiesā namu pārvaldi. Viņš gribēja panākt, lai niecīgo eļļas traipu nāktu notīrīt namu pārvaldes darbinieki un tas nebūtu jādara, pašam.

Patoloģiski noslēgtie psihopāti ir cilvēki ar savdabīgu iekšējo pasauli, kas galvenokārt izpaužas rakstura, emocionālās dzīves un domāšanas sfērā, Tie ir cilvēki, kuriem sava rakstura dēļ reizēm grūti atrast kontaktus ar pārējiem cilvēkiem, pie tam viņi, tāpat kā visi garīgi veseli cilvēki (plašākā nozīmē), nav jāārstē. Psiholoģiskā ziņā tie ir it kā raidītāji, kas darbojas citos viļņa garumos nekā pārējie, tādēļ paliek neuztverti, E. Krečmers, raksturojot šādu cilvēku psihisko pilnvērtīgumu, tos tēlaini salīdzina ar romiešu mājām, kurām, slēģi ir aizvērti, bet iekšā notiek dzīres.

Patoloģiski noslēgto pacientu iekšējā dzīve noris pēc citām likumībām nekā vairumam apkārtējo cilvēku, tādēļ viņus sajūsmina un interesē tas, kas lielākajai daļai cilvēku var likties nenozīmīgs, nevērtīgs vai garlaicīgs. Viņus pārsvarā interesē abstrakti priekšmeti, iedziļināšanās vērti temati — tā var būt filozofija, māksla (bieži vien kādi grūti saprotami un mazpazīstami novirzieni), psiholoģija, tēmas, kas bagātas abstrakcijām, simboliku, pārnesto nozīmi. Šādi cilvēki spēj jūsmot par vienu vien teikumu biezā romāna, noskaņu, nojausmu gleznā, detaļu dabā, neparastu asociāciju dzejolī.

Patoloģiski noslēgto pacientu oriģinālie spriedumi ir ne tikai neparasti, bet reizēm tie var būt arī radoši produktīvi un oriģināli.

Pie tam viņu atšķirīgais vērtējums nebūs ne uzspēle, ne tieksme atšķirties, kā tas ir histēriska rakstura psihopātam, tas būs godīgs, patiess, bez mazākās tieksmes uz ārišķību vai tīšu oriģinalitāti. Gluži otrādi, šādi cilvēki nemīl ar savām domam dižoties, ne visus iepazīstina ar saviem spriedumiem, ne tik viegli tos atklāj arī šaurā lokā. Viņi ne tikai necenšas, bet pat vairās nokļūt uzmanības centrā. Viņu spriedums ir subjektīvi patiess, godīgs un emocionāli pārdzīvots.

Līdzīgi norobežota ir arī pacienta iekšēja pasaule citos aspektos. Galvenokārt te minama viņa emocionālā dzīve. Šos cilvēkus reizēm saviļņo tas, kas atstāj vienaldzīgus pārējos cilvēkus — un otrādi. Nereti otra cilvēka reālās bēdas sadzīvē viņi spēj saprast daudz grūtāk nekā līdzīgu notikumu grāmatā vai teātra izrāde. Kā jau minējām, tad ar šiem cilvēkiem ir grūti nodibināt kontaktus, bet vēl grūtāk tos ir saglabāt, it īpaši ilgstoši, jo viņu gaume un uzskati ir samēra dīvaini. Pamazām atklājas, cik grūti izprast otra cilvēka abstrakciju un nosacītības pasauli. Visu laiku jācenšas otru cilvēku izzināt, izprast, viņam piemēroties, bet pret sevi tāda pati interese parasti nav jūtama. Ja arī pacients par sarunu biedru apjautajās, tad tikai pieklājības pēc, bez emocionālās ieinteresētības un līdzjtīšanas spējas.

Reizēm atkal var just, ka sarunu biedrs nevienu sev klāt nelaiž. Tas nozīmē, ka patoloģiski noslēgtais nekad pret apkārtējiem aktīvi neizturas, viņš vienmēr ir distancē, spējīgs īsti nodarboties tikai ar saviem personiskiem jautājumiem.

Eksplozīvie psihopāti psihiatra redzes lokā nereti pirmo reizi nonāk tikai kādas konflikta situācijas rezultātā, kad tiek nosūtīti uz darba spēju noteikšanu vai tiesu ekspertīzi. Tie ir cilvēki, kuru dzīvi vislielākā mērā nosaka intensīvas dziņas un tieksmes, pie tam pirmajā vietā no tām ir tieksme pēc iespējami lielākas

varas. Pacientu dzīves mērķis ir ieņemt pēc iespējas lielāku posteni un iegūt savā pakļautībā citus cilvēkus. Viņi tiecas pēc vadošiem amatiem nevis darba dēļ, bet gan lai baudītu iespējami pilnīgāku

varu pār padotajiem (tam gan viņi paši nekad nepiekrīt).

Eksplozīvie psihopāti, lai ko arī nodarītu, nekad nejūtas vainīgi un savas kļūdas ne reizi nav spējīgi atzīt. Pēc intelektuālās attīstības būdami vidusmēra vai zem vidusmēra līmeņa, viņi cenšas pārējos «apstrādāt» ar liekulīgām demagoģiskām runām. Pēc dabas būdami divkosīgi, šie eksplozīvie psihopāti tomēr labi atšķir, ko, kur un kad var atļauties. Pret augstākstāvošiem viņi ir glaimīgi, laipni, pat pazemīgi, klanās un ir gatavi no acīm nolasīt pavēles, bet pret padotajiem ir skaudīgi un ļauni. Viņi labi zina, kur un kad var par, citiem ņirgāties, tos pazemot, likt nodarboties ar nevajadzīgu un nederīgu uzdevumu izpildi. Eksplozīvie psihopāti nekad neko neaizmirst. Nespēdami saprast humoru, ar tieksmi visu apkārt notiekošo, pat nevainīgus jokus attiecināt tikai uz sevi, šie pacienti krāj sevī īgnumu un ļaunumu, no kā nekādi nespēj atbrīvoties nepalīdz ne fiziskais darbs, ne izlādēšanās ilgās sarunās. Ļaunums izlaužas uz āru afektīvos izlādēšanās mirkļos, «īssavienojumos», kuros cieš tuvāk esošie — kā darba biedri, tā ģimenes locekļi, pat dzīvnieki.

Eksplozīvie psihopāti turklāt ir agresīvi un vienlaikus lišķīgi un glaimīgi, tādēļ viņu raksturu nav viegli atšifrē! un dažās pirmajās, īsajās tikšanās reizēs tas

arī nemaz nav izdarāms. Sarunājoties pat var rasties iespaids, ka šis cilvēks rūpējas ne tikai par sevi vien, bet, gluži otrādi, par visu kolektīvu kopā un katru tā locekli atsevišķi, gatavs visu atdot lietas labā. Patiesība šīs rūpes ir tikai izlikšanās un noder par masku,

lai tie, kas pacientu labi nepazīst, nevaretu viņu atšifrēt.

Eksplozīvie psihopāti, paši to negribēdami, atklājas konflikta situācijās, kad izpaužas viņu agresivitāte un ārkārtīgi intensīvais emocionālais sasprindzinājums. Kāds zinātniskais līdzstrādnieks, piemēram, bija spējis pret sevi tik ļoti noskaņot visu kolektīvu, ka ieņemamā amata pārvēlēšanā simtprocentīgi visas balsis bija nodotas pret viņu!

īpaša grupa ir nepastāvīgie psihopāti. Tie ir «cilvēki bez mugurkaula», kuriem trūkst gribas un rakstura, lai spētu patstāvīgi ieņemt noteiktu pozīciju. Viņi neparasti viegli pakļaujas citu ietekmei un, prognozējot šādu cilvēku nākotni, noteikti jāzina, kāda ir šī ietekme no malas. Ja tā ir pozitīva, cilvēks būs sociāli pilnvērtīgs. Vislabāk šo pozitīvo ietekmi var nodrošināt pietiekami saprātīgs un reizē valdonīgs dzīves biedrs. Toties negatīvas ietekmes gadījumos, piemēram, nonākot kolektīvā, kurā pārmērīgi lieto alkoholu, šie raksturā nestabilie cilvēki nespēj pretoties kārdinājumam un ātri kļūst par alkoholiķiem. Pie tam cilvēki ar nepastāvīgu raksturu par alkoholiķiem parasti kļūst vieglāk nekā tie, kas līdzīgos apstākļos sāk dzert, būdami veseli, fiziski stipri un garīgi nobrieduši cilvēki.

Astēniskie m psihopātiem galvenokārt raksturīga pastiprināta uzbudināmība un pārlieka satraucamība. Viņi ir pārmērīgi jūtīgi, tos uztrauc spilgta gaisma, troksnis, skaļākas sarunas. Runājot ar šādiem cilvēkiem, jādomā ne tikai par teikto vārdu saturu, bet daudz vairāk nekā parasti jādomā par runas intonāciju, lai sarunu biedru nejauši neaizvainotu. Šādus cilvēkus viegli aizskar neuzmanīgāk vai neprecīzāk izteikts vārds, pat nejaušs skatiens, nepareizs telefona zvans, sīks pārpratums.

Astēniskais psihopāts nevar paciest asinis, injekcijas, reizēm baidās no pelēm un zirnekļiem. Šādi pacienti vienmēr jūtas noguruši, tiem trūkst īstas enerģijas un darba spēju. Viņi nav spējīgi izturēt ne ilgstošu fizisku, ne garīgu slodzi.

īpaši izdalāmi tā sauktie psihastēniskie psihopāti. Arī viņiem piemīt astēniskās īpašības — satraucamība un pastiprināta nogurdinamība, tomēr pirmajā plānā izvirzās citas rakstura īpašības — tās ir

dusmēra līmeni, un šaubas par savu rīcību nekādā ziņā nav izskaidrojamas ar situāciju, tās izriet tikai no paša cilvēka rakstura.

Psihastēniskā loka psihopātiem raksturīgas arī bažas par savu veselību. Tā, piemēram, uzzinājis, ka krišanās svarā reizēm var liecināt par vēzi, šāds cilvēks sāk uzmācīgi domāt tikai par iespējamo slimību un ne par ko citu vairs nav spējīgs interesēties. Pie tam viņš pats saprot, ka, ar prātu vērtējot, šaubas un bažas nav pamatotas, pašam ir skaidrs, ka no svara zaudētie 200 grami patiesībā ir pēdējā laika lielās darba slodzes un neregulārās ēšanas rezultāts. Un tomēr atbrīvoties no aizdomām par vēzi viņam ir ļoti grūti, reizēm pat jāmeklē psihiatra vai psihoterapeita palīdzība.

?

Parasti šādi cilvēki intelektuāli ir ne tikai pilnvērtīgi, bet bieži vien pat pārsniedz vi

pastāvīgas šaubas itin par visu. Psihastēniskais psihopāts īpaši bažīgs ir par nākotni. Viņam visgrūtāk pieņemt lēmumus par turpmāko rīcību, piemēram, precēties vai neprecēties, mainīt dzīvokli vai nemainīt, ķerties pie tā vai cita darba, mainīt darbu vai ne.

Šajā piemērā atkal redzējām, ka psihopātiskām personām traucējumi izriet ne tik daudz no apkārtējās situācijas, cik no sava rakstura īpatnībām, no tā, cik viegli vai grūti cilvēks piemērojas situācijai. Izrādās, ka ikkatrs cilvēks reaģē dažādi uz vienādām situācijām. Kā vēlāk redzēsim, tieši šo īpatnību iespējams izmantot psihoterapijā. Miljoniem cilvēku neinteresējas par savu svaru, nedomā par ķermeņa temperatūru un nemērī to, nezina savu asinsspiedienu, turpretim šīs konkrētās psihopātu grupas pārstāvju psihe iekārtota tā, ka viņi šajā virzienā ir pārlieku jūtīgi — ko līdz labais dzīvoklis, darbs, ģimene — cilvēks nav mierīgs un nav apmierināts, nav laimīgs, jo, lūk, viņam reizēm

pasliktinās ēstgriba un svarā viņš zaudējis 200 gramus!

Reizēm pat ikdienišķas situācijas sagādā psihastēniskiem raksturiem lielas grūtības. Paši būdami smalkjūtīgi un pārmērīgi jūtīgi, viņi reizēm pārlieku asi reaģē uz dažu apkārtējo cilvēku, īpaši asu un nesavaldīgu ļaužu netaktiskumu un rupjību. Toties viņi labi kontaktē ar sev līdzīgiem vai labākā gadījumā — ar savaldīgiem un līdzsvarotiem cilvēkiem. Starp viņiem arī pats astēniskais raksturs kļūst atraisītāks, aktīvāks, dzīvāks un apņēmīgāks, viņam uzlabojas garastāvoklis.

Psihastēniskiem raksturiem reizēm sagādā grūtības kontakti ar citiem cilvēkiem. īpaši smagi viņi pārdzīvo publisku uzstāšanos, kaut arī tā notiktu labi pazīstamā kolektīvā, kur viņus klausīsies labvēlīgi noskaņoti, sen pazīstami darba biedri.

Tagad, kad esam iepazinušies ar galvenajām psihopātisko raksturu īpatnībām, rodas divi jautājumi. Pirmais — cik tālu ir maināms raksturs veselam cilvēkam? Un otrs — kāpēc gan psihopātiskās personības, intelektuāli pilnvērtīgi cilvēki, kas ir spējīgi ar prātu savus rakstura trūkumus novērtēt, nevarētu tos apzināti arī likvidēt? Kāpēc eksplozīvie raksturi nevarētu pārstāt konfliktēt, histēriskie — izbeigt par katru cenu tiekties pēc pārmērīgas publiskas atzīšanas, bet patoloģiski noslēgtie — kļūt pieejamāki un komunikablāki?

Cilvēka (kā vesela, tā psihopāta) raksturs veidojas no diviem komponentiem, no kuriem galvenais ir endogēnais, tas, kas mantots no dabas un nāk cilvēkam līdz jau no dzimšanas. Tas nosaka temperamentu (piemēram, melanholisko vai holerisko), gatavību vai nu uz emocionāliem kontaktiem, vai arī pārsvarā tieksmi uz noslēgtību un norobežošanos sevī. Normāli ikdienišķie ārējie apstākļi (vide, sociālie apstākļi, sadzīves situācijas) spēj šīs predisponēlās rakstura īpašības tikai nedaudz variēt.

Arī psihopātiskās personības ir jau piedzimušas ar savu īpatnējo disharmonisko raksturu, un arī viņus ikdienas ārējie apstākļi nespēj pilnībā kompensēt un labvēlīgi pārveidot.

Bet ārējie apstākļi var būt ne vien labvēlīgi un pozitīvi, tie var būt arī nelabvēlīgi, tādi, kas personību spēj bojāt un attīstīt negatīvā virzienā. Pie tam izrādās, ka nelabvēlīgā ietekme, kā tas bieži gadās, ir stiprāka, tā spēj vesela cilvēka personību vairāk deformēt nekā labvēlīga ietekme nelabvēlīgu personības ievirzi izlabot.

Ja agrāk uzskatīja, ka psihopātiski raksturi galvenokārt ir iedzimti (precīzāk — pārmantoti), tad mūsu dienās daudzi zinātnieki pieļauj domu, ka psihopātiska personība var izveidoties arī dzīves laikā nelabvēlīgu apstākļu rezultātā, pie tam ikdienas situācijās galvenā loma ir ģimenei.

Pierādījies, piemēram, ka bērni, kuri visu raduši iegūt tikai ar varu un spēku, maz jutuši vecāku gādību (te galvenokārt minamas alkoholiķu ģimenes, kurās bērniem nav nodrošināta ne tikai materiālā, bet, pats galvenais, — arī emocionālā puse un kurās trūkst ģimenes siltuma), kļūst ļauni, ar eksplozīvām atbildes reakcijām.

Bērni, kam viss ir atļauts, viss tiek piedots, kam katru vēlēšanos nolasa no acīm un tūlīt izpilda («bērnielki» zinātniskajā terminoloģijā), aug ar histēriskām rakstura īpašībām,

Nepastāvīgi, nespējīgi aktīvai rīcībai aug «bērni-pelnrušķītes», tie, no kuriem vecāki kopš agrās bērnības prasa bezierunu pakļaušanos, padevību un tirāniski liedz jebkādu aktivitāti un iniciatīvu.

Jautājums par iespējām pārveidot psihopātisko personību raksturu spilgti izgaismo tieši pašas psihopātijas būtību. Cilvēks ar savu raksturu ir nedalāmi saistīts jau kopš agras bērnības. Viņam savas rakstura īpašības ir tikpat dabiskas un nemaināmas, cik dabiskas cilvēkam ir divas kājas, divas rokas un galva. Lai cik arī «kļūdains» būtu konkrētā cilvēka raksturs, viņš to pieņem kā dabisku un nevis kā kaut ko aplamu un nejaušu. Rakstura individualitāte ir tikpat dabiska kā garāks vai īsāks augums, zila vai brūna acu krāsa.

Tāpēc principiāli pašos pamatos pārveidot cilvēka raksturu, it īpaši, ja viņš pats to nemaz nevēlas, ir neiespējami. Varētu runāt tikai par dažu rakstura īpašību koriģēšanu agrā bērnībā, taču šis jautājums jau vairs neietilpst psihiatrijas, bet gan pedagoģijas kompetencē.

Atšķirīgā stāvoklī ir tās psihopātiskās personības, kuras cieš sava rakstura dēļ. Tiesa, daudzi no šiem

cilvēkiem gribētu sevi pārveidot. Arī šajā gadījumā runa ir nevis par medicīnisku ārstēšanu (nav slimības, tātad nav arī ko ārstēt), bet gan par pedagoģisku un psihoterapeitisku pasākumu kompleksu.

Labākos panākumus sevis audzināšanā gūst tie cilvēki, kam ir pietiekami augsts intelekts un stipra griba, kas spēj ne vien kritiski analizēt savu stāvokli, bet ari apzināti strādāt pie sevis pāraudzināšanas. To licis saprast arī izcilais psihiatrs E. Krepelīns, kurš reiz kādam savam skolniekam, kas sūdzējies par personiskiem jautājumiem, atbildējis: «Cilvēks jau var būt psihopāts, bet tas nedrīkst traucēt darbā.»

Tagad sīkāk aplūkosim psihastēniska rakstura cilvēkus, kas galvenokārt cieš no neticības saviem spēkiem, šaubām un pārliekas sensitivitātes. Rakstura «uzlabošanai» nepietiekami ir dažādi «pedagoģiski» pasākumi, piemēram, ieteikumi «saņemt sevi rokās», «neņemt galvā» un «ne par ko nedomāt». Tādus padomus gan viegli dot, bet neiespējami izpildīt

Būtu vietā astēnisko raksturu plašāka reabilitācija vairākos plānos. Pašiem psihastēniskajiem raksturiem, domājot par sevi, sabiedrību un savu vietu sabiedrībā, noteikti jāzina, ka tādu kā viņi visapkārt ir daudz, tikai tie ikdienas apstākļos paliek nepazīti un nepamanītu Aplams ir izplatītais priekšstats, it kā pasauli pārpilda tikai stēniskie varoņi, bet asteniskie raksturi ir nejaušs izņēmums. Priekšstats par tādām raksturu proporcijām ir maldīgs. Der zināt, ka, gluži otrādi, starp veseliem, domājošiem cilvēkiem reti ir atrodams tāds, kas nekad nebūtu cietis sava rakstura dēļ un kaut vai īsu brīdi nebūtu gribējis būt savādāks.

Mums visapkārt ir daudz emocionāli jūtīgu cilvēku ar astēniskām un psihastēniskām īpašībām, kas cieš ikdienišķās, «normālās» sadzīves situācijās, no kurām neviens nav pasargāts, — no nejauši sastaptu alkoholiķu rupjībām, no strīdiem un pārpratumiem veikalā, no nepelnītiem apvainojumiem satiksmes līdzekļos un uz ielas, tiekoties ar nekulturāliem, rupjiem cilvēkiem.

Lai reabilitētu psihastēniskos raksturus, ir svarīgi apzināties, ka tie nav negatīvi raksturi un ka psihastēniskās personības ir tikpat nozīmīgas sabiedrības progresa veicinātājas kā stēniskie cīnītāji, tikai katram

piemerotas savas situācijās un šaja ziņa viņi viens otru papildina.

Pārvērtējams ir tautā izplatītais uzskats (to galvenokārt sekmējušas kinofilmas un daiļliteratūra), ka pozitīvie varoņi arvien ir tikai stipri, tādi, kas nepazīst nekādu šaubu un droši soļo pa dzīvi, visu laiku cīnīdamies un pārvarēdami šķēršļus. Teiktais varbūt gan attiecināms uz konfliktu situācijām, bet dzīvē ne jau visu laiku noris tikai cīņa, tiek arī celts, saudzēts, glābts un aizsargāts»

Dzīvē pozitīvu ideālu vārdā jāmāk un jāspēj arī līdzi just, saprast otru, upurēties un atteikties. Spēcīgie varoņi, kas nepazīst šaubas, nereti ir daudz nejūtīgāki, egoistiskāki un nesmalkjutīgāki, mazāk spējīgi emocionāli saprast otru cilvēku nekā psihastēniskieraksturi.

Tādēļ der arī zināt, ka astēniskie raksturi ir ne vien pilnvērtīgi, bet, būdami apveltīti ar intelektu virs vidusmēra unbudami spējīgi labi izjust un saprast otru cilvēku, dažas nozarēs var strādāt pat ar vēl lielākiem panākumiem nekā citi. Ir specialitātes, kur tieši šādi raksturi būs piemērotāki nekā tie, kas šaubu un baiļu nepazīst. Minēsim tikai divas nozares — mākslu un medicīnu.

Lai rakstnieks varētu ticami attēlot literāru tēlu ballēs, briesmu situācija, viņam pašam kaut reizi dzīvē bailes jāizjūt. Lai varētu ārstēt citus, ārstam kaut reizi dzīvē jābūt slimnieka lomā. Cilvēks, kas nekad nav pazinis ne šaubas, ne bailes, nav izjutis žēlumu par noklīdušu suni vai vajātu dzīvnieku un nav gribējis tam palīdzēt, nespēs būt labs mediķis vai mākslinieks šo vārdu plašākajā nozīmē. Ne velti J. Poruks kādā savā dzejolī, uzrunājot jaunākos dzejniekus, raksta; «Vai tev ir tik daudz asaru?»

Tātad pesimismam par psihastēnisko raksturu nelabojamo «nolemtību» nav pamata, psihastēniskie cilvēki ir emocionāli pilnvērtīgi, un viņu jūtīgums nebūt nav defekts, tikai jāmācās to apvaldīt. Psihastēniskie raksturi nav arī no dabas nolemti malā stāvēšanai, viņiem tikai sevi jāpazīst, atbilstoši jāveido un jāatrod dzīvē īsta vieta.

Lai varētu sevi audzināt, der iepazīties ar izcilu cilvēku biogrāfijām. Tajās reizēm pārsteidz tas, cik iekšēji nedrošas un sensitivas ir bijušas pat izcilas personības un kā šādi cilvēki apzināti strādājuši, lai sevi veidotu. Ar savu raksturu nav bijis apmierināts pat Ļ. Tolstojs, par neirastēniķi sevi nosaucis I. Pavlovs, apzināti sevi veidojis lielais dzejnieks Rainis. Viņš savā dienasgrāmatā, piemēram, raksta: «Vientulība. Lūkoju viņu pārvarēt, visu atdodams, kas man garīgi ir… Jāaug vēl lielākam, ka var iztikt arī bez saprašanas, bez mīlestības, bez naida kā ierosinātāja. Jātop vientuļam, lai nebūtu vientuļš.»

Un ja jau Rainis, kuram bija tik liels talants un nopelni, cieta sava rakstura dēļ, vai gan tad parastam cilvēkam nebūtu tiesību uz vājuma brīžiem?

Rakstura audzināšanā var palīdzēt «autopsihoterapija» ar izstrādātām relaksācijas metodēm. Kā zināms, cilvēks atpūtā, miera stāvoklī atslābina muskulatūru, tajā pašā laikā arī sirdsdarbība ir mierīga un ritmiska un iespējams arī emocionāli mierīgāk izturēties pret negatīvajiem iespaidiem. Iemācīties fiziski un psihiski relaksēties ir vērts vairāku iemeslu dēļ.

Katram zināms, ka, koncentrējoties, fiziski un garīgi sasprindzinoties, kaut ko iemācīties, labi apgūt un ilgstoši saglabāt atmiņā ir vieglāk. Sasprindzinājumā labāk var apgūt ne tikai vajadzīgo, bet arī nepatīkamo, nevajadzīgo.

Toties tas, kas apgūts atslābuma periodā, ir daudz gaistošāks, vieglāk zūdošs. 5o likumsakarību der izmantot, lai «aizmirstu» to nepatīkamo, uzbudinošo, emocionāli negatīvo, kas mūs traucē. Tādēļ emocionāli nepatīkamas situācijas, no kurām gribam atbrīvoties, noteikti jāatceras un jāizvērtē nevis sasprindzinājuma, bet gan tikai relaksācijas periodos. Tad daudz vieglāk varēsim sev pateikt: «Sīkumi, jāaizmirst, nav vērts atcerēties.» Un tiešam — nepatīkamo atgadījumu vai pārdzīvojumu daudz vieglāk aizmirsīsim un pēc kāda laika vairs vispār neatcerēsimies. Turpretim, ja sasprindzināti vēl un vēl reizi situāciju mēģināsim pārdzīvot, lai pārliecinātos, ka mums nodarīts pāri, bet paši tur neesam vainīgi, uztrauksimies arvien no jauna.

Ja labi padomāsim, sapratīsim, ka nav pārāk daudz tādu principiālu sadzīves situāciju, kuru dēļ būtu vērts ilgstoši raizēties. Nepatikšanas bijušas, izbeigušās, un vai gan vērts visas tas sevī saglabāti Jāaizmirst, sīkumi, nav vērts atcerēties — šī formula var palīdzēt.

Spēja un māka relaksēties, to savlaikus praktizējot, mums palīdz arī citas sadzīves situācijās, kad priekšā stāv tikšanās ar rupjiem un netaktiskiem cilvēkiem, no kuras nekādi nevaram izvairīties. Tad jau iepriekš jāprot sevi noskaņot pēc principa «lai nāk, kas nākdams», jo mūs interesē tikai lieta, par kuru jārunā, un mūs nedrīkst aizskart tas, ka mūs ironiski uzrunās nepareizā vārdā un tēva vārdā. Tādējādi, sevi apzināti audzinot, mēs tiešām kļūsim ne tikai mierīgāki, bet reizē arī stiprāki, iegūsim lielāku pašapziņu ar to, ka spējam pār sevi labāk valdīt. Sevi šādi veidojot, apzināti tuvosimies tām dzīves gudrībām, kuras intuitīvi ir apguvusi mūsu vecākā paaudze — tie līdzsvarotie cilvēki, kuri labi māk atšķirt, par ko ir un par ko nav vērts uztraukties, kas ir nopietni un kas nav nemaz uzmanības vērts, — lai otrs par mums domā, ko grib.

Tajā pašā laikā nevajadzētu stādīt kategoriskus plānus, kas sāktos ar vārdiem «nekad», «nekādos apstākļos» … Galu galā nevienam cilvēkam nav lemts paredzēt nākotni. Tādēļ apskaužama ir māka un spēja priecāties par šodienu, par spirgto rudens gaisu, par kluso mežu, neparastiem rudens mākoņiem, par vienmēr dažādo jūru un visu mums apkārt esošo dabu.

Vērtīga ir ikviena labi nodzīvota diena. «Priecāties par tagadni ir reta laime» — reizēm saka lieli cilvēki, kas māk gan strādāt, gan atpūsties, gan raizēties, gan priecāties.

Ja pašam ar sevi galā tikt tomēr neizdodas, iespējams griezties pie psihiatra vai psihoterapeita, kas palīdzēs ar padomu.

NEIROZES — PSIHOTRAUMU REZULTĀTS

Neiroze ir mūsu dienās visai bieži sastopama diagnoze. To nosaka ne tikai ārsti. Reizēm to piedēvē sev vai arī cits citam cilvēki bez īpašām medicīnas zināšanām.

Plašākā nozīmē ar šo diagnozi saprot visus funkcionālos nervu sistēmas darbības traucējumus, kuru izcelsme nav saistīta ar organiskiem bojājumiem.

Psihiatrijā neiroze ir šaurāks jēdziens — ar to apzīmē tos funkcionālos nervu sistēmas darbības traucējumus, kuri radušies tikai psihisko traumu (un tikai to!) iedarbības rezultātā.

Ņemot vērā neirožu problēmas lielo aktualitāti, par psihotraumām jārunā īpaši. Psihiskās traumas ir smagi psihiski pārdzīvojumi, kas bieži vien var uz īsāku vai ilgāku laiku padarīt cilvēku darba nespējīgu, reizēm pat par invalidu. Tās negatīvi ietekmē garastāvokli, enerģiju un mazina darba produktivitāti.

Tieši psihiskās traumas nereti palielina pacientu skaitu psihoneiroloģiskajos dispanseros un psihiatriskajās slimnīcās. Šādi nepatīkami psihiski pārdzīvojumi var skart cilvēku vienreizēji, taču var būt arī gadījumi, kad tas ilgstoši atrodas psihi traumējošā situācijā. Pēc literatūras datiem, visbiežāk psihotraumas — parastākie neirožu cēloņi — mēdz būt sarežģījumi mīlestībā vai ģimenes dzīvē, tuvinieku zaudējums, cerību sābru* kūms, nepatikšanas darbā, pārdzīvojumi, kas saistās at izdarītu pārkāpumu, situāciju, kur apdraudēta veselība» labklājība vai dzīvība.

Atcerēsimies, ka bez psihotraumām neiroze rasties nevar! Cilvēks var pārtrenēties, pārpūlēties, bezgala nogurt, taču tā nebūs neiroze. Ikvienā radošā kolektīvā labi zināms, ka pēc sasprindzināta, ļoti steidzama darba izpildes pārņem nogurums (tas ir pat patīkams), rodas nepieciešamība pēc atpūtas, bet šis nogurums saistās ar patīkamām emocijām par paveikto darbu un panākumiem, tātad — ar labu garastāvokli. Un domas par neirozi vai vajadzību griezties pie ārsta pat nenāk prātā!

Turpretim kolektīvos, kuros savstarpējās attiecības ir nelabvēlīgas, nogurums bieži vien ir fons, uz kura jau pēc niecīgām psihotraumām attīstās neirozes. Tiešam, visi astenizējošie momenti — pārliecīgs sasprindzinājums, pārpūle, ilgs darbs bez atvaļinājuma un izejamam dienam, steidzama uzdevumu izpilde — veicina neirozes rašanos. Bet tas notiek tikai tajos gadījumos, ja šie steidzamie, sasprindzinātie, nogurdinošie darbi tā darītajam ir neinteresanti un rada nevis gandarījumu par paveikto, bet gan īgnumu un neapmierinātību.

Kā redzam, atšķirībā no citām medicīnas nozarēm psihiatrija kaitīgie momenti ir nevis zināmie infekcijas ierosinātāji mikroorganismi vai intoksikācija, bet gan nelabvēlīgie psihiskie pārdzīvojumi. Pie tam psihiskie pārdzīvojumi — psihotraumas — spēj radīt tikpat smagas slimības (neirozes un arī depresijas), kā tās, ar kuram sastopamies terapeitiskajās un ķirurģiskajās nodaļās.

Ņemot vērā teikto, kļūst arī saprotams, ka daļa no biežākajiem neirožu cēloņiem nav atkarīga ne no paša cilvēka, ne sabiedrības kopumā, tādēļ arī dažas neirozes nav un nekad nebūs likvidējamas.

Šoreiz mūs īpaši interesē tie neirožu cēloņi — psihotraumas, kuru likvidēšana vai vismaz samazināšana ir mūsu pašu, tas ir, sabiedrības iespējās, bet par ko pagaidām domājam nepietiekami.

Esam pieraduši ik dienas lasīt un klausīties par dažādiem (ļoti vajadzīgiem!) vispārējās higiēnas jautājumiem — par pareizu uzturu, lai ieturētu optimālo ķermeņa svaru, par skriešanu, lai glābtos no infarkta, par sauļošanos un norūdīšanos, bet vēl pārāk maz uzmanības veltījam atsevišķai higiēnas nozarei — psihohigiēnai. Taču katram būtu jāzina, kas jādara (un kas nav jādara), lai saglabātu un nostiprinātu psihisko veselību, lai nekad nezaudētu garīgo līdzsvaru, lai izvairītos no psihotraumām un līdz ar to — no neirozēm.

Piebildīsim, ka ciņa pret psihotraumām nav tikai atsevišķa cilvēka personiska lieta. Psihotraumām periodiski atkārtojoties, tiek nodarīts pāri ne tikai atsevišķam cilvēkam, bet radīti arī materiāli zaudējumi valstij. Tā ir aktuāla valstiska problēma, kas saistās ar ikviena sabiedrības locekļa veselību, darba spējam, mūža ilgumu un reizē arī ar miljoniem rubļu, kas tiktu iegūti ar labākas kvalitātes darbu un netiktu izdoti par ārstēšanu un slimības lapu un sanatorijas ceļazīmju apmaksu.

Trīs galvenie psihotraumu cēloņi, par kuru novēršanu ir jādomā īpaši, ir nelietderīgs laika patēriņš, nelabvēlīgas cilvēku savstarpējās attiecības un sadzīves kultūras trūkums.

Mūsdienu steigas un aritmijas gadsimtā laika pareiza izmantošana ir viens no cilvēka psihiskās veselības priekšnoteikumiem. Darba laiks, izņemot atsevišķus gadījumus, izmantojams darbam, atpūtas laiks — atpūtai. Tomēr ik dienas gadās, ka neattaisnoti izšķiežam laiku kā paši savas, tā citu sabiedrības locekļu vainas dēļ un stundas, kuras nevar nosaukt ne par atpūtu, ne (nekādā ziņā!) par pilnvērtīgu darbu, aizrit lielā, neproduktīvā sasprindzinājumā. Minēšu tikai tos acīm redzamos gadījumus, kad laika ekonomiju varētu iegūt bez jebkādiem kapitālieguldījumiem, tikai ar elementāru darba organizāciju (pat pārāk vienkāršu, lai to sauktu par «zinātnisku»).

Cik gan bieži nezaudējam velti laiku tādēļ, ka satiksmes līdzekļi neiet regulāri. Aiziet no rīta trolejbuss — viens pārpildīts, tad divi vai trīs pustukši pēc kārtas. Kādas gan var būt pozitīvas emocijas darbiniekam, kurš darbā ierodas jau sanervozējies, varbūt pat ar nokavēšanos un pa ceļam noklausījies nesavaldīgu pasažieru rupjības? Cik cilvēku nav zaudējuši stundas (gadā iznāk dienas!) tādēļ, ka, plānojot brīvo laiku, gājuši uz izstādēm, bet uz durvīm atraduši uzrakstu «Šodien izstāde slēgta». Tas pats ne vienu reizi vien notiek veikalos, remonta darbnīcās, stikla taras pieņemšanas punktos. Ejam, tērējam laiku, stiepjam lielus smagumus, bet veikals vai pieņemšanas punkts izsludinājis «sanitāro dienu» vai slēgts «tehnisku iemeslu dēļ». Citreiz izlasi uz durvīm zīmīti, ka veikals slēgts «sakarā ar sapulci» vai arī ka darbinieks aizgājis un viņa nebūs. Atliek doties mājās, lai nāktu atkal citreiz. Cik gan daudz laika un pūļu tā izšķiežam velti, cik daudz nevajadzīgu pārdzīvojumu un psihotraumu iegūstam!

Kur ko varam nopirkt? Vai preces trešajā stāvā atvestas? Ej un meklē! Arī pašapkalpošanās sistēmai ir jēga tikai tad, ja nav jāstāv garu garā rindā pie kases vai arī tikai tādēļ, lai uzzinātu, ka meklētās preces sekcijā nav.

Ļeņingradas Kara medicīnas akadēmijas kursanti stāstīja gadījumu, kad klīniskās konferences vadītāji izteikuši piezīmi referentam par nepietiekoši kvalitatīva rentgen uzņēmuma, demonstrēšanu: «Jūs visai auditorijai ar to atņēmāt divas minūtes!» Bet mēs reizēm dažu neizdarīgu organizatoru dēļ ik dienas tērējam stundas, lai tikai atsevišķos gadījumos izpildītu kādus formālus uzdevumus, kas mazāk domāti sabiedrībai, vairāk — atskaitei, «ķeksīšiem»…

Pēdējos gados man diezgan daudz nācies lasīt populārzinātniskas lekcijas skolās, iestādēs un uzņēmumos. Daudzas no tām atceros ar lielu prieku. Diemžēl vēl pārāk bieži šādas tikšanās rada tikai rūgtumu un

neapmierinātību. Tie ir gadījumi, kad lekcijas ir organizētas formāli (pareizāk — neorganizētas) un īstenība domātas tikai atskaitei. Taču ar to tiek tērēts daudzu cilvēku darbs, laiks un enerģija!

«Hallo, mums vajadzīgs psihiatrs!» — tā ne reizi vien sākas telefona sarunas. Un, kad mēģinām noskaidroti kas tieši auditoriju interesē no psihiatrijas, mums atbild: «Atnāciet un, vienalga ko, pastāstiet! Tā apmēram uz stundu». Un mēs ejam… Iet psihiatri, iet ikvienas citas specialitātes ārsti, iet inženieri, mākslinieki, izcili rakstnieki, pazīstami aktieri, ievērojami zinātnieki, pasaules mēroga sportisti, bet ne visur viņu-, sagaida tā, kā tas būtu pelnīts.

Domājams, ka tikšanās organizējamas tikai tad, kad pēc tām radusies īsta vajadzība. Aizeju uz kādu rūpnīcu. Direktors uzņem laipni, nopriecājas, ka esmu atnācis: «Labi, ka iepriekš piezvanījāt. Jums bija paziņots, bet mēs paši aizmirsām savā plānā ierakstīt», un liek sapulcināt klausītājus. Tikmēr pierakstīja, kas es tāds esmu, no kurienes nāku un par ko stāstīšu. Ieeju auditorijā, mani iepazīstina, un no auditorijas jau atskan pirmais «jautājums»: «Cik ilgi vilksies lekcija?» — «Minūtes 40—50,» atbildu. «Par ilgu. Vajag īsāk — 30 — 15 minūtes!» man atbild. Un rodas jautājums — kam tad lekcija īsti bija vajadzīga?

Neticu, ka tiek īsti lietderīgi izmantots kā speciālistu, tā klausītāju laiks, ja pie ieejas klausītājiem (šis fakts ņemts no citas iestādes dzīves) jāparakstās par ierašanos un vienlaikus jāatskaitās, kāpēc nav apmeklēta iepriekšējā lekcija. Lekcija sākās sešos vakara, tūlīt pēc darba beigām. Daudzas no klausītajam (vai rums vecāku sieviešu) labprātāk būtu laikus tikušas pēc ģimenes un mājas soļa, nevis klausījušās par psihiskajām slimībām un to profilaksi.

Mēs dzīvojam laikmetā, kad laika lietderīga un iespējami pilnvērtīga izmantošana ir viens no produktīva darba pamatnoteikumiem. Strādnieki, mediķi, mākslinieki, rakstnieki un zinātnieki zina, ko nozīimē lasīt speciālo literatūru autobusos un tramvajos, zina, ko dažos sasprindzināta darba periodos nozīme teiciens, ka pa tiešām «nav laika aiziet pat uz kino», ka nav būta te atrī, ka neiznāk noskatīties sporta pārraidi televīzija, zina, kas ir saulainas dienas, kad nav iespējams atlicināt laiku izbraukumam ārpus pilsētas. Un kļūst ļoti skumji, kad no darba — tiešā, radošā, sabiedriski nozīmīgā darba, mācībām, kvalifikācijas celšanas, ģimenes un pat no atpūtas atrautais laiks tiek izniekots.

Otrs būtisks psihotraumu cēlonis ir savstarpējās cieņas trūkums, kas var kombinēties ar pārlieku varaskāri, godkāri, dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu darba attiecībās utt.

Vai nav paradokss, ka bieži vien procenti un plāna izpilde ir vienīgais laba darba rādītājs? Gan rūpnīcā, gan veikalā galvenais ir plāna izpilde, preču pārdošana un ieņemtie rubļi. Un tikai galējību gadījumos tiek runāts par uzvedību. Citādi, tā sakot, «meistars gan mīl stiprākus vārdus, bet ir goda vīrs un savu lietu prot». Rezultātā milzīgas summas aiziet tādēļ, ka cilvēki ir spiesti mainīt darba vietu, apgūt pat jaunu kvalifikāciju, ka viņi nestrādā savā tiešajā specialitātē tikai kāda viena, savam darbam nepiemērota cilvēka dēļ. Ikviens mēs zinām labus speciālistus, kas sava rakstura dēļ nav piemēroti organizatoriskam darbam ar cilvēkiem un tomēr strādā administratīvā darbā.

Kolēģu attiecībās, protams, nevajag un nepavisam nevar prasīt, lai pret katru izturētos radnieciski (tēvišķi vai brālīgi), bet noteikti var un vajag prasīt, lai pret katru izturētos pieklājīgi. Dažs labs priekšnieks pat nemaz īsti nenojauš, cik ļoti citu acīs ir sašķobījusies viņa reputācija tikai tāpēc, ka viņa sekretāre nemāk pieklājīgi runāt ar apmeklētājiem: ir vai nu par slinku, vai nesmalkjūtīgu, lai pieklājīgi atbildētu uz jautājumiem.

Dažs labs sīks priekšnieks slikta garastāvokļa brīdī padotos apvaino, kā vien tīk, bet otrā dienā izliekas visu aizmirsis vai iztēlojas, it kā būtu «pārprasts» (atvainoties viņš «tur zem sava goda»). Viņš, lūk, var uzkliegt, bet vēlāk viss tiek nostādīts tā, it kā kļūdījies un radījis pārpratumus būtu kāds cits. Taču rūgtums, protams, pret šādu nekulturālu cilvēku krājas.

Dažos posteņos un dažās specialitātēs atsevišķiem cilvēkiem izstrādājas pret apmeklētājiem un padotajiem īpašs «profesionāls» apvainošanas veids. Ne viens vien oficiants, frizieris, taksometra šoferis ar savu uzvedību vai aizvainojošo repliku māk sabojāt klienta garastāvokli visai dienai, ja nav saņēmis (runāsim atklāti!) pietiekamu dzeramnaudu! Eju pie profesora uz konsultāciju, bet neiedomājos iedot kapeikas garderobistei, un viņa parāda savu varu: «Neko nezinu, nav mana darīšana, mēteli nepieņemšu. Nesiet rakstisku caurlaidi!»

Sportistiem ir skaidrs, ka komandā vieta jādod piemērotākajam, labākajam. Bez šaubām, tas vēl jo vairāk attiecas uz darbu, jo galīgi aplams un nenormāls ir stāvoklis, kad acīm redzami nepiemērotu darbinieku, ja vien nav noticis kāds fantastiski rupjš pārkāpums, praktiski tikpat kā nevar no darba atbrīvot un aizstāt ar piemērotāku. Tā ar ieņemamam amatam neatbilstošu cilvēku dažkārt jāstrādā kopā līdz pensijai — tātad it kā humāna attieksme pret vienu, bet gluži pretēja — pret pārējiem darbiniekiem.

Zinu ne vienu vien ārstu, kura uzvedības dēļ slimniekam pēc apmeklējuma kļūst nevis labāk, bet sliktāk. Zinu arī ļoti nepatīkamus gadījumus no slimnieku puses. Kāds ķirurgs stāstīja: «Man pirmo reizi trīcēja rokas. Trīs slimnieki vēl pēc pusnakts negāja gulēt. Piegāju un palūdzu iet palātā. Saņēmu atbildi: «Tu tur, dakter, daudz nemuldi! Dabūsi…» To viņi atbildēja tās nodaļas ārstam, kurā operēti, kopti un ārstēti vairākus mēnešus. Turklāt šis nepavisam nav izņēmuma gadījums, par kaut ko līdzīgu varētu pastāstīt ikviens mediķis!

Ir pasniedzējas, kuras saka: «Ak, tas pārgudrais nāks kārtot ieskaiti! Nu es viņu gan izgāzīšu! Jāpārmāca, pārāk gudri runā!» Un studenti, kuri no pasniedzēja uz pāris dienām aizņemas grāmatas, bet atsūta ar savu kolēģi to pēc gada atpakaļ vai neatsūta nemaz … Diemžēl tie visi nebūt nav reti un «netipiski» gadījumi.

Sadzīves kultūras deficīts ir trešais no galvenajiem psihotraumu avotiem, un tas pamanāms uz katra soļa.

Telefons … iela … cilvēks. Cik gan tie nav bojājuši garastāvokli, likuši dzert zāles, pat griezties pie ārsta. Lūk, daži piemēri. Zvana. «Pasauciet Juri!» — «Pie mums Juris nedzīvo. Esat piezvanījis nepareizi.» — «Nevar būt. Kas pie telefona?»

Pārdevēja izrādījusi preces. Pircēja: «Nolieciet, nekā jums nav. Ar ko gan jūs tirgojāties?» Tas ir «paldies» vietā.

Svešs jauneklis piegāja kinoteātra rindā stāvošam pavecākam cilvēkam un to uzrunāja: «Ei, tu, še nauda, paņem divas biļetes!»

Kā neaizmirstamus atceros gadījumus Meža kapos. Divas reizes viens un tas pats izvadītājs runāja par «cilvēka pienākumu cilvēka priekšā», bet, kad sēru gājiens virzījās uz kapa vietu, viņš uz nelaiķa tuviniekiem un darba biedriem īgni ņurdēja: «Ko jūs tur tūļājaties! Pirmo reizi redzu tik neizdarīgus cilvēkus…» Neizdarīgums kapos!

Pa ielu iet garīgi pilnvērtīgs cilvēks, kuram ir fiziski defekti. Uz šo nepazīstamo garāmgājēji nereti rāda ar pirkstiem, ņirgājas, atklāti izsmej. Mediķi zina ne mazums cilvēku, kuri kļuvuši par neirotiķiem nesavaldīgu un netaktisku sabiedrības locekļu vainas dēļ. Darba spējīgi cilvēki kļuvuši par slimniekiem, pat invalīdiem.

Vēl par valodas kultūru. Pārsteidzoši, bet ne mazums cilvēku uzskata, ka īsta «tautas valoda» nevar būt bez lamu vārdiem un žargona. Vēl dīvaināk šķiet tas, ka necenzēta leksika skan ne tikai uz ielas, bet reizēm arī no skatuves, vārda mākslinieku daiļradē.

Psihotraumu radītās neirozes izpaužas trīs formās: neirastēnijā, histērijā un uzmācību neirozē. Visas minētās neirozes var rasties pacientiem jebkurā vecumā, taču biežāk tās rodas 15—25 gadu vecumā, kā arī pubertātes laikā un klimaktēriskajā periodā, tas ir, tais periodos, kad organisms ir jutīgāks pret visāda veida nelabvēlīgām fiziskām un psihiskām iedarbībām.

Neirotiskie simptomi iedalāmi divās grupās — tie ir somatiskie un psihiskie traucējumi, kas parasti vienam un tam pašam pacientam kombinējas dažādās proporcijās.

Neirastēnija ir biežākā neirozes izpausmes forma. Tā, kā jau minējām, rodas pēc psihotraumas vai ilgstošas atrašanās psīhotraumējošā situācijā un galvenokārt izpaužas ar somatiskiem traucējumiem. Klīniskajā ainā centrālo vietu ieņem funkcionāli veģetatīvās nervu sistēmas darbības traucējumi, kurus kādreiz ir izjutis gandrīz ikviens, arī vesels cilvēks. Neirastenijas gadījumos turpretī šie traucējumi ir tik intensīvi, ka kļūst apgrūtinoši, un pacientam jāmeklē ārsta palīdzība.

Pacienti sūdzas par pastiprinātu nogurdinamību, stipru satraucamību, nespēku, galvas sāpēm, sirdsdar

bības traucējumiem — sāpēm sirds rajonā, «pai sitieniem», paaugstinātu asinsspiedienu. Var būt arī caureja vai aizcietējums, reizēm slikta dūša, pat vemšana. Var būt arī citi gremošanas vai elpošanas sistēmas funkcionāli traucējumi — elpas trūkums, sāpes vēderā, gremošanas traucējumi. Sievietēm var rasties menstruāciju traucējumi.

Neirastenijas slimniekiem samērā lielu vietu citu simptomu vidū ieņem pārejošas izmaiņas seksuālajā sterā. Tā, piemēram, pēc literatūras datiem, impotence ir funkcionāla 90% gadījumu, tikai 5% gadījumu tai ir organiska izcelsme un atlikušajos 5% gadījumu tās organiskā izcelsme ir apšaubāma. Tāpat arī sievietēm seksuālie traucējumi (frigiditāte) pa lielākai daļai ir funkcionāli.

Neirastēnijā visbiežāk rodas cilvēkiem, kuriem pirms saslimšanas raksturs bijis līdzsvarots, bet bijusi arī sliecība uz visāda veida astenizāciju — tie ir cilvēki, kuri samērā ātri nogurst, kuriem, lai atgūtu spēkus, nepieciešams gulēt ilgāk nekā citiem, kurus bieži satrauc spilgta gaisma, skaļas sarunas, ielas troksnis, kuri ir diezgan jūtīgi pret dažādiem starpgadījumiem sadzīvē, kaut arī tie nemaz nav vērsti personiski pret pacientu un no kuriem neviens nav pasargāts.

Nereti kādu laiku (tie var būt mēneši un pat gadi) pirms saslimšanas pacientam ir bijusi pārslodze darbā — nācies izpildīt kādu steidzamu uzdevumu, strādāt atbildīgākā postenī nekā parasti, ilgāku laiku atrasties sasprindzinātā situācijā, aizstājot citus cilvēkus, veikt papildu darbus, strādāt ilgāku laiku bez pietiekamas atpūtas.

Palielinātā slodze šajos gadījumos nereti saistījusies ar nelabvēlīgiem emocionāliem pārdzīvojumiem — radušies konflikti, bijis jāuzklausa pelnīti (bet biežāk — nepelnīti!) pārmetumi. Tajā pašā laikā gadījušies arī pārpra* tumi ģimenē vai kādi citi personiskas dabas pārdzīvojumi, pēc kuriem arī sākusies slimība.

Histērija, tāpat kā neirastēnija, var rasties jebkurā psihotraumējošā situācijā, bet biežāk tā rodas cilvēkiem ar histēriskām rakstura īpašībām (tās aprakstītas attiecīgā grāmatas nodaļā). Jāpiebilst, ka mūsu dienās spilgti histēriski neirotiskie traucējumi sastopami daudz retāk, nekā tos aprakstīja medicīnas literatūra un arī daiļliteratūra gadsimta sākumā un vidū.

Par lielajām histēriskajām lēkmēm mūsu dienās var uzzināt gandrīz vai tikai no šiem avotiem. Te nozīme ir tam, ka mainījusies ne tikai pati slimība (par to, ka ar gadiem mainās slimību raksturs un izpausmes, zina ikviens, piemēram, mūsu dienas vēzis sastopams salīdzinoši gados jaunākiem, bet tuberkuloze — gados vecākiem cilvēkiem nekā agrāk), bet arī veselo cilvēku attieksme pret histērijas lēkmēm. Kas gan mūsu dienās vairs pievērsīs īpaši lielu uzmanību funkcionāla rakstura pārejošām lēkmēm un tā šausmināsies kā agrākos laikos, kad augstākā sabiedrībā kāda skaistule pēc niecīga strīda ar vīru, kas nebija apmierinājis viņas kaprīzes, nogāzās zemē un raustījās, tādējādi pievēršot sev skatītāju uzmanību un izraisot līdzjūtību. Toreiz paciente pēc lēkmes nokļuva vispārējas uzmanības centrā, panāca ievērību un savu iegribu izpildīšanu.

Lielās histēriskās lēkmes laikā slimnieks noslīd zemē, sev miesas bojājumus nenodarot. Lēkmes ir spilgtas, teatrālas, daudzveidīgas, demonstratīvas. Tās var rasties tikai tādās situācijās, kurās pacientēm (atšķirībā no neirastēnijas histērija daudz biežāk sastopama sievietēm) ir apkārt skatītāji, bet lēkmes nerodas, piemēram, vienatnē. Parasti lēkmes ilgums un ekspresivitāte ir atkarīga no tā, vai skatītāju apkārt ir daudz vai maz un cik tie ir «ieinteresēti» pacientes liktenī un dramatiskajos pārdzīvojumos. Parasti apkārtējo vienaldzība un demonstratīva novēršanās lēkmi tūlīt pārtrauc.

Lēkmes var rasties tikai psihotraumējošā situācijā, turklāt nepatīkamais atgadījums slimniekam pašam var likties daudz nozīmīgāks un «traumējošāks», nekā objektīvam vērtētājam ar līdzsvarotāku raksturu tas izskatās no malas.

Ja lielās lēkmes mūsu dienās sastopamas samērā reti, tad mazās histēriskās lēkmes, kuras tautā sauc vienkārši par «histērijām», slimniekiem gadās diezgan bieži. Arī tās relatīvi vieglāk rodas sievietēm — izlutinātām, pretenciozām, bet reizē mazizglītotām un egocentriskām. Tās parasti sākas pēc strīda ar dzīves biedru, daudz retāk — pēc konflikta ar komunālā dzīvokļa kaimiņiem vai darba biedriem, kuri par šī cilvēka likteni parasti mazāk interesējas.

«Histērijas» izpaužas ar skaļām un demonstratīvām elsām, raudāšanu vai smiešanos, trauku plēšanu, mēbeļu laušanu, savu drēbju plēšanu, košanu un skrāpēšanos.

Histēriskā neiroze var izpausties arī ar daudziem citiem funkcionāliem nervu sistēmas darbības traucējumiem. Te galvenokārt minami kustību un jušanas traucējumi. Pacienti pēkšņi nevar ne parunāt («kaklā iesprūst kamols»), ne pakustēties, ne nostāvēt. Jušanas traucējumi izpaužas kā sāpes vai nejutība kādā ķermeņa daļā. Retāk sastopams pilnīgs histērisks aklums vai kurlums — šādi gadījumi, liekas, biežāk atrodami daiļliteratūrā nekā ikdienas dzīvē.

Ārsta rīcībā ir pietiekami daudz iespēju atšķirt funkcionālos histēriskos traucējumus no organiskiem traucējumiem, taču tie var arī kombinēties. Ar funkcionāliem traucējumiem vai sākties arī kāda organiska slimība, tādēļ ārsta apskate noteikti vajadzīga arī funkcionālu traucējumu gadījumos.

Uzmācību neirozes gadījumos pacientam kā atbildes reakcija uz psihotraumējošo situāciju rodas uzmācības. Visbiežāk tās ir uzmācīgas bailes, kas var rasties pacientiem pēc kādiem akūtiem, bet jau izzudušiem veselības traucējumiem, piemēram, pēc sirdsdarbības traucējumiem. Kaut gan šie pacienti labi saprot, ka pašreiz viņiem īstenībā nekas nedraud, akūtā lēkme ir pārgājusi un viņi ir veseli, taču savas bailes pārvar tikai ar grūtībām. Šādi pacienti baidās vieni palikt mājās («var kļūt slikti un nebūs, kas izsauc ātro palīdzību») vai iziet uz ielas (lūdz, lai viņus katrā ziņā pavada kāds no ģimenes locekļiem).

Reizēm uzmācības rodas arī mazāk motivētās situācijās. Cilvēkiem ar bažīgu raksturu, tieksmi pārspīlēti rūpēties par savu veselību, meklēt niecīgākās pārmaiņas savās sajūtās uzmācības rodas, piemēram, pēc tam, kad ārsts ir pacientu atkārtoti nosūtījis uz rentgenologisku pārbaudi, vai pēc tam, kad pasliktinājusies ēstgriba un radušās nepamatotas aizdomas (to aplamību saprot arī pats pacients, bet tomēr ar tām reizēm ne* tiek galā) par iespējamu saslimšanu ar vēzi. Šādi pa* cienti, ja ārsts tiem iesaka trenēties, «lai nerastos hipertonija», tūlīt nopērk aparātu asinsspiediena mērīšanai un liek sev regulāri skaitīt pulsu un mērīt spiedienu, bet cilvēki, kuriem ir uzmācīgas bailes aptaukoties, iegādājas svarus un sveras vairākas reizes dienā.

Neiroze īpaši nelabvēlīgos apstākļos var rasties jebkuram cilvēkam, tomēr, kāda būs neirozes izpausmes forma un vai tā radīsies pēc nopietniem atgadījumiem vai jau pēc sīka pārpratuma, — tas jau ir atkarīgs no konkrētā cilvēka personības īpatnībām, lielākas vai mazākas spējas radušos situāciju «veselīgi» pārvarēt

Ne velti daudzi psihiatri uzskata, ka reālistiski domājošam, emocionāli pilnvērtīgam un līdzsvarotam cilvēkam neiroze parastās ikdienas situācijās vispār rasties nevar, jo šāds cilvēks ir spējīgs uz attiecīgu situāciju adekvāti reaģēt — neuztraukties par niekiem, slimīgi nepārdzīvot notikumus, kurus mainīt nav viņa spēkos, atmest ar roku situācijām, kurās uztraukties nav vērts, un labi piemēroties ikvieniem apstākļiem. Protams, tādu līdzsvarotu un emocionāli mierīgu cilvēku ir samērā maz, bet lai viņi noder par paraugu tiem, kuri izkopt māku saglabāt mieru un labu veselību arī grūtos brīžos!

Teiktais ir īpaši svarīgs tādēļ, ka funkcionālie neirotiskie traucējumi nav tik nevainīgi, kā tas reizēm liekas. Biežas psihotraumas vai ilgstoša atrašanās psihotraumējošā situācijā spēj radīt neirotiskus traucējumus, kas ar laiku var novest jau pie organiskām izmaiņām — slimniekiem, kuriem sākumā, piemēram, paaugstināts asinsspiediens rodas kā neirotisks simptoms pēc kārtējā strīda ar komunālā dzīvokļa kaimiņu, ar laiku var izveidoties jau pastāvīga hipertonija ar sekojošām izmaiņām asinsvados un sirds muskulī un visām no tā izrietošajām sekām. Līdzīgi pie organiskām izmaiņām var novest arī pārējie, sākumā funkcionālie traucējumi. Tādējādi gadās, ka viss sākas ar nelabvēlīgām darba vai sadzīves attiecībām, bet beidzas ar jau verificējamu kuņģa čūlu, hipertoniju vai bronhiālo astmu.

Par cīņu pret iespējamām psihotraumām (ārējiem momentiem neirožu radīšanā) un tās lielo nozīmi veselības saglabāšanā jau runājām, tagad apstāsimies pie tiem momentiem, kas saistās ar pašu cilvēku, — pie tā sauktajiem endogēnajiem faktoriem.

Neirotiski slimnieki gandrīz vienmēr ir intelektuāli pilnvērtīgi cilvēki. Tieši spēja pareizi izvērtēj kā radušos situāciju, tā savu uzvedību šaja situācija var cilvēkam palīdzēt savas reizēm slimīgās (neirotiskās) reakcijas un cēloņus, kas tās izraisa, izprast un attiecīgi koriģēt.

Tas iespējams tādēļ, ka viena no vesela, harmoniska, garīgi līdzsvarota cilvēka raksturīgākajām īpašībām ir spēja piemēroties visdažādākajām, arī sarežģītam dzī ves situācijām un uz tām adekvāti reaģēt.

Kā jau minējām, tad neirozes izcelsmē nozīme h kfl psihotraumējošiem momentiem, tā arī paša cilvēka pei sonībai. Uzsvērsim, ka ar visdažādākām nelabvēlīgām psihotraumējošām situācijām ikdienas dzīve nākas sastapties jebkuram cilvēkam, bet tas, vai viņam neiro attīstīsies vai ne, galvenokārt ir atkarīgs no «iekšējiem momentiem — paša cilvēka individuālajām īpatnībām, spējas sevi disciplinēt un saprātīgi reaģēt uz nepatīkamo situāciju vai otrādi — no nespējas pretoties ārējo faktoru nepatīkamiem iespaidiem.

Viena no galvenajām neirotisku cilvēku īpatnībām ir tā, ka viņi nelabvēlīgās situācijas uztver hipertrofēti, ir pret tām sensibilizēti un bieži vien nepatīkamus momentus saskata arī tur, kur to nemaz nav, turklāt radušos situāciju viņi nesamērīgi smagi pārdzīvo.

Neirotiskie pacienti bieži vien psihotraumas paši sev rada un uz tām koncentrējas, nepareizi novērtējot indiferentas situācijas. Ja šo pašu situāciju cilvēkam izdotos uztvert arvien vieglāk, tās nozīmi, tēlaini runājot, «devalvēt, nocenot», situācija pārstātu būt psihotraumējoša, tā būtu parasta nejauša, pārejoša, tāda, kurai nav vērts pievērst īpašu uzmanību.

Neirotizējošo situāciju var būt milzum daudz, pie tam daudzos gadījumos tās katram cilvēkam ir individuālas. Vienam neirozi rada konflikti ģimenē, otrs par ģimenes strīdiem tikai smejas, jo viņam tie neko nenozīme («devalvācija»), bet šis pats cilvēks netiek pāri saspīlētām savstarpējām attiecībām darbā, vēl citus par neirotiķiem padara viens pats priekšnieks despots. Visos šajos gadījumos cilvēks pats sev var palīdzēt, mierīgā brīdī katru situāciju ar prātu izvērtējot, cenšoties to «nocenot», saprotot, ka ne tikai pasaules mērogā, bet arī viena cilvēka dzīvē visas šīs situācijas īstenībā nebūt nav tik nozīmīgas kā sākumā, satraukumā liekas. Un tikko psihotraumas avots ir «devalvēts», tas pārstāj būt par psihotraumu un zaudē neirotizējošo ietekmi.

Kā, piemēram, varētu mēģināt «nocenot» psihotraumejošo situāciju cilvēki, kas cieš no ielas trokšņiem, steigas, burzmas un cilvēku nelaipnības? Pieejai jābūt individuālai, bet viena iespēja varētu būt šāda.

Ir skaidri jāapzinās, ka dzīvojam zinātniski tehniskās revolūcijas (ZTR) gadsimtā, kas tādējādi atšķiras no iepriekšējā gadsimta nesteidzīgās notikumu plūsmas. Tāpat jāapzinās, ka šī steiga un trauksme nav kaut kas abstrakts, tāls un svešs, bet ka tās ir dabiskas, reālas pārmaiņas, kas notiek tepat mums blakus, šajā pašā lielpilsētā. Jo skaidrāk mēs to apzināsimies un uzņemsim pašreizējo situāciju kā normālu un dabisku, jo vieglāk mums būs to pieņemt kā kopumā, tā detaļās un reizē ar to tā pārstās būt psihotraumējoša! XX gadsimta beigu situācija nepatīkama un apgrūtinoša mums būs tikmēr, kamēr mēs to uztversim kā nejaušību, kā pārpratumu, kā kaut ko personiski aizvainojošu un pārejošu.

Augs un nekad nekļūs mazāka informācijas plūsma, nekad mēs nespēsim izlasīt daudzās grāmatas, kas katru dienu iznāk, nespēsim reizē noskatīties visas te* levīzijas programmas, ko raida pa vairākiem kanāliem.

Temps un steiga, troksnis un burzma ielās nekad vairs nesamazināsies, mašīnu skaits turpinās tikai palielināties — to mums jāpieņem kā aksiomu. (Aksioma tā, piemēram, jau ir mūsu jaunajai paaudzei, kura lēnāku dzīves tempu nemaz nav redzējusi.)

Un tajā pašā laikā mums jāapzinās arī mūsu gad* simta priekšrocības — mums daudz kas ir vieglāk pie* ejams nekā agrāk, ātrāk pārvarami attālumi un ne jau visa informācija, ar kuru saskaramies, mums ir jāapgūst.

Mums jāapzinās, ka uz šī ZTR laikmeta fona noteikti jāmainās un arī mainās cilvēku savstarpējās attiecības. Vairumā gadījumu tās kļūst īslaicīgākas, paviršākas, lietišķākas. Salīdzinājumā ar agrākiem laikiem, kad, piemēram, laukos kaimiņi viens ar otru gadu desmitiem dzīvoja blakus un bija personiski pazīstami, tad pašreiz, dabiski, cilvēki viens par otru interesējas mazāk un ikdienā daudz vairāk jāsastopas ar neiecietību, nesavaldību, pieklājības formu ignorēšanu, pat rupjību.

Arī šīs pārmaiņas saprātīgam cilvēkam jāuzņem nevis kā īslaicīga nejaušība, bet gan kā dzīves dabiska attīstība. Ne jau nejaušības dēļ presē parādās diskusiju raksti, kuros apspriež agrāk it kā «nediskutējamas patiesības» — vai jaunietei, kura nogurusi brauc tramvajā pēc nakts maiņas, obligāti jāpieceļas un jādod vieta gados vecākai sievietei, kura tikko visai ņipri skraidīja pa tirgu, bet satiksmes līdzeklī izliekas pār* gurusi.

Nav nejaušība, ka daudzos gadījumos mainījušas attiecības arī pret vecākiem cilvēkiem un sievietēm. Runājot par veciem cilvēkiem, tas arvien nedalāmi ir saistījies ar dzīves gudrību, labsirdību un vecuma nespēku, bet nevis, kā tas nereti ikdienā jāredz, — ar alkoholismu un nekaunību. Diezin vai arī tās iereibušās sievietes, no kurām nereti jādzird visai «spēcīgi» izteicieni, var radīt pilnvērtīgas asociācijas par maigumu un sievišķību, kas arvien ir saistījies ar «skaisto dzimumu». Un, ja skolā atgadās pavisam paradoksāli notikumi, kad pamatskolnieces apvienojas grupās, lai fiziski izrēķinātos ar kādu no savas klases zēniem, tad diezin vai no šiem berniem vispār vairs iespējams kādreiz sagaidīt tradicionālo bruņnieciskumu, no vienas puses, un sievietes maigumu, no otras puses.

Tie cilvēki, kas ZTR pārmaiņas nevis neredz, bet gan spēj izveidot pret tām saprotošu attieksmi, būs pasargāti no neirozēm, ko varētu radīt sadzīves situācijas.

Viss teiktais nekādā ziņā nenozīmē, ka aicinām lasītāju kļūt par cilvēku, kas «neko neņem galvā». Emocionāli pilnvērtīgs, harmonisks cilvēks ar to arī atšķiras no «biezādaiņa», ka spēj apzināti apgūt emocionāli indiferentu attieksmi situācijā, kurā neko nevar mainīt, un pats tajā pašā laikā saglabā spēju priecāties par to labo, kas daudz vairāk nekā negatīvais ir mums apkārt. Emocionāli pilnvērtīgs cilvēks gūs pozitīvas emocijas ikvienā situācijā, kurā viņš saskatīs cilvēku savstarpējās labvēlīgās attiecības un arī pats spēs tāds būt.

Nav mūsu spēkos izmainīt XX gadsimta beigu un ZTR tendences, toties harmonisks cilvēks var iemācīties izturēties iecietīgi un labvēlīgi pret otru, tādējādi palīdzot ne vien pilnīgi svešam cilvēkam, kuru mēs varbūt redzējām vienīgo reizi dzīvē (un kuram atdevām vietu tramvajā, kompostrējām biļeti, palaidām ieiet tramvajā pa durvīm utt.), bet arī emocionāli bagātinot sevi.

Simptomi ar un bez «maskam» .

36 gadus vecajam Dzintaram D. nomāktais garastāvoklis parādījās apmēram pirms pusgada. Pamazām viņš kļuva arvien drūmāks un nospiestāks. Dzintara mēģinājumi atrast šādam garastāvoklim kaut kādu izskaidrojumu palika bez panākumiem. Nomāktībai nebija nekāda ārēja iemesla. Ģimenē nekādu nesaskaņu un lielāku pārdzīvojumu nebija — ar sievu saprotas labi, bērni skolā mācās sekmīgi, visi ir veseli. Arī darbā, kur strādā par konstruktoru grupas vadītāju, pret viņu izturas labvēlīgi un ar cieņu. Viņa padomus uzklausa, rasējumi tiek nodoti laikā un atzinīgi novērtēti.

Pēdējos divus trīs mēnešus Dzintara nomāktību sākuši pamanīt arī darba biedri. Viņi ievērojuši, ka agrāk jautrais un optimistiskais priekšnieks kļuvis nerunīgs, nedrošs savos spriedumos — bijis neparasti tas, ka viņš šaubās par saviem lēmumiem, ir bažīgs, vai tikai projektā nav pieļauta kaut kāda kļūda un vai tikai visai grupai nedraud nepatikšanas. Arī strādāt sācis daudz gausāk.

Pēc darba biedru ieteikuma griezies poliklīnikā, kur saņēmis vitamīnu kursu un vispārspēcinošus medikamentus, bet tie īpaši nav palīdzējuši. Divas nedēļas pat pavadījis atpūtas namā, bet atgriezies vēl nomāktāks. Depresija turpinājusi padziļināties. Pievienojusies stipra noguruma sajūta, īpaši rītos tā bijusi tik izteikta, ka tikai ar milzīgām pūlēm varējis sevi piespiest saģērbties un aiziet uz darbu. Ēstgribas trūkuma dēļ rītos neko neēdis, nevarējis piespiest sevi pat izdzert tasi kafijas. Naktīs gulējis slikti. Pēdējās dienas darbā nav neko darījis, visu laiku sēdējis un

skatījies uz rasējumiem, nav varējis ne koncentrēties, ne kaut ko izdomāt.

Sākušās mazvērtības domas, kuru rezultātā uzrakstījis iesniegumu un lūdzis atbrīvot viņu no darba pēc paša velēšanās, jo «nespējot strādāt un esot savam ieņemamajam amatam nepiemērots».

Tad arī darba biedriem radusies pārliecība, ka Dzintaram jāārstējas nevis pie terapeita, bet pie psihiatra, pavadījuši viņu uz psihoneiroloģisko dispanseru, no kura tālāk nosūtīts uz slimnīcu. Pēc divu mēnešu ārstēšanās stacionārā stāvoklis uzlabojies, un Dzintars atgriezies iepriekšējā darbā, kur strādā bez grūtībām.

Aprakstītajā gadījumā iepazināmies ar mūsdienās samēra bieži sastopamu psihiskās darbības patoloģiju — vienu no emocionālās patoloģijas izpausmēm — depresiju. Tagad detalizētāk apskatīsim cilvēka jūtu dzīvi un tās traucējumus.

Emocijas un jūtas pauž attieksmi kā pret pasauli, tā pret sajūtām savā ķermenī.

Pret lielāko vairumu apkārtējo priekšmetu un parādību mūsu attieksme ir indiferenta — patiešām, mums ir vienalga, ka pa ielu brauc trolejbuss, ka ceļmalā ir stabs vai veikalā pievesti gurķi. Emocionāli diferencētāku attieksmi izraisa tikai tas, kas saistās ar pašu cilvēku, ar viņa personisko vajadzību apmierināšanu un sabiedrības prasībām. Šie notikumi var būt patīkami (tieši šodien veikalā pieveda lietussargus, ko mēs visu laiku meklējām, lielmeistars N. uzvarēja lielmeistaru M. šahā, mēs paspējām tieši uz šo trolejbusu un mums pie pieturas nebija ilgi jāgaida) vai nepatīkami (no zoba izkrita plombē, attīstītā filma izrādījās pārgaismota). Atbilstoši arī rodas kā pozitīvi (prieks, sajūsma, apmierinātība, lepnums, mīlestība, gandarījums), tā negatīvi (sarūgtinājums, apvainojums, bēdas, dusmas, aizdomas utt.) emocionālie pārdzīvojumi.

Psiholoģijā ar terminu «emocijas» apzīmē tā sauktās zemākās jūtas — tās ir mazāk diferencētas, saistās ar elementārām fiziskām vajadzībām (badu, slāpēm) un to apmierināšanu. Emocijas piemīt kā cilvēkam, tā dzīvniekiem.

Apzīmējumu «jūtas» var attiecināt tikai uz cilvēku. To lieto, apzīmējot augstākās emocijas. Tās var būt saistītas gan ar skaistu, ētisku rīcību — pienākuma izpildi, pašuzupurēšanos, godīgumu, gan arī ar negatīviem momentiem — nodevību, cilvēku savstarpējo attieksmju defektu utt. īpaši runā, piemēram, par ētiskam un estētiskām jūtām. Tiesa, psihiatriskajā literatūra nereti jūtas un emocijas terminoloģiski nešķir un apzīmē ar vienu vārdu — emocijas.

Cilvēki nepārtraukti saņem gan no sava ķermeņa, gan no ārpasaules kā patīkamus, tā nepatīkamus iespaidus, kas izraisa dažādas jūtas, piemēram, labsajūtu, apmierinātību par padarīto darbu, interesi par drīzu tikšanos ar draugu, nepatīkamas atmiņas par strīdu tramvajā, domas par iešanu pie zobārsta utt.

Saņemtie pozitīvie un negatīvie iespaidi summējas un veido garastāvokli, ko reizēm tēlaini apzīmē par aritmētisko vidējo no visiem emocionālajiem iespaidiem. Visu laiku mainās kā apkārtējā situācija, tā arī sajūtas ķermenī, tādēļ nedaudz mainīgi ir arī saņemtie emocionālie iespaidi un atbilstoši tiem — garastāvoklis.

Ir cilvēki, kas pārsvarā savā apkārtnē saskata labo un nepakļaujas negatīviem iespaidiem — šādus cilvēkus dēvē par optimistiem. Un pretēji — cilvēkus, kam mazsvarīgi sīkumi vai pat indiferenti notikumi izraisa negatīvas emocijas un izsit no garīgā līdzsvara, — par pesimistiem.

Nomākts vai pacilāts garastāvoklis (šoreiz galvenokārt mūs interesē tieši nomāktais garastāvoklis, ko medicīnā apzīmē par depresiju) normāli var būt ikvienam veselam cilvēkam. Par iespējamu patoloģiju var domāt tikai tad, ja garastāvoklis ir mainījies bez jebkāda ārēja iemesla vai arī ilgstoša nomāktība cēlusies no sīkumiem.

Nomākts garastāvoklis mūsdienās ir viena no biežākajām psihisko slimību izpausmēm. Nomākts garastāvoklis, tāpat kā paaugstināta temperatūra, galvas sāpes vai nogurums, ir tikai slimības simptoms, tas pats par sevi vēl nav diagnoze. Depresija pie tam ir viens no nespecifiskākajiem simptomiem, kas nenosaka arī slimības prognozi. Depresija var sākties pēc nepatīkamiem pārdzīvojumiem, galvas traumas, ikvienas somatiskas slimības, bieži — alkohola lietošanas rezultātā.

Tā var arī liecināt par īpašu slimību — ciklotīmiju jeb maniakāli depresīvo psihozi. Tātad depresija var būt viena no jebkuras psihiskās vai somatiskās slimības izpausmēm.

Kā redzējām apskaiītajā piemērā, depresīvam slimniekam raksturīgas sūdzības par nomāktu garastāvokli, ko pacients pats parasti smagi un mokoši pārdzīvo, reizēm pat saka, ka skumju sajūta salīdzinoši ir daudz mokošāka par jebkurām fiziskām sāpēm somatiskās slimības laikā, kuras slimniekam līdz tam gadījies ciest.

Nomāktībai (tāpat kā pacilātībai) var būt ļoti daudz variantu, pie tam, jo cilvēks labāk sevi izjūt, prot sevi labāk novērot un novērtēt, ir ar mākslinieciskāku ievirzi, jo vairāk nianšu viņš saviem dažādajiem garastāvokļiem māk atrast — te ir gan skumju, bēdu, bezizejas izjūta, gan neskaidras bailes un diskomforta sajūta, nemiers, bezcerība un vēl daudz kas cits. Ir arī tādas garastāvokļa nokrāsas, kuras nemaz nav iespējams vārdos izteikt — valodā trūkst vajadzīgo vārdu, lai tās raksturotu.

Daudzās izjūtas, kuru pamattonis ir depresīvs, var visvisādās proporcijās savā starpā kombinēties, viena otrai uzslāņoties, viena otru nomainīt un tā varieties gandrīz bezgalīgi.

Bieži vien garastāvoklis nav pastāvīgs pat vienas dienas ietvaros: nomāktības un garastāvokļa uzlabošanas, pat pacilātības stundas var viena otru nomainīt. Nereti tieši vēlu vakaros depresija samazinās un izzūd, tad rodas tāds garastāvoklis, kāds nav bijis visu dienu, — nupat, nupat varētu sākt darboties, bet ir jau vēls un jāliekas gulēt.

Depresija, kas, kā trāpīgi liecina pats termins, ir visu psihisko procesu nospiestība, nomāktība, izpaužas ne tikai ar sliktu garastāvokli, bet bieži vien arī ar gausu domāšanu un palēninātām kustībām.

Pēdējie divi traucējumi reizēm var izvirzīties priekšplānā; tad sūdzības par nomāktību ir mazāk izteiktas un doma par iespējamu psihisku slimību nenāk ne prātā.

Pacienta palēninātā domāšana var radīt maldīgu uzskatu par to, ka cilvēks ir vienkārši izlaidies un kļuvis slinks. Tā domā ne tikai pacientam svešāki cilvēki, paziņas, bet arī ģimenes draugi un, kā rāda pieredze, pat 18 ģimenes locekļi, kas slimnieku pazīst vislabāk. Agrāk, lūk, uz darbu pacients nav bijis jāskubina, bet tagad stundām ilgi sēd pie galda un nevar pabeigt nieka atskaiti, iesākto rasējumu, sagatavot pārskatu. Neizlasītas stāv patapinātās grāmatas, neatbildēti paliek gājieni korespondencšaha partijās. Raksta pacients maziem burtiem, ielaižot gramatiskas kļūdas un nenobeidzot teikumus, elementāri kļūdās pat mazajā reizrēķinā un nevar atcerēties vienkāršus vārdus svešvalodās.

Tikai uzmanīgāks vērotājs pamana, ka slimniekam arī kustības kļuvušas acīm redzami gausākas, gaita — lēnāka. Un, ja vēl šādam pacientam bez grūtībām ir saskatāma nomākta cilvēka poza un mīmika, bezcerīgi žesti, tad depresiju atklāt nav grūti.

Iztaujājot gandrīz vienmēr uzzinām, ka pacientam pasliktinājies arī miegs (viņš mokās ar bezmiegu, gadās agri pamosties, reizēm pat nakts vidū un tad vairs līdz rītam nespēj iemigt), ka viņu pastāvīgi vajā slikti sapņi, kuros arvien gadās nonākt nepatīkamās, neērtās, apkaunojošās situācijās.

Depresijas slimniekiem gandrīz vienmēr pievienojas arī citi somatiski traucējumi — visbiežāk smaguma sajūta krūtīs, galvā, plecos, visā ķermenī, arī rokās un kājās, galvas sāpes, sāpes un spiediens krūtīs un sirds apvidū, vēl minams sausums mutē, aizcietējums, sievietēm — menstruāciju traucējumi. Pasliktinās ēstgriba, ēdiens liekas bezgaršīgs «kā salmi», laiks velkas lēni, nevar un nevar sagaidīt dienas beigas.

Reizēm pacientam apkārtne izskatās svešāda, it kā skatīta no liela attāluma, it kā caur plīvuru, neskaidra, krāsas šķiet blāvas, skaņas — klusas, neskaidri pacients sajūt arī savu ķermeni.

Katram zināms, cik ļoti garastāvoklis ietekmē domu virzienu un domu saturu. Tāpēc arī pacilātā noskaņojumā «jūra ir līdz ceļiem» un «viss apkārt rādās rožainā gaismā», bet depresijas laikā slimnieka domas ir vērstas tikai vienā virzienā, prātā nāk vienīgi nepatīkamais, tikai tās reizes, kad gadījušās kļūdas un neveiksmes, kad nācies nokļūt smagās, nepatīkamās situācijās. Viss labais, kas agrāk paveikts, pašreizējā patoloģiskajā vērtējumā, skatoties it kā caur «tumšām brillēm», šķiet mazsvarīgs un nevērtīgs, pacients pastāvīgi mokās ar pašpārmetumiem un pašapsūdzību. Par īstenībā niecīgiem un nenozīmīgiem pārkāpumiem vai vispār bez jebkāda pamata viņš sevi sauc par egoistu un pat par cietsirdīgu noziedznieku, jo agrāk neesot pietiekami rūpējies par ģimeni, sev vien tērējis naudu, pavirši strādājis, nepelnīti saņēmis prēmijas. Patiesībā šie pašpārmetumi izriet tikai no «tumšajām brillēm», caur kuram pacients skatās uz pasauli, nosauktie «pārkāpumi» ir vai nu pilnīgi nepamatoti, vai vismaz krietni pārspīlēti.

Aprakstījām ļoti raksturīgu depresijas ainu, un, «sastopot cilvēku ar tādiem traucējumiem, liekas, nevarētu būt šaubu par to, ka šim cilvēkam vislabāk un visātrāk varēs palīdzēt tikai psihiatrs, vienalga — poliklīnikā vai stacionārā.

Prakse tomēr rāda, ka nereti arī šādas tik tipiskas depresijas gadījumos slimnieks pie ārsta ļoti ilgu laiku nenonāk un par psihiskas slimības iespēju vienkārši neiedomājas.

Ir saprotama paša slimnieka, viņa tuvinieku un kolēģu velēšanās loģisku pamatojumu un izskaidrojumu pacienta slimīgajam stāvoklim sameklēt apkārtējos apstākļosun uzdot par saslimšanas iemeslu dažnedažādus «pārdzīvojumus» (kam gan to nav!), tomēr prakse rāda, ka pārpūlēšanās darbā vai skandāli ģimenē ilgstošus un izteiktus psihiskās darbības traucējumus rada daudz retāk, nekā mēdz domāt. Nenoliedzot šādu nepatīkamu atgadījumu nozīmi depresiju izcelsmē, pa lielākai daļai tomēr cilvēkiem ar nomāktu garastāvokli ir lietderīgi griezties pie psihiatra stāvokļa precizēšanai. Ir taisnība teicienam, ka «laiks dziedē», taču ārsts bieži vien var izveseļošanos paātrināt.

Nereti slimniekam tuvi cilvēki ne tikai negriežas pēc palīdzības pie ārsta, bet dod slimniekam arī aplamus padomus, kā uzvesties un ārstēties.

Izrādās, ka izplatītākais ieteikums — «saņemt sevi rokās», ko parasti slimnieki saņem no visām pusēm, depresijas gadījumos ir ne vien neizmantojams, bet pat kaitīgs: tāpat kā cilvēkam ar augstu temperatūru nav lietderīgi «saņemt sevi rokās» un iet atvēsināties aukstā ūdenī, tā arī depresijas kā slimības simptoma likvidēšana nav atkarīga tikai no vēlēšanās vai nevēlēšanās to pārvarēt. Tā ir slimība, ko ar labu gribu vien likvidēt nav iespējams (teiktais nerunā pretim tam, ka slimnieka griba var lielā mērā palīdzēt ārstēšanā). Tieši otrādi, depresijas slimniekiem parasti vajadzīga atslodze, atpūta, atvieglināts režīms. Viņiem jāizmanto darba nespējas lapas, ko izdod psihiatriskajā dispanserā, lai ātrāk atveseļotos atpūtas režīma, bet nevis pastiprinātas slodzes apstākļos.

Tāpat iebildumus rada otrs padoms, ko tikpat bieži nekompetenti cilvēki dod depresīviem pacientiem, — nedomāt par slimību, bet izklaidēties un uzjautrināties. Slimniekus gandrīz vai ar varu ved uz teātriem, koncertiem, liek skatīties uzjautrinošas televīzijas pārraides un sporta sacensības, speciāli uzaicina majas viesus un ved ciemos. Rezultātā pēc tādas jaunas un pietiekami lielas (pat veselam cilvēkam tur ir ko turēt!) papildu slodzes, ko pacientam jāiztur saudzējoša atpūtas režīma vietā, stāvoklis ne tikai neuzlabojas, bet bieži vien pat jūtami pasliktinās. Pie tam slimniekam vēl var papildus rasties mazvērtības sajūta, jo viņam sāk likties, ka nespēj priecāties tā kā pārējie, ka nav tāds kā pārējie un nekad vairs tāds nebūs …

Depresiju cēloņi var būt dažādi. Gadījumos, kad nomāktība rodas smagu psihisku pārdzīvojumu rezultātā un izdodas atrast sakarības starp slimības izraisītāju — kādu ārēju cēloni un depresiju, runa par tā saukto reaktīvo jeb eksogēno depresiju. Vairākumā gadījumu tomēr, kā jau minējām, šādas tiešas sakarības starp psihotraumējošiem momentiem un saslimšanu atrast neizdodas. Ārējie negatīvie iespaidi ir vai nu niecīgi, vai to vispār nav, bet depresija nav apstrīdama. Tad runā par tā saukto endogēno depresiju. Tās pamatā ir kādi bioķīmiski procesi, kas norisinās pašā organismā, bet tieši kādi — pagaidām vēl nav izpētīts. Šis jautājums vēl gaida savu atklājēju.

Nomāktā garastāvokļa ārstēšanai tiek lietoti īpaši, galvenokārt psihiatrijas praksē izmantojamie medikamenti, tāpēc pacientiem ar nomāktu garastāvokli katrā ziņā būtu jāārstējas pie speciālista psihiatra Nomāktais garastāvoklis nav vienkārši reducējams uz pārpūli. Tāpēc atpūta vien, braucieni uz sanatorijām un kūrortiem, vispārspēcinošu un modernu medikamentu lietošana parasti ir nepietiekami efektīva vai dod tikai īslaicīgu uzlabošanos. Viss minētais farmakoloģijas lādiņš «šauj garām mērķim» un, acīm redzot, nepietie

kami efektīvi iedarbojas uz slimības izraisītājiem bioķīmiskajiem procesiem. Pareizā virzienā tos var ietekmēt tikai antidepresīvie līdzekļi.

Arī griežoties pie psihiatra, slimniekiem visu laiku jāatceras, ka depresija ir pārejoša parādība. Vienalga, cik ilgi tā atsevišķos gadījumos arī neturpinātos (diemžēl tieši depresijas ilgumu uz priekšu paredzēt bieži vien nav iespējams), pēc kāda laika tā noteikti izbeigsies. Izbeigsies pat bez ārstēšanas, tikai tad tas parasti notiks daudz vēlāk, nekā lietojot vajadzīgos medikamentus. Būt pacietīgiem un precīzi ievērot ārsta norādījumus — tas ir galvenais, ar ko slimnieki var sev palīdzēt.

Neticība nākotnei, domas, kas reizēm pārņem slimnieku, it kā slimība nebūtu ārstējama, izriet no depresīva garastāvokļa un ar to saistītā vispārējā pesimisma. Mazinoties nomāktībai, izbeidzas arī aplamās domas.

Attīstās zinātne, rodas arvien lielākas iespējas cilvēka iepazīšanai ka normālā, tā arī patoloģiskā stāvoklī. Pie tam dažādos medicīnas attīstības posmos interesi pārsvarā piesaistījušas atšķirīgas slimību izpausmes. Kādreiz neiroze bija plaši izplatīta diagnoze. Pašreiz mediķus visā pasaulē arvien vairāk un vairāk interesē depresijas. Tas attiecas ne tikai uz psihiatriem, bet uz ikvienas specialitātes ārstiem. Ārstus nodarbina depresiju izcelsme, ārstēšanas problēmas, kā arī depre

Tieši pēdējos gadu desmitos, pat pēdējos gados medicīnā arvien biežāk runā par īpašu depresiju

formu — tā sauktajām «maskētajām» jeb

«slēptajām» depresij ā m. Apzīmējums tēlaini raksturo to, ka šajā gadījumā psihiskā slimība (depresija) ir it kā paslēpusies, maskējusies un pieņēmusi savādāku izskatu. ■j _ _ _

Saja gadījuma depresija norisinās nevis ar depresisiju izpausmes, kas ir ļoti daudzveidīgas.

jai, bet gan (it kā paradoksāli) ar kādai citai slimībai raksturīgiem simptomiem, kas ievērojami apgrūtina tas «atmaskošanu» — diagnosticēšanu. Rezultātā pacienti un ārsti ilgu laiku var tikt maldināti: slimnieki griežas pēc palīdzības ar sūdzībām, piemēram, par sāpēm atkarībā no to lokalizācijas pie dažāda profila ārstiem, bet nevis pie psihiatra, pie kā tieši būtu jāārstējas.

Cilvēka organisms ir vienots, un tā dalīšana «ietekmes sfērās» starp speciālistiem kardiologiem, gastroenterologiem, endokrinologiem, neiropatologiem, psihiatriem un citiem ir lielā mērā nosacīta, taču to nosaka medicīnas nemitīgā attīstība. Mūsu gadsimtā informācijas «lavīna» prasa arvien šaurāku specializāciju. Viens cilvēks jau vairs fiziski nav spējīgs izsekot kaut vai tuvām medicīnas nozarēm, piemēram, neiropatoloģijai un psihiatrijai. Bet tajā pašā laikā cilvēks ne vienmēr ir mehāniski «sadalāms».

Pašreiz vienlaikus ar šauro specializāciju zinātnē, arī medicīnā, arvien lielāku interesi rada tieši tās problēmas, kuras ir dažādu specialitāšu robežsfērā. To risināšanā labi jāiepazīst ne vien sava, bet jau vairākas zinātņu nozares.

Tieši tādiem mūsdienīgiem modernās zinātnes kritērijiem atbilst depresiju problēmas, īpaši «maskētās» depresijas. Šie slimnieki parasti nav līdz galam izprotami tikai vienas šauras medicīnas nozares ietvaros. Lai palīdzētu šiem pacientiem, vajadzīga «kombinēta pieeja», tas ir, slimības un slimnieka analīzē kopīgi jāpiedalās kā terapeitiem, tā arī tā sauktajiem «šaurajiem» speciālistiem — neiropatologiem un psihiatriem. Tikai kopīgi izvērtējot slimības polimorfas izpausmes, var nonākt pie vienas noteiktas diagnozes un pamatotas terapijas.

Samērā bieži depresijas «maskējas» ar tā sauktajām senestopātijām — visvisādām nepatīkamām sajūtām ķermenī, kurām nav īsti organiska pamata. Pacienti sūdzas par to, ka viņi cieš nevis no sāpēm, bet gan no kaut kādām nepatīkamām sajūtām, kādas agrāk nekad nav bijušas. Šīs sajūtas ir ļoti neparastas, vārdos grūti izsakāmas, šķiet, it kā valodā pat trūktu vajadzīgo ap zīmējumu. Tāpēc pacienti savas sajūtas tikai pārstāsta un, lai aprakstītu iespējami, tuvu patiesībai, izlīdzas ar dažādiem tēlainiem salīdzinājumiem — liekas, it kā galvā no iekšpuses kaut kas spiestu uz acīm, it kā sirdī būtu atveres, pa kurām plūst gaiss, it kā asinis plūstu no sirds kambara uz plaušām, apejot sirds vārstuļus, it kā sirdi dedzinātu ar kvēlojošu uguni, it kā vilktu zarnas … utt.

Gandrīz visiem depresijas slimniekiem novērojami arī veģetatīvi traucējumi — sirdsdarbības pārsitieni, caureja vai aizcietējums, sausums mutē un svīšana. Bet tā sauktajām veģetatīvajām depresijām, kas ir vienas no atipisko, «maskēto» depresiju paveidiem, šie traucējumi izvirzās pirmajā vietā. Pacienti sūdzas par sirdsklauvēm, sāpēm sirds rajonā, paaugstinātu asinsspiedienu vai paaugstinātu temperatūru. Ir iespējamas arī citādas slimības izpausmes, tiesa, retāk — galvas sāpes, caureja, pat zobu sāpes, kuras šajā gadījumā tātad ārstējamas nevis pie stomatologa, bet gan pie psihiatra. Protams, visi šie veģetatīvie traucējumi nav izdomāti, nav slimnieka fantāzijas radīti, bet ir reāli verificējami, un objektīvā izmeklēšana tos apstiprina.

Pie tam daudzos šādos gadījumos pati depresija ir tik pamatīgi «nomaskēta», ka pacients par slikto garastāvokli pat nesūdzas. Un tikai ārsta kompetencē ir lemt, pie kādas medicīnas nozares pārstāvja pacientam būtu jāārstējas.

Depresijas «maska» varētu būt arī ārējs slinkums, īpaši par depresiju jādomā tad, ja agrāk garlaikošanās un bezdarbīga gulšņāšana pacientu tikai kaitinājusi un radījusi nepatiku, bijusi psiholoģiski nepieņemama. Arī šajos gadījumos depresija var būt tik dziļi apslēpta, ka pacienti nemin ne vārda par nomākto garastāvokli, bet tas vēl vairāk apgrūtina diagnostiku.

Kā tipiskās, tā maskētās depresijas ir izārstējamas, bet ārstēšanas ilgumu ne vienā, ne otrā gadījumā nevar paredzēt. Diemžēl paši slimnieki reizēm rīkojas nepārdomāti. Viņi nepaļaujas uz ārstu rekomendācijām un sāk paši uz savu roku izvēlēties preparātus («Tās ir labas zāles, zinu cilvēkus, kam tās palīdzējušas»). Citi pacienti reizēm, tikko stāvoklis ir uzlabojies un nepatīkamie traucējumi izzuduši, bez ārsta ieteikuma medikamentu lietošanu pāragri pārtrauc. Stāvoklis pēc tam nereti atkal pasliktinās.

Psihiatrijā, piemēram, atšķirībā no ķirurģijas (izgriež aklās zarnas piedēkli un astotajā dienā pacienīs iet mājās un līdz ar to ārstēšanās ir izbeigta) nereti lieto tā saukto balstterapiju. Slimniekam paraksta medikamentus, ko tas lieto samērā ilgstoši, arī pēc stāvokļa uzlabošanās. Šādu balstterapiju reizēm turpina vairākus mēnešus, pat gadu pēc stāvokļa uzlabošanās, kad pacients jau sen ir izrakstījies no stacionāra un atgriezies iepriekšējā dzīvē. Pāragri, patvaļīgi pārtraucot lietot medikamentus, veselības stāvoklis var atkal pasliktināties.

Ikvienam cilvēkam ir lietderīgi zināt tos viegli veicamos profilaktiskos pasākumus, kas lielā mērā var palīdzēt izvairīties no depresijām. Tā, piemēram, ir zināms, ka dažādi kaitīgi ārējie faktori var «iešūpot» garastāvokli. Tāpēc, lai saglabātu labu garastāvokli un psihisko veselību, no šīm kaitīgajām ietekmēm apzināti jāvairās. No tādiem eksogēniem nelabvēlīgiem faktoriem pirmajā vietā minams alkohols, zinātniski runājot, — regulāra organisma saindēšana. Diezgan plaši pazīstamais jēdziens «morālās paģiras» patiesībā nav nekas cits kā alkohola radīta depresija (tā ir gandrīz eksperimentāli pārbaudāma patiesība). Alkoholisma sākuma stadijā «morālās paģiras» var uznākt otrajā dienā pēc alkohola lietošanas. Vēlāk, lietojot alkoholu biežāk un regulārāk, tas gandrīz vai katram alkoholiķim var «iesvārstīt» garastāvokli, bet ar laiku depresijas var sākt parādīties arī autohtoni, jau bez organisma indēšanas ar grādīgiem dzērieniem.

Tieksme uz garastāvokļa svārstībām, biežāk uz depresīvo pusi, dažiem cilvēkiem piemīt kā psiholoģiska (normāla!) īpatnība jau kopš agras bērnības. Tie ir bērni, kas jau no mazām dienām visu «pārāk ņem pie sirds», piemēram, raud, klausoties pasakas par to, ka ļaunais vilks iekritis bedrē vai viltīgajai lapsai aste iesaluši āliņģī. Šādu bērnu audzināšanā īpaši svarīgi ir censties visādā veidā stimulēt un akcentēt optimismu (bet ne aukstumu un trulumu!) un garīgo līdzsvarotību. Tas nozīmē mācīt bērnu neuztraukties par niekiem, nepārdzīvot ilgi sīkus apvainojumus un pāridarījumus, atšķirt nesvarīgus notikumus, uz kuriem ne tikai nav vērts, bet pat nedrīkst reaģēt, no patiešām nopietnām lietām. Lietderīgi mācīt allaž saglabāt labu garastāvokli, lai katrs nepatīkams atgadījums neradītu hipertrofētu vainas apziņu un pašpārmetumus.

Diemžēl tieši šādus bērnus vecāki nereti nevis cenšas norūdīt pret šādām sīkākām vai lielākām psiho» traumām, ar kuram dzīvē noteikti būs jāsaskaras un no kuram neviens nav pasargāts, bet nevietā izmanto bērna jutīgumu par izdevīgu mērķi «audzināšanai». Pārmērīgi pārmetumi par katru niecīgāko pārkāpumu, aizrādījumi par sīkumiem, bet īpaši apelēšana pie sensitiva bērna sirdsapziņas («vecāki tevis dēļ no visa atteikušies, bet tu …») tikai vēl vairāk stimulēs jau esošo gatavību uz depresijām, «trenēs» nevis izturību, bet «iemācīs» pārak jūtīgi reaģēt uz niecīgiem pāridarījumiern.

Patīkami ir sastapt līdzsvarotus, garīgi nosvērtus cilvēkus, kuri uz pārpratumiem tramvajos sastrēgumstundās vai veikala burzmā reaģē veselīgi, ar joku, kad taja pašā laikā sensibilizēti jaunieši līdzīgās pārpratuma situācijās rada gandrīz vai skandālus, apvainojas un apvaino citus, — parasti viņu reakcija pēc savas intensitātes neatbilst pāridarījumam. Domājams, ka vienā un otrā gadījumā nozīme ir ne tikai jaunieša iedzimtajam raksturam un temperamentam, bet ari pareizai vai nepareizai audzināšanai.

Protams, ar apskatītajiem piemēriem nav izanalizēti visi «maskēto» depresiju gadījumi. Daudz kas liecina par to, ka bieži vien ari jauniešu patoloģiskas uzvedības pamatā ir depresija; tā var veicināt ari tieksmi uz alkoholu un narkotiskām vielām. Visi šie jautājumi tiek un vēl ilgi tiks detalizēti pētīti.

Ne pierunāt, ne nosodīt, bet arstet

39 gadus vecā Anatolija greizsirdība pret dzīves biedri Ludmilu sākusies pirms gadiem pieciem, kad Anatolijs daudz dzēris. Toreiz viņu neviens par psihiski slimu nav uzskatījis, visiem tikai licies, ka viņš neparasti stipri mīl savu sievu. Sākumā Anatolijs kļuvis aizdomīgs reibuma stāvoklī — tirdījis sievu, kur viņa tik ilgi bijusi, kāpēc nav laikus mājās un kas tie par vīriešiem, ar kuriem viņa uz ielas sarunājusies. Nelīdzējuši Ludmilas paskaidrojumi, ka savus darba biedrus uz ielas sastapusi nejauši — aizdomas palikušas.

Nākamajā dienā, pēc dzēruma izgulēšanas, viss atkal pārgājis. Anatolijs pats brīnījies, kas vakar bijis uznācis, izlīdzis ar sievu, un viss atkal bijis labi līdz nākamajai iedzeršanai. Dzērumā nepamatotās aizdomas un iepriekšējie pārmetumi atkārtojušies.

Ar laiku aizdomas saglabājušās arī vēl nākamajā dienā pēc iedzeršanas un izzudušas arvien lēnāk. Anatolijs sācis ierasties pie Ludmilas dežūras laikā slimnīcā, kur viņa strādā par medicīnas māsu. Tur viņš vērojis un vēlāk tirdījis sievu, kas tie bijuši par cilvēkiem, pret kuriem tā «sevišķi laipni izturējusies», ar ko kopa dzērusi kafiju pusdienas laikā un kam uzsmaidījusi (to visu Anatolijs pa logu noskatījies no ielas pretējās puses). Prasījis paskaidrojumus, kāpēc Ludmila nakts dežūras laika tūlīt neesot bijusi pie telefona, kad viņš zvanījis uz nodaļu. Nekāda izrunāšanās, nekādi pierādījumi nepamatotās aizdomas nav spējuši likvidēt. Anatolijs ar laiku tikai kļuvis arvien uzstājīgāks, aizdomīgāks un savās aizdomās aktīvāks. No rītiem

Anatolijs savam priekšniekam atprasījies no darba, lai varētu vispirms pavadīt uz darbu sievu, bet pats ierasties darbā ar nokavēšanos. Tāpat lūdzis arī atļauju priekšlaikus aiziet no darba vakaros, lai sagaidītu sievu pie slimnīcas un varētu kopa iet mājas.

Jebkurš cilvēks, kas uz ielas nejauši bija paskatījies uz Ludmilu, jau nonāca Anatolija aizdomas ka Ludmilas mīļākais. Pie tramvaja pieturas stāvējis kāds jauneklis — viņš noteikti esot gaidījis Ludmilu, bet, ieraugot, ka viņa nav viena, izlicies, ka abi nav pazīstami. Citreiz Ludmila atgriezusies no veikala piecas minūtes vēlāk kā bijis runāts — tas, protams, neesot bijis nejauši; dzīvoklī atskanējis telefona zvans, bet neviens nav runājis — tas nevarot būt nepareizs savienojums, katrā ziņā zvanīts Ludmilai, bet, tā kā pie telefona piegājis Anatolijs, zvanītājs nolicis klausuli.

Ja sākumā Ludmilai dzīves biedra «uzmanība» bijusi patīkama, tad vēlāk izsekošana un pastāvīgās nepamatotās aizdomas kļuvušas nepanesamas.

Anatolijs sācis pārbaudīt arī sievai adresētās vēstules, viņas piezīmju grāmatiņas, apzvanījis tur atzīmētos telefona numurus, lai pārliecinātos, vai tiešām tur dzīvo sievietes un numuri nav šifrēti.

Šo piecu gadu laikā Anatolijs pārvērties līdz nepazīšanai: ne par ko citu vairs neinteresējas, nekur neiet, ne ar vienu nesatiekas, vienīgais, kas viņu interesē, ir sievas neuzticība. Par to runā ar visiem pazīstamiem un pēdējā laikā pat ar pilnīgi svešiem cilvēkiem, kas vien ir ar mieru klausīties. Anatolijs bieži licis sievai «atzīties» pārkāpumos, tad visu «piedošot», vēlāk kļuvis rupjš, draudējis, pat sitis Ludmilu. Kad pirms nedēļas sievas portfelī atradis kādu svešu uzvārdu un Tbilisi adresi (tur bija jānosūta slimnieka dokumenti pēc izrakstīšanās), Anatolijs cieši nolēmis pirkt biļeti uz lidmašīnu un doties uz Gruzijas galvaspilsētu, lai visu uz vietas noskaidrotu. Baidīdamās no skandāla,

sieva beidzot griezās pēc palīdzības dispanserā, un Anatolijs tika stacionēts.

Anatolijam bija sākusies psihiska slimība, kas izpaudās greizsirdības murgu veida. Kā redzams, ilgu laiku (vismaz 5 gadus) slimība palika nediagnosticēta. Ludmila visu laiku domājusi, ka dzīves biedram ir tikai smags raksturs, mēģinājusi viņam visādi izdabāt, pārstājusi ārpus darba tikties pat ar sievietēm, nekur nav gājusi — tikai no mājas uz darbu un atpakaļ. Tomēr Anatolijs turpinājis dzert, vienlaikus kļuvušas intensīvākas un pletušās plašumā arī aplamās domas, ko psihiatrijā sauc par murgiem. Pēdēja gada laikā, kad situācija mājās kļuvusi neciešama, Ludmila vairākas reizes gatavojusies iet pie psihiatra, bet viņu no tā vai nu atrunājuši darba biedri («Kāpēc taisīt otram nepatikšanas?»), vai arī Anatolijs draudējis, ka drīzāk padarīs galu neka ļaus sevi ievietot slimnīcā («Lai pati sev atbrīvotu rokas!»). Reizēm viņš Ludmilu sitis, bet viņa kaunējusies griezties milicijā un iet uz tiesu medicīnas ekspertīzi.

Tā, lūk, izpaužas greizsirdība psihiatrijā! Šīs spēcīgās jūtas, kuras ir iedvesmojušas māksliniekus un literātus, izrādās, ir viena no bīstamākajam slimības izpausmēm psihiatrijā. Psihiatri zina gadījumus, kad slimnieki to dēļ reizēm izdara likuma pārkāpumus, retumis — pat slepkavības.

Kad īsti Ludmilai vajadzēja griezties pie ārsta, negaidot, kamēr rādīsies galēja konflikta situācija? Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms apskatīsim sīkāk, kas ir murgi.

Murgi ir domas, kas neatbilst īstenībai, — lūk, viens no murgu kritērijiem. Apzīmējumam

«murgi» psihiatrijā nav sakara ar miegu un gulēšanu; šis medicīnas termins ir attiecināts uz domāšanas traucējumiem un ir psihiskas slimības simptoms. Tomēr nav mazums tādu psihiski veselu cilvēku, kas neizceļas ar dīvainībām vai rakstura patoloģiju, kārtīgi dara savu darbu, bet, iepazīstoties tuvāk, izrādās, ka viņi patiešām tic, ka Indijas jogi var dzert koncentrētu ciānkāliju un nedabūt pat caureju, ka «spiritisti» var izsaukt garus, kas tumšā un klusā istabā pēc pavēles pārstumj mēbeles no vienas sienas pie otras, ka dažu tūkstošu kilometru attālumā no Rīgas pa kalniem klaiņo īsts sniega cilvēks. Un atcerēsimies tās dienas, kad lielākas un mazākas tirāžas izdevumi publicēja no ārzemju žurnāliem tulkotos sensacionālos «faktus» par «kosmiskajiem viesiem» — tad lasītavās pēc šiem materiāliem bija iepriekš jāpierakstās rindā, lai savām acīm melns uz balta ieraudzītu, kā kādā ASV štatā vietējie iedzīvotāji personiski tikušies ar būtnēm no citas planētas.

Nereti sastopam cilvēkus, kas ir nelokāmi pārliecināti par mazāk iespaidīgiem, bet tāpat īstenībai diezin vai atbilstošiem «faktiem».

Kā redzam, domu lidojumam robežu nav — tas sakāms kā par psihiski veselu, tā slimu cilvēku. Pie tam lielākā daļa cilvēku, kam nāk prātā fantastiskas domas

un kas tic visādiem «brīnumiem», ir psihiski veseli, kārtīgi ģimenes locekļi, vairāk vai mazāk patīkami darba biedri. Kur ir tā robeža, kur beidzas norma un sākas patoloģija? Kurā brīdī strīdēties un aizstāvēt savu viedokli ir goda lieta un kurā, gluži pretēji, bulu jāgriežas pēc palīdzības pie psihiatra?

Murgu diagnostika ir ļoti sarežģīta, pie tam ārsta pirmais uzdevums nav pārbaudīt sniegto faktu precizitāti. Ārsts nevienu brīdi nepārvēršas izmeklētājā, viņam nav jānoģērbj virsvalks, jāuzvelk lietusmētelis, jāpaceļ apkakle un mašīnā jāizbrauc uz notikuma vietu. Ārstam jāmeklē citas slimības pazīmes turpat kabinetā, sarunājoties ar pacientu.

Kā pārliecinājāmies, kritērijs, ka murgu domas neatbilst īstenībai, nav pietiekams patoloģijas atklāšanai, tādēļ meklēsim vēl citas murgu pazīmes.

Svarīgāka par aplamo domu izteikšanu ir cilvēka attieksme pret šīm domām, bet tā izpaužas uzvedībā. Slimniekiem ar murgu domām pārliecība par savu patiesību izpaužas aplamā rīcībā. Tā, piemēram, kāds slimnieks piedāvāja psihiatram kopīgi iekārtot vivāriju un sākt eksperimentēt ar suņiem, lai apstiprinātu savu «jaunatklāto teoriju» par «dzimumsajūtas pārraidīšanu no attāluma». Cits pacients, kuram likās, ka visi darba biedri pret viņu izturas nelabvēlīgi, nepamatoti ar viņiem strīdējās, līdz beidzot, lai atrastu mierīgākus apstākļus, mainīja darba vietu. Ir slimnieki, kuriem liekas, ka viņi tūlīt pēc piedzimšanas dzemdību namā apmainīti un tādēļ meklē arhīvos materiālus, lai pierādītu savu «augsto izcelšanos», kura «kļūdas vai nelabvēļu ļaunprātības dēļ viņiem atņemta».

Murgi no veselu cilvēku maldīšanās atšķiras ar to, ka slimnieku ne ar kādiem argumentiem un neapstrīdamiem loģiskiem pierādījumiem neizdodas pārliecināt par domu aplamību. Ar veselu cilvēku tā nenotiek. Ja arī kādreiz autoritāte un dienesta stāvoklis «neatļauj» atzīt savu maldīšanos, iekšējā pārliecība tomēr mainās.

Lai cik arī šķietami sakarīgs nebūtu aplamo domu izklāstījums, murgi nav psiholoģiski izskaidrojami, tie neizriet no ārējās situācijas, bet ir slimības rezultāts, patstāvīgs patoloģisks veidojums. Lielākie pārpratumi rodas gadījumos, kad sastopamies ar slimniekiem, kurus piederīgie un darba biedri uzskata par veseliem («Tikai ar sliktu raksturu, nepareizi audzināti, izlaidusies»), Tādēļ viņi nenonāk vis ārstniecības iestādēs, bet nereti vispirms tiek izsaukti uz biedru tiesu namu pārvaldē vai darba vietā, kaut arī ļaunprātīgā vai it kā egoistiskā rīcība pati par sevi dažreiz ir slimības simptoms. Gadās, ka par šādiem psihiski slimiem cilvēkiem nevietā publicē apsūdzības rakstus presē.

Apskatīsim slimniekus ar visbiežāk sastopamām murgu tēmām (greizsirdības murgi tika aplūkoti nodaļas sākumā).

Kaitēšanas murgi raksturīgāki vecākiem cilvēkiem.

55 gadus vecā Emīlija Kalniņa dzīvo komunālajā dzīvoklī konflikta situācijā. Nesaskaņas sākušās jau sen, ar laiku konflikti kļuvuši asāki, un beidzot dzīvoklī radies gandrīz vai kara stāvoklis. Strīdu izskatīšanā ne reizi vien piedalījušies namu pārvaldes darbinieki, biedru tiesa, milicija, tikušas iejauktas laikrakstu redakcijas. Gan Kalniņas, gan pret Kalniņu ierosinātas lietas saņēmusi arī tautas tiesa.

Pirms gadiem astoņiem Kalniņa sākusi «pamanīt», ka komunālā dzīvokļa kaimiņi visi kā viens, bet «sevišķi Zariņiene» pret viņu ir nelabvēlīgi noskaņoti. Kamēr Kalniņa atradusies istabā, viņas katlā uz gāzes plīts esot iemests kaut kas rūgts — pēc ēšanas bijusi dedzināšana pakrūtē, kodīga garša kaklā un sākusies caureja («Visu laiku biju vesela, kur varēja rasties caureja?»). Pieliekamajā ievārījums esot sapelējis nevis no ilgas stāvēšanas, bet gan tāpēc, ka tam kaut kas piebērts klāt. Zupā atrasts mats — tas noteikti nākot no Zariņienes galvas. Kad Kalniņa žāvējusi pašas lasītās sēnes, izrādījies, ka daudzas no tām ir tārpainas — tātad labās sēnes apmainītas pret tārpainām («Ne jau pati tādas salasīju!»).

Tā kā visi gribot dzīvot uz viņas rēķina un dedzinot vairāk elektrības nekā viņa, bet maksāt liekot vienādās daļas, tad tagad virtuvē un citās koplietošanas telpās ieliktas atsevišķas elektriskās spuldzītes, katrai ģimenei sava un, pats

par sevi saprotams, uzstādīti atsevišķi skaititāji.

Slimniece gadu gaitā pie ārsta tomēr nav nonākusi, tādēļ aplamās domas ar laiku, kā tas šādos gadījumos mēdz būt, paplašinās un kļūst arvien aplamākas.

Kalniņa sāka apgalvot, ka Zariņi pielāgojuši viņas istabai savas atslēgas un viņas prombūtnes laikā tur pārbīdot mēbeles, pārkrāmējot drēbju skapi un sabojājot veļu, bet labās zeķes apmainot pret nestiprām, kuras, «pēc piecu gadu glabāšanas pirmo reizi velkot kājās, pāris dienās ir cauras». Savām durvīm paciente vairākkārt mainījusi atslēgas, pielikusi vairākas priekškaramās atslēgas reizē, bet, atgriezusies mājās, katru reizi pamatīgi pētī, vai slēdzene nav bojāta un vai kāds viņas prombūtnes laikā nav mēģinājis tikt istabā.

Slimniece ir pārliecināta, ka visas ļaundarības notiek ar vienu vienīgu mērķi — visi kaimiņi kopā sarunājuši piespiest veco cilvēku vai nu aiziet no dzīvokļa, vai arī viņu noindēt, lai iegulu papildu apdzīvojamo platību: dzīvoklis esot sarunāts Zariņas dēlam, kurš jau esot pieaudzis, droši vien precēšoties, bet viņam nebūšot kur dzīvot.

Kaut gan pārējie komunālā dzīvokļa kaimiņi ir samērā pacietīgi, konflikta situācija tomēr aug augumā, pie tam paciente ir nelokāmi pārliecināta, ka viņai visur ir taisnība. Nevienu no tiem iebildumiem, kas runā pretī viņas maldīgajām koncepcijām, Kalniņa slimības dēļ nav spējīga pieņemt, bet visi indiferentie fakti tiek tendenciozi izskaidroti murgainās hipotēzes gaismā. Kad beidzot biedru tiesa mēģināja situāciju noskaidrot, izrādījās, ka patiesībā neviens uz apdzīvojamo platību nepretendē — jauneklis pats gatavojās braukt prom un strādāt laukos, jo pašreiz beidza augstskolu. Ēdiens ar rūgto garšu, kas tika nests uz ekspertīzi, nekādu indi nesaturēja («Tas tādēļ, ka Zariņi uzpirkuši ekspertus, visi viņi uz vienu roku!»). Tāpat neapstiprinājās aizdomas par sabojāto zupu un

apmainītajām sēnēm. No visām sūdzībām apstiprinājās tikai viena, proti, pret… pašu Kalniņu. Viņa tiešām reiz saslaucījusi grīdu un iemetusi saslaukas kaimiņienes katlā («Tā ir atmaksa par pār i darījumiem.,.»).

Slimnieki ar murgiem ir aktīvi un rīkojas atbilstoši savam aplamajām domām. Pirmajā aprakstītajā radījumā alkoholiķis izsekoja savu sievu, pārbaudīja laulātās draudzenes vēstules, zvanīja uz darbu; Kalniņa no komunālā dzīvokļa rakstīja sūdzības par kaimiņiem, mainīja atslēgas dzīvokļa durvīm, nesa uz ekspertīzi ēdienu.

īpaši aktīvi ir slimnieki ar izgudrošanas murgiem. Šie pacienti ir pārliecināti, ka izgudrojuši kaut ko svarīgu, piemēram, atklājuši, kā ārstēt vēzi, radījuši jaunas konstrukcijas aparātu siltumnīcas lodziņu atvēršanai, izgudrojuši ierīci penicilīna flakoniņu atkorķēšanai, izstrādājuši jaunas vai apgāzuši iepriekšējās teorijas par Zemes un planētu izcelšanos. Patiesībā lielākā daļa izgudrojumu ir pilnīgi nederīga, bet daļa — tiešām satur kādas nozīmīgas detaļas, taču dažādu iemeslu dēļ šie izgudrojumi nekad nav izmantojami pilnībā.

Slimnieki izsūta savus izgudrojumus uz dažādām iestādēm, kuras nodarbojas ar attiecīgiem jautājumiem, ka arī apmeklē tās personiski, lūdz izskatīt un pamatīgi pārbaudīt viņu ierosinājumus. Pēc speciālistu iepazīšanās ar projektiem slimnieki arvien saņem pamatotus atteikumus, ar ko viņi nekad nesamierinās, jo uzskata, ka darbinieki, kuri izgudrojumus pārbaudījuši, kaut kādu iemeslu dēļ nevēlas «vērtīgos atklājumus» atzīt un ieviest praksē. Slimnieki ierodas arvien jaunās iestādēs, kontroles komisijās, sabiedriskās organizācijās, raksta un raksta, pie tam tagad jau ne tikai par saviem projektiem, bet arī par «kaitniekiem» — cilvēkiem, kuriem ar pacientu nācies tikties un kuri tagad automātiski kļuvuši par viņa ienaidniekiem, Šie darbinieki esot vai nu vienkārši birokrāti, vai slepeni valsts ienaidnieki, kas tīšām neļaujot ieviest praksē valsts labā izdarītos atklājumus.

Murgos tiek iesaistīts arvien vairāk un vairāk cilvēku. Rodas situācija, kad slimnieks kļūst par tā saukto

vajāto vajātāju. Uzskatot sevi par cietēju un vajāto, viņš patiesībā vajā citus — tos, kuriem nejauši vai arī pildot dienesta pienākumus nācies kādreiz runāt ar slimnieku par viņa izgudrojumiem.

Medicīnā samērā bieži sastopami tā sauktie hipohondriskie murgi, kad somatiski vesels cilvēks izsaka pārliecību par kādu patiesībā viņam neesošu slimību — vēzi, leikozi, sifilisu utt.

34 gadus vecais Visvaldis neparasti sīki un detalizēti analizē ikvienu pārmaiņu savā veselības stāvoklī. Viņš ir pārliecināts, ka slimo ar kuņģa vēzi — to apstiprinot niecīga krišanās svarā, sliktā ēstgriba un pārmaiņas sejas krāsā. Nekādu citu traucējumu nav, kaut gan visām savām izjūtām un fizioloģiskajām norisēm Visvaldis seko pārmērīgi rūpīgi un pamatīgi. Viņš pat iekārtojis speciālu piezīmju grāmatiņu, kurā katru dienu atzīmē, vai mēle ir aplikta vai ne, un reģistrē ikvienu sajūtu organismā, un vajag tikai atgadīties kādiem nejaušiem funkcionāliem gremošanas traucējumiem vai sāpēm vēderā (kam gan tadas nav bijušas!), lai slimnieks celtu trauka smi.

Visvaldis pastāvīgi seko medicīnas literatūrai, lasa ne tikai žurnālu «Veselība», bet arī speciālus izdevumus, kuru lasīšanai nav sagatavots. Tādēļ, būdams bez vajadzīgām medicīniskām priekšzināšanām, daudzas lietas pārprot un saskata draudus tur, kur to nemaz nav. Protams, Visvaldis regulāri apmeklē ārstus, bet nevienam no tiem netic un ne ar vienu nav palicis apmierināts. Ārsti par viņa smago slimību nesakot patiesību, pats viņš par vēža esamību toties esot pārliecināts simtprocentīgi. Rentgenologs, kas pirmais slimnieku izmeklējis, esot pateicis: «Tā, tā, drusku pagriezieties!», un medicīnas māsa, slimniekam ejot prom, esot uz viņu «nozīmīgi paskatījusies» — tie esot pilnīgi pietiekami dati, lai konstatētu, ka viņš ir neglābjami slims. Pacients ir pārliecināts, ka viņam par slimību neviens neko atklāti nesakot tādēļ, ka pirmais ķirurgs neesot slimību pamanījis, tagad tā esot jau ielaista, viņš kļuvis neārstējami slims, bet ārsti cenšoties slēpt viens otra kļūdu. Visvaldis griežas pie viena, otra, trešā ārsta, nokļūst pie profesoriem, viņu skata autoritatīvos konsīlijos, bet ne rentgenoloģiskās izmeklēšanas dati, ne normālie analīžu rezultāti, ne vispamatotākie slēdzieni nespēj Visvaldi pārliecināt par to, ka viņš ir somatiski pilnīgi vesels un ka jāārstē tikai psihe. Atkal un atkal Visvaldis lūdzas ķirurgus «Es jau zinu, ka mani izārstēt nevar, pasakiet tikai, cik ilgi vēl atlicis dzīvot, lai zinātu, ko vēl spēšu padarīt.»

Reizēm pacients raksta nepamatotas sūdzības un tādējādi atrauj no darba speciālistus, kuriem jāpiedalās sūdzību pārbaudes komisijās. Visvaldis saņem rakstiskas atbildes, viņa aizdomas neapstiprinās, bet domas par vēzi neizzūd. Arī šim slimniekam palīdzēt var tikai ārstēšanās pie psihiatra, bet tieši tai Visvaldis nepiekrīt.

Svarīgi piebilst, ka murgu domas rodas nevis ļaužu grupai, bet kādam vienam konkrētam slimam cilvēkam, tātad murgu domām navpieskaitāmas zinātnes nepilnības, kolektīva maldīšanās, māņticība. Sākumā minējām piemēru, ka cilvēki, kas ticēja jogu brīnumiem, visādā ziņā bija veseli, līdzsvaroti, labi iekļāvās kolektīvā, turklāt paši labprāt un ar interesi pieņēma iebildumus pret laikrakstos publicētajiem materiāliem. Kaut gan šie cilvēki domā it kā fantastiskos mērogos un sensacionālus minējumus pieņem par patiesībām, tomēr te nevar būt runa par murgiem un minētie cilvēki ir psihiski pilnīgi veseli. Te paliek spēkā vispārējas normālās psiholoģijas likumsakarības. Tādi cilvēki nav jāārstē, bet viņiem jādod iespēja vairāk uzzināt par jaunākajiem uzskatiem un atklājumiem zinātnē.

Tāpat zinām, ka, pieaugot_ zināšanām un paaugstinoties kultūras līmenim, cilvēki vairs netic pūšļošanai, nākotnes pareģiem, horoskopiem un zīlniekiem. No mūsu vidējās paaudzes ne viens vien ir mācīts stingri bīties dievu, bet, iegūstot izglītību, atbrīvojas no uzskatiem, ko ieaudzinājusi vecākā paaudze (vecmāmiņas).

Tas pats attiecas arī uz zinātnes atklājumu pilnveidošanos. Pirms dažiem gadsimtiem psihiski pilnīgi veseli cilvēki nepieļāva domu, ka Zeme varētu griezties vai būt apaļa. Atcerēsimies, ka drīz pec rentgenstaru atklāšanas daži tikumības sargātāji ieteica «aizliegt lietot X starus teātra binokļos», bet, kad kļuva zināms, ka dažas optiskās iekārtas «apgriežot cilvēku otrādi», sievietes apsēja zem ceļgaliem savus svārkus.

Atsevišķi būtu jārunā par reliģiju. Lai nerastos pārpratumi, jau laikus atgādinām, ka autoram pat prātā nenāk aizstāvēt reliģiju vai nenovērtēt tās kaitīgo ietekmi, tomēr vienlaikus gribas brīdināt: ne visi ticīgie vedami uz biedru tiesu vai pārliecināmi, bet dažus no viņiem vajadzētu pēc iespējas ātrāk parādīt ārstam.

Protams, pat pārliecināti ideālisti ar pietiekami augstu intelektu netic, ka kaut kur atrodas kāda viena persona — dievs, netic aizkāpa dzīves iespējai, tādēļ arī

mūsdienās reliģijai rodas tik daudz dažādu novirzienu, kas meklē kompromisu pamatjautājumu risināšanā. Psihiatrs Cižs, kas gadsimtu mijā strādāja Tērbatā, pats būdams ideālists, brīdināja: ja cilvēks pārāk daudz nodarbojas ar reliģiju, tad vajag padomāt par viņa garīgo veselību.

Protams, daudzi veci cilvēki, kas jau no bērnības iemācīti ticēt dievam, to dara arī šodien, un pat jaunākie zinātnes atklājumi šo pārliecību nemaina; taču tas vēl nav pietiekams iemesls, lai runātu par murgu domām un slimību. Šo cilvēku domas un uzskati gan ir atpalikuši no mūsu laikmeta, bet viņi paši ir psihiski veseli.

Mūs, mediķus, daudz vairāk satrauc tie gadījumi, kad cilvēks, visu laiku būdams ateists, sāk pievērsties baznīcai un aktīvi sludināt līdz tam viņam svešo mācību. Speciālajā literatūrā ir aprakstīta rakstnieka N. Gogoļa dzīve un pierādīts, ka viņa atteikšanās no saviem reālistiskajiem darbiem un pievēršanās reliģijai patiesībā bija psihiskas slimības rezultāts. Mūža beigās rakstnieks atteicās no ēdiena, kas arī bija pāragrās nāves iemesls. Mūsu dienās šādos gadījumos cilvēku noteikti izārstētu, bet toreiz pie N. Gogoļa pat nepieaicināja psihiatru.

Analoģiski gadījumi sastopami arī tagad, kad cilvēki murgu dēļ sāk nodarboties ar reliģiju un tās propagandu un rezultātā kļūst par kritisku rakstu objektiem. Protams, nevar cerēt, ka ārstēšana vai psihoterapeitiskas pārrunas pāraudzinās cilvēkus, kuros ticība iesakņojusies jau no bērnības un kļuvusi par dzīves saturu, bet par slimības iespēju vajadzētu iedomāties tad, ja ar ticības jautājumiem sāk nodarboties jaunieši, sevišķi tad, ja šī aktivitāte kļūst tik liela, ka sāk aizēnot visas «šīs zemes» intereses un sāk traucēt gan pašu, gan ģimeni, gan darba biedrus.

Murgu domas var būt ļoti daudzu slimību simptoms un pašas par sevi vēl nenosaka slimības tālāko gaitu un prognozi. Te jāpiebilst, ka aplams ir izplatītais uzskats, it kā cilvēks, kas visu laiku bijis vesels, bet pēkšņi sācis nesakarīgi runāt un izteicis dažādas fantastiskas murgu domas, nebūtu ārstējams. Patiesībā šādos stāvokļos, ja savlaikus sāk terapiju, bieži vien rezultāti ir pavisam labi.

Kāds 30 gadus vecs slimnieks, iestājoties nodaļā, uz jautājumiem atbildēja tikai fragmentāri. Kā izdevās saprast, ārstējošo ārstu viņš uzskatījis par Bridžitas Bardo vīru, nodaļas vadītāju un medicīnas māsu — par dievu un eņģeļiem un bija pārliecināts, ka pats atrodas paradīze. Slimnieka pārdzīvojumi un domas visu laiku mainījās. Varēja vērot, ka slimnieks brīžiem piecēlās gultā sēdus, izdarīja ar rokām airējošas kustības, tad aizvērtām acīm gāja pa palātu, atliecās un sāka purināt galvu. Pēc dažām dienām, kad stāvoklis ārstēšanās rezultātā uzlabojās, slimnieks pastāstīja, ka viņam licies, ka atrodas te jūrā, te akvārijā un mēģinājis peldus izkļūt krastā. Apkārtējos cilvēkus slimības laikā redzējis, bet nav sapratis, ka tie ir medicīnas darbinieki. Cieši ticējis, ka, pateicoties viņam, pasaulē var iestāties vai nu mūžīgs miers, vai arī sākties atomkarš, un tāpēc izdarījis dažas rituāla rakstura kustības, kurām bijusi ietekme uz visu pasauli.

Pēc divu mēnešu ārstēšanās pacients izveseļojās, aizgāja mājās, atgriezās savā darbā un strādāja bez jebkādiem traucējumiem.

Kā redzam no šiem piemēriem, murgu veidi ir ļoti dažādi. Visos šajos gadījumos jādomā par psihisku slimību un tādēļ cilvēks pēc iespējas ātrāk jānosūta pie ārsta, lai vajadzības gadījumā savlaikus sāktu viņa pareizu ārstēšanu.

SVĒTA GARA PIERĀDĪJUMS VAI SLIMĪBA

Piecdesmito gadu beigās autors, būdams Ļeņingradā, apmeklēja liela krievu fiziologa I. Pavlova dzīvokli-muzeju. Muzeja darbiniece pastāstīja kādu īsu, bet ļoti interesantu epizodi no zinātnieka dzīves.

Reiz pie Nobela prēmijas laureāta I. Pavlova atnākoši zemnieki un stāstījuši, kā pēc viņu pārliecības varot ārstēt kādu iekšķīgu slimību. Vajagot izvilkt no upes līdaku, atnest mājās un atļaut tai ar asti tik ilgi sist slimniekam, kamēr zivs nobeidzoties. Zinātnieks materiālists, mūsdienu augstākās nervu darbības fizioloģijas pamatlicējs, atteicis: «Nezinu, varbūt…»

Kas zina, varbūt zinātnieks toreiz domāja par psihoterapeitisko efektu, varbūt par kaut ko citu, varbūt vienkārši negribēja strīdēties, bet šī epizode ļoti labi raksturo liela zinātnieka attieksmi pret apkārtni. Visvieglāk ir kategoriski apgalvot, kategoriski noliegt, daudz grūtāk ir pierādīt, un tikai gudrs cilvēks, kas salīdzinājumā ar vēl neizpētīto patiešam izjutis zināšanu relativitāti, uzdrošinās skaļi pateikt: mēs vēl daudz ko nezinām. Neprotam izskaidrot pat it kā skaidrus faktus. Un šis vel nezināmais ir tas, kas liks meklēt un kādreiz ļaus izdarīt neparastus, pilnīgi jaunus secinājumus.

Tiekoties ar cilvēkiem, kuri, reizēm bruņoti ar visai paviršām zināšanām, nodarbojas ar ateistisko propagandu, pārņem sajūta, ka tieši šiem cilvēkiem visi dabas un vēstures noslēpumi ir līdz galam saprotami un skaidri.

Ekskursijās gadījies redzēt visai nepatīkamas ainas, kad «viszinoši» jaunieši, pārliecināti, ka dara svarīgu ateistisku darbu, ar pārākuma apziņu, metot lepnus skatienus uz ziņkārīgajiem, ironizē par gados veciem ticīgiem, pat par tādiem, kas pēc gadu skaita varētu būt viņu vecāki, uzdod pārgudrus jautājumus, izsmej garīdzniekus. Reizēm cilvēki it kā ateistisku mērķu vārdā pat dauza baznīcām logus un bojā svētbildes, kas ir mākslas vērtības.

Jau sen atzīts, ka mūsdienu karojošais ateists nedrīkst izvēlēties par uzbrukuma objektu ticīgu cilvēku, bet ka jāvēršas pret pašu reliģiju, pie tam nevis ar deklarācijām, bet gan izskaidrojot, pārliecinot, ietverot savā garīgajā bruņojumā pašas jaunākās mūsdienu zinātnes atziņas.

Par reliģijas kaitīgumu, tās reakcionāro raksturu, par reliģijas un zinātnes nesamierināmām pretrunām rakstīts daudz, tādēļ par to šeit runāsim mazāk. Sīkāk iztirzāsim speciālu jautājumu, par kuru literatūra latviešu valodā ir mazāk pieejama — par reliģiju un psihiskām slimībām. Runāsim par tiem gadījumiem, kad atsevišķas garīgās darbības īpatnības — gan norma, gan patoloģijā — ir mazāk zināmas, ārēji liekas nesaprotamākas un reizē ar to it kā dod iemeslu nezinātniskiem, mistiskiem izskaidrojumiem. Garīgas darbības traucējumi, kas reizēm var izpausties ka ticība dievam, nezinātājā var radīt maldīgu priekšstatu par slimību mistisku izcelsmi, tādēļ gadās, ka cilvēki, kuriem pēc iespējas ātrāk būtu vajadzīga psihiatra palīdzība, ilgu laiku to nesaņem. Par slimību vienkārši neiedomājas.

Dažreiz, kad psihisko slimnieku pārdzīvojumos dominē mūsdienās retāka tematika — reliģiskie uzskati, rodas jautājums: vai cilvēku slimu padarījusi reliģija vai otrādi — slimība novedusi pie reliģijas un reliģijas tematika ir tikai viena no slimības izpausmēm? Te nav iespējams runāt vispārēji, abstrakti. Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāanalizē konkrēta slimnieka simptomātika. Protams, reliģisku rituālu pedantiska ievērošana, sevišķi bērnībā, var atstāt iespaidu uz jauna cilvēka psihi, tomēr tādos gadījumos, kad cilvēks spiests meklēt palīdzību psihiatriskajā slimnīca, ticība biežāk ir tikai viena no slimības izpausmēm. Nevis pārdabiski spēki, bet slimība padarījusi cilvēku darba nespējīgu, un tādēļ jāmeklē palīdzība tur, kur ar mūsdienu farmakoloģiskajiem preparātiem var atjaunot cilvēka veselību.

41 gadu vecais Nikolajs agrāk nebija ticīgs, bet

tāds bija kļuvis pēdējo trīs mēnešu laikā, tas ir,

īsi pirms ievietošanas psihiatriskajā slimnīcā. «Savām acīm jātic,» — pacients motivēja jauno pārliecību.

Slimnieks mājās un tūlīt pēc stacionēšanas, kamēr vēl nebija pabeigts ārstēšanās kurss, arī slimnīcā katru nakti pārdzīvoja spilgtas redzes halucinācijas. Tieši halucināciju šķietamais dabiskums neļāva iedomāties, ka slimības laika pārdzīvojumi varētu nebūt īstenība. «Ja to cilvēku, kurus es redzēju, īstenībā nemaz nav, tad arī jūs, dakter, te man pašreiz nemaz nesēžat blakus pie gultas,» stāsta slimnieks. Slimnieks aizvien atmodās pēc pusnakts, atvēra acis, piecēlās gultā sēdus, pavirzījās sānis, it kā atstājot kādam vietu apsēsties, un skatījās vienā punktā. Pēc kāda laika viņš aizvēra acis, apgūlās, aizmiga, bet otrā dienā stāstīja par savu «lidojumu». Kā vēlāk noskaidrojās, viņš arvien redzējis, ka pie viņa ierodas īstenībā jau sen mirušie skolas biedri. Tie apsēžas viņam līdzās gultā, tad visi kopā paceļas gaisā un lido uz mežu pie Daugavpils. Lido zemu, skaidri redzama Ogres baznīca, upes līkumi, Koknese, Lielvārde. Mežā viņus gaida pārējie mirušie klases biedri. Kaut gan pagājis ilgs laiks, kopš slimnieks tos pēdējo reizi dzīvē bija sastapis, tomēr tie izskatījušies tikpat jauni un bijuši tieši tāpat apģērbušies kā toreiz.

Nav grūti iedomāties, ka šādu neparasti spilgtu (psihiatrijā tik spilgtas halucinācijas sastop diezgan reti) redzes halucināciju uzplūdi var ne vienā vien ticīgā cilvēkā pastiprināt domu par aizkāpa dzīves esamību. Iespējams, ka līdzīgi gadījumi bijuši pamatā arī dažu vecu cilvēku nostāstiem par mirušiem tuviniekiem, kas it kā reizēm cēlušies augšā no kapa.

Tautā, nereti ar mistikas pieskaņu, runā par tā saukto mēnessērdzību. Neapskatot sīkāk šī stāvokļa simptomātiku, pastāstīsim par kādu gadījumu, kad līdzīgs stāvoklis bija par iemeslu, lai izceltos valodas par tā sauktajiem mājas gariem.

16 gadus vecais Edgars pirms griešanās pie ārsta vairākas naktis pēc kārtas īsi pirms pusnakts piecēlies no gultas, staigājis pa istabu, pa ries, mēģinājis atvērt logu, tad salicis krāsni malku, sakārtojis portfeli un atkal licies gultā. Piederīgie to visu redzējuši, bet nav jaunekli modinājuši. Otrā rītā jaunietis par notikušo neko nav atcerējies, teicis, ka naktī neesot pat sapņojis, un brīnījies, kur nosmērējis rokas.

Medicīnas literatūrā ir aprakstīti analoģiski, tiesa, reti sastopami stāvokļi, kad cilvēks izpilda pat apzinīgu darbu — pabeidz rakstīt vēstuli, tulko jau iesāktu grāmatu, bet pēc tam otrā rītā redz tikai darba rezultātu un par notikušo neko neatceras. Šādi notikumi var būt pamatā nostāstiem par mājas gariem, par kuriem vēl reizēm tautā runā.

Sapņos no mūsu iepriekšējo pārdzīvojumu bagāžas veidojas visneiespējamākās situācijas, kurās kombinējas bijuši un nebijuši notikumi. Reizēm, otrā_ rītā pamostoties, kļūst žēl, ka sapnī loterijā vinnētā mašīna nav vairs mūsu rīcībā vai ka ceļojums uz Āfrikas džungļiem ir bijis un palicis sapnis. Psihisko slimību gadījumos šādi sapņiem līdzīgi stāvokļi mēdz būt arī nomodā. Sākumā rodas nepārvarama vēlēšanās fantazēt, pēc tam fantāzija kļūst pilnīgi nevadāma un domas plūst un jaucas pa slimnieka galvu neatkarīgi no paša gribas. Slimībai progresējot, fantastika brīžiem_ aizsedz reālo pasauli, beidzot «sapņi» it kā «vizualizējas» — kļūst redzami. Slimnieks pārstāj uztvert apkārtni, viņš vairs nedzīvo tikai reālajā pasaulē, bet vienlaikus it kā divās vietās — īstenībā un sapņu pasaulē, jo tas abas saplūdušas kopā. Reizēm realitātes sajuta pilnīgi izzūd, rodas neskaidras apziņas stāvoklis — oneiroīds.

39 gadus vecais Valdis neskaidras apziņas stāvoklī atradās nepilnas divas nedēļas pēc kārtas. Šajā laikā viņam likās, ka visa apkārtne ir pārvērtusies. Viņš atradās slimnīcas nodaļa, bet apkārtējos cilvēkus nepazina. Profesoru viņš noturēja par dievu, bet nodaļas vadītāju, ārstējošo ārstu un medicīnas māsas, kas rīta vizītē piegāja pie slimnieka gultas, — par eņģeļiem. Pārējos nodaļas slimniekus pacients nepazina, apkārtējo situāciju vērtēja nepareizi. Slimniekam licies, ka apkārtējie viņa dēļ speciāli spēlē kādā

izrādē, visi atrodas paradīzē un cildina slimnieku par labajiem darbiem, ko tas paveicis zemes virsū.

Slimnieka fantastiskās domas, kā arī garastāvoklis visu laiku mainījās. Depresijas laikā viņam šķita, ka apkārtējie pret viņu ir ļauni un agresīvi. Citreiz viņš apkārtējā situācijā saskatīja «elli» un «saprata», ka viņu sagaida mūžīgas mokas — visi pārējie cilvēki izmirs, viņš vienīgais paliks uz zemeslodes un ledainā aukstumā mocīsies mūžīgi.

Šo divu nedēlu laikā slimnieks klīda pa palātu, reizēm skaļi ar patosu lasīja dzejoļus, runāja par reliģiskām tēmām. Visu slimības laiku viņš dzirdēja «dieva balsi», kas viņam deva pavēles. Dievs iedarbojās arī uz garastāvokli — reizēm radīja ekstāzi, citreiz iedvesa izmisumu.

Oneiroīdos stāvokļos slimnieki runā gan par reliģiju, tiesa, retāk, gan par mūsdienīgām kosmiskām tēmām. Aprakstītajā gadījumā oneiroīdais stāvoklis drīz izzuda un pacients pēc tam pilnīgi skaidri apzinājās, ka pārcietis slimību.

Dažreiz toties analoģiski psihiski traucējumi var radīt pamatu runām par aizkāpa dzīvi, par paradīzes un elles pastāvēšanu, kas it kā būtu redzēta «savām acīm».

Kur psihiatrijā palikuši Napoleoni? Tā nereti brīnās

tie, kam pirmo reizi jāsaskaras ar psihiski sli

majiem un psihiatriju. Priekšstati, kas radušies no daiļliteratūras darbiem, ir maldīgi. Nav tā, ka ikkatrs otrais slimnieks uzdotos par pasaules valdnieku. Gluži otrādi. Lielās slimnīcās ar 1000-1500 vietām nereti atradīsies ne vairāk par dažiem tādiem slimniekiem, kas paši sevi sauktu par caru vai karali, bet ma

zās — 200 vietu slimnīcās — tādu pacientu var nebūt nemaz. Daudz biežāk slimniekiem valstu vadītāji figurē dzirdes halucinācijās, reizēm «dzirdamas» raidstacijas no citām planētām, dieva balss.

72 gadus vecais slimnieks Leons A. ar ārstu sarunājas labprāt. Stāsta, ka gandrīz nepārtraukti dzirdot dieva balsi, kas dodot padomus — kad iet pastaigāties, kad — gulēt, ko dienā darīt, kā saģērbties, kad dzert zāles. Uz ārsta lūgumu paceļ galvu, «jautā» dievam, kāds rīt būs laiks. Atbildi nesaņem (tā ir diezgan parasta parādība — sarunas laikā neesošās balsis bieži vien «atkāpjas»).

Psihiatrija dzirdes halucinācijas ir viens no izplatītākajiem simptomiem. Slimnieks var dzirdēt balsis arī pēc izrakstīšanās no slimnīcas. Šie slimnieki parasti nevienu neaizskar, tikai reizēm skaļi paši ar sevi sarunājas — atbild balsīm. Saprotams, dažos gadījumos viņi ar savu uzvedību var radīt priekšstatu par svētajiem un dieva izredzētajiem — paklausās, paklausās, kaut ko pajautā un visu laiku skatās debesīs.

Fakts, ka psihisko slimību gadījumos rodas redzes un dzirdes halucinācijas, ir zināms un parasti pārpratumus nerada. Pat tad, ja dažreiz ļoti ticīgi cilvēki slimības sākumā dieva balsi uzskata par reāli iespējamu, tad slimības tālākā attīstība parasti arī viņiem pierāda, ka tā tomēr ir tikai slimības izpausme.

Daudz lielākas grūtības, runājot ar ticīgajiem, kas uzskata sevi par speciālistiem reliģijas jautājumos un kam, protams, nav nekādu zināšanu psihiatrijā, ir tad, kad slimība izpaužas cilvēka nepareizas domāšanas veidā, tas ir, murgos (sk. arī nodaļu «Ne pārliecināt, ne nosodīt, bet ārstēt»).

Kāpēc vienam cilvēkam rodas izgudrošanas, otram hipohondriskie, citiem greizsirdības, bet vēl citiem reliģiska satura murgi — uz to zinātne vēl mūsu dienās nespēj atbildēt. Taču praktiski daudz vieglāk ir pamanīt kaitēšanas vai greizsirdības aplamās domas nekā novērtēt, kur beidzas ticība un sākas slimība.

Zināms tikai, ka alkoholiķiem visbiežāk rodas greizsirdības murgi, bet reliģiska satura murgi un halucinācijas var rasties kā ļoti ticīgiem, tā arī pārliecinātiem ateistiem.

Tagad mēģināsim noskaidrot, vai Broņislava ir tikai ticīga sieviete vai psihiski slims cilvēks?

Broņislava nonāca psihiatru redzes lokā nejauši viņu atveda lokomotīves vadītāja meita, kas tajā laikā studēja Medicīnas institūtā un tieši tajās dienās mācījās psihiatriju. Broņislava bija sameklējusi lokomotīves vadītāju, pazīstot viņu tikai pēc izskata un zinot to, ka viņš vada vilcienu no Rīgas uz Ventspili. Pirmo reizi slimniece ar lokomotīves vadītāju bija runājusi pirms gada. Tad, gaidot semafora zaļo signālu, vilciens bija apstājies pie pārbrauktuves netālu no Ventspils. Broņislava pienākusi, sākusi sarunu un interesējusies, vai kāds nezina cilvēku, kas māk «atburt» čigānietes noburtu cilvēku. Lokomotīves vadītājs noturējis sarunu par joku un atbildējis, ka zinot gan. Tad semafora parādījusies zaļa gaisma un vilciens aizbraucis. Pagājis gads, un Broņislava viņu atkal sameklējusi un pastāstījusi, ka noburtā esot viņa pati. Čigāniete, kas viņai kādreiz zīlējusi nākotni, devusi iedzert ūdeni, un kopš tā laika paciente vairs «nepazīstot» cilvēkus, nespējot pretoties svešiem cilvēkiem, kas nakts laikā reizēm nākot viņas istabā, paši ar savām atslēgām atslēdzot durvis, vienalga, cik tās cieši būtu aizslēgtas, un darot istabā visu, ko vēloties, pēc tam, neviena netraucēti, aizejot un durvis no ārpuses aizslēdzot.

Šie mistiskie notikumi kļūst skaidri pēc tam, kad paciente pastāstīja, kā viņa uzzina par svešo cilvēku apciemojumiem. Izrādās, ka komunālā dzīvokļa kaimiņi nekad nav redzējuši svešus cilvēkus ne nākam pie pacientes, ne ejam prom. Pati Broņislava par tiem uzzina tikai no halucinācijām — ejot pa ielu, viņa dzird aizmugurē balsis, kas saka: «Lūk, šī sieviete ir tā, kas nepazīst cilvēkus.»

Šāds apraksts bez sīkākām detaļām droši vien var radīt lētticīgākā cilvēkā pārliecību par pārdabisku spēku eksistenci, bet tas slēpj sevī arī sarežģītu problēmu par reliģijas un murgu savstarpējām attiecībām.

Ka jau teicām, reliģija, protams, gadījumu vairākumā nav psihiska patoloģija, taču dažreiz šādā formā var izpausties arī slimība.

21 gadu vecajam trešā kursa studentam Haraldam vecāki ir veseli, ģimenē neviens nav pārlieku reliģiozs, bērns uz baznīcu nav vests. Zēns audzis un attīstījies normāli. Ne rakstura patoloģija, ne psihiski traucējumi nav novēroti. Mācības padevušās viegli, vidusskolu beidzis ar zelta medaļu un tūlīt iestājies augstskolā. Arī tur mācījies sekmīgi.

Otrajā kursā sākušās pārvērtības jaunieša raksturā (grupas biedri un vecāki to novērtējuši tikai vēlāk, sākumā neesot pievērsuši uzmanību) — viņš kļuvis noslēgts, bieži kavējis lekcijas. Izrādās, ka šajā laikā sācis patstāvīgi «studēt» astronomiju, jogu mācību, lasījis bībeli, kļuvis reliģiozs. Sakumā iepazinies ar reliģioziem cilvēkiem, gājis baznīcā, vēlāk pat iesaistījies kādā sektā.

Mācības Haraldu nav vairs interesējušas, viņš bieži kavējis nodarbības. Kļuvis kluss, reizēm bijuši depresijas periodi — tad bijis nomākts, noslēgts, reizēm pat domājis par pašnāvību. Par ģimeni vairs nav interesējies, reizēm caurām dienām sēdējis bibliotēkās. Kā vēlāk izrādījās, bez dziļākas izpratnes biezā kladē no grāmatām pārrakstījis citātus.

Reiz pārsteidzis studiju biedrus, kad ar formulu palīdzību mēģinājis pierādīt dieva esamību. Pārējie to uztvēruši kā joku un drīz vien aizmirsuši. Studiju biedri viņu uzskatījuši par dīvainu cilvēku, dusmojušies, ka viņš nepakļaujas pāraudzināšanai, viņa pārliecību vērtējuši kā spītību, sākumā strīdējušies, vēlāk likuši mieru.

Grūtākais diagnostikā aprakstītajā gadījumā ir tas, ka cilvēks kļuvis nevis aplam greizsirdīgs, bet gan ticīgs. Reizē ar to bez jebkāda iemesla atteicies no draugiem, kolektīva, reālās dzīves, bet ne tuvinieki, ne kolēģi šīs pārmaiņas neprata pareizi novērtēt.

Vēl pēc dažiem mēnešiem šis slimnieks sāka dzirdēt balsis, kas lika viņam atteikties no ēdiena, un tikai tad visiem kļuva skaidrs, ka jaunietī nav vis iemājojis svētais gars, bet gan uzliesmojusi psihiska slimība, kas bija pakāpeniski sākusies jau labu laiku iepriekš.

Kāda nozīme šais gadījumos bija reliģijai? Vai tā izraisīja slimību? Nē, slimība jau bija sākusies agrāk. Pievēršanās abstraktajām mācībām — reliģijai un jogismam — šajā gadījumā jau bija slimības izpausme, tās simptomi. Vai reliģijas dēļ jaunietis pārtrauca mācības? Nē, slimības dēļ. Bija vajadzīgi nevis vārdi un pāraudzināšana, bet gan medikamenti.

Visos minētajos gadījumos reliģiska satura pārdzīvojumiem bija un ir īsti materiāla izcelsme. Ikviens cilvēks ir dzirdējis pasakas, klausījies par velniem, pūķiem, raganām, buršanu, zīlēšanu, pareģošanu. Tāpat par reliģiju, dievu un eņģeļiem, protams, kaut ko zina gan ticīgie, gan ateisti. Nav grūti saprast, ka no šī iepriekš uzkrātā materiāla arī veidojas patoloģisko stāvokļu simptomātika, tas ir, ikvienas slimības tematika ir paša slimnieka patoloģiskās psihiskās darbības rezultāts.

Kā jau minējām, reliģiozos cilvēkus mēs nepavisam neuzskatām par slimniekiem, taču gadījumos, kad cilvēks tāds kļūst pēkšņi un negaidīti vai arī parādās kādi no minētajiem simptomiem, vispirms tomēr būtu jādomā par iespējamu slimību.

Par vēlu

Kaut gan Sergejs tika intensīvi ārstēts, viņš tomēr nomira. Slimnīcā Sergejs atradās tikai vienu dienu. Jau iestājoties viņa stāvoklis bija ļoti smags un slimnīcā turpināja pasliktināties. Otrā dienā ieradās mirušā sieva un pastāstīja sīkāk par Sergeja dzīvi.

Sergejs bērnībā audzis grūtos apstākļos. Tēvs bijis dzērājs, māte strādājusi par apkopēju un bijusi vienīgā ģimenes uzturētāja. Zēns jau no mazām dienām redzējis pastāvīgas iedzeršanas ģimenē, arī pats agri sācis dzert. Beidzis skolu, dienējis armijā. Pēc atgriešanas no dienesta apprecējies. Apguvis celtnieka specialitāti. Sakumā strādājis uz būvēm, bet vēlāk, kad dzeršanas dēļ sākušies darba kavējumi, nācies pamazām pāriet uz zemāk un zemāk atalgotu un mazāk kvalificētu darbu. Pēdējos trīs gadus strādājis par krāvēju, reizēm piepelnījies vakaros ar dzīvokļu remontiem. Gandrīz visu nopelnīto naudu nodzēris. Par ģimeni — sievu Valentīnu un 8 gadus veco meitu nemaz neinteresējies. Meita garīgi atpalikusi. Pēdējo trīs gadu laikā pacients astoņas reizes bijis atskurbtuvē un piecas reizes ārstējies psihiatriskajā slimnīcā sakarā ar alkohola psihozēm. Pēc ārstēšanās kādu nedēļu nedzēris, pēc tam dzeršana atjaunojusies.

Pēc rakstura Sergejs agrāk bijis jautrs, dzīvespriecīgs. Kad apprecējušies, Valentīnai paticis, ka Sergejs ir «kompānijas dvēsele», iedzer un var turēt vairāk par visiem. Vēlāk, kad dzeršana kļuvusi neizturama, mēģinājusi pierunāt Sergeju ārstēties, bet tas nav izdevies.

Valentīna par Sergeja slimību stāsta mierīgi un viņa nāvi īpaši nepārdzīvo («Sen jau redzēju, ka tas slikti beigsies. Tā visiem labāk.»).

Kaut gan par hronisko alkoholismu raksta samērā daudz (saīsināti runāsim vienkārši par alkoholismu), tomēr iedzīvotājiem par šo jautājumu izveidojies diezgan nepareizs priekšstats. Kā rāda ikdienas prakse, alkoholisma problēma nav tik optimistiska, kā to dažkārt vieglprātīgi uzskata. Kļūt par alkoholiķi nav grūti. Pēc A. Portnova un I. Pjatņickas datiem, alkoholisma pirmā stadija visbiežāk sastopama jau 25 gadu vecumā, bet beigu stadija — pašos brieduma gados, tas ir, 31 — 40 gadu vecumā.

Alkoholisms pēkšņi pārsteidz ar savu realitāti tad, kad pēc kāda atgadījuma (rupja darba disciplīnas pārkāpuma, traumas vai kriminālkodeksa pārkāpuma) jāizšķiras, vai ierosināt jautājumu par piespiedu ārstēšanos vai ieteikt izlikties «nožēlojam grēkus» un iet ārstēties labprātīgi. Līdz šādai katastrofai alkoholisms un tā iespējamās sekas šķiet visai abstraktas un nereālas.

Plaši izplatīts ir uzskats, ka alkohols visvairāk iedarbojas uz sirdi, aknām, kuņģi un tikai starp citu — uz smadzenēm. Psiholoģiski šis aplamais uzskats ir izskaidrojams, jo sākotnējās psihiskās izmaiņas ir daudz grūtāk pamanāmas un novērtējamas nekā paaugstināts asinsspiediens vai kuņģa čūla, kas prasa tūlītēju palīdzību. Patiesībā tomēr alkohols vispirms un vissmagāk bojā tieši nervu sistēmu, galvenokārt — galvas smadzenes.

Šoreiz parunāsim par alkoholisma pašiem pirmajiem simptomiem, par tiem, kuru savlaicīga pamanīšana un novērtēšana var palīdzēt laikus nonākt pie domas, ka dzeršana jāierobežo, pilnīgi jāpārtrauc vai, smagākos gadījumos, — jāārstējas. Šī nodaļa tātad vispirms domāta nedzērājiem, kā arī tiem, kuri par neārstējamiem alkoholiķiem vēl nav kļuvuši.

Smagās stadijas neiestājas uzreiz, bet rodas pakāpeniski. Pamanot pirmos simptomus un pārtraucot dzeršanu, no tālākas personības degradācijas parasti izdodas izvairīties; turpretim, ja ārstēšana sākta pārāk vēlu, slimnieks kļūst praktiski neārstējams.

Kā mainās alkoholiķa psihiskās dzīves sfēra?.

Defekts sākas ar tikko jaušamām personības izmaiņām, beidzas ar dziļu plānprātību. Vispirms zūd pašas dziļākās, pašas cilvēciskākās jūtas — ētiskās un estētiskās jūtas. Alkoholiķi pamazām zaudē tās īpašības, kas viņiem piemita kā veseliem, psihiski pilnvērtīgiem cilvēkiem. Agri, piemēram, mainās saturs tādam jēdzienam kā «dotais vārds». Cilvēks nepilda savus solījumus un jēdziens «pienākums» viņam liekas smieklīgs. Alkoholiķis labprāt visu apsola, bet neizpilda, aizbildinādamies, ka, lūk, «neiznāca, gadījās neparedzēti blakus darbi», «atnāca negaidīts apmeklētājs» vai vienkārši «nebija laika». Pats raksturīgākais ir tas, ka cilvēks vairs iekšēji neizjūt nekādus pašpārmetumus par to, ka citi uz viņu ir paļāvušies, ir rēķinājušies ar viņu, bet viņš ir «visu palaidis gar ausīm». Alkoholiķis ir cilvēks, ar kuru pārējie nevar rēķināties, uz kuru nevar vairs paļauties.

Cilvēks, kas kļūst par alkoholiķi un kam radušās pirmās personības degradācijas pazīmes, sākumā vēl saglabā savu individualitāti, tieši viņam piemītošo raksturu un iemaņas, bet, vērtējot dinamikā, salīdzinājumā ar periodu pirms dzeršanas, var jau pamanīt, ka slimnieks kļuvis vulgārāks, garīgi tukšāks un primitīvāks, tādēļ par alkoholiķa personības izmaiņām pirmie var spriest tie, kas slimnieku gadiem ilgi labi pazinuši — ģimenes locekļi, darba biedri, tuvi draugi. Gadījuma paziņas dzeršanas sekas nespēj saskatīt un pareizi novērtēt.

Ar laiku alkoholiķis kļūst arvien egoistiskāks un dara tikai to, kas pašam ir izdevīgi un neprasa lielas pulēs, bet gadījumos, kad pašam nekāds labums netiek, arvien rodas kāds iemesls, kura dēļ slimnieks solīto neizpilda, vārdu netur, ar otru nerēķinās. Labā griba palīdzēt citiem cilvēkiem paliek tikai solījums.

Lēnām un pakāpeniski, bet nepārtraukti un neatgriezeniski sašaurinās slimnieka intereses.

Slimnieks mazāk lasa, retāk apmeklē kino, darbs sāk likties neinteresants, garlaicīgs, pat nevajadzīgs. Viņš gan vēl brauc līdzi kolektīvam ekskursijas, bet neizrāda interesi ne par muzejiem, ne eksponātiem, sev un pārējiem iestāstot, ka «nekā sevišķa tur nav un viss jau ir zināms». Cits gan atvaļinājumu pavada kūrorta, bet pat neaiziet uz kādu gleznainu vietu, kas atrodas tikai dažu kilometru attālumā. Slimnieks pats uzskata, ka kļuvis prātīgāks — viņš, lūk, nenodarbojoties ar sīkumiem, ar ko noņemoties «pelēkā masa»,

Pamazām samazinās aktivitāte, enerģija, apsīkst gribasspēks. Speciālists sāk dzīvot uz vecu zināšanu rēķina, retāk pie viņa nāk pēc padoma jaunākie kolēģi, jo viņš par darbu vairs neinteresējas. Ar laiku zūd arī iegūtās

iemaņas, un tad alkoholiķim biežāk nekā pārējiem sāk gadīties kļūmes darbā. Sākumā liekas, ka tās ir nejaušas un ka slimnieks pats nemaz nav vainīgs — bijusi nelaimīga apstākļu sagadīšanās, un kļūdas radušās no paša neatkarīgu iemeslu dēļ. Tikai ar laiku pamanām, ka agrāk šim pašam cilvēkam līdzīgos gadījumos bija savādāka attieksme pret neveiksmēm — viņš tās pārdzīvoja, par tām uztraucās, tagad turpretī jūtas mierīgs un savu rīcību attaisno ar to, ka «neko nevarēja paredzēt» un «katrs var kļūdīties». Neveiksmes vairs nerosina saņemties vai kaut ko mainīt savā uzvedībā.

Arī emocionālās izmaiņas pirmie pamana slimniekam tuvie cilvēki, slimnieks pamazām kļuvis vienaldzīgs pret ģimeni un draugiem, kļuvis rupjš, cinisks, pat agresīvs. Šīs īpašības vispirms izpaužas dzērumā, pēc tam seko nožēlošana, bet vēlāk egoisms kļūst par pastāvīgu rakstura īpašību. Ar emocionālu notrulināšanos saistās arī alkoholiķiem raksturīgais humors — rupji dzērāja joki, kuros slimnieks neatšķir atļauto no neatļautā, nopietno, pat traģisko no jocīgā, neatšķir asprātības no lietām, par kurām nejoko.

Emocionālais defekts vispirms izpaužas dzērumā. Slimnieks, uzskatīdams, ka izsakās tikai atklāti un principiāli, drosmīgi un trāpīgi, sāk lietot necenzētus vārdus un izteicienus, kļūst nevietā familiārs, netaktisks, nespēj novērtēt, ar ko un par ko runāt, un pēc pāris glāzītēm gluži svešam cilvēkam sakas «Tu tikai neņem jaunā, bet es tevi uzrunāšu ar «tu».»

Tā kā vājinās prāts un zūd spriešanas spējas, tad slimnieka rīcība kļūst neaprēķināma. Ja vesela cilvēka uzvedību līdzīgās situācijās var paredzēt, jo viņš parasti pieņem pareizus, situācijai atbilstošus lēmumus, tad alkoholiķa rīcību nosaka ne tik daudz objektīvā situācija, cik nejaušs sīkums, acumirkļa iegriba, mirkļa simpātijas vai antipātijas, pēkšņas iedomas vai kaprīzes.

Alkoholiķis domā lēnāk, viņš kļūst gausāks, vairs tik veikli netiek galā ar saviem uzdevumiem, sevišķi, ja jāizlemj, ko darīt neierastās situācijās, tādās, kas prasa ātru vērtējumu, patstāvīgu analīzi un spriedumu. Slimnieks kļūst izklaidīgs, aizmāršīgs, bet pats savu defektu nejūt un radušos situāciju vērtē gandrīz kā ieguvumu — lēnām viņš, lūk, strādājot tādēļ, ka neesot tik paviršs kā pārējie, visu darot rūpīgāk, nopietnāk un pamatīgāk.

Slimnieks nevar pareizi novērtēt pārmaiņas sevī tādēļ, ka mainījušās arī pašas vērtēšanas spējas (domāšana). Ja arī slimnieks kaut kā pamana ar sevi notikušās pārmiņas vai arī pārējie par tām atgādina, viņš tās saista ar citiem faktoriem — ar pārpūlēšanos, darba apstākļiem, steigu, vecumu, nejaušām blakus slimībām, pat vaino «nervus», bet nekad neko nesaista ar alkoholu. Dzērājs sevi nekad nopietni neuzskata par dzērāju. Visgrūtāk viņam pašam vērtēt sevi ir dzeršanas periodos, spriešana atjaunojas tikai ilgāku laiku pēc tam, kad dzeršana ir pārtraukta.

Bez psihiskās degradācijas svarīgi ir atrast un pareizi novērtēt vēl citas slimības sākuma pazīmes. Psihiatrijā tās iedala divās lielās grupās: atkarības sindromā un izmainītas reaktivitātes sindromā.

Atkarības sindroms nozīmē, ka cilvēka rīcību daudz vairāk nekā agrāk ietekmē alkohols, pie kura slimnieks sāk pierast. Sākumā pastiprinātā tieksme pēc alkohola nav vēl īsti apzināta, un slimnieks to pat noliedz. «Atkarība» no alkohola sākumā izpaužas

tādējādi, ka viss, kas saistās ar iedzeršanu, izraisa patīkamas emocijas: slimnieks ar prieku atceras kompānijas biedrus, tikšanās, labprāt domā par to, kad un kur atkal iznāks tikties ar «draugiem». Patiesībā zemapziņā (tik dziļi, ka pašam sev bail atzīties) tas nozīmē vienu: «Labi bija iedzert, kaut tāda izdevība rastos atkal!» Cilvēks sevi nejauši pieķer, ka darba laikā izvilcis no kabatas kalendāru un meklē, kad kādam paziņam būs vārda diena; cits uzmanīgi prāto, ka nebūtu slikti, ja atrastos iemesls tikties sakarā ar futbola pārraidi televīzijā, algas dienu, nokārtotu ieskaiti vai eksāmenu. Arējā motivācija parasti ir tā, ka cilvēks mīl sabiedrību, draugus, kolektīvu, ka viņš neieredz garlaicību. Sākuma tas viss liekas ticami — gan apkārtējiem, gan pašam slimniekam. Šajā stadijā slimnieks ar sašutumu vēršas pret tiem, kas mēģina viņu «apvainot» dzeršanā.

Izmainītās reaktivitātes sindroms nozīme to, ka slimnieks uz reibinošiem dzērieniem reaģē savādāk nekā agrāk Jau diezgan drīz (pēc mēnešiem vai gada) izzūd vemšanas aizsargreflekss.. Ja sākumā, pieradinoties pie alkohola, neko daudz neizdevās «turēt», tad vēlāk slimniekam dzērienu kvantumi vairs nav problēma. Vemšana gan vēl kādu laiku mēdz būt pēc pārdzeršanās, bet tad pakāpeniski pilnīgi izzūd, vienalga, cik daudz alkohola arī netiktu izdzerts.

Reibumā slimnieks sāk uzvesties savādāk nekā agrāk (izmainītā reaktivitāte!). Sēdot pie galda, viņš steidzina ieliet un pacelt glāzes, bet, ja pārējie vilcinās, parasti izdzer viens, apsteidzot citus. Zūd mēra sajūta. Aiziet no kompānijas nevar tikmēr, kamēr visas pudeles nav iztukšotas. Ja iepriekš nelielas dzēriena devas radīja patīkamu, jautru, pacilātu noskaņojumu, omulību, mājīgumu un labsajūtu, tad tagad tam pašam nolūkam jāizdzer krietni vien lielāks alkohola daudzums — no pāris glāzītēm nekāda labuma vairs nav. Bet lielās devas ar laiku sāk radīt iepriekš neparedzētas sekas — komforta sajūtas vietā rodas īgnums, aizdomas un tieksme konfliktēt. Pēc rakstura mēreni greizsirdīgiem cilvēkiem sāk uznākt šaubas par dzīves biedres uzticību.

Citi dzērumā meklē kādu, kam izstāstīt savu biogrāfiju. Tā tiek klāstīta ikvienam, kas vien klausās, — reizēm skaļi, reizēm pēc pāris glāzītēm čukstus un noslēpumaini: «Lai viss paliek tikai starp mums," — kaut gan restorānā sarunu dzird sēdētāji gan pie diviem gan tāliem galdiņiem.

Stāstītājs akcentē gan savas it kā neparastās spēja gan smagos «likteņa sitienus», kuri bijuši jāpareie Slimais cilvēks, «izkratot sirdi», klausītājiem atklāj noslēpumu», ka viņš varējis kļūt ievērojams meistar-, rakstnieks, mākslinieks, aktieris, sportists, zinātnieka ja vien būtu gribējis, bet viņš, lūk, neesot «karjerists», un tādēļ viņam dzīvē neveicoties, citi paejot g^rane Cits slimnieks savas neveiksmes skaidro savādāk — viņš, lūk, neesot kļuvis par zvaigzni tāpēc, ka salīdzinājumā ar citiem neesot bijuši vajadzīgie apstākļi un gadījušies visādi nepārvarami šķēršļi — vai nu vītis nav pienācīgi atbalstīts, vai talants laikus nav pamanīts, vai arī viņš ir skauģu un intrigu upuris. Sevi pretstatot cilvēkiem, kuriem viss nācis viegli, it kā «pa!s no sevis», un kuriem izdevies piepildīt visas savas ieceres, alkoholiķis pārsvarā nepieļauj domu, ka citi par viņu varētu būt potencionāli pārāki. Reti un īslaicīgi ir tie brīži, kad alkoholiķis kritiski vērtē sevi un atzīst pārējos. Alkoholiķim turpinot dzert, ar to vairs nav iespējams sarunāties — viņš nemitīgi atvainojas, lūdz piedošanu un pārjautā, vai sarunu biedrs viņu ciena vai ne.

Slimnieka emocijas dzeršanas laikā strauji mainās — pēc vispazemīgākajiem cieņas apliecinājumiem var sekot tikpat pēkšņas mazmotivētas vai pilnīgi nemotivētas dusmu lēkmes ar iespējamu agresivitāti, kuras vēl pēc brīža beidzas ar raudāšanu, teatrālu sevis nomelnošanu un padarītā nožēlošanu. Reizēm slimnieks ālējoties grasās līst cilpā, lēkt ūdenī, ko reizēm dzērumā arī izdara.

Ar laiku motīvi iedzeršanai rodas arvien vairāk, tas kļūst biežākas, sākas arī dzeršana vienatne — vīrs slēpj no sievas, vai otrādi, alkohola pudeli rakstam galdā, grāmatu plauktā, malkas šķūnītī vai kur citur. Cits šādu individuālu dzeršanu, ja viņu pieķer, motivē kā vēlēšanos saraut attiecības ar pudeles brāļiem.

Ja, runājot par alkoholismu, lietojam vardu slimība, tas reizēm rada iebildumus gan no pacientiem, kas šo apzīmējumu uzskata par apvainojumu, gan no nedzērājiem, kas to savukārt uzskata par nepiedodamu attaisnojumu alkoholismam. Juridiski dzērums nemīkstina izdarītā nozieguma vainu, bet visas jau minētās pazīmes tiešam liecina par vienu — alkoholiķis ir psihiski slims cilvēks, kurš ir pārvērties, kļuvis savādāks, neka bija pirms dzeršanas. Arī doma, ka alkoholiķis it kā apzināti dzen sevi posta, var vairāk liecināt par garīgu slimību neka par varonību un bezrūpību.

Alkoholiķis sava stāvokļa nopietnību, pat traģiskumu nemaz nespēj novērtēt tik skaidri un reāli kā vērotājs no malas. To darīt traucē daži tipiski slimības simptomi: sakumā — labais, pacilātais garastāvoklis, kas visu rāda rožainās krasās, vēlāk — plānprātība. Neviens īsti plānprātīgs cilvēks sevi par slimu neuzskata, izņēmums nav arī alkoholiķis. Slimnieks neizliekas, viņš nevis negrib, bet nevar saskatīt sava stāvokļa nopietnību un tādēļ arī neredz vajadzību atteikties no reibinošo dzērienu lietošanas, kuri pēc paša godīgākās (patiesība — slimīgi izmainītās) pārliecības viņam nepavisam nekaitē.

Alkoholiķis slimības dēļ savu stāvokli redz rožainā gaisma un uzskata, ka viņš «tikai nedaudz iedzer… dzer kā visi,., iedzer gan, bet nav dzērājs…». Parasti slimnieks «nelielo» iedzeršanu vērtē pat kā pozitīvu parādību, kā īstu vīrišķības pazīmi: «Kas tu par vīrieti, ja nevari kārtīgi iedzert?» Šādus «aforismus» visbiežāk lieto «dzērāji veterāni» attiecībā pret iesācējiem. Alkoholiķis tieši savas garīgās slimības dēļ nicinoši izsakās par nedzērāju («Ko nu ar viņu runāt, viņš jau nedzer»). Un, beidzot, daži patiešām tic, ka ar degvīnu viņi ārstē tuberkulozi, pleirītu, bezmiegu vai nervus.

Tālāk seko jau smagāka alkoholisma stadija, kurā bez dzeršanas vairs nav iespējams iztikt ne mājās, ne darbā, ne teātrī, ne stacijā.

Pievienojas paģiru sindroms. Šim apzīmējumam medicīnas literatūrā savādāks raksturs nekā sadzīvē: gadījuma dzērājs pēc intoksikācijas otrā rītā jūt tik smagu reakciju, ka sev solās reibinošus dzērienus vairs mute neņemt un uz alus pudeli nevar pat paskatīties; toties paģiru (medicīniskā nozīmē) gadījumā dzērājs subjektīvi un objektīvi smago stāvokli (roku trīci, sirdsklauves, «morālās paģiras» — pašpārmetumus, nepatīkamas atmiņas par vakardienas uzvedību) likvidē, no jauna iedzerot alkoholu. Tieši tā sākas dzeršanas periodi («plosti»), kas var ilgt dienas, nedēļas, mēnešus. Finālā slimnieks dzer visu, ko var dabūt, — odekolonu, politūru, ēteri, visādas tinktūras, jebkuras tabletes Slimniekam nereti rodas psihozes (delīrijs, dzirdes halucinācijas, greizsirdības murgi), epileptiskas lēkmes, paralīzes, jušanas traucējumi un citi organiski bojājumi.

Alkohola pārmērīgas lietošanas rezultātā attīstās smadzeņu distrofija un atrofija, kas pierādāmas ar speciālām izmeklēšanas metodēm, bet atrofijas klīniskā izpausme — plānprātība — manāma arī ikdienas saskarsmē ar slimnieku.

Tiesa, ar slimnieku tik smagā stadijā parastos apstākļos vairs neiznāk tikties, jo viņš jau kļuvis par kopjamu un uzraugāmu pirmās grupas invalīdu, psihiatrisko slimnīcu pastāvīgu iemītnieku. Šāds slimnieks nezina vairs ne savu vecumu, ne laiku, kurā viņš dzīvo. Viņš arī neatceras, kad to pēdējo reizi apmeklējusi sieva un bērni.

īpaši kaitīgs alkohols ir tiem, kas to sāk lietot agrā jaunībā vai bērnībā, kā arī cilvēkiem ar visāda veida psihisku nelīdzsvarotību, piemēram, ar tieksmi uz eksplozivitāti, aizdomīgumu. Kaitīga ietekme, protams, iedarbosies arī uz fiziski un psihiski veseliem, spēcīgiem cilvēkiem, taču attiecīgi lēnāk un vēlāk.

Agri sākts lietot, alkohols nereti rada ka fiziskās, tā psihiskās attīstības atpalicību, kas psihiskajā sfērā visbiežāk izpaužas ar plānprātību, ko vairs ne ar kādiem līdzekļiem nav iespējams likvidēt.

Ne viens vien praktiski vesels cilvēks atzīmē, ka viņam ir tieksme uz garastāvokļa svārstībām (mēdz būt «labās» un «sliktās» dienas), pie tam šīs svārstības notiek bez redzama ārējā iemesla. Niecīgās garastāvokļa svārstības, kas tēlaini ir salīdzināmas ar sīku viļņošanos garastāvokļa dzelmes virspusē, ikdienas dzīve parasti netraucē Alkohols kā toksisks aģents uz šo garastāvokļa dzelmi iedarbojas kā vētra un var to daudz stiprāk iešūpot, pat sabangot. Rezultātā rodas dziļas depresijas periodi, kuros alkoholiķis visbiežāk cieš no nomākta garastāvokļa, kas viņu ļoti traucē. Vienlaikus mēdz būt arī sasprindzinājums, nemiers, grūtsirdība, mazvērtības sajūta, pašpārmetumi. Rodas pat pašnāvības domas, kas reizēm dzērumā domāšanas «īssavienojuma» dēļ var arī realizēties. Minētā patoloģija var būt tiešs alkoholisma rezultāts — tad garastāvokļa svārstības var kļūt tik stipras, ka jāārstējas.

Alkoholiķis pats gan nereti savu stāvokli novērtē nepareizi, viņš nomāktību saista nevis ar dzeršanu, bet ar «nelaimīgu ģimenes dzīvi, vilšanos draugos, nepatikšanām darbā» un ar tūkstošiem citu iemeslu.

Atgriezīsimies pie Sergeja slimības vēstures. Tā ir tipisks alkoholiķa dzīves stāsts. Mēģināsim tajā atrast, kas un kad šim cilvēkam varēja palīdzēt. Atcerēsimies, ka vairums citu cilvēku tādos pašos vai līdzīgos apstākļos tomēr par alkoholiķiem nekļūst.

Jau bērnībā Sergeja audzināšana bija neapmierinoša, daudz kas tika palaists garām un ignorēts. Zēns neveidojās par normālu, zinātkāru, garīgām interesēm bagātu jaunieti. Tas, protams, nenozīmē, ka viņam noteikti vajadzēja kļūt par alkoholiķi, bet vienādos apstākļos Sergejam bija draudi par tādu kļūt vieglāk nekā emocionāli un intelektuāli pilnvērtīgam jaunietim. Viņam bija grūtāk pretoties tieksmei iedzert, arī ārstēšanās rezultāti bija attiecīgi sliktāki

Sergejam nekad nebija pilnvērtīgu garīgu interešu, un tas ir bīstams moments. Šādi cilvēki ātrāk atrod sev vieglāk pieejamo un ērto izklaidēšanās un laika pavadīšanas veidu — iedzeršanu.

Šādiem cilvēkiem alkoholisma gadījumos ir arī sliktāka prognoze, tos ir daudz grūtāk ārstēt. Ja garīgi pilnvērtīgs, intelektuāli attīstīts cilvēks, kurš kādu laiku ir atturējies no dzeršanas (pēc savas iniciatīvas vai atrodoties piespiedu ārstēšanā), pats spēj saskatīt un novērtēt, ko viņš dzeršanas dēļ dzīvē ir zaudējis un ar ko draud beigties šāda dzīve, tad cilvēkiem ar šauru interešu loku, kam vienīgo prieku var dot tikai alkoholiskie dzērieni, tāda iespēja ir ierobežota. Ne piliena nedzert? Labi. Bet ko likt vietā? Nesāks taču cilvēks tikai pēc atgriešanās no Straupes vai Olaines pirmo reizi mūžā spēlēt pašdarbības lugās, dziedāt korī, piedalīties deju kolektīvā vai nodarboties ar sportu, ja to iepriekš nekad nav darījis! Un alkoholiķis pēc atgriešanās no ārstēšanās vieglprātīgi atsāk savu iepriekšējo vienīgo viegli pieejamo izklaidēšanos. Sergejs tā izdarīja vairākas reizes. Un, jo tālāk slimība progresēja, jo vairāk pastip* rinājās personības degradācija un izredzes izārstēties kļuva arvien mazākas.

Vai riskējam ieslīgt fatālismā? Vai tiešām visi cii* vēki šauru interešu dēļ kļūst par alkoholiķiem? Protams, nē. Tikpat aplam būtu runāt kā par iedzimtiem noziedzniekiem, tā par iedzimtiem alkoholiķiem. Tomēr fakts, ka garīgais tukšums ir viens no nozīmīgākajiem faktoriem, kas līdzīgos apstākļos palīdz nonākt pie alkoholisma, ir droši pierādīts psihiatriskajā literatūrā. Alkohols «primitīviem» cilvēkiem ar laiku kļūst par vienīgo viegli pieejamo, ērto, «interesanto un uzbudinošo» izklaidēšanās veidu. Garīgais tukšums apgrūtina arī ārstēšanu,

Kopā ar Valentīnu, kā arī izmantojot, slimības vēstures datus, restaurēsim pārciesto alkohola psihožu izpausmes. Ko tikai šis cilvēks nav pārdzīvojis!

Pirmo reizi alkohola delīrijs sācies pirms trim gadiem. Pēc ilgākas dzeršanas, kurai sekojis dažu dienu pārtraukums. Sergejs vairākas naktis nav varējis aizmigt, nav ļāvis gulēt arī sievai un meitai. Tikko nodzēsta gaisma, tā sākuši rādīties visādi mošķi ar nogrieztām galvām, pie loga rādījušās sejas, cita par citu briesmīgākas.

Sākumā rēgi (medicīniski runājot — redzes halucinācijas), iededzot gaismu, pazuduši, bet pēc tam tos arī gaisma vairs nav «atgaiņājusi». Pa grīdu rāpojušas čūskas, gultā līdušas žurkas, kaktā sēdējis skelets. Sergejs gatavojies glābties pa logu, bet uz ielas tūlīt ieraudzījis cilvēkus ādas jakās, nažiem rokās, kuri uz pacientu draudoši skatījušies. Pacients izskrējis pa otrām durvīm sētā un meties uz šķūnīti, bet tur ap viņu sākušas tīties tievas stieples, visu laiku bijis jāizlokās, lai tās neizdurtos cauri. Viņu aplidojis bišu mākonis, bet, pašam par brīnumu, ne bišu pieskārienus, ne dūkoņu nav jutis. Sergejs bijis pārbijies. Ātro palīdzību viņš sagaidījis ar cirvi rokās, lai aizstāvētos no cilvēkiem melnajās jakās, «ja tie iedomātos kopā ar ārstu viņam tuvoties».

Nākamajā reizē slimnieka stāvoklis bijis vēl smagāks, šoreiz viņu galvenokārt mocījušas dzirdes halucinācijas. Vispirms balsis Sergeju saukušas no ielas. Piegājis pie loga — iela tukša. Tad balsis atskanējušas no dzīvokļa augšējā stāva un aicinājušas viņu tur uzkāpt un iedzert pudeli alus. Uzkāpis, taču dzīvokļa iedzīvotāji ne tikai nav atvēruši durvis, tie pat nav runājuši, tikai draudējuši ar miliciju. Atkal troksnis no ielas, lamu vārdi un draudi — «nepazīstamie» gatavojušies iebrukt dzīvoklī un nodurt Sergeju ar dakšām. Slimnieks aizbarikadējies dzīvoklī, bet no balsīm nekāda glābiņa — vienas lamājušas, saukušas par alkoholiķi un dzērāju, kurš posta ģimeni, otras — aizstāvējušas, sacījušas, ka tādu, ka viņš, ir daudz, ka viņš nemaz tik slikts neesot, dzerot «kā visi» …

Arī šoreiz ātro palīdzību Sergejs sagaidījis pārbijies, bet uz slimnīcu braucis labprāt, jo zinājis, ka_ tur palīdzēs.

Nākamajā reizē ātro palīdzību jau izsaucis pats, tikko atkal sākušas rādīties melnas zivis, kaķi, čūskas. Zinājis, ka sākas …

Pašās pēdējās reizēs, kā tas parasti mēdz būt. slimnieks stacionēts arvien smagākā stāvoklī. Redzes un dzirdes halucinācijas vairs nav bijušas tik spilgtas kā iepriekšējās reizēs, slimnieks otrajā dienā arī visu vairs neatcerējies («kaut kas rādījās»), bet par pārdzīvoto varējis stāstīt tikai saraustīti un fragmentāri.

Par dzeršanu, protams, atbildīgs ir pats alkoholiķis. Bet, tā kā cilvēkam, kļūstot par neizārstējamu slimnieku, jau apskatīto psihes īpatnību dēļ nav iespējams pašam pareizi novērtēt savu stāvokli un rīcību, tad lielā mērā vainojama arī tuvākā apkārtne. Nevis sabiedrība vispār, bet tieši tie vistuvākie cilvēki, kas slimnieku bieži vien paši pamudina piedzerties un labākajā gadījumā par viņu parūpējas tikai tad, kad viņš «kulturāli» ar taksometru jānogādā mājās.

Sevišķi liela ietekme (iespēja atturēt no dzeršanas!) ir sievietēm, kas diemžēl nereti pašas bieži vien pamudina savus paziņas un pat draugus (!) pacelt glāzīti (bieži tās ir vidusskolnieces, tehnikuma audzēknes, studentes). To dara draudzenes un nākamās sievas, kuras gan reizēm vienkārši nezina, ko alkoholiskie dzērieni īstenībā nozīmē un kādas sekas var būt viņu rīcībai. Viņas pat ir nelaimīgas un apvainotas, ja viņu draugs «nevar, kā nākas, turēt», un ir glaimotas, ja «viņš» ir pieskaitāms pie kompānijas līderiem. Droši vien sievietes, vismaz dzērāju pašreizējās un nākamās sievas, savādāk vērtētu situāciju, ja, piemēram, zinātu ne vien to, ka tieši alkohola dēļ viņu ģimenes dzīve ir neveiksmīga, bet ari to, ka alkoholiķu ģimenēs biežāk nekā citās sastopama patoloģija pēcnācējos, ka starp alkoholiķu bērniem ne tikai biežāk sastopami alkoholiķi, bet ari bērni ar attīstības defektiem, nervozitāti, rakstura patoloģiju, garīgu atpalicību.

Ikdienas steiga, darba slodze un pārslodze nereti mazina spēju pārciest bez sekām alkohola intoksikāciju, un gadās, ka cilvēki, meklējot atslodzi un atpūtu alkoholā, nezina mēru un to pārdozē, nemāk laikā apstāties. Medicīnā pazīstams tāds termins ka predispozīcija. Kā pierādīts, pat tāda pazīstama infekcijas slimība kā tuberkuloze neskar visus cilvēkus vienādi — biežāk tā sastopama ģimenēs, kur ir nelabvēlīgi pārmantotības (iedzimtības) dati. Tas pats attiecas uz daudzām citām slimībām (sirds un asinsvadu patoloģiju, endokrīniem traucējumiem). Un atkal aplam būtu runāt par kaut kādu fatalitāti. Nozīme vienmēr ir gan iekšējiem, gan ārējiem apstākļiem. Ja ārējie apstākļi visu mūžu ir labvēlīgi, cilvēks par kaut kādu nelabvēlīgu predispozīciju (kas ir lielāka vai mazāka gatavība kaut kādai patoloģijai) neuzzina pat visas dzīves laikā. Toties, ja cilvēkam ir nelabvēlīgi apstākļi, sāks izpausties nosliece uz patoloģiju. Te ari parādās dažādu cilvēku dažādā izturība pret alkoholu — vieni var dzert vairāk un ilgāk, citi sāk ārstēties, gandrīz vēl bērni būdami, pēc dažu gadu «dzeršanas stāža».

Tā kā mūsu gadsimtā ir daudz lielāka psihiskā slodze nekā agrāk, tad nav brīnums, ka mūsdienas ari ārējiem faktoriem, ieskaitot apzinātu sevis saindēšanu ar alkoholu, ir lielāka nozīme nekā tais laikos, kad zemnieks nereti visu mūžu nodzīvoja uz laukiem, iedzēra pa svētkiem, pīpēja un nekad savā mūžā nebija bijis pie ārsta.

Par to, kā cīnīties pret alkoholismu, sarakstīts milzums literatūras, sākot ar īsiem avīžu rakstiem un beidzot ar zinātniskām monogrāfijām. Mūsu uzdevums nav dot sīku literatūras apskatu, autora rīcībā diemžēl nav arī kaut kāda līdz šim nezināma pretalkohola cīņas ieroča.

Mūsu dienās labākos rezultātus dos nevis cīņa pret jau esošu alkoholismu, bet gan alkoholisma profilakse, kas pie tam jāsāk iespējami agri, jau pirmsskolas vecumā, un īpaši saprātīgi jāturpina skolas gados. Kā zēniem, tā meitenēm jau skolas vecumā skaidri jāapzinās alkoholisma kaitīgās sekas — arī plānprātība un iespējamie iedzimtie defekti nākamajās paaudzēs.

Cilvēkam, kas nekad nav lietojis morfiju, opiju, LSD, pēc šīm vielām nav arī nekādas vajadzības. Bērns, jaunietis vai pieaugušais, kuram gadu gaitā nebūs izstrādājies pieradums pie alkohola, savukārt par to jutīs tikpat mazu interesi kā par jau minētajām narkotiskajām vielām. Lūk, tādēļ būtu jāpanāk, lai izmainītās reaktivitātes sindroms vai atkarības sindroms nerastos. Tad arī nekādos apstākļos neradīsies vajadzība iedzert.

Lai alkoholisms mazinātos, svarīgi arī pirmsskolas un skolas gados veidot bērnos un jauniešos iespējam! pilnvērtīgas jūtas, plašākas intereses, aizraušanās, veicinot intelektuālo un emocionālo attīstību. Interesēm nebūt nav jābūt obligāti saistītām ar tradicionālo mācību programmu. Sevišķi ieteicama aizraušanās ir sports (gan aktīva piedalīšanās, gan sporta sacīkšu apmeklējumi), tūrisms, makšķerēšana, fotografēšana, kolekcionēšana, tātad — visāda veida amatierisms. Problēma ir vēl plašāka, jo tas reizē ir arī jautājums par visāda veida sporta laukumiem, sporta bāzēm, tūrisma pārgājienu un citu pasākumu organizēšanu, kur normāli attīstīti cilvēki varētu pilnvērtīgi un interesanti pavadīt brīvo laiku.

īpaši jārunā par tradīcijām, kas saistītas ar dzeršanu (vai nedzeršanu!). Tās sāk veidoties jau pirmsskolas vecumā, kad ģimenes svinībās, pat mazuļa jubilejās ierodas pieaugušie ar dzērienu pudelēm, pilda glāzītes un arī bērniem ielej limonādi, lai varētu «saskandināt, teikt «prozit» un kopīgi pacelt». Šādu tradīciju (tā nereti rodas tikai aiz nezināšanas, banalitātes vai muļķī* bas) varbūt varētu likvidēt diezgan viegli,

Tradīcija turpinās, kad skolniekam tiek Ieliets glāzīti vīns vai degvīns («Nav vairs mazais bērns, vienu glāzīti jau var…»). Retas būs ģimenes, kuras šāds bridis nebūs piedzīvots.

Visgrūtāk mainīt dzeršanas tradīcijas pieaugušu cilvēku kolektīvos, un par to jārunā īpaši. Neviens nespiedīs slimu cilvēku ar augstu temperatūru peldēties somu pirts āliņģī, bet cilvēku, kas negribēs dzert, piespiedis to darīt. Tam noder visi šie «viltīgie» tosti «par laimi, veselību, mūžīgu draudzību un uzticību, par jaunām darba uzvarām», pēc kuriem glāzītes noteikti jāizdzer. («Nu, tukšu, tukšu, vai tu labu nevēli?» mudinās namatēvs, ja kāds vēl pretosies…) Tam noder arī galda runas, pēc kurām obligāti atskan: «Uz to mums atkal jāiedzer …»

Diemžēl šādas tradīcijas pastāv, tās ir reālas un stipras — citādi jau tās arī nevarētu saukt par tradīcijām — un ar labu gribu vien tās ne šodien, ne rīt, ne tuvākajos gados nav likvidējamas. Bet pretalkohola rakstu autoriem un cīnītājiem pret dzeršanu jāizvēlas, kādu pozīciju ieņemt.

Visvieglāk ir pateikt «Ar dzērājiem mums nav pa ceļam!» un bez jebkādas atšķirības par alkoholiķiem uzskatīt gan tos, kas iedzer glāzi šampanieša Jaungada, gan tos, kas caurām dienām aplenc alus mucas.

Strīdos galējības ir interesantas (interesanti ir arī «galējību cilvēki», kas gatavi ticēt spokiem vai tam, ka dažs labs ar savu skatienu vien var pārbīdīt mēbeles!), bet, risinot nopietnus jautājumus, maksimālistiem reti ir taisnība. Pie tam diezin vai šāda kategoriska nostāja var palīdzēt dzērājam atmest dzeršanu, bet nedzērājam — no tās izsargāties. Ar baidīšanu vien laikam gan neizdosies kādu iebaidīt tik ļoti, lai viņš visu mūžu glāzi pie lūpām vairs nepieliktu.

Diezin vai ir reāli ignorēt pašreizējo situāciju un it visiem vienādi izvirzīt prasību: «Nekad un nekādos apstākļos ne piliena alkohola!» Negribas ticēt, ka ar šādiem biedinošiem rakstiem un kategoriskām prasībām būtu panākts, ka aizkorķē kaut vienu pudeli vai kaut vienu glāzīti izlej izlietnē. Pie tam kategoriskais aicinājums «Ne piliena!» (to izteikt, protams, morālas tiesības ir tikai absolūtiem atturībniekiem, lai nerastos situācija — «klausieties manos vārdos, neskatieties uz maniem darbiem …») brīžiem rada skepsi pat attiecībā uz pretalkohola propagandu vispār.

Cilvēki, kas tik vienkāršoti grib atrisināt sarežģītas problēmas, atgādina strausus, kas no briesmām cer izbēgt, iebāžot galvu smiltīs. Bet «strausa metode» nevienu problēmu vel nav atrisinājusi.

Tepat minēsim, ka izcilais pedagogs un publicists A. Dripe, riskējot «izsaukt uguni uz sevi», nebaidījās presē sākt sarunu par meitenēm, kas pāragri, jau skolas gados, sāk dzimumdzīvi. Un izvirzīja šo jautājumu ne jau tādēļ, lai popularizētu šo bēdīgo pieredzi, bet gan tadeļ, ka šī problēma ir objektīva, no mums neatkarīga realitāte un ka tā ir jāsaskata un jārisina, nevis jāizliekas neko neredzam.

Labi zināms, ka izlaidīgā dzīve reizēm skar tieši tās meitenes, kuras, izkļūdamas no vecāku aizgādības un rūpēm, nonāk lielpilsētā kopmītnēs vai pieredzējušu draudzeņu sabiedrībā, bet jaunajiem apstākļiem nav sagatavotas. Arī par alkoholiķiem reizēm kļūst (pavisam negaidīti!) tieši tie jaunieši, kuri pirms izkļūšanas no vecāku paspārnes audzināti labi domātā, bet kategoriska un dzelžaina aizgādniecības formā un nav guvuši pat teorētisku priekšstatu par alkoholismu, bet dzērienus, pats par sevi saprotams, nav ņēmuši ne mutē.

Gadās, ka tieši tie, kas nespēj diferencēt dažas glāzītes svētkos no vīna pudeles diendienā, samērā viegli pakļaujas vēlāk dzērienu un «draugu» vilinājumam. _ Diemžēl reti ir tādi stipras gribas cilvēki (un visi par tādiem nemaz nespēj kļūt, katrs cilvēks ir savādāks!), kas spej alkoholam visu mūžu iet garām. Šīs grāmatas autors piekrīt tām publikācijām presē, kuru autori aicina apgūt galda kultūru, svētku reizēs pacelt glāzīti un tomēr nekad nepiedzerties.

Pagaidām it kā trūkst atbildes uz jautājumu — kur ir tas mērs, cik daudz drīkst dzert, un kur sākas alkoholisms? Un tomēr tāpat kā cilvēki ar skaidru galvu spēj atšķirt odu no ziloņa, spēj atšķirt to likuma pārkāpēju, kurš pārgājis ielas krustojumu pie nepareizas gaismas, no tā, kurš vakarā klusā ielā gatavs sist ar dūri sejā svešam pretimnācējam, tāpat viņi prot atšķirt cilvēkus, kas visu mūžu māk pacelt vīna glāzīti svētkos, no tiem, kas sāk dzert jau gandrīz bērnudārzā un vēlāk meklē izdevību ar katru pretimnācēju «sastiķēt» pusstopam. Viņi arī nepieskaitīs pie alkoholiķiem, piemēram, Antu Klinti, kura savās atmiņās «Tā nebija lietaina diena» stāsta, ka reizēm pēc mēģinājuma ar draudzeni izdzērusi glāzi šampanieša.

Kategoriski būtu jācīnās pret citu tradīciju, pret kuru iebildumi spontāni rodas katrā sabiedrībā, proti, pret to paražu, pēc kuras nekaunīgi, uzbāzīgi cilvēki liek dzert tiem, kas paši to nevēlas, un tad, kad cilvēks pēc paris glāzītēm vairāk nevēlas dzert, lai neapdzertos.

Prasība «nevienu glāzīti nekādos apstākļos» būtu tomēr obligāti jāievēro tiem, kuri kaut vai reizi jau ārstējušies sakarā ar alkoholismu un kuri nevar apstāties, reiz sākuši dzert («nezina mēru»). Interesanti, ka psihiski līdzsvaroti, veseli cilvēki (tikai tādi to spēj izdarīt!), kas reizēm nonākuši līdz šādai stadijai, paši bez medicīnas palīdzības spēj apstāties, apzinās, ka «sava norma ir izdzerta» un pilnīgi apzināti atturas no tālākas alkohola lietošanas. Tiem, kuri nespēj koriģēt iedzeršanas normas un robežas, pēdējais laiks meklēt ārsta palīdzību.

Pie ārsta narkoloģiskajā kabineta jāgriežas laikus, kamēr vēl ir iespējams palīdzēt. Jau iepriekš jāsagatavojas uz to, ka terapija būs ilgstoša un prasīs lielu pacietību. Ārsts var palīdzēt tikai tiem cilvēkiem, kuri paši vēlas no dzeršanas atbrīvoties, bet kuru rīcībā nav tādu līdzekļu, lai pēc to lietošanas cilvēks vairs fiziski nevarētu iedzert. Tādēļ pēc ārstēšanas kursa pabeigšanas izšķirošā nozīme ir gan paša slimnieka nostājai, gan videi, kurā slimnieks nokļūst, — ģimenei, draugiem, darba biedriem.

Lai pārtrauktu iedzeršanu, reizēm apzināti jāsašaurina savs draugu loks, no tā izsvītrojot tos, kas nespēj ne atnākt ciemos, ne paši uzņemt viesus bez pusstopa galdā. Dažreiz jāizšķiras par profesijas maiņu, ja darbs ir saistīts ar biežu iedzeršanu, tostu uzsaukšanu, regulāru viesu uzņemšanu un to pavadīšanu uz restorāniem vai somu pirtīm.

Vēlreiz pārlasot sākumā sniegto slimības vēsturi, tajā var izdalīt it kā divus periodus. Sākuma pacienta biogrāfijā bija individualizēti, atšķirīgi momenti, bija raksturs, kas piemita tieši šim konkrētajam cilvēkam. Trijos pēdējos gados tuvinieki vairs nespēja slimnieku pazīt, viņš sevi kā individualitāti, kam ir savs raksturs, intereses, temperaments, bija iznicinājis, tēlaini runājot, viņa vietā bija radies degradēts alkoholiķis — tāds pats, kādi ir tūkstoši cits citam līdzīgu degradētu alkoholiķu, — vienalga, kādā zemeslodes malā viņi arī dzīvotu un kādā valodā runātu,

Alkoholisma pēdējai stadijai raksturīga plānprātība, psihiska un sociāla degradācija. Anatomiski šai stadijā atrod smadzeņu atrofiju. Tāpēc arī mēģinājumi atgriezt prātu cilvēkam bez smadzenēm nevar būt sekmīgi, vienalga, pie kādiem speciālistiem pacients arī negrieztos un kādas zāles nedzertu — jaunas smadzenes nodzerto vietā neradīsies.

Un atkal jāatgriežas pie jautājuma — kad un kas varēja palīdzēt? Var būt, ka alkoholisms nebūtu radies, ja pacients bērnībā būtu audzis pilnvērtīgā ģimenē, ar vispusīgi attīstītu, jūtām bagātu iekšējo dzīvi. Šajā

ziņā pretalkohola darbu velc gan vecāki, gan skola, gan draugi, gan tuvi cilvēki.

Sergejam tātad kļūt par alkoholiķi risks bija lielāks. Taču tagad, būdams pieaudzis, viņš pirmām kārtām pats bija atbildīgs par savu dzīvi, pats noteica nākotni, pats izlēma, kas ir labi un kas slikti, ko darīt un ko nedarīt. Tikai otrajā vietā minami tie, kas nemudināja un nepalīdzēja atturēties no alkohola, nemudināja apstāties un ārstēties, bet pat priecājās par jautro darba biedru un ģimenes tēvu.

Pēdējā stadijā, lai cik tas arī pesimistiski neizklausītos, visas ārstēšanas iespējas jau bija palaistas garām.

Pacients dzeršanas dēļ gāja bojā 33 gadu vecumā.

Brīdinājums

20 gadus vecais Aldis, pēc profesijas oficiants, pēdējo divu gadu laikā psihiatriskajā slimnīcā ārstējās atkārtoti. Pirmajās reizēs viņš ieradās pats, bez citu ieteikuma, lai atbrīvotos no kaitīgā ieraduma — narkotisko vielu lietošanas. Aldis bija pieradinājies pie morfija. Pirmajā reizē ārstēšanās bija sekmīga, un Aldis no bīstamā un kaitīgā ieraduma varbūt būtu atteicies uz visiem laikiem, ja vien tūlīt pēc izrakstīšanās no slimnīcas būtu nokļuvis labvēlīgā vidē. Bet Aldis sava stāvokļa nopietnību nenovērtēja un atgriezās iepriekšējā sabiedrībā, atkal sāka satikties ar agrākajiem draugiem, kuri ne tikai negribēja pārtraukt narkotisko vielu lietošanu, bet uzmācīgi, arvien neatlaidīgāk spieda ari Aldi atgriezties pie jau pazīstamajām morfija injekcijām.

Piebildīsim, ka tāda rīcība ir viena no narkomānu rakstura galvenajām iezīmēm. Ja tautā ir pazīstams izteiciens «tādu nelaimi es savam ienaidniekam nenovēlētu», tad narkomāni, gluži otrādi, labprāt un aktīvi cenšas iesaistīt savā vidē tos, kuri pie narkotiskām vielām vēl nav pieradinājušies, vai atgūt tos, kuri paši gribētu narkotiskās vielas aizmirst uz visiem laikiem. Reizēm narkomāni pirmās zāļu porcijas dod pat par velti, lai tikai nepieredzējušais jaunietis sāktu pats pēc tām izjust arvien lielāku tieksmi.

Tā bija ari šoreiz. Aldim nepietika gribasspēka pretoties jau pazīstamam kārdinājumam, un viņš atsāka lietot morfiju. Dažu gadu laikā Aldis pilnīgi pārvērtās. Sākumā viņš tikai kavēja darbu, kļuva gauss, apātisks, vēlāk bija spiests darbu vispār atstāt

Vēl divas reizes Aldis divu gadu laikā ārstējās slimnīcā. Katrā nākamā reizē viņa griba bija vēl vairāk novājināta, bet vēlēšanās atbrīvoties no narkomānijas — mazāka. Pēc pēdējās izrakstīšanās no slimnīcas Aldis vairs nekur nestrādāja, gulšņāja mājas, dzīvoja uz vecāku rēķina. Lai «draugiem» varētu samaksāt par dārgajām morfija ampulām, sāka zagt no vecākiem naudu, pārdeva mantas, reizēm zaga arī veikalos. Par to, kur viņš pavada laiku un ar ko tiekas, nevienam nestāstīja. Tuvu draugu Aldim nebija. Sākoties rakstura pārmaiņām un pievienojoties impotencei, arī sievietes viņu vairs neinteresēja. Kādā ziemas rītā Aldi atrada pilsētas nomalē uz ielas. Kā vēlāk noskaidrojās, viņš bija pārdozējis medikamentus un, atgriežoties mājās, pa ceļam nokritis sniegā, un tur palicis guļam nesamaņā. Ātrā palīdzība, kas viņu atrada, kā arī reanimācijas nodaļas personāls vairs nespēja Aldim palīdzēt.

īsa, bet diemžēl raksturīga narkomāna biogrāfija. Kaut arī Aldis reizēm meklēja palīdzību un it kā gribēja ārstēties, viņa gribasspēks bija no* vājināts un tieksme pēc narkotisko vielu izraisītā reibuma jau pašā sākumā ņēma pārsvaru, īstenībā bojāeja sākās jau ar pirmajām morfija injekcijām, un katra nākamā arvien straujāk tuvināja Aldi dzīves nobeigumam.

Alkoholisms un narkomānija mūsu dienās kļūst par vienu no aktuālākajām psihiatrijas problēmām pasaules mērogā. Ārzemēs narkotisko vielu lietošana ir ārkārtīgi izplatīta. Ne jau velti literatūrā ieviesies tāds tēlains apzīmējums kā narkomāniju epidēmija, ko agrāk lietoja tikai attiecībā uz infekcijas slimībām. Šādas epidēmijas ārzemēs īpaši plaši ir izplatītas jauniešu vidū. Tā, piemēram, 1970. g. 18% no Kanādas vidusskolēniem pēdējo 6 mēnešu laikā vismaz reizi bija lietojuši hašišu, bet Amerikas Savienotajās Valstīs kaut vai reizi dzīvē hašišu bija lietojuši 20—40% vidusskolēnu un 30 — 50% studentu.

Mūsu valstī narkomānu skaits, kas sastāv dispansera uzskaitē, salīdzinājumā ar citu slimnieku skaitu ir visai neliels, tomēr ši iepriecinoša ziņa nedrīkst mus iemidzināt

Izplatītāko narkotisko vielu negatīvā iedarbība un narkomānijas rašanās iespējas (un briesmas!) jāzina ne tikai mediķiem, bet arī citiem speciālistiem, ipaši pedagogiem un juristiem, jo tikai tā ir iespējams sekmīgi ārstēt narkomānijas, kā arī, kas ir vēl svarīgāk veikt narkomāniju sekmīgu profilaksi.

Ikvienam mūsu sabiedrības loceklim, īpaši jaunietim, ir ārkārtīgi svarīgi zināt un apzināties, kādas nopietnas, pat traģiskas sekas var radīt vieglprātīga pieradināšanās (tā bieži sākas ar nevainīgu «izmēģināšanu») pie narkotiskajām vielām.

Pagaidām daudzu mūsu jauniešu zināšanas par narkomānijām aprobežojas ar kino un televīzijā redzētiem kadriem vai grāmatās lasītiem, reizēm pat sava izklāsta dēļ vilinošiem, eksotiskiem un romantiskiem aprakstiem, kuros parādīts, kā narkomānijas upuri, galvenokārt jauni cilvēki, guļ un iet bojā zem tiltiem un laukumos vai ari, apreibinājušies ar narkotiskām vielām, zaudējuši kontroli pār savām domām, klīst pa lielpilsētu, gatavi nesaprātīgai rīcībai, arī smagiem un cietsirdīgiem noziegumiem.

Visu to skatot uz ekrāna, reizēm pat lieliskā mākslas meistaru izpildījumā, ne vienam vien jaunietim var rasties iespaids, ka visas briesmas ir kaut kur tālu, «uz citas planētas» un ka mūs tās nemaz nevar skart Tās attiecas tikai uz citiem. Patiesībā narkomāniju briesmas ir daudz reālākas.

Daži jaunieši, neapjaušot iespējamās, ļoti nopietnās sekas, ir gatavi izdevības gadījumā narkotiskās vielas arī paši izmēģināt.

Nosauksim izplatītākos narkotisko vielu preparātus, ko lieto apreibināšanās nolūkā. Ļoti daudzi preparāti, kas ķīmiskā ziņā pieder pie narkotisko vielu grupas, tiek izmantoti praktiskajā medicīnā un, pareizi lietoti, dod labumu ārstēšanā. Tajā pašā laikā, nepareizi izlietoti, tie var kļūt liktenīgi.

Apreibināšanās nolūkā visbiežāk lieto morfiju, opiju, kodeīnu, visdažādākos miega līdzekļus, dimedrolu (par alkoholu šeit nerunāsim, tam bija veltīta speciāla nodaļa), arī vielas, kuras nelieto medicīnā, bet sadzīves ķīmijā, piemēram, dažus traipu tīrītājus, bez tam vēl izmanto parasto benzīnu un citas vielas.

Visos gadījumos runa ir par medikamentu un citu vielu patvaļīgu lietošanu — bez vajadzības, bez ārsta norādījumiem, nepareizās devās. Rezultātā tiek panākta nevis labvēlīga, bet gan kaitīga ietekme, pie tam šīs vielas, kaut arī kaitīgi ietekmē visu organismu, tomēr visstiprāk, vismaz sākuma, iespaido tieši cilvēka psihi. Vēlākajās stadijās rodas arī somatiski traucējumi, kuru dēļ narkomāni, ja tie netiek ārstēti, parasti arī iet bojā, nesasniedzot dabisko dzīves nobeigumu. īpaši jāaizrāda, ka vīriešiem narkomāniem nereti rodas impotence, bet sievietēm var piedzimt bērni ar jau pārmantotiem fiziskiem un psihiskiem defektiem.

Šīs grāmatas mērķis nav detalizēti iztirzāt katras narkotiskas vielas iedarbības īpatnības, tāpēc minēsim tikai tas narkotisko vielu izpausmes, kas ir vairāk vai mazāk kopīgas gandrīz visām šīs grupas vielām.

Tāpat ka alkohola, par ko runājām nodaļā par alkoholismu, tā arī narkotisko vielu ievadīšana organismā (iedzerot, injicējot vai ieelpojot) rada pacientam jaunu, īpašu, raksturīgu psihisko stāvokli — eiforiju, kas izpaužasar pacilātu garastāvokli, bet bez tieksmes darboties. Tas laikā pacients pārdzīvo labsajūtu, izzūd visas ikdienas rūpes (bet reizē arī reāli labais, kas gaida nākotne!), pienākumi attālinās un kļūst nesvarīgi, nav atbildības — ir tikai pašreizējais brīdis, un šajā rei-

buma laikā narkomāns nespēj saprast, ka reibuma stāvoklis ir īss, gaistošs un par šodienas labsajūtu jau rit pat nāksies maksāt ar savu veselību un zaudētām nākotnes perspektīvām.

Pirmais reibums parasti iestājas jau pēc samērā nelielām narkotisko vielu devām un turpinās pat vairākas stundas — tieši te arī slēpjas briesmas! Paruna brīdina: «Atdod velnam mazo pirkstiņu, un viņš tev paņems visu roku.» Arī narkotisko vielu ietekme uz cilvēku ir neparasti stipra, salīdzinoši daudz, daudz stiprāka nekā alkoholam. Un ne visiem pietiek spēka no valdzinošās un valdonīgas ietekmes atbrīvoties. Tieksme, kas ir intensīva un rodas pēc narkotisko vielu lietošanas, nav vārdos aprakstāma, nav raksturojama, veselam cilvēkam tā vienkārši nav pazīstama, un to nav ar ko salīdzināt. Narkomāna vajadzība pēc jaunas porcijas narkotisko vielu (morfija injekcijas vai opija pilieni) intensitātes ziņā ir tikpat liela ka izsalkuša cilvēka vajadzība paēst, izslāpušā vajadzība padzerties, pie tam visu laiku — ik minūti, ik sekundi — moka domas par to, kur ņemt jaunu porciju narkotiskās vielas,

Reizēm narkotiskās vielas vara ir (ik stipra, ka jau pēc pirmā lietošanas mēģinājumā no 1as vairs tā arī neizdodas atbrīvoties, taču visbiežāk tieksme rodas pēc atkārtotas narkotisko vielu lietošanas. Ar katru nākamo injekciju organisms pie saņemtā medikamenta pierod arvien vairāk, tādēļ arī, lai sasniegtu gaidīto efektu, jālieto arvien lielākas un lielākas medikamentu devas. Ar katru nākamo reizi eiforija turpinās arvien īsāku laiku, un pacients ir spiests meklēt jaunu indes devu arvien pēc īsāka starplaika.

Sākumā pēc narkotiskās vielas ieņemšanas narkomāni atrodas bezdarbīgā eiforijā, ko ar laiku kļūst arvien grūtāk sasniegt — tās vieta sāk dominēt ļaunums, aplama, nepārdomāta rīcība, pat agresivitāte. Arī starplaikos starp medikamentu ievadīšanu viņi vairs nejūtas tā, kā senāk.

Narkomāna raksturs mainās. Vajadzētu, kā iepriekš, tikties ar draugiem, pabūt sporta sacīkstēs, palasīt grāmatu, parunāt ar draudzeni, bet tagad visas šīs iepriekšējās intereses nezin kur zudušas. Sāk parādīties mi dominēt agrāk nepazītas emocijas — tieksme uz agresivitāti, ļaunums, postīšanas un vardarbības kāre.

Sākumā narkomāns pats vēl neapzinās, ka kļuvis savādāks, taču to redz un jūt pacientam tuvie cilvēki. Jaunietis arvien vairāk un vairāk tuvojas katastrofai.

Zenēvā 1971. g. notika Vispasaules Veselības aizsardzības organizācijas īpašas zinātnieku grupas sēdes. Pēc tam tika publicēts īpašs materiāls «Jaunatne un narkotiskās vielas», kurā minēti daži no tiem cēloņiem, kas, pēc speciālistu domām, veicina jauniešu pievēršanos narkotisko vielu lietošanai. Mums, kas vēlamies šīs atziņas izmantot narkomānijas profilaksē, īpaši nozīmīgi ir divi konkrēti momenti — tie ir ziņkārība un vēlēšanās būt piederīgam pie kādas cilvēku grupas, tas ir, piederēt pie tiem pusaudžiem, kuri narkotiskās vielas lietojuši jau agrāk un vēl turpina to darīt.

Minot ziņkārību kā faktoru, kas rosina pirmo reizi izmēģināt narkotiku, īpaši gribas akcentēt, ka tieši šajā ziņā jauniešu (un pat bērnu) vecāki, skolotāji, vecākie biedri (sportā, ārpusklases nodarbībās) darītu daudz laba, ja savlaikus, pietiekami nopietni (reizē neradot nevajadzīgu interesi!) pareizi informētu pusaudzi kā par narkotisko vielu kaitīgumu, tā arī par tām sekām, kas var kļūt neizbēgamas — reizēm pat jau pēc pirmās preparāta «izmēģināšanas». Kā vēlāk atzīst paši jaunieši un no savas pieredzes min speciālisti, pārsteidzošs un pat neticams ir fakts, ka gandrīz neviens no pusaudžiem, kas sācis lietot narkotiskās vielas, pirms tam nekad nebija dzirdējis nekā brīdinoša, nebija saņēmis pamatotu, populāru un reizē zinātnisku informāciju par tām briesmām, kurām viņš sevi vieglprātīgi pakļauj!

Te jāmin arī gadījumi, kad studenti (!) par narkomāniem kļuvuši pēc tam, kad, paklausot draugu ieteikumam, pirmo reizi lietojuši stimulējošus medikamentus pirms eksāmena, lai «aizdzītu nogurumu, palielinātu darba spējas un labāk varētu atcerēties». Būtu šie jaunieši laikus zinājuši, kādām briesmām viņi sevi pakļauj, daudzos gadījumos nelaime nebūtu notikusi.

Sarežģītāk ir ar otru no minētajiem faktoriem. Gandrīz nekad pirmo reizi narkotisko vielu neizmēģina vienatnē. Parasti tas notiek vienaudžu sabiedrībā, kopā ar citiem jauniešiem, kuri ir autoritātes topošā narkomāna acīs. Izrādās, ka arī te ir savas likumsakarības — ne visi jaunieši jūt vienādi stipru tieksmi pēc narkotiska

jām vielām. Tieksme pēc apreibināšanās, tāpat kā tieksme iesaistīties apšaubāmās kompānijās, lielāka ir nelīdzsvarotiem cilvēkiem, tāpēc arī tieši šādiem jauniešiem jāpievērš lielāka uzmanība, it īpaši tas jādara vecākiem.

Piebildīsim arī, ka dažos gadījumos tieksme pēc narkotiskām vielām ir nevis nejaušas, liktenīgas sagadīšanās rezultāts, bet gan viena no jau esošas psihiskās slimības izpausmēm. Tad runa ir par jauniešiem, kuriem jau sen ir bijusi vajadzīga kvalificēta psihiatra palīdzība, bet pacienta vecāki to laikus nav pamanījuši, nav pareizi novērtējuši stāvokli. Noteikt un precizēt narkomānijas raksturu katrā konkrētā gadījumā varēs tikai ārsts. Taču ikvienā gadījumā, kad ir aizdomas par narkomāniju, savlaicīga griešanās pie speciālista var daudz palīdzēt kā diagnostikā, tā ārstēšanā.

Narkomāniju problēma skar ne tikai jauniešus, bet arī viņu vecākus un skolu. Svarīga ir ikviena sabiedrības locekļa nostāja attieksmē pret narkomāniju. Tādēļ pārsteidzoši un reizē negaidīti ir dzirdēt, cik reizēm apbrīnojami aplam un vienaldzīgi pret šiem jautājumiem izturas pieaugušie. Slimo jauniešu darba vielas un pat viņu ģimenēs gadījies sastapt cilvēkus, kuri, zinot par sev tuvu cilvēku narkomāniju, to ne tikai nemēģina aizkavēt un likvidēt, bet pat mēģina attaisnot, izskaidrojot to it kā ar protestu pret sabiedrību, tās normām, jauniešu patstāvības ierobežošanu.

Vai tiešām narkomānija ir «protests»? Lūk, pa ielu aiziet bariņš jauniešu, kas, pēc vecuma spriežot, varētu būt vidusskolēni vai tehnikuma audzēkņi. Negaidīti, bet šādu jauniešu īsās biogrāfijas nereti ir apbrīnojami vienādas. Parasta ģimene, kurā nav nekādu materiālu grūtību — par to liecina arī iespēja dīkdienīgi klaiņot un pārlieku moderni ģērbties, atdarinot sliktākos ārzemju paraugus, parasti — žurnālos redzētus. Bērnībā

šiem jauniešiem bijušas pietiekami normāli attīstītas garīgās intereses, reizēm viņu spējas un intereses pat pārsniegušas vidusmēra līmeni — kāds nodarbojies sporta skolā, citi —dažādos pulciņos vai mūzikas skolā, vēl cits interesējies par kādu no mākslas priekšmetiem.

Tad jauniešu raksturs izmainījies — pubertātes vecumā bez īpašiem ārējiem iemesliem viņi kļuvuši neaktīvāki, sašaurinājušās intereses, sākuši sliktāk mācīties, zudis arī iepriekšējais sirsnīgais kontakts ar māti, labās attiecības ar tēvu. Pietrūkstot kā uzcītībai, tā interesei, mācības skolā padevušās arvien sliktāk un sākusies nesekmība. Jaunieši bija ļoti pārvērtušies.

«Sliktās kopmānijas», kurās pirmo reizi tika izmēģinātas narkotiskās vielas, nereti radās tikai pēc šādām rakstura pārmaiņām. Un tikai nezinātāji vai pilnīgi vienaldzīgi cilvēki, redzot šādus jauniešus, kuru skatiens ir apmiglots, dīkdienīgi sēžam kafejnīcās vai bez mērķa klīstam pa ielām, var savā starpā sačukstēties un «nozīmīgi» teikt: «Viņi pret kaut ko protestē!»

Bet pie ārsta nāk noskumuši, pat izmisuši šo jauniešu vecāki un lūdz padomu, lūdz paskaidrot, kas ar viņu zēnu vai meiteni notiek, vai iespējams palīdzēt un kā to darīt? Viņi stāsta, ka šie paši zēni un meitenes jau vairākas dienas pēc kārtas nav bijuši skolā, sen jau neko nelasa, neiet pat uz kino, bet no rīta līdz vakaram vai nu klīst pa ielu un sēd kafejnīcās, vai pulcējas pie kāda mājās, kur visi kopīgi apreibinās ar narkotiskām vielām. Daži no šiem jauniešiem dzīvo uz vecāku rēķina, citi no mājām aizgājuši, vecākus ignorē, nevienu neuzklausa un pārguļ pie savām gados vecākajām «draudzenēm».

Skaidri un gaiši varam teikt, ka ne pret ko neprotestē jaunieši narkomāni! Viņi pelna nevis apbrīnu un atzinību, arī ne nosodījumu, bet gan pareizu stāvokļa novērtējumu un palīdzību. Un jo agrāk viņi to saņems, jo efektīvāka tā būs. Ko darīt un kā labāk palīdzēt, to katrā konkrētā gadījumā varēs noteikt tikai speciālists.

Redzot smagās sekas, ko izraisa narkotisko vielu lietošana, protams, rodas jautājums, kāpēc to ražošana pasaulē vispār netiek pārtraukta? Kā redzējām, gandrīz visas vielas ar narkotisko iedarbību tiek izmantotas arī

medicīnā; pareizi lietotas, tās ir derīgas un nepieciešamas. Tā, piemēram, morfiju lieto kā pretsāpju līdzekli (ķirurģijā, traumatoloģijā), kodeīns ietilpst medikamentos, kas mazina klepu, diezgan liela ir vajadzība pēe miega līdzekļiem. Visus šos medikamentus lietojot pareizi, atbilstoši ārsta norādījumiem, nav jābaidās no pierāšanas un iespējas kļūt par narkomānu.

Valsts mērogā tiek veikts ļoti daudz pasākumu, kas veltīti narkomānijas profilaksei. Mūsu valstī narkotiskās vielas atrodas stingrā uzskaitē, tās var izrakstīt tikai ārsts uz speciālas recepšu veidlapas un nelielās devās. Stingri tiek kontrolēts, lai narkotiskās vielas netiktu ievestas kontrabandas ceļā un izplatītas.

Vairākas vielas ar narkotisku iedarbību, kuras ārzemēs lieto eksperimentālos pētījumos, piemēram, LSD, Padomju Savienībā netiek izmantotas un nav pie mums pieejamas.

Tajā pašā laikā nedrīkstam aizmirst, ka pasaulē ir daudzi rajoni (galvenokārt ASV ietekmes, zonās), kur peļņas nolūkos veselām plantācijām tiek audzētas, piemēram, magones, no kurām iegūst opiju, ko kontrabandas ceļā pārved robežai, lai atsevišķas personas tādā veidā pelnītu milzu naudu. Kā liecina medicīnas literatūras dati, daudzās ārvalstīs narkomānu skaits pēdējos gados ne tikai nesamazinās, bet, gluži otrādi, daudzkārt palielinās, un narkomāniju problēma kļūst aizvien aktuālāka.

To zinot, gribas jauniešus brīdināt izvairīties no narkotiskajām vielām, nepakļaut sevi briesmām un vieglprātīgi neriskēt ar savu veselību un nākotni.

SATURS

IEVADS …………………………………………. 3

Galvenais — mērķtiecība…………………………………………………………………………………………………….. .4

Ko izsaka cilvēka seja? . . 4 ………………………………………………………………………………. 5 0

Emociju veidošanā — noziegumu profilakse………………………………………………… 5 8

U n vienīgi doma……………………………………………………………………………….. …………. . 7 3

Normas variants…………………………………………………………………………………………………………………… .79

Neirozes — psihotraumu rezultāts………………………………………………………………….. 99

Simptomi ar un bez «maskām» . . 115

Ne pierunāt, ne nosodīt, bet ārstēt…………………………………………………………………………………………… 127

Svētā gara pierādījums vai slimība 140

Par vēlu……………………………………………………………………………………. 149

Brīdinājums …. …… . . . 167

Eglltis I.

Eg 730 Par cilvēka psihi. — R.: Zvaigzne, 1979. — 176 lpp., il.

Content

Eglitis Imants Par cilvēka psihi

Ievads

GALVENAIS — MĒRĶTIECTBA !

KO IZSAKA CILVĒKA SEJA!

EMOCIJU VEIDOŠANA — NOZIEGUMU PROFILAKSE

UN VIENĪGI DOMA.

NORMAS VARIANTS

NEIROZES — PSIHOTRAUMU REZULTĀTS

Simptomi ar un bez «maskam» .

Ne pierunāt, ne nosodīt, bet arstet

SVĒTA GARA PIERĀDĪJUMS VAI SLIMĪBA

Par vēlu

Brīdinājums

SATURS