Gebele Iveta

Pasaku dziedinošais spēks

Iveta Gebele

Pasaku dziedinošais spēks

Ēzopa fabula „Zemnieka dēli”

Kāda zemnieka dēli mūždien strīdējās. Lai arī kā tēvs centās, viņam nekādīgi neizdevās tos pierunāt dzīvot saticīgi. Tad viņš nolēma tos pārliecināt ar piemēru un lika tiem atnest rīkšu saišķi. Dēli izdarīja, kā vēlēts. Tēvs viņiem sākumā iedeva visas rīkstes kopā un mudināja tās salauzt. Kaut gan dēli visādi pūlējās, tas viņiem nebija pa spēkam. Tad tēvs, atraisījis saišķi, deva rīkstes pa vienai. Nu dēli tās viegli salauza, un tēvs sacīja:

- Ja būsiet vienprātīgi, bērni, neviens ienaidnieks jūs nespēs pieveikt; ja saticības trūks, jūs bez grūtībām pievarēs.

Līdzīgi kā šajā fabulā, dzīves gudrība un pieredze, pārbaudījumi un uzvaras cilvēku padara stiprāku, tāpat kā rīkšu saišķi, kuru ir grūti salauzt. Veidojas stipra personība - nākotnes personība. Šodien aug nākošie prezidenti, ministri, pedagogi un uzņēmēji, tēvi un mātes. Mēs esam atbildīgi par to, kāds būs rīkšu saišķis viņu rokās.

Mīļie vecāki un pedagogi, ja vēlamies, lai mūsu bērni būtu tikpat stipri, viņiem ir jāpalīdz savākt šo rīkšu saišķi. Šim mērķim var noderēt pasakas. Tāpēc arī tapusi šī grāmata - lai pieaugušie ieraudzītu pasakas spēku un resursus bērnu attīstībai un veselīgas personības izaugsmei. Lai veidotu nākotnes sabiedrību veselīgāku un stiprāku, dosim saviem bērniem to, kas visvairāk nepieciešams.

Kādā ziemas dienā piecgadīga meitenīte pienāca pie mammas ar paštaisītu grāmatiņu. Tai bija noformēts vāks, un teju katru lappusi rotāja ilustrācijas. Meitenīte teica: „Mammu, pieraksti, es pastāstīšu pasaku. Tā būs grāmata bērniem, kuriem nav... ” Lai arī neizdevās noskaidrot, kā bērniem, kuriem grāmatiņa paredzēta, trūkst, tajā brīdī tika pieņemts lēmums: grāmata būs.

Mīļo lasītāj. Tu šobrīd turi rokās BRĪNUMU! Maza meitene izteica vēlmi, un eņģeļi, lai to piepildītu, viņas mammu saveda kopā ar Ivetu -grāmatas autori, kura klusībā debesīs bija palaidusi līdzīgu domu.

Lai šis BRĪNUMS nonāktu pie lasītājiem, daudzi eņģeļi - gan redzami, gan neredzami - ļoti čakli strādāja.

īpašs paldies Elzai par ierosinājumu rīkoties!

Paldies Ivetai, ka atsaucās, uzticējās un dalījās savās zināšanās un mīlestībā!

Mīļš paldies ceļo pie tiem brīnišķīgajiem cilvēkiem, kuri ticēja un atbalstīja, neko neprasot pretī, kuri bija līdzās grūtākajos brīžos un priecājās par veiksmēm! Paldies Andrim, Anitai, Jūlijai, Laurai, Arnitai Dagnijai, Ilmai, Ilutai, Ingai, Elitai, Rūtai un Mārai par nesavtīgo mīlestības darbu!

Pateicos visiem vecākiem, kuri bija līdzās saviem bērniem un pierakstīja viņu radītās pasakas, lai šo grāmatu padarītu krāšņāku! Pateicos visiem mazajiem lielajiem rakstniekiem par dalīšanos savā dvēseles stāstā! Liels paldies lido pie tiem, kuri dalījās savos panākumos, lai šī grāmata iegūtu materiālu formu un nonāktu tur, kur to gaida!

Paldies ziedotajiem: Ilmai un LURSOFT , un pārējiem atbalstītājiem!

Pieņemiet, lasiet, dariet un dodiet tālāk! .

Ar prieku,

Ieva Kalniņa,

biedrības „Bērni bērniem” valdes locekle

Mus atbalsta:

Health Aid

Junior-vit

Saturs

Ievads.....................................................................................................................

Pasaka kā palīgs. Pasakas dziedinošais spēks. Pasaka un bērns. Vecāku loma. Pieaugušā loma

Metafora................................................................................................................

Par iztēli un fantāziju Pasaka kā audzinātājs

Radītājs - postītājs........................................................................................

Transformācija pasakās..............................................................................

Pasakas uzdevumi........................................................................................

Dzīves uzdevumi. Cilvēka pasaules karte

Pirmais posms - pasaules apgūšana. Personiskās

pieredzes veidošanās...................................................................................

Otrais posms - pasaules noteikšana, izprašana..................................

Trešais posms - cēloņu un seku likumsakarības................................

Ceturtais posms - dzīves likumsakarību izpratne.............................

Darbība vairākās realitātēs

Pedagogiem - kā attīstīt bērna fantāziju un

rosināt bērnu sacerēt pasakas pašam (noderēs arī vecākiem)

Pasakās apslēptie arhetipi...........................................................................

Dzīves mācibstundas pasakās..................................................................

Pasaku sacerēšana........................................................................................

Bērnu radītās pasakas

Ievads

Ir vakars, saule savus mirdzošos starus jau sen paslēpusi aiz apvāršņa un mēness sāk spīdināt savus sānus, lai ļaudīm pavēstītu, ka tuvojas nakts. Laiks, kad domas kļūst rāmākas un lēnākas un darbiem ir jāapstājas. Ir laiks pasakai, kad mamma, tētis, vecmamma vai vecaistēvs paņem klēpī savu lolojumu, pieglauž pie siltā vaiga, maigi noglāsta un mierīgā, samtainā balsī saka: „Tagad es tev pastāstīšu pasaku.” Līdzko ir izskanējuši pirmie maģiskie vārdi „Reiz, aiz trejdeviņām jūrām un trejdeviņām zemēm dzīvoja...”, istaba pārvēršas par burvestību pilnu valstību. Valstību, kurā mīt dažādi varoņi un varones, valstību, kur viss ir dzīvs un visam ir dvēsele, kur ir palīgi un glābēji, kur var atrast izeju no vissarežģītākajām situācijām, kur varoņus sagaida piedzīvojumi, tiek veikti varoņdarbi un notiek dažādas pārvērtības. Tur vienmēr uzvar labais, neskatoties uz to, ka ir jāpārvar arvien jaunas grūtības.

Mazais cilvēkbērns ir nesen kā ienācis mūsu pasaulē, viņam vēl ir tik daudz nezii^mā. Mēs, pieaugušie, esam viņam blakus. Pasaulē esam jau kādu laiku un šo to saprotam un zinām, tomēr arī ne visu. Mazajam cilvēkbērnam ir tik daudz jautājumu - gan uzdotu, gan neuzdotu. Ne vienmēr uz visiem varam atbildēt.

Savas zināšanas un pieredzi gribētos salikt lādītē un nodot mazajam, lai ņem un lieto visas dzīves garumā. Bet nākas skaudri secināt, ka viņam viss savā dzīvē būs jāpiedzīvo pašam. Jāiemācās staigāt, jākrīt un jāceļas. Jāizsāp savas sāpes, jāizdzīvo savi piedzīvojumi. Un laikam labi vien ir, ka tā. Kad es domāju par to, kā varētu palīdzēt cilvēkbērnam, lai viņš dzīvē būtu zinošs, varošs un drosmīgs, atradu brīnumlīdzekli - pasakas, kas sevī slēpj visu informāciju, ko savākuši mūsu senči, kas gadu tūkstošiem uzkrāta kolektīvajā bezapziņā un šifrētā veidā ir nodota mums.

Tā tapa šī grāmata, kurai ir trīs sekojoši uzdevumi.

- Ieskatīties pasaku pasaulē, izprast pasakas spēku un iedarbību uz personību un misiju cilvēka dzīvē. Ieraudzīt pasakā apslēpto vēstījumu un saprast, ka varam to izmantot bērnu audzinašana. Gramata pamata izmantotas latviešu tautas pasakas.

- Tuvināt divas pasaules - pieaugušo un bērnu pasauli. Tās fiziski atrodas blakus, bet ir ļoti atšķirīgas. Bērni dzīvo noslēpumainā simbolu un metaforu pasaulē, tur viņus ir vislabāk satikt. Uzdevums ir ieskatīties bērnu pasaulē, atcerēties bērnību un ieraudzīt savu iekšējo bērnu, kurš dzīvo turpat, kur mūsu bērni.

- Rosināt vecākus un pedagogus sacerēt pasakas pašiem un ļaut vaļu bērnu fantāzijām, pierakstīt bērnu radītās pasakas, sadzirdēt to, ko bērni ar savām fantāzijām, pasakām un stāstiem pieaugušajiem grib pateikt. Ļaut pieaugušajiem noticēt, ka ir iespējams saprast bērnu pasauli un ar bērna radītās pasakas palīdzību ieskatīties viņa pasaules kartē, izprast, kas noteiktā dzīves posmā bērnam ir vajadzīgs. Pieaugušais, kurš savā īpašumā būs ieguvis brīnuminstrumentu, pasaku, iemācīsies ar to veikli rīkoties, spēs kļūt ne tikai par aprūpētāju un pieskatītāju, bet arī par draugu un atbalstītāju.

Šī grāmata nevar pretendēt uz pilnīgu tēmas izklāstu. Pasakas terapeitiskais un dziedinošais spēks ir daudz lielāks, nekā grāmatā aprakstīts. Gan pasakas, gan bērnu psiholoģiju ir pētījuši un analizējuši daudzi zinātnieki. Šī grāmata adresēta nevis zinātniekiem vai speciālistiem, bet bērnu līdzcilvēkiem - vecākiem un pedagogiem. Grāmatas mērķis ir tuvināt bērnu garīgo pasauli un pieaugušo garīgo pasauli. Mums, pieaugušajiem, šodien jābūt nomodā par mūsu valsts, mūsu tautas likteni, ko veidos paaudze, kuru audzinām šodien.

Saku lielu paldies tiem mazajiem autoriem, kuri uzticēja savas radītās pasakas. Bērnu rakstītās pasakas atklāj to, ka bērni var sacerēt tekstu, kas ir interesants arī citiem. Šajā grāmatā publicētās bērnu pasakas netiek analizētas. Tās var kalpot vecākiem un pedagogiem kā piemērs, lai motivētu savus bērnus sacerēt pasakas.

Pasaka ka palīgs. Pasakas dziedinošais spēks. Pasaka un bērns

Mēs visi savā dzīvē esam piedzīvojuši to, ka, atdaloties no mātes klēpja, nokļūstam pavisam svešā pasaulē, kur viss ir liels un nesaprotams. Tā pat nav viena pasaule, bet vesela pasauļu sistēma, kur pasaules satiekas un mijiedarbojas - viena otrā atstāj pēdas. Tā, piemēram, var būt sistēma, kurā atspoguļojas attiecības starp bērnu un mammu, bērnu un tēti, bērnu un vecvecākiem, bērnu un dabu, bērnu un māju utt. Vairākums pasauļu ir acīm saredzamas, bet citas nav saskatāmas, tās ir tikai sajūtamas. Viena no neredzamajām pasaulēm ir cilvēka psihiskā pasaule, tā ir pasaule „es pats”, kurā ietilpst gan apzinātā, gan neapzinātā daļa.

Lai dzīvotu un veiksmīgi realizētos šajā pasaulē, cilvēkam tā jāapgūst, jāizprot tās likumi, likumsakarības, tai jākļūst mazajam cilvēkam saprotamai, lietojamai. Arī pats cilvēks ir viena no lielās sistēmas apakšsistēmām, tāpēc viņam sākumā jāizpēta un jāiepazīst sevi, jāatrod sava vieta pasauļu sistēmj. Tas ir iespējams, ja saprotami vides, vietas un jēgas orientieri, pasaules uzbūves shēmas un ir izpratne par savu atrašanās vietu kopējā sistēmā. Jebkurai kultūrai ir orientieri un pasaules modeļi. Pasaules modelis, vairāku pasauļu savstarpējā mijiedarbība, rod atspoguļojumu mītos, pasakās, reliģiskajās tradīcijās, rituālos, valodā un valodas kultūrā. Katra jaunā paaudze šo mantojumu saņem kā pamatu, uz kā būvēt gan savu individuālo, gan kopējo savas paaudzes pasaules modeli.

Arī mūsu senči ir atstājuši mantojumu, kuru mēs varam lietot un nodot tālāk nākamajām paaudzēm: pasakas, tautasdziesmas, teikas utt. Šajā grāmatā es aicināšu vecākus un pedagogus ieskatīties senču atstātajā mantojumā, drošāk cilāt vāku pūra lādei, ko sauc par pasaku, un iemācīties lietot pasakas, stāstus, leģendas un pastāstus, audzinot un atbalstot savus bērnus. Padomāsim, kāds ir pasakas palīdzības mehānisms. Pasakas ir diezgan grūti pilnībā izprast un izanalizēt, reizēm pat neiespējami, jo pasakās ir daudz iracionālā.

Šajā grāmatā pasaku pasaulē notiekošo mēģināšu tuvināt pieaugušo racionālajai pasaulei, lai palīdzētu izprast pasakās iekodēto informāciju. Izlasot grāmatu, kāda mamma, tētis vai pedagogs, iespējams, teiks, ka tas nav viņam, ka viņš neprot tā analizēt pasakas un viņam nekas nesanāks. Es vēlos iedrošināt! Pasakas savā būtībā nav paredzētas analizēšanai. Tās ir jālasa, jāklausās un jāļauj tajās iekodētajai informācijai ieplūst dvēseles un zemapziņas dziļākajos slāņos. Zemapziņā uzkrātā informācija atnāks tad, kad būs vajadzīga.

Grāmatas mērķis ir pavērt durvis uz dvēselē notiekošajiem procesiem, mēģināt tos izprast, kā palīgu ņemot pasaku. Ja neizdodas izprast galveno domu, vajag atteikties no gaidām un vienkārši lasīt pasakas, ļaujoties to valodai, plūdumam un burvībai.

Arī mēs kādreiz esam bijuši bērni - bezrūpīgi, atvērti pasaulei un notiekošajam, azartiski un radoši. Tā daļa, kura visu cenšas izskaidrot, ir iekšējais pieaugušais, kas ir aizmirsis par bērnu mūsos, par to, ka ir lietas, kas notiek pašas par sevi, ka var ļauties notikumu gaitai, necenšoties to mainīt vai ietekmēt. Mūsu iekšējam bērnam vajag piebarojumu - mīlestību un sapratni tam vajag, lai to sadzird mūsos mītošais pieaugušais.

Paulu Koelju ir rakstījis: „Dažkārt cilvēku pārņem skumjas, no kurām nav iespējams izbēgt. Tad mēs saprotam, ka esam palaiduši garām dienas dāvāto brīnuma mirkli, ka dzīve ir novērsusi no mums savu brīnumaino vaigu. Tādos brīžos ir jāieklausās bērnā, kas mēs reiz bijām un kas joprojām mūsos mīt. Šis bērns zina, ko nozīmē brīnuma mirkļi. Mēs varam noslāpēt viņa raudas, bet nevaram apklusināt viņa balsi. Bērns, kas mēs reiz bijām, nekur nav pazudis. Un svētīti ir bērni, jo tiem pieder debesu valstība.

Ja mēs nepiedzimstam no jauna, ja neiemācāmies skatīties uz dzīvi ar bērna nevainības un prieka acīm, tad nav jēgas dzīvot.

Ir dažādi pašnāvnieki. Tie, kas mēģina nogalināt miesu, pārkāpj Dieva bausli. Tie, kas mēģina nogalināt dvēseli, arī pārkāpj Dieva bausli, lai gan šo noziegumu citi var arī nepamanīt.

Ieklausīsimies, ko mums saka bērns mūsu sirdīs. Nekaunēsimies no viņa. Neļausim, lai viņš bītos no mums, jo bērns jau tāpat gandrīz vienmēr ir viens un atstāts bez ievērības.

Ļausim, lai bērns kaut uz brīdi mūsu dzīves brīžus paņem savās rokās. Bērns zina, ka vienādu dienu nav.

Izdarīsim tā, lai viņš atkal justos mīlēts, izpatiksim viņam, kaut arī mūsu rīcība šķistu neparasta un smieklīga citu acīs, un atcerēsimies, ka cilvēku gudrība Dieva acīs ir vien neprāts. Ieklausīsimies bērnā, mūsu acis atkal sāks mirdzēt. Ja vien mēs prastu uzturēt šo saikni ar bērnu sirdī, mēs nekad nezaudētu saikni ar pašu dzīvi. ”

Tieši šie rakstnieka vārdi pirms vairākiem gadiem mani pamudināja pievērst lielāku uzmanību pasakām, pasaku terapijai. Daudzi

filozofi, psihologi un viedie skolotāji, lai vistrāpīgāk izteiktu savu domu, ir izmantojuši līdzīgs, stāstus un pasakas. Tā ir valoda, kas saprotama mūsu dvēselei, tā neko neuzspiež, neko neapgalvo, neko nenorāda, nepastāv uz savu vienīgo taisnību. Tā mūs iepazīstina ar realitāti, dzīvi - tādu, kāda tā ir -, parāda cēloņus un sekas, iespējas, ceļus, bet izvēli, kāda būs mūsu rīcība, izdarām mēs paši. Tādējādi pasaka ir radniecīga mūsu dvēselei, tā ir valoda, kas aizrauj, jo pasakas tēlainība palīdz labāk atcerēties lasīto vai stāstīto. Netiešā lasītāja aizraušana palīdz vieglāk saprast pasakā ierakstīto mācību un vēstījumu, tā paliek atmiņā, un dvēsele tiek pabarota ar labo.

Pasaku terapeite, Sanktpēterburgas Pasaku terapijas institūta direktore un daudzu pasaku autore Tatjana Zikeviča-Jevstigņejeva, rakstot par pasaku terapiju, saka: „ Pasaku terapija ir kā zināšanu komplekts par to, kā nodot zināšanas par dvēseles garīgo ceļu un cilvēka sociālo realizāciju, tā ir audzinoša sistēma, kas atbilst cilvēka garīgajai dabai. Tā atklāj zināšanas, kas mīt cilvēka dvēselē un vienlaikus ir terapeitiskas. Zināšanas par pasauli, tajā notiekošajiem procesiem un savstarpējām attiecībām, kā arī jēgas meklējumu procesu. Tas ir process, kura rezultātā tiek veidota saikne starp notikumiem pasakās un notikumiem reālajā dzīvē. Tā ir ekoloģiska, nedirektīva bērna audzināšana un izglītošana, neuzspiežot savu viedokli. Tātad, kad mēs ņemam palīgā pasaku kā līdzekli, tai palīdzētu izaudzināt savu iekšējo bērnu, mēs paaugstinām notikumu apzināšanās līmeni, iegūstam un nododam zināšanas par dzīves likumsakarībām. ”

Daudzi pieaugušie droši vien iebildīs un teiks - Kāpēc mums tik daudz būtu jāzina par pasakām? Lai bērni lasa, jo pasakas ir domātas viņiem. - Jā, taisnība - pasakas paredzētas bērniem, tās adresētas tīrajam un uzņēmīgajam, katrā cilvēkā mītošajam bērnam.

Filozofijas doktore, pasaku krājēja Klarisa Pinkola Estees savā grāmatā „Bēgošā ar vilkiem” par pasakām raksta: „Pasaka ir daudz vecāka par mākslu un psiholoģijas zinātni, un vienmēr patiks kā vecākais saimes loceklis, lai cik daudz laika nepaietu. Viens no pasaku stāstīšanas senajiem veidiem, kas mani ārkārtīgi aizrauj, ir tas transa stāvoklis, kad stāstniece, sajūtot publiku, neskatoties uz to, vai tas ir viens cilvēks vai vesels pūlis, ieiet stāvoklī „pasaulē starp pasaulēm ”, tad pasaka pievelkas pie stāstnieces un tiek stāstīta caur viņu.

Stāstniece tādā stāvoklī piesauc „ El duende ” — vēju, kurš purina dvēseli klausītāju sejās. Izmantojot pasakas stāstīšanas meditatīvo praksi, viņa mācās uzturēt divējādo psiholoģisko saikni, respektīvi, viņai ir spējas aizvērt kādus psiholoģiskus vārtus un „ego ” izejas, lai dotu vārdu balsij -tai balsij, kas ir vecāka par akmeņiem. Un tad pasaka var izdarīt jebkuru pavērsienu, var apgriezties ar kājām gaisā, ...var klausītājus aiznest citā pasaulē. Stāstniece nekad nezina, ar ko tas viss beigsies... Pasakas iekustina iekšējo dzīvi, un tas ir īpaši svarīgi, tad, kad iekšējā dzīve ir iebaidīta, ir distresā, iedzīta stūrī, pasaka iesmērē cilpas un skrūves, izsauc adrenalīna pieplūdumu, parāda izeju uz ārpusi, uz augšu, uz leju vai tieši ceļu pie mūsu bēdas, izzāģē plaši atveramas durvis tur, kur iepriekš tikās, ka ir tukša siena, atver durvis sapņu valstībai, mīlestībai un zināšanām, atpakaļ pie mūsu pilnasiriīgās dzīves.

Lai padziļinātu radniecīgās saites ar instinktīvo dabu, ļoti svarīgi pasakas saprast tā, it kā mēs būtu tajās iekšā, mēs ieejam pasakā caur mūsu iekšējo dzirdi. Kad klausāmies pasaku, tās vārdu skanējums iekustina dzirdes nervu, kas šķērso galvaskausa pamatni un ieiet galvas smadzeņu stumbrā. No turienes dzirdes impulsi tiek nodoti uz augšu uz apziņu vai, kā apgalvo citi, uz dvēseli, atkarībā no tā, ar kādu attieksmi klausāmies pasaku. Senie anatomi ir teikuši, ka dziļi smadzenēs dzirdes nervs sadalās trijos vai vairāk atzaros, tāpēc viņi apgalvoja, ka ausis ir domātas, lai mēs klausītos trīs dažādos līmeņos, viens no atzariem ir domāts, lai pati dvēsele, atrodoties šeit, uz zemes, varētu dzirdēt norādījumus un iegūtu zināšanas. ”

Vecāku loma. Pieauguša loma

Vēlos uzrunāt vecākus un pedagogus ne tāpēc, lai visi kļūtu par pasaku terapeitiem, bet gan, lai viņu rokās būtu instruments, ar kura palīdzību komunicēt, atbalstīt, veicināt bērnu attīstību, lai harmonizētu savu iekšējo bērnu, ieraudzītu, saprastu un dotu piebarojumu arī viņam. Šis instruments, pasaka, ir ļoti sens, senāks par mums, un pasaku terapeiti un pētnieki nav atklājuši neko jaunu. Viņi ir iedevuši pasakai jaunu elpu, aicina mūs pievērsties vērtībām, kuras izsenis ir zinājuši un lietojuši mūsu senči. Viena no pasaules likumsakarībām ir tā, ka mēs otram varam iedot tikai to, kas mums ir, dalīties ar to, ko esam saņēmuši. Kad mēs paņemam klēpī savu bērnu un stāstām vai lasām pasaku, vienlaicīgi tiek pabarots arī mūsu iekšējais bērns, protams, ja tam ļaujamies. Tas barojas no tā paša avota, dzird pasakas valodu, vēlreiz izdzīvo brīnumainās pārvērtības un piedzīvoj umus. Pasaka ir valoda, kurā var runāt ar cilvēka dvēseli. Šī grāmata nav par pasaku terapiju, bet gan par pasakas terapeitisko dabu. Tā stāsta par to, ka, izmantojot pasakas, vecāki var būt labākie terapeiti savam bērnam. Galvenajam mērķim, vecāku un bērna mijiedarbībai, būtu jābūt virzītam uz bērna fizisko, sociālo, emocionālo, intelektuālo un garīgo attīstību. Bērns aug un kā sūklis visu uzsūc sevī, nepārtraukti jānotiek attīstībai kādā no minētajām sfērām. Ir svarīgi apzināties, ka pieaugušā iedarbība uz bērnu nav tik svarīga, cik svarīga ir abu divu savstarpējā mijiedarbība. Naivi ir tie pieaugušie, kuri domā, ka tikai viņi iedarbojas uz bērnu. Jebkurš kontakts ir mijiedarbība. Kopēja pasaku lasīšana un pārrunāšana veicina pieaugušā un bērna attīstību un savstarpējo saskarsmi.

Daudzu terapeitisko stāstu autore Linde fon Keizerlinka ir teikusi: „Un arī mums, pieaugušajiem, kaut kas no tā visa tiek, jo, piekļaujoties kādam mīļam cilvēkam vai cilvēciņam, iĻisīt priekšā vai stāstīt ir tikpat jauki kā klausīties. Mūsu pašu eksistenciālās bailes šajā patvērumā zūd, vienalga, vai mēs paļāvību radām vai saņemam to no citiem.”

Pasaku vienkāršā valoda un metaforā ietērptā patiesība rosina gan bērna, gan pieaugušā personības pašattīstību. Svarīgs ir pieradums, kas

mazajam cilvēkam dod drošības sajūtu, stiprina paļāvību. Tāpēc nozīmīgi ir vakara rituāli, kad pieaugušais lasa vai stāsta pasaku. Bērnu vispārējai attīstībai viens no vissvarīgākajiem resursiem ir emocionāla drošība, paļāvība, uzticēšanās, paredzamība. Vakara pasaku lasīšana nodrošina paredzamību un drošības sajūtu bērna dzīvē, jo tiek stimulēta fiziskā (fiziska drošība caur pieskārienu, klātbūtni), sociālā (dažādu sociālo situāciju atainojums, situāciju risinājumi), emocionālā (patīkama, mierīga atmosfēra, fantāzijas rosināšana), intelektuālā (zināšanas par pasauli, vērtību un likumsakarību izpratne) un garīgā (dzīves un notikumu filozofiskās jēgas izpratne, iepazīšanās ar vispārcilvēcīgām vērtībām) bērna attīstība.

Pasaku terapija ir audzināšana ar pasaku. Pasakās, leģendās, mītos un līdzībās glabājas informācija par to, kā cilvēki meklē, satiekas ar dažādām vērtībām, dažādām dzīves situācijām, pārdzīvo vispārcilvēcisku vērtību klātesamību vai trūkumu, tādu kā mīlestība, eieņa, ticība, patiesība, pašdisciplīna. Pasakās atrodama satikšanās ar visu, ko cilvēks dzīvē noteikti pieredzēs. Jo labāk cilvēks zinās, kā reaģēt un uzvesties dažādās dzīves situācijās, jo labāk būs pielāgots dzīvei un pasaulei. Cilvēkā formējas dzīves situāciju kartotēka.

Pasakās ir informācija par to:

• kā ir iekārtota pasaule un kādas ir tās likumsakarības;

• kādas ir pasaules un mūsu robežas un kad tās drīkst vai nedrīkst pārkāpt;

• kas notiek ar cilvēku dažādos dzīves periodos;

• kādi posmi pašrealizācijas ceļā ir jāiziet sievietei, kādi -vīrietim;

• kādas lamatas, grūtības un šķēršļi mūs sagaida dzīves ceļā ;

• kuras vērtības ir svarīgākās;

• kādas ir cēloņu un seku savstarpējās sakarības utt.

Pasaka, pateicoties savām īpašībām, cilvēkam palīdz augt un attīstīties dabīgā veidā, pasaka izmanto cilvēka potenciālu un spējas. Galvenais priekšnoteikums cilvēka attīstībai ir paaugstināt personības pašapzināšanās līmeni.

Kā piemēru iepriekš teiktajam atcerēsimies pasaku par vistiņu

Raibīti.

Pasaka par vistiņu raibīti

Reiz dzīvoja vectētiņš un vecmāmiņa. Viņiem bija vistiņa Raibīte. Vistiņa izdēja oliņu — nevis parastu, bet zelta. Vectētiņš sita, sita un nepārsita. Vecmāmiņa sita, sita un nepārsita. Atnāca mazmeitiņa, sita, sita, nesasita. Tecēja pelīte, aizķēra ar astīti, oliņa novēlās zemē un saplīsa. Vectētiņš raud, vecmāmiņa raud, bet vistiņa kladzina — Neraudi, vectētiņ, neraudi, vecmāmiņ, izdēšu jums oliņu - nevis zelta, bet parastu. To jūs varēsiet gan sasist, gan apēst.

It kā īsa, vienkārša pasaka, bet varam analizēt, kādu jēgu un mācību tā sevī ietver. Aplūkosim pasakas simbolu - olu. Tā ir sēkla, kurā

ir dzīvība. Ja vista ir izdējusi zelta oliņu, tas nozīmē, ka tā ir īpaša oliņa. Mums katram ir dota īpaša oliņa - mūsu dzīvība. Kad dodam dzīvību saviem bērniem, zelta oliņa mūsu rokās ir mūsu bērnu dzīvība. Ko mēs ar šo dzīvību jeb zelta oliņu darām? Saudzējam un ļaujam no tās izšķilties tam, kam ir jāizšķiļas, vai sitam, kā pasakas varoņi? Vai arī dodam visu nepieciešamo sev un savā' attīstībai? Vai redzam savu bērnu, viņa Sūtību šajā

pasaulē un galamērķi? Vai gribam, lai bērni piepilda mūsu nepiepildītos sapņus un atbilstu mūsu gaidām? Pasakā vectētiņš ar vecmāmiņu sit oliņu, vēlāk viņiem piebiedrojas mazmeita un dara to pašu. Mazmeita vectētiņam un vecmāmiņai nemaz nejautā, vai oliņu vajag sist. Varbūt vajag ļaut, lai vista oliņu izperē? Varbūt no tās izšķilsies zelta vistiņa, kas dēs tikai zelta olas. Tas prasīs laiku, būs jāmācās gaidīt rezultātu.

Pasakas varoņi uzreiz grib redzēt, kas zelta oliņā atrodas. Pasakā ir apslēpta ļoti dziļa doma par dzīvību. Par to, kā bērni un mazbērni neapzinoties no ģimenes pārņem uzvedības modeļus. Kad pelīte ar asti oliņu nejauši nomet zemē, tā saplīst. Ir noticis tas, ko vecītis un vecenīte sākotnēji vēlējās sasniegt, bet dīvaini viņi raud. Arī mazmeita raud. Par ko raudat, mīļie? Paši gribējāt sasist oliņu, un atradās kāds, kas nejauši palīdzēja.

Vai dzīvē nav tāpat? Paši pret saviem bērniem izturamies nejauki, dusmās sodām pārāk bargi, kliedzam, nodarot pāri. Kritizējam un nemīlam sevi, bet, ja kāds cits nodara sāpes mūsu bērniem vai mums pašiem, raudam gluži tāpat kā šīs pasakas varoņi. Dzīvē tā ir - mūsu personības traumēto daļu ļoti viegli var ievainot tāda maza pelīte, kas skrien garām un pieskaras tikai ar asti. Un sāp vēl vairāk nekā tad, kad sita vectētiņš un vecmāmiņa.

Jautājums - vai pasakas beigas ir nelaimīgas vai likumsakarīgas? Mēs esam zelta oliņa. Vista sola, ka izdēs parastu oliņu, ko varēs gan pārsist, gan apēst. Praktiski viņa sola, ka nebūsi nekas īpašs, būsi ikdienišķs un nevajag izcelties, augļi ienāksies drīz, tikai tie būs parasti.

Pēc tāda paša principa arī cilvēkbērns pierod līdzināties citiem - ja visi pīpē, es arī to darīšu, jo nevajag izcelties. Zelta oliņa ir katra unikālā personība, tā ir lielākā vērtība. Pasakā ietvertā gudrība māca, ka nevajag steigties, labāk paciesties, noticēt, un tad varēs ieraudzīt īsto vērtību.

Vecāki un ģimene bērniem dod gan saknes, gan spārnus. Vecākiem ir ļoti svarīgi saprast, kad bērniem vajag iesakņoties un kad vajag dot spārnus. Lai neizrautu viņus laikā, kad notiek iesakņošanās, un neturētu tad, kad spārni viņus ceļ gaisā. Pasakās ir vēstījumi gan par augšanu, gan par došanos lielajā pasaulē.

Iesakņošanās procesam atbilstošas ir sadzīves, dzīvnieku un didaktiskās pasakas, bet spārnu pieaudzēšanas procesam vairāk piemērotas

būs brīnumpasakas, kurās varonis dodas ceļā, mācās, atklāj, atrod un uzvar.

Katram dzīves periodam ir savas pasakas, un var pat teikt - katram cilvēkam ir savas pasakas. Vecākiem ir jāmēģina sadzirdēt un jāļaujas eksperimentēt, lasot bērniem dažādas pasakas. Ja viena liekas garlaicīga, cita bērnu var aizraut. Bērna attieksme pret pasakām ir atkarīga no notiekošajiem procesiem, no dzīves aktualitātēm. Meitenēm vairāk patiks un būs aktuālas meiteņu jeb princešu pasakas, zēniem - varoņstāsti par kaujām un uzvarām. Bet tikpat labi viss var mainīties un būt otrādi.

Metafora

Katras pasakas kodols ir metafora. Latviešu valodas skaidrojošajā vārdnīcā rakstīts: „Metafora - nozīmes pārnesums, kas izriet no nojēguma par priekšmetu vai parādību līdzību; vārds vai vārdu savienojums, kam ir šāds nozīmes pārnesums. ”

Tātad pasakā teiktais jāsaprot pārnestā nozīmē, jāmeklē parādību līdzība. Metaforas tiešums nosaka tās iedarbības efektivitāti. Pasaka ir veids, kā lasītājs vai klausītājs var satikties pats ar sevi, jo metafora, kas ir pasakas kodols, ir reālās pasaules burvju spogulis - slēptās, vēl neapzinātās iekšējās pasaules spogulis. Metafora ir kā tilts, kas savieno reālo, psihisko procesu pasauli ar to fantastisko attēlojumu pasakās.

Par to daudz rakstīja Karls Gustavs Jungs un viņa sekotāji. Viņi atklāja, ka pasakās ir attēlota cilvēkunsihiskā realitāte, cilvēka dvēseles iekšējie ritmi, pretrunas, garīgo meklējumu scenāriji. Bērniem ir vieglāk atpazīt un izprast personīgos pārdzīvojumus, savus psihiskos procesus, saprast to jēgu, ja tas notiek caur pasaku vai stāstu un ar to varoņu palīdzību. Metafora ne tikai paplašina bērnu un arī mūsu, pieaugušo, apziņas robežas, bet arī sniedzas līdz mūsu zemapziņas dziļākajiem slāņiem. Tāpēc pasaku pētnieki un terapeiti ir pārliecināti, ka, klausoties pasakas, zināšanas mazajā cilvēkā uzkrājas kā pasīvs bankā, kas tiks izmantots, kad būs vajadzīgs. Ja cilvēks sastopas ar pasaku, izdzīvo tās notikumus, pat ja tos neuztver nopietni prāta līmenī, viņa zemapziņa uztver to kā realitāti. Tāpēc psihologi atzīmē, ka pasakas metaforiskā daba tiek uztverta tikai zemapziņas līmenī un tur notiek pozitīvās uzmanības programmēšana, vērtību, redzējuma un pozīcijas pārstrukturēšana.

Bērniem bieži vien ir grūti saprast loģiskus izskaidrojumus, tāpēc labāk ir izprotama metaforas valoda, kurā saturs ir koncentrēts spilgtā, konkrētā tēlā un notikumā. Tādējādi izdodas pārkāpt pāri grūtajam, loģiski izskaidrojamajam procesam un nonākt līdz intuitīvai izpratnei, ar kuras palīdzību var uztvert jēgu. Jēgas izpratne atvieglo cilvēku savstarpējo attiecību sistēmu un to likumsakarību izpratni un pazemina negatīvo emociju iedarbību neveiksmju gadījuma. Ka piemēru, lai labak butu izprotama metaforas daba, minēšu latviešu tautas pasaku.

Ozols un beka

Veca beka auga ozola celma tuvumā. Taisni turpat līdzās celmam izlīda jauna ozoliņa atvase. Bet beka lepnumā viņu bargi nopaļāja: „ Tāds tievs nabadziņš nekaunas man, vecai sievai, gandrīz galvā sēsties! Nevarēja citur pūt? ”

„Audz, audz, ” ozoliņš lēnā garā atbildēja. „Ja tev pietrūkst vietas, tad jau pavirzīšos tālāk. ”

Te trešā dienā vecā beka jau kunkst: „ Vai, kā man galva gurst, ozoliņ mīļais!" Bet ozoliņš atbild: „Nekunksti, nekunksti, vēl jau vietas bija. ” Un tai pašā dienā beka nolaida galvu un apvēlās. „ Te nu bija tava lepnība! ” ozoliņš nodomāja.

Pasakā ir izmantota ļoti vienkārša metafora. Ietvertā mācība ir skaidri saprotama: pārlieku liela lepnība ne pie kā laba nenoved, un, atrodoties blakus tādai uzpūtīgai lepnībai, nemaz nevajag cīnīties, reizēm ir labāk paiet malā, līdz lepnība pati „nolaiž galvu un apveļas”.

Pasaulē eksistē tāda lepnība, mums vajadzētu vairīties, lai nesanāk kā lielajai bekai. Pasaka aicina: paskaties apkārt, novērtē, vai kādu brīdi neesi kļuvis par tādu beku. Uzmanies! Ja esi kļuvis par tādu, drīz vien pienāks laiks nolaist galvu. Vēl pasaka stāsta, ka pasaulē ir pietiekami daudz vietas visiem - gan jaunajai ozola atvasei, gan vecajai bekai.

Pasakā „Saule, sals un vējš” ir izmantota cita metafora - par spēku un sava spēka izmantošanu.

Saule, sals un vējš

Tas noticis sensenos laikos. Saule, sals un vējš gājuši kopā vienu ceļu, un iedami visi trīs savā starpā sarunājušies.

Saule teikusi: „Es esmu stiprāka pār jums abiem. ”

Sals teicis: „Nē! Es esmu stiprāks. ”

Visi atzinušies, ka stipram ir labi pasaulē dzīvot: lai tas iet kur iedams, visi no viņa baidās. Bet kā lai nu izšķir, kurš ir stiprāks?

Ejot viņi satika kādu cilvēku. Tas, satikdams trīs ceļa gājējus, попета cepuri, paklanījās un gāja tālāk savu ceļu. Cilvēks nebija necik tālu pagājis, kad ceļa gājēji sauca viņu atpakaļ. Viņi gribot zināt, kuram gan Īsti paklanījies, jo laikam taču ne visiem trim.

Tā nu šie jautā: „Saki tu, cilvēk, mums taisnību - kuram no mums trijiem tu paklanījies? Taču jau ne visiem trim. ”

Cilvēks domāja, domāja, bet nezināja, ko atbildēt. Sacīt, ka visiem trim, nez vai būs labi. Ja sacīs, ka vienam, tad nez kuram būtu labāk. Saule var stipri karsēt, sals var stipri saldēt, un vējš var izkaltēt zemi. Kuram nu dot to godu? Beidzot viņš sadomāja: „ Vai nebūs labāk, ja sacīšu - vējam? Lai saule ir, cik karsta būdama, bet, kad vējš sāk pūst, tūliņ laiks top vēsāks. Lai ari sals var stipri saldēt, bet, kad vējš sāk pūst no dienvidu puses, tūliņ tiek siltāks. ”

Tā apdomājies, viņš teica: „Es paklanījos vējam. ”

Saulei tas nepatika, un tā piedraudēja cilvēkam: „ Tu pieminēsi visu savu mūžu, ka tu vēju atzini sev par labāku. ”

Bet vējš mierināja cilvēku, sacīdams: „Nebaidies tu ne saules, ne sala! Ja viņi gribēs tev ko ļaunu darīt, tad piemini tikai mani!”

Vasarā saule sadomāja cilvēkam atriebties un sūtīja savus starus uz cilvēku, cik vien viņai karstuma. Cilvēkam tapa tik karsti, ka nezināja vairs, kur dēties: ne ārā, ne istabā nav spirgtuma. Jāiet ūdeni glābties, bet-cik ilgi tad ūdenī sēdēsi? Te cilvēkam ienāca vējš prātā, un viņš sacīja: „Kaut jel vējiņš sāktu pūst, nebūtu vairs tik karsti!” Tūliņ vējš sāka pūst no ziemeļu puses, un tai pašā brīdī laiks kļuva vēsāks. Cilvēks sāka atkal strādāt savu darbu, un saulei bija jāatzīstas, ka vējš tomēr ir stiprāks.

Ziemā atkal sals gribēja atriebties cilvēkam un uzsūtīja tādu aukstumu, ka cilvēkam, pat iMabā sēžot, bija kažoks jāvelk mugurā. Cilvēks nu atkal atminējās vēju un sacīja: „ Kaut jel vējiņš sāktu pūst, tad ari mākoņi sāktu staigāt un aukstums taptu mazāks. ”

Nu ari sals redzēja, ka vējš ir par to stiprāks un ka ar to tas nevar spēkoties. Cilvēks varēja mierīgi braukt uz mežu un strādāt savu darbu. Satiekoties ar sauli, vējš sacīja: „ Stiprāks ir tas, kas nelielās ar savu spēku. Tikai darbā var redzēt, kam ir vairāk spēka. ”

Šīs pasakas mācība vēsta, ka ne vienmēr tas, kurš ārēji ir stiprākais, ir efektīvākais, un kopējā sadarbībā var iegūt labāko rezultātu. Visi dabas spēki ir cienījami un godājami. Arī mūsos mīt dabas spēki, neviens no tiem nav ne pārāks, ne labāks, ne sliktāks. Katrs no tiem ir pielietojams noteiktā dzīves situācijā. Mums ir jāiemācās tos cienīt un pielietot tad, kad to vajag. Minētos trīs dabas spēkus var salīdzināt ar cilvēka rakstura īpašībām. Sauli - ar mīlestību un gādīgumu, salu - ar dusmām un agresivitāti, vēju var salīdzināt ar mērenību. Pārlieka aizraušanās ar mīlestību un aprūpi, agresivitāti un dusmām var novest pie sliktām sekām, tāpēc vēja klātbūtne vajadzīgajā brīdī var „atdzesēt” vai „sasildīt”. Lielākoties pasakās ietvertā mācība pieaugušajiem ir viegli saprotama, un, tā kā mēs to saprotam, varam pastāstīt arī bērniem. Ļoti svarīgi ir runāt ar bērniem, neatstāt viņus vienus pašus ar jautājumiem.

Par iztēli un fantāziju

Katram no mums, gan lieliem, gan maziem, piemīt fantāzija. Tieši fantāzija un iztēle palīdz formulēt nākotnes tēlus. Mūsu dzīvei un dzīvībai ir svarīgi, lai nākotnes tēli būtu pozitīvi, skaisti un vērtīgi. Pasakas ne tikai attīsta fantāziju, bet arī nedirektīvi, pastarpināti to disciplinē. Mūsu fantāzijas tēli ir mūsu dzīves, mūsu nākotnes programma. Pasakas, kas iztēlē ir atnākušas pie mums, piepildās. Tā notiek, jo mūsu domas, metaforiski attīstītas pasakā, pievelk kā magnēts. Tās pievelk iespējas un notikumus. Domas ir materiālas, un piepildās gan negatīvās, gan pozitīvās. Mums ir ļoti jāuzmanās no savām domām, jādomā apzināti. Ja mēs apskatāmies apkārt, viss, ko mēs redzam, kādreiz bijis kāda doma. Arī mobilie telefoni un internets kādreiz bijuši kāda iztēles auglis. Tāpēc cilvēks, kurš rada pasaku un to pieraksta, rada milzīgu radošu spēku. Domu spēks, kas iemiesojies matērijā, veido mūsu apkārtējo pasauli.

Mēs nevaram radīt ko tādu, kā mūsos nav. Tātad, ja mēs iztēlē radām to, kas mūsos jau ir, mēs to varam arī īstenot. Pasakas, stāsti un fantāzijas, ko saceram, ne tikai atspoguļo mūsu iekšējo realitāti un problēmas, kas mūs nomāc, bet arī aktivizē zemapziņas procesus, kas veicina personības attīstību un spēju atrisināt grūtas situācijas.

Vecāki bieži vien skeptiski skatās uz bērnu fantāzijām, nosaucot tās pat par meliem. Mums, pieaugušajiem, ir grūti pieņemt fantāzijas, jo esam pārāk iegrimuši sociālajā transā, savās problēmās. Tāpēc cenšamies „novilkt” bērnus sev blakus, nereti sakot, lai viņi nolaižas no savām fantāzijām. •

Fantazēšana, savas dzīves modelēšana un savas pasakas uzrakstīšana uzlabo psihisko veselību. Jo līdzsvarotāki un brīvāki cilvēki kļūst, jo vieglāk tiek galā ar dzīves grūtībām. Pieaugušie varētu pacelties līdz bērna fantāzijas līmenim, tādējādi iegūstot papildu garīgo spēku. Pasaka mums dod vaļu fantazēt. Kā piemēru minēšu latviešu tautas pasaku “Meli bez gala”.

Meli bez gala

Klausieties, ko stāstīšu. Redzēju divus ceptus gaiļus pa gaisu skrienot, viņi skrēja ļoti ātri, un vēders bija pret debesīm un muguras pret zemi.

Viena smēdes lakta un dzirnakmens pārpeldēja pār Daugavu gluži lēnām, un varde, otrā malā tupēdama uz ledus gabala, apēda divus lemešus, tas bija tieši Jāņu dienā.

Un tur trīs vīri - tie gribēja dzīvu zaķi noķert. Viņi gāja uz koka kājām: pirmais bija akls, otrais mēms, bet trešais nevarēja ne kājas pakustināt. Bet aklais pirmais ieraudzīja zaķi, mēmais pateica klibajam, bet klibais viņu sagūstīja.

Citi gribēja pa sausu zemi ar kuģiem braukt, viņi brauca pa rudzu un miežu tīrumiem, kamēr tika uz augsta kalna, tur tie visi noslīka. Vēzis suņa vietā dzina zaķi, un uz jumta gala gulēja govs, kas pati bija tur uzkāpusi.

Un tai zemē mušas tik lielas kā pie mums kazas.

Bet nu vajag logus attaisīt, lai meli var izskriet ārā.

Šī pasaka ļauj fantazēt par lietām, kuru nav. Fantāzija atbrīvo cilvēkā uzkrājušos ikdienas spriedzi. Pasaka beidzas ar vārdiem, ka vajag atvērt logus, lai meli tiek ārā. Tad līdz ar meliem pazūd arī uzkrājusies spriedze. Pasaka nosaka robežas: ir savs laiks fantāzijai, un tagad pietiks, veram vaļā logus - ir pienācis laiks kaut kam citam.

Pasakā izmantoti absurda elementi, kas, balstoties uz veselo saprātu un dzīves pieredzi, neeksistē. Absurds kā žanrs pastāv jau trīssimt gadu. Paši lielākie absurda meistari, bez šaubām, ir bērni. Viņi bez problēmām savieno nesavienojamas lietas, rada jaunus tēlus un spēlējas ar tiem. Saprātīgie pieaugušie bērniem norāda uz kļūdām un saka, ka tas nav iespējams, ka nevajag melot un nevajag izdomāt. Tomēr tieši izfantazētas lietas un absurds uz visu liek raudzīties citādāk, redzēt pasauli no citas puses un, iespējams, atklāt ko tādu, kas agrāk nav bijis zināms.

Jevgēnijs Kļujevs grāmatā „Starp diviem krēsliem” raksta: „ Viss, kam ir tiesības būt, eksistē tikai tāpēc, ka neeksistē tas cits, kura nav. Esošā cena ir neesošā neeksistence. Bet tas savukārt atrodas kaut kur tepat tuvumā.

Un robeža starp tiem ir loti šaura, šaurāka, nekā jūs domājat. Ja vien jūs vispār domājat par tādām lietām... Un, lūk, kas ir interesanti: pietiek ar mazāko sašūpošanos, apstākļu pārsvaru - un viss var pēkšņi mainīties, var notikt pavisam savādāk. Neesošais ieņems esošā vietu un eksistēs. Un ar jums nekad nenotiks tas, kas varēja notikt, ja nebūtu šī pārsvara par labu neesošajam. Ir tāds brīdis, kad visas iespējas ir vienlīdzīgas un katra no tām ir koncentrējušas uzmanību — un katra tikai gaida savu stundu... ”

Autors mums grib teikt, ka eksistē reālais un iespējamais. Materiālā pasaule ir veidota no iespējām, kas ir materializējušās. Un, ja tas tā ir, tas nozīmē, ka cilvēka fantāzijas ir iespēju ģenerēšana un nākotnes modelēšana. Mūsos esošais radītājs var palīdzēt atdzīvināt un piepildīt mūsu ikdienu. Mūsu iekšējais radītājs ir atbildīgs par to, uz kuru pusi svērties svaru kausiem - pierastā, loģiskā un saprotamā vai jaunā, vēl neizzinātā virzienā. Doma, ko izteicis Jevgēnijs Kļujevs, formē mūsu personības daļu - radītāju.

Bieži vien dzīvē gadās, ka iestrēgstam situācijās, savās domās un uzskatos, lai apzinātos situācijas absurdu, smieklīgumu. Kad cilvēks savā dzīvē nepārtraukti staigā pa apli, situāciju vajag novest līdz absurdam, lai

ieraudzītu tās bezjēdzību. Pēc tam dažs labs sit sev pa pieri, teikdams - Ak, kāds es biju muļķis, ka neredzēju to iepriekš!

Fantāzija un situāciju novešana līdz absurdam, pirmkārt, palīdz atbrīvot domas no ierobežojošiem stereotipiem un, otrkārt, brīdina no attīstības strupceļiem. Piemēram, dzīves situācijā iesprūdušam cilvēkam var pateikt, kā teicis Kļujevs, - var jau, visu dzīvi nodzīvot tējkannā, bet -vai ir vērts? Tas viss ir ļoti nepieciešams audzināšanas procesam. It īpaši pieaugušo audzināšanas procesam, jo mēs ļaujam vai aizliedzam bērniem fantazēt. Kad bērns pārlieku daudz fantazē jeb, kā saka pieaugušie, sāk melot, tad ir jāieklausās bērnā. Kaut kas viņa dzīves konkrētajā posmā iet greizi, kaut kas viņam ir par daudz, tāpēc viņš ir ķēries pie meliem. Kad kontaktējamies ar bērnu, mēs viņu redzam, jūtam un sadzirdam, mēs varam saprast, kā viņam ir par daudz un kā mēs, vecāki, varam palīdzēt.

Vecāki kopā ar bērniem sarežģītu dzīves situāciju var pārvērst par absurdo ideju ģenerēšanas sacensību, līdzīgi kā iepriekš minētajā pasakā par meliem. Piemēram, ļaujiet bērnam piemelot pilnu istabu ar meliem un, kad istaba būs pilna, atveriet logu, lai melus izlaistu laukā. Pēc šādas emociju un stresa izlādes būs vieglāk nonākt līdz patiesībai un grūtās situācijas atrisinājumam.

Pasaka kā audzinātājs

Pasakai audzināšanas aspektā ir īpaša, viegli uztverama iedarbība, tā nerada liekas emocijas, neaizvaino un norāda uz problēmu vai lamatām gan tieši, gan netieši. Mācību materiāla pasniegšana pasakas formātā audzinošo ietekmi padara mazāk autoritāru, aktivizē iztēles resursus un paplašina apziņas robežas. Audzinošas morāles, autoritāri norādījumi, pozīcija „no augšas” bērnam un arī pieaugušajam, kurš ir šāda dialoga dalībnieks, var radīt protestu, noliegumu un nepatīkamas emocijas. Tāpēc pasakas pozīcija „no malas” irekoloģiskāka,jo nerada liekas emocijas, ļauj cilvēkam pašam vērtēt, domāt, analizēt un nonākt līdz secinājumiem. Pat ja secinājumi nebūs tieši tādi, kā vecāki, moralizētāji, ir gribējuši, tie būs secinājumi, kādus bērns ir spējīgs izdarīt.

Kā piemēru minēšu sūfiju līdzību par slinkajiem brāļiem. Sūfisms ir askētu kustība islāmā, sūfisma praktizētāju mērķis ir maksimāla tuvība Dievam, kas tiek sasniegta ar pašattīrīšanos un mīlestību .

Slinkie brāļi

Reiz dzīvoja kāds čakls zemnieks, kuram bija trīs dēli, bet dēli bija slinki un alkatīgi. Pirms nāves zemnieks sasauca savus dēlus un pateica, ka viņš atstāj viņiem mantojumā savu lauku un kaut kur laukā ir noglabājis dārgumus. Ja dēli lauku uzraks, dārgumus atradīs.

Līdzko zemnieks nomira, dēli devās uz lauku un pārraka to gan vienā virzienā, gan otrā, bet dārgumus tā arī neatrada. Brāļi nolēma, ka tēvs savā. dāsnumā bagātības būs izdalījis, un pārtrauca meklējumus. Bet tad viņiem ienāca prātā doma - ja reiz lauks ir uzrakts, tad tajā var kaut ko iesēt. Brāļi laukā iesēja gfaudus un pēc vairākiem mēnešiem novāca bagātīgu ražu. Pārdevuši novāktos graudus, viņi kādu laiku varēja nedomāt ne par ko, jo naudas kādam laikam pietika. Kad atkal sāka aptrūkt līdzekļu, brāļi atcerējās par tēva vārdiem un nolēma lauku uzrakt vēlreiz, bet šoreiz vēl cītīgāk, jo varbūt kaut ko bija palaiduši garām. Cītīgi pārraka to vēlreiz un, nekā neatraduši, nolēma to apsēt atkal. Un atkal pēc kāda laika novāca ražu. Tā šie cilvēki pamazām sāka atpazīt gadalaikus, sāka pierast pie darba un saprata, kādu bagātību tēvs viņiem ir atstājis.

Šī līdzība vēsta, ka skolotājam (tēvam), kurš ir sastapies ar skolēna nepacietību, apjukumu un slinkumu, skolēns (bērns) ir jārosina uz darbību, kas palīdzēs viņam attīstīties. Izlasot pasaku, pirmajā brīdī varētu likties, ka tēvs ir nežēlīgs, jo melo un dēliem apgrūtina dzīvi. Bet ikviens vecāks zina, ka audzināšanas process ir pietiekami grūts un bieži vien ir jāpieņem pirmajā brīdī šķietami nepopulāri, nesaudzīgi lēmumi. Ja apzināmies sekas un saprotam, pie kā var novest konkrētā darbība, tad vietā ir teiciens: mērķis attaisno līdzekļus. Pasakas mācība: vecāki var pieņemt nepopulārus lēmumus, nejūtot vainasapziņu, ja saprot, pie kāda rezultāta lēmums novedīs. Pasakā attaisnojas sena tautas gudrība: darbs dara darītāju. Jāiemācās ne tikai darīt darbu , bet arī izprast pasaules kārtību, tāpat kā pasakā dēli iemācījās atpazīt ga

dalaikus.

Ja izprotam pasaules kārtību, varam redzēt savu vietu pasaulē. Ja mums ir vieta pasaulē, varam dot pasaulei un saņemt no tās pretī -sēt un novākt ražu. Tā ir patiesā bagātība, ko tēvs atstājis.

Pasaka kā audzinātājs ir arī visiem zināmā pasaka par rausi. Šajā vienkāršajā pasakā, kas sastopama daudzu tautu folklorā, ir apslēptas daudzas mācības.

Pasaka par Rausi

Reiz saimniece ņēma sviestu un sauju miltu un nodomāja izcept varenu rausi. Liekot uz lizes, rausis izskatījās tik garšīgs, ka saimnieces septiņiem bērniem un vectēvam siekalas saskrēja mutē. Rausis to visu redzējis un sācis domāt, kā no tiem atsvabināties.

Beidzot, kad saimniece rausi izvilkusi drusku apskatīties, tas nolēcis no lizes un skrējis uz durvju pusi. Durvis bijušas vaļā, jo bijusi karsta diena. Rausis izripojis pa tām ārā, tad pa ceļu projām, pats nezinādams, kur. Saimnieces septiņi bērni ar vectēvu skrējuši rausim pakaļ, bet nevarējuši to panākt.

Paceļam viņš saticies ar gaili, kurš saucis, lai viņu pagaidot. „Kad saimniece, viņas septiņi bērni un vectēvs mani ķerdami nenoķēra, kur tad vēl tu? ” teica rausis un ripoja tālāk.

Tad viņš saticis pīli, kura saukusi, lai šās pagaidot, bet rausis atteicis: „Kad jau saimniece, viņas septiņi bērni, vectēvs un vēl gailis ķerdami nenoķēra, kur nu vēl tu? ”

Tad viņš saticis skroderi, kurš tāpat saucis, lai pagaidot, bet rausis atbildējis: „ Kad jau saimniece, viņas septiņi bērni, vectēvs, gailis un pīle ķerdami nenoķēra, kur nu vēl tu? ”

Beidzot viņš saticis cūku, kura piedāvājusies uz sava deguna aiznest. Rausis tā bijis ar mieru, bet, tiklīdz tas uzsēdies uz cūkas deguna, cūka to tūliņ apēdusi.

Pasaka sākas ar to, ka kaut kas tiek radīts - tiek izvēlētas izejvielas un gatavots rausis. Lai tas būtu gatavs, kāds laiks jāpavada krāsnī. Saimniece iedarbina savu fantāziju un paredz, sajūt ar visām maņām, ka rezultāts būs labs - rausis būs garšīgs.

Uz šo pasaku varam skatīties no dažādiem aspektiem. Pirmais aspekts - rauša dzīves jeb eksistences būtība. Gribi vai negribi, rauša potenciāls ir būt apēstam - būt pēc iespējas garšīgākam. Rausis no savas būtības gribēja aizbēgt, turklāt vēl negatavs. Lai kā mēs bēgtu no savas misijas, nekur tālu neaizbēgsim, tik un tā mūs apēdīs. Simboliski skatoties, mūsu misija ir kalpot kādam mērķim, būt vajadzīgiem, noderīgiem, gataviem, garšīgiem, baudāmiem, realizēt savu potenciālu vislabākajā veidā. Kad esam negatavi kā rausis, diez vai esam baudāmi, diez vai savā dzīvē varam realizēties tam, kam esam paredzēti. Ja rausis netiek apēsts, tas sakalst vai sapūst, un neviens neteiks, ka tas bija garšīgs un labs.

Otrs aspekts - rauša bēgšanas ceļš. Varam nojaust, ka rausis ir iedomīgs un pašpārliecināts. Ja esi nolēmis bēgt, tad skaties, ar ko savā ceļā sastopies! No vecmāmiņas un viņas mazbērniem esi aizbēdzis, no gaiļa, pīles un skrodera arī, bet tad ceļā gadās cūka, kura ir ļoti laipna, pat piesakās pavizināt uz sava deguna. Un rausis savā pašpārliecinātībā ir tik naivs, ka nemaz nenojauš briesmas. Nemaz nepamana, ka zem cūkas deguna, ko ir ieraudzījis kā labu transporta līdzekli, atrodas mute, kas ir pilna ar siekalām, vien skatoties uz apaļo rausi.

Šī pasaka māca būt modram, atpazīt cūkas vai arī, kā citu tautu pasakās minēts, lapsas, kas apēd rausi. Nedrīkst uzticēties saldajiem vārdiem, visu laiku jāsaglabā modrība, nedrīkst ļauties vilinošiem, daudzsološiem tekstiem. Domā, ko dari! Daudzas, cita citai sekojošas veiksmes, tāpat kā rauša vairākkārtējā veiksmīgā izbēgšana, cilvēku iemidzina, padara par pašpārliecinātu nejēgu. Ir svarīgi apzināties un novērtēt savas veiksmes, balstīties uz savu pozitīvo pieredzi, bet vēl svarīgāk ir iemācīties dzīvē atpazīt tos cilvēkus un situācijas, kas mūsu dzīves ceļā nāk pretī, un sadzirdēt, vai tas, ko tās sola, ir vērtīgs un izmantojams vai arī tās ir lamatas. Dzīvē bieži saskaramies ar situācijām, kas sola ātrus pseidolabumus. Lamatās iekrītam arī mēs, pieaugušie, un bieži vien attopamies, kad ir jau par vēlu - esam laupītāja vēderā.

Rādītājs - postītājs

Harmonisks cilvēks ir kā radītājs, un disharmonisks - kā postītājs, grāvējs. Dzīvē ar radīšanas un posta spēku sastopamies bieži. Vislabāk šos spēkus atpazīstam citos cilvēkos, it sevišķi, kad grāvējs iedarbojas uz mums. Tam labs piemērs ir jau iepriekš minētā pasaka par vistiņu Raibīti, kad pelīte priekšnieka, kaimiņa, dzīvesbiedra vai bērnu izskatā rīkojas pretēji mūsu ieskatiem un mērķiem un sagrauj cerības. Citu cilvēku uzvedības graujošo ietekmi jūtam un nosodām, bieži vien nepamanot, ka tā ir pašu izprovocēta - mūsos mītošais graujošais spēks ir pamodinājis otrā cilvēkā esošo graujošo spēku.

Katrā cilvēkā mīt radošā daļa un graujošā daļa, tās nepārtraukti mijiedarbojas ar visu apkārtējo pasauli. Karls Gustavs Jungs rakstīja par mūsos mītošo ēnas daļu. Cilvēks pēc tā, kā viņš jūtas, var pateikt, kas konkrētajā brīdī ir „saimnieks mājās” - viņa radošā vai postošā daļa jeb ēnas puse. To, kā cilvēks dzīvo, kā viņš jūtas, ko pārdzīvo un kā izturas pret citiem cilvēkiem, var ieraudzīt kategorijās - mūsu iekšējais radītājs un mūsu iekšējais grāvējs. Iekšējais grāvējs nodara sāpes un diskomfortu apkārtējiem, arī priekšmetiem un videi. Iekšējais radītājs rada, sagādā prieku citiem, sev apkārt rada harmoniju un komfortu, saudzē visu apkārtējo. Grāvējs gan apzināti, gan neapzināti nodara postu arī savai veselībai un attīstībai. Iekšējais radītājs attīra savas domas, disciplinē jūtas, rūpējas par savu veselību. Mēs nevaram pilnībā atbrīvoties no savas ēnas - tāpat kā pasaulē ir diena un nakts, mums ir gaišā un tumšā puse. Mēs varam tikai iemācīties to kontrolēt, lai postītājs patvaļīgi „neizslēgtu gaismu” tad, kad mums tā visvairāk vajadzīga. Šo divu speķu iedarbība ir redzama tautas pasakā.

Ziemelis, vējš un viesulis

Ziemelim kādreiz bijuši divi dēli: viens miermīlīgs, bet otrs nikns. Miermīlīgajam tēvs devis vārdu Vējš, bet niknajam - Viesulis. Reiz tas abus iesaucis savā pilī, katram devis trīs zelta dukātus un teicis: „Še jums katram trīs zelta dukāti, ejiet pasaulē nopelnīt citus trīs dukātus. Kurš pirmais ieradīsies mājā ar nopelnītiem dukātiem, tam atdošu savu pili. "

Abi brāļi kādu gabalu gāja runādamies, tad krustceļā izšķīrās. Pirmajā dienā Vējš nolīdzis pie saimnieka labību no pelavām tīrīt. Pats saimnieks ar riešķi tīrījis labību, bet Vējš visas pelavas aiznesis norādītā vietā. Tie izvētījuši labību, saimnieks par labu pakalpojumu Vējam iedevis zelta dukātu, tad šis devies tālāk meklēt citu saimnieku un darbu. Nu viņš nolīdzis pie meldera griezt dzirnavas. Vējš griezis dzirnavas veselu dienu, un melderis samalis visu maļamo. Vakarā melderis iedevis tam zelta dukātu, tad šis devies tālāk meklēt citu saimnieku un darbu. Tas drīz vien saticis kuģinieku, kam jābrauc uz svešu zemi pēc mantām. Vējš it mierīgi aizdzinis kuģi uz norādīto vietu un atkal atdzinis mājā. Kuģinieks par to iedevis viņam zelta dukātu. Vējš nu pēc tēva noteikuma nopelnījis trīs zelta dukātus un steidzies uz māju.

Otram brālim Viesulim klājies pavisam slikti. Pirmajā dienā tas arī atradis saimnieku, kuram jāvētī labība. Sis tūlīt pieteicies par palīgu, pieprasīdams zelta dukātu kā dienas algu. Labi, saimnieks to arī apsolījis, un abi sākuši vētīt. Bet, tikko Viesulis pūtis, piedarba jumts pacēlies gaisā un labība ar visām pelavām izklīdusi pa visu pasauli. Saimnieks, to redzēdams, apskaities un teicis: „ Tu nestrādā pēc līguma. Samaksā man vienu zelta dukātu par padarīto skādi, tad vari iet, no kurienes nācis. ” Nekā darīt. Viesulis iedevis zelta dukātu un aizgājis meklēt citu saimnieku. Otrā dienā tas saticis melderi, kuram daudz jāmaļ. Sis nu apsolījies par zelta dukātu samalt visu labību. Bet te atkal nelaime. Tikko Viesulis sācis pūst, tūlīt nolūzuši dzirnavu spārni un jumts aizsviests pa gaisu gaisiem. Melderis, to redzot, apskaities un teicis: „ Tu nestrādā pēc līguma. Samaksā man vienu zelta dukātu par padarīto skādi, tad vari iet, no kurienes nācis. " Nekā darīt. Viesulis atdevis zelta dukātu, tad gājis meklēt citu saimnieku un darbu. Trešā dienā tas saticis kuģinieku, kam jābrauc uz svešu zemi pēc svešām mantām. Tie arī nolīguši par vienu zelta dukātu. Bet atkal nelaime. Tikko Viesulis sācis pūst, kuģis tūlīt krastā, un ar braukšanu nekā.

Kuģinieks, to redzot, apskaities un teicis: „ Tu nestrādā pēc līguma. Samaksā man vienu zelta dukātu par padarīto skādi, tad vari iet, no kurienes nācis. ” Nekā darīt. Viesulis izņēmis pēdējo tēva doto dukātu un atdevis to kuģiniekam. Viesulim nekas neatlicis, kā pavisam bez naudas steigties uz māju pie tēva.

Vējš tēvam parādījis trīs nopelnītos dukātus, bet Viesulis nav varējis parādīt pat tēva dotos.

Tēvs atdevis pili Vējam, teicot: „Prātīgais arvien vairo labumu. ” liet Viesuli aiztriecis pasaulē, teicot: „ Kas neprātīgs, tas viegli izkaisa to, kas virtam jau ir. ”

Viesulis vēl tagad klejo pa pasauli bez pajumtes.

Mūsos dzīvo abi brāļi - gan radītājs, gan postītājs. Tēva dotos trīs dukātus varam salīdzināt ar radošo potenciālu, kas ielikts pūrā, un tikai mēs paši atbildam, kā to izlietojam. Kā vējš - ar prātu un vairojam dubultīgi -vai kā viesulis - straujas dabas un neprātīgas rīcības dēļ pazaudējam arī to, kas iedots. Uzdevums izaudzēt iekšējo radītāju un kontrolēt grāvēju . Jāpieņem, ka mūsu būtībā ir arī grāvējs un jāuzņemas atbildība gan par viņa rīcību, gan par rīcības sekām.

Pasakā abiem brāļiem ir padarāmi trīs darbi: jāattīra graudi no pelavām, jāsamaļ milti un jāpārvieto kuģis ar precēm no vienas vietas uz otru. Pirmā darba simboliskā nozīme mums ir iekšēji jāattīrās . Graudi jāattīra no pelavām, lai mūsu domas būtu tīras un nodomi būtu atbrīvoti no nevajadzīgā un nevērtīgā. Ir jāiemācās atdalīt graudus no pelavām, tas ir uzdevums, kas cilvēkiem jāveic ne vienu reizi vien. Visa dzīve ir pilna ar situācijām, kad jāpieņem lēmumi, jāizšķiras par to, kas ir labs un vērtīgs, bet kas nederīgs. Darbu var iemācīties, to darot. Tēvs palaiž dēlus pasaulē, lai viņi iemācās lietas, kas turpmākajā dzīvē noderēs un dos augļus.

Otrs uzdevums: jāsamaļ graudi. Simboliski mūsu domas tiek samaltas - apjēgtas un izprastas. Samaltas domas kļūst jēgpilnas, samalti lēmumi ir jēgpilni, tiek pieņemti apzināti. Trešais dēlu uzdevums ir nogādāt kuģi ar precēm uz noteiktu vietu. Simboliski to var uztvert kā gatavu domu vai darbu nogādāšanu līdz klausītājam, realizācijai. Nedrīkst pārsteigties un nedrīkst arī palikt krastā. Ar visu, ko esam sagādājuši iepriekš, jānokļūst pie mērķa, jābūt īstajā laikā un īstajā vietā, jāpasaka sava doma, jārealizē sava ideja. Tad gala rezultātā ir alga, kas gan pasakās, gan dzīvē tiek maksāta par padarīto darbu.

Ir svarīgi, lai arī mēs, pieaugušie, attīrītu savus graudus no pelavām, mācītos un saņemtu balvu par paveikto darbu. Ja bērni redzēs, ka viņu vecāki atzīst savas kļūdas un ir cilvēcīgi, viņiem nevajadzēs pārcilvēcisku

spēku, lai varētu atbilst vecāku pārcilvēciskajām gaidām.

Pasaule ir duāla. Ir diena un nakts, ir gaisma un tumsa, ir labais un ļaunais. Kā uz divām medaļas pusēm var paskatīties arī uz cilvēku īpašībām -vienā pusē slinkums, otrā čaklums, vienā skopums, otrā dāsnums, vienā taisnīgums, otrā netaisnīgums.

Jau iepriekš minētajā līdzībā par slinkajiem dēliem ir redzams, kā dēlu postītājs - slinkums un skopums - tiek transformēts un kļūst par radošo daļu - čaklumu un jaunām prasmēm. Mēs nevaram izvairīties no savas ēnas, bet mēs varam to transformēt. Spēku un enerģiju, kas ilgu laiku ir ieguldīta, lai barotu slinkumu, varam mācīties ieguldīt, lai barotu čaklumu.

Ticība rada iekšējo radošo spēku. Pasakā par īliņu ir redzama īliņa ēnas puse - „nevaru, nav spēka”. Pasakā vecais vīrs simbolizē cilvēka radošo spēku, kas nodrošina ticību sev.

Pasakas sākumā redzam to, kādās grūtībās nonācis jauneklis. Citēšu pasakas fragmentu.

Sen, vecos laikos pie saviem vecākiem dzīvoja viens dēls vārdā īliņš. Viņš bija veselīgs un stiprs. Bet reiz viņš uzlīda rijas krāsns augšā un no tā brīža palika tik nespēcīgs un gaudens, ka nevarēja ne no vietas pakustēties, un sagulēja krāsns augšā vairākus gadus.

Reiz jaukā vasaras dienā, kad visi mājinieki bija aizgājuši pie siena un īliņš viens pats sēdēja krāsns augšā, ienāca vecs nabags, sacīdams: ..Dievs palīdz! īliņ, atmet no Dieva puses kaut ko nabadziņam! ”

„ Es tev. nabadziņ. labprāt dotu, kas tikai vien man ir, bet nespēju no krāsns augšas nokāpt: ej tādēļ pats kambarī, tur atradīsi gan raušus, gan gaļu, gan pienu, gan alu. Dzer un ēd, cik sirds vēlas! ”

Nabags iegāja kambarī un labi noēdās; pēc tam ienāca atpakaļ rijā un sacīja īliņam: „Pateicos, dēliņ, par tavu labo sirdi, ka paēdināji izsalkušu ar to, ko Dievs bija svētījis. Paldies, paldies tev! Bet saki, dēliņ, kādēļ nekāpi no krāsns augšas zemē? ”

„Ai, vectēv, sengadiem te jau sēžu - nejaudu nokāpt, un neviens pats nespēj man palīdzēt. ”

„Nu mēģinijele! Varbūt nokāpsi arī. ” „Ja tu liec, mēģināšu arī!” Pamēģināja vienreiz, jau pacēlās uz ceļiem. Pamēģināja otrreiz, jau izcēlās kājup. Kā mēģināja trešreiz, tā no krāsns zemē un staigāja... Izgāja abi laukā, nabags sacīja: „Klausies, mans dēliņ, ko tev pateikšu. Uzcelsim te pagalmā lielu akmeņu stabu! ”

„ Kam gan mums tāds akmeņu stabs? ” īliņš vaicāja. Vecais atteica: ,,Cel tikai, gan vēlāk nojēgsi, kādēļ!"

Tad abi ņēmās un ātri jo ātri uzcēla stabu. Nu nabags sacīja īliņam: „Saņem stabu un apgriez to riņķī!”

īliņš kampa stabu, saņēma spēkus un apgrieza visu pasauli riņķī. „Nē, manu dēliņ, tas ir par daudz!” vecais ieteicās. „ Tikai tādu spēku vien tev došu, ka paschilē neviens tevi nepārspētu, vairāk nē. ”

„ Pateicos tev, vectēv, par tik lielu labdarību! ” sacīja īliņš.

„Ne par ko nav jāpateic, mans dēliņ! Tas par to, ka nabagus neatstum. Lai gan par nabagu izlikos, tomēr neesmu nabags — Dievs mani sūtīja tev palīdzēt. ” To sacījis, vecais tūdaļ pazuda.

Nu īliņš gāja pasauli apskatīties. Un kam atkal gan netiksies ieelpot tīru gaisu, ja tik Ugu laiku mājā nosēdējis?

„ Bet pag, ” Iliņš iedomājās, „ tukšām rokām pa pasauli staigāt būtu kauns. Paldies Dievam, ka varu atkal staigāt un strādāt, tādēļ aiznesīšu siena pļāvējiem azaidu. ”

Domāts - darīts. Viņš saņēma vienā rokā alus mucu, otrā gaļu un pienu, apakš rokas atkal maizi, raušus un aizgāja pie siena pļāvējiem. Strādnieki, ieraudzījuši īliņu ar azaidu, tecēja viņam pretim un gavilēdami priecājās, ka īliņš nu staigā un vēl tik smagu nesamo panes.

„Saki.jele, īliņ, kā tu izveseļojies? ” viens par otru apvaicājās, īliņš arī izstāstīja galu no gala, kā noticis, pēc tam sacīja: „Jūs tagad ēdat, bet es iešu apskatīties pa pasauli. ”

īliņš uzkāpa uz krāsns un palika tur. Cik bieži ar mums, cilvēkiem, notiek kas līdzīgs? Nevaram pakustēties, nesaprotam, kas ar mums noticis, ir uznākusi depresija. Varam dusmoties un vainot sevi jeb krāsni, neko nevar padarīt. Pasakā nāk palīgā vecais vīriņš, kurš saka, lai jauneklis ceļas un kāpj zemē. īliņš cēlās vienreiz, cēlās otrreiz, trešo reizi, un viņam izdevās.

Rijas krāsns sasilda telpu, kurā notiek darbi - graudu pārstrāde. Simboliski varam to uzskatīt par vietu, kas rada enerģiju mūsu domām, to pārstrādei. Cilvēka galvā ir neticība saviem spēkiem, bet var rasties arī tāda doma kā īliņam: „Ja tu liec, mēģināšu ar’.” Tad ir jādodas ceļā, lai izmēģinātu un pārbaudītu savu jauniegūto spēku. īliņš vairs nevar palikt mājās un nest azaidu uz lauku, viņam ir jārealizē sevi, jāiepazīst savs spēks un tā robežas. Spēku var pārbaudīt tikai darbos. Viņa iekšējais postītājs ļauj gulēt uz krāsns, piebarojumu dod arī pārējie saimes cilvēki, kuri īliņa sēdēšanu uz krāsns pieņēmuši par normu. Tomēr īliņa iekšējais radītājs saka - Celies, mēģini vēl, vēl un vēl. Es ticu, tev izdosies!

Transformācija pasakās

Mūsu dzīve ir pilna ar dažādām pārvērtībām. Ikdienā mēs tās pieņemam kā pašas par sevi saprotamas. Savas dzīves sākumā esam mazi bērni ar savām vajadzībām, interesēm, pieredzi un skatījumu uz dzīvi, tad paaugamies - esam pusaudži un nu esam kā citi cilvēki, mums ir citas vērtības, citas vajadzības, pat mazliet citādāks izskats. Pēc tam pieaugam -ir pavisam cita pasaule, dibinām jaunas attiecības, vecās vērtības vairs nešķiet aktuālas. Būdami pieauguši, vēlamies, lai notiek pārvērtības, lai izskatā vai vidē kaut kas mainās, tāpēc krāsojam matus, mainām apģērbu, dzīvokļus, mašīnas, mobilos telefonus. Pārvērtības notiek nepārtraukti un ļoti strauji, it īpaši mums apkārt esošajā dzīvajā dabā. Mainās gadalaiki, līdz ar to mainās augu valsts un dzīvnieku pasaule. Augi pavasarī iesējas un aug, rudenī nobriedina jaunas sēklas nākamajai dzīvībai un daži iet bojā. Citi, piemēram, koki, maina izskatu, mijoties gadalaikiem, un ir arī tādi, kas paliek pastāvīgi. Nākamie atkārto to pašu musturi, ko iepriekšējie. Tieši tāpat notiek cilvēku pasaulē. Un ja jau pārvērtības notiek neatkarīgi no mums, var rasties jautājums kāpēc bērniem īpaši jāstāsta par pārvērtībām? Jāstāsta tāpēc, ka bērns šos procesus vēl nav spējīgs izprast. Bērniem nav ne izteiktas laika, ne telpas, ne pasaules uztveres, tāpēc mums, pieaugušajiem, jāpalīdz bērniem to veidot. Pasaka var palīdzēt.

Brīnumpasakās dažādas pārvērtības ir pierastas. Pasaku valstība ir tuva dabai, tajā notiekošie procesi ir pielīdzināmi dabā notiekošajiem. Dabā notiekošas pārvērtības ir redzamas, saprotamas un izskaidrojamas. Bet cilvēka psihiskajā pasaulē notiekošās pārvērtības bieži vien pašam cilvēkam ir grūti izprast un izskaidrot. Cilvēki uzdod jautājumus: kas ar mani notiek? kāpēc man ir skumji? kādēļ pēc tam, kad esmu redzējis putnus aizlidojam, mani pārņem neizsakāms prieks, redzot tos atgriežamies? kāpēc lielos bērnus negribas laist prom no mājām? kāpēc grūti uzticēties citiem cilvēkiem? kāpēc ar vieniem cilvēkiem es jūtos tā, bet ar citiem citādāk? kāpēc gribas kontrolēt visu notiekošo? kāpēc gribas novērst likumsakarīgus notikumus? utt. Tāpēc, ka neesam izpratuši dabas un dzīves likumus, nevaram tos pieņemt, samierināties, nevaram atzīt savu bezspēcību mātes Dabas vai Dieva priekšā. Pasakās ir atbildes uz šiem un arī citiem jautājumiem.

Zināšanas par transformāciju sniedz arīzināšanas par maskām, kuras lietojam dažādās situācijās. Vecāki bieži sūdzas, ka bērni pie vecmāmiņas ir mīļi, bet, atnākot mājās, pārvēršas par tirāniem. Pirms bērnam uzbrukt ar pārmetumiem, vajadzētu paskatīties uz sevi un analizēt, ko bērns ikdienā redz, kādas vecāku maskas viņu audzina.

Pieaugušajiem arsenālā ir ne mazums masku. Bērni to redz un atkārto, viņi savā attīstības laikā piemēra vecāku maskas un tikai pēc tam

,w

veido savējās. Kā mēs bērnam varam izskaidrot situāciju, kad mamma vai lēlis ir sapīcis un nelabiem vārdiem skaļi aprunā priekšnieku, bet, kolīdz pi iekšnieks piezvana, balss paliek mīksta, un viņš piekrīt kaut ko izdarīt vai arī pasaka, ka ir ļoti slims un nevarēs. Varam tikai nojaust, kas tādā brīdī notiek bērna dvēselē, ko viņš šādā situācijā liek aiz auss. Bērnam ir jāsaka, ka pārvērtības notiek realitātē, jāskaidro, kas tajā brīdī notiek iekšējā pasaulē: „Esmu ļoti dusmīgs uz priekšnieku, neapmierināts ar viņa lēmumiem, bet esmu no viņa atkarīgs un nevaru nedarīt, padusmošos un izdarīšu vai arī bezspēcības dēļ mānos. Viņš ir lielāks par mani, šoreiz es citādāk nevarēju.” Tad bērns saprot, kas patiesībā notiek. Viņš pamanīja neatbilstību, vienlaicīgi redzēja divus dažādus cilvēkus - dusmas uz priekšnieku un saldo balsi, runājot pa telefonu. Saņemot tādu paskaidrojumu, bērns saprot, ka notiek arī tādas pārvērtības un kāpēc. Masku krātuve mums ikdienā nemaz nekaitētu, varbūt mēs būtu labāk pielāgoti dažādām situācijām. Pasaku valodā runājot, varbūt cūka vai lapsa nemaz nebūtu apēdusi Rausīti, ja viņš būtu dziedājis kādu citu dziesmiņu, nevis to pašu, ko dziedāja gailim un pīlei. Izrādās, ka ne visiem ir vienādi motīvi, un mums ir jāredz, jādzird un jāsajūt, kāda maska konkrētajā situācijā jāuzliek. Vienmēr jāpatur prātā, ka no sevis nekur neaizbēgsi un, lai kā pārvēršamies, vienmēr vajag palikt pašiem, nevajag pazaudēt savu īsto seju, savu būtību.

Kā piemērs atbilstoša būs latviešu tautas pasaka „Lielā muša”.

Lielā muša

Kādu reizi dzīvoja muša, kas bija loti lepna par to, ka ir lielāka par visām citām mušām. Vienreiz viņa nosēdās un sāka sev adīt skaistus lapsenes svārkus, un teica: „Es esmu lielāka, un man irjābūtpar lapseni. ”

Tā nu viņa palika par lapseni. Noadīja melni dzeltenus svārkus, uzvilka, aizpogāja un pie sevis domāja - Nu es esmu lapsene. Tad pameta savas mušas un laidās dārzā pie lapsenēm. Lapsenes viņai prasīja: „Kas Tu tāda esi? ”

„Es esmu lapsene - par visām mazākā un lepnākā. ”

Bet lapsenes pat nepaskatījās uz viņu, tik ēda ābolus dārzā. Tad viņa ņēma un noadīja sev vēl svārkus un domāja — Palikšu par dzeguzi. Apvilka svārkus, aizlaidās uz pļavu un sāka lasīt tārpus. Dzeguzes viņai

prasīja: „Kas Tu tāda esi?”

„ Es esmu dzeguze — pati mazākā, bet lepnākā! ”

Bet visas dzeguzes aizlaidās. Tad nu viņa nolēma palikt par ērgli. Noadīja sev svārkus ērgļa krāsā un aizlaidās pie ērgļiem. Ērgļi prasīja: „Kas Tu tāda esi? ”

„Es esmu ērglis - par visiem mazākais un lepnākais!” Ērgļi aizlidoja, un muša palika viena pati. Satika cilvēku, un cilvēks prasīja: ,,Kas Tu tāda esi? ”

„Es esmu ērglis!”

„Nu kāds tu ērglis, ērglim tak ir bize, bet Tev nekā!”

„ Vai, kur es ņemšu bizi? Varbūt es esmu dzeguze? ”

Attaisīja virsējo pogu, nomauca svārkus, aizskrēja pie dzeguzēm un staigāja ar tām.

„ Vai zini, kas par lietu, māsiņ?” sacīja citas dzeguzes. „Jau tuvojas ziema, un mums visām būs jālaižas uz siltajām zemēm. ”

„ Vai, ” saķērusi galvu, sauca muša, „kur es varu tik tālu ar jums aizskriet? Man nav tik daudz spēka. ” Bet varbūt es esmu lapsene, - viņa iedomājās. Paņēma un nomauca savus svārkus no muguras un aizskrēja pie lapsenēm ar lapseņu dzelteni melnajiem svārkiem un lūdza, lai laiž pārgulēt.

„ Varētu pārgulēt arī, bet man pašai tūdaļ jāiet iekšā un jā kauj as ar savu vīru, ” atbildēja lapsene.

Ieskrēja lapsene iekšā un nu sāka ar savu vīru kauties un plēsties. Muša, pie durvīm stāvēdama, nobijās un nezināja, ko aiz bailēm darīt. Sāka nu muša bēdīgi domāt: „ laikam es esmu pati lielākā un pati labākā muša pasaulē. Labāk palikšu par mušu. ” Attaisīja svārkus, nomauca lapsenes svārkus nost, palika par mušu un aizskrēja pie mušām atpakaļ.

„Es esmu lielākā pārjums visām un atgriežos pie jums atpakaļ, jo, kur vien es biju, kādu vietu ņēmu, nekur man nebija tik labi un jauki kā pie savām mušām. ”

Nu visas mušas sāka smieties par viņu un teica: „Ja gribi pie mums dzīvot un pie citiem negribi, tad tu nedrīksti būt lepna un sēdēt uz zariņu in un visur augstāk par mums. ”

„Es jau arī vairs nespēju būt tik lepna, un nebūšu, ” atbildēja muša

Tā viņas visas salīga mieru un sāka dzīvot kopā. Citas mušas jau hi ja sataisījušas sev un viņai midzeni, tur viņas visas salīda un aizmiga, un gul vel šodien.

Lai nebūtu tāda situācija kā Lielajai mušai, nevajadzētu tik bieži pārvērsties. Tomēr bērnībā ir jāizdzīvo arī tāds posms, kad bērns piemēra dažādas maskas un izmēģina dažādas lomas. To nedrīkst nosodīt. Vecāki, zinot bērna tieksmi un vajadzību, bērnam var palīdzēt šo posmu vieglāk izdzīvot, ļaujot iejusties dažādās lomās, kopīgi analizējot, ko katra loma dod.

Tāpēc brīnumpasakās pārvērtības notiek ar jēgu - lai kaut ko izzinātu vai atrastu savu patieso seju, pārvarot grūtības. Patiesā seja vienmēr ir saistīta ar vērtību sistēmu, ar to, kam varonis tic, uz kurieni

tiecas, ko uzskata par labu un ko par sliktu. Mums dzīvē ir daudz masku, jo vienlaicīgi mums ir jābūt dažādās lomās. Tēva un mātes, brāļu un māsu, vecāku un bērnu, darbinieku un priekšnieku, draugu lomas. Tas ir tikai normāli, ja katrā no tām mums ir cits uzvedības modelis. Tas nozīmē, ka esam pielāgojušies dzīvei.

Ar bērnu apspriežot pārvēršanās fenomenu, mēs varam saprast, kādi

ir bērna pārdzīvojumi un viņa lomu konflikti. Kad bērns vēlas pārvērsties par Zirnekļa cilvēku, mēs varam pajautāt: „Tu gribi pārvērsties par Zirnekļa cilvēku-brīnišķīgi! Bet kādas īpašības tu iegūsi?” Iespējams, viņš atbildēs, ka iegūs lielu spēku, drosmi, taisnīgumu u. tml. Tad varam jautāt: „Kā tev šīs īpašības noderēs dzīvē? Kur tu tās izmantosi?” Iespējams, bērns savas spējas var izmantot, kopā ar mammu nākot no veikala, lai nestu iepirkumu maisiņu.

Ja kopā ar bērnu analizē pasaku par Lielo mušu, to var darīt dažādos aspektos. Var jautāt - kas mušai bija noticis un kāpēc viņai ienāca prātā sev darināt citus svārkus? Bērns, iespējams, atbildēs, ka muša nejutās līdzvērtīga, jutās pārāk atšķirīga, jo bija liela. Tad var jautāt - kas bija lapsenēm, dzeguzēm un ērgļiem, lai muša gribētu viņiem līdzināties? Bērnam varētu būt vairākas atbildes. Pēc tam var jautāt, kā muša var izmantot pārējo dzīvnieku īpašības. Varbūt aizlidot tālāk par visām vai atnest no tālākām vietām lietas, ko citas mušas nevar.

Bērnam var jautāt, kāda bija mušas lielākā kļūda, kāpēc neviens viņu īsti nepieņēma - ne lapsenes, ne dzeguzes, ne ērgļi. Kad uzsākam sarunu ar bērnu par šiem jautājumiem, varam saprast, kādas vērtības viņam konkrētajā brīdī ir aktuālākās. Analizējot to, kāda ir mušas īstā seja, var runāt arī par bērna īsto seju - kādbs gadījumos var izmantot pārvēršanos un kādos tomēr nē.

Pārvēršanās fenomens brīnumpasakās ir kā metamorfoze, kas notiek, piemēram, ar tārpu, kurš pārvēršas par kūniņu, lai pēc tam kļūtu par tauriņu, vai ar H. K. Andersena Nāriņu, kura pārdzīvoja vairākas pārvērtības, lai sasniegtu savu mērķi - iegūtu nemirstīgu dvēseli. Šīm pārvērtībām ir cita jēga nekā pasakā par mušu. Muša tikai piemērīja lomu, uzvelkot citus svārkus, bet brīnumpasaku tēli pārvēršas, iegūstot arī citas īpašības un spējas.

Metamorfozei ir īpaša jēga. Cilvēka dvēselē, raksturā un vērtību sistēmā ir pozitīvu pārmaiņu spēks. Tas ir tieši tas, kas cilvēkos var vairot ticību labajam un veiksmei.

Ir daudz piemēru, kā cilvēki ir spējuši radikāli mainīt savu dzīvi, savu vērtību sistēmu, ieradumus un raksturu, un tā ir kļuvusi par jaunu evolūcijas pakāpi.

Pasakas uzdevumi

Analizējot pasakas, mēs atšifrējam tajās ietvertos dzīves uzdevumus. Pasakās ar tiem jātiek galā varonim, bet dzīvē mums pašiem. Pārrunājot šos uzdevumus ar bērnu, viņam rodas skaidrāka izpratne par saviem dzīves uzdevumiem.

A ugšas un apakšas

Viens saimnieks izgājis uz lauka kāļus stādīt. Pie viņa pienācis velns un jautājis, ko viņš te darot. Saimnieks atbildējis: „ Kāļus stādu. ”

„ Vai es ar nevaru Tev par biedru būt? ”

Saimnieks nu bijis ar mieru, un nu divatā apsējuši lauku labi ātri. Tad viņi sākuši spriest, kam tie kāļi piederēšot, kad izaugšot. Nolīguši tā, ka kāļus dalīšot uz pusēm: saimniekam piederēšot tā daļa, kas zem zemes, bet velnam tā daļa, kas virs zemes. Kāļi auguši un bijuši ļoti lieli. Nekur nebijuši tik skaisti kāļi auguši kā še. Rudenī saimnieks un velns nu ņēmuši katrs savu daļu. Velns bijis ļoti noskaities, ka saimnieks viņu tā piekrāpis, un nodomājis, ka otrreiz viņu vairs tā nepiekrāpšot.

Nākošo gadu saimnieks gājis uz lauku miežus sēt. Atkal velns piesities par biedru un teicis, ka nu viņš ņemšot to daļu, kas zemē, bet saimniekam jāņem tā daļa, kas aug virs zemes. Saimnieks bijis ar mieru. Rudenī velns ar prieku atsteidzies pēc savas daļas, bet dabūjis tikai rugājus un saknes.

Velns, redzēdams, ka abas reizes ir galīgi piekrāpts, nospļāvies un vairs nekad pie saimnieka nav rādījies.

Pasakā apslēptā mācība saka:

• Ir jāpārzina lietas, par kurām pieņem lēmumus. Ja tev nav informācijas par veselo, skatoties uz daļām, tu vari kļūdīties. Ir jābūt izglītotam par notiekošo. Velns neko nezināja par to, ko saimnieks sēj, pat neinteresējās, kas no sēklām izaugs, viņš jau sējot domāja tikai par ieguvumu. Ir jādomā par ieguvumu, bet ir arī jābūt informētam par to, ko sēj un kādi augļi ir gaidāmi.

• Savā domāšanā esi elastīgs, katram uzdevumam ir iespējams jauns risinājums, neļauj, lai aizvainojums un dusmas nomāc lēmuma pieņemšanu. Attīsti sevī spēju prognozēt, analizē kļūdas, izdari secinājumus. Kad velns zaudēja pirmajā gadā un bija aizvainots, ka saimnieks viņu piekrāpis, viņš dusmās pieņēma lēmumu un, neizpētījis situāciju, atkal kļūdījās. Pasaka māca: neesi tuvredzīgs, paskaties uz veselo.

• Velnam vajadzēja ņemt vērā, ka, iespējams, viņš nav vēlams saimnieka tīrumā. Ja tā, tad negaidi, ka tev piedāvās labākos augļus.

Brīnumpasakās varonim uzdevumu uzliek kāds pasakas tēls: feja, burve, ragana, reizēm tēvs, māte vai biežāk pamāte. Lai veiktu pasakas uzdevumu, ir jāpieliek pūles. Kaut kas jāizdara, no kaut kā jāatsakās, kādam jāpalīdz, vārdu sakot, kaut kas jāpārvar. Uzdevums var būt saistīts ar nepatiku, pretestību vai spītību. Pasakās varonim ir jāpieveic kāds ārējs spēks, bet vienlaicīgi ir jāpārvar iekšējas barjeras, pretestība sevī. Ir jāpārvar bailes pirms došanās ceļā, pirms cīņas ar kādu no skata briesmīgu pretinieku. Visi pasaku uzdevumi ir domāti tikai tāpēc, lai varonis izaugtu, lai attīstītos viņa personība un griba, norūdītos viņa raksturs, lai viņš atklātu

pasauli, sevi, savas spējas, pasaules kārtību, atrastu vietu pasaulē un dzīves uzdevumus, savu misiju.

Katram pasaku varonim piemīt savas īpašības. Pasaku varoņi nav viennozīmīgi labi vai slikti, jo tas ir atkarīgs, no kāda skatpunkta skatāmies uz viņiem un viņu darbiem. Piemēram, ragana. Pirmajā brīdī viņa šķiet briesmīga un ļauna, bet, ja analizējam, sanāk, ka tieši mežā pie raganas pasaku varoņi iegūst lielu spēku un spējas darboties. Veicot raganas dotus uzdevumus, varoņi izaug. Pasakās ragana bieži vien ir kā skolotāja, kas varonim liek iet, meklēt un darboties. Viņa bārenītei liek mazgāt drēbes, gatavot ēdienu un atlasīt sēklas no pelniem. Tātad viņas rīcība varonei liek attīstīties. Simboliski ragana ir gan burve, gan dieviete, kura dzīvo uz abu iepriekš attēloto pasauļu - garīgās un sociālās - robežas. Ne velti tas, kurš nokļūst raganas valstībā, nokļūst burvības varā, mežs sāk atdzīvoties, parādās brīnumainas, neredzētas, runājošas būtnes. Varonim ir baisi un rodas spokaina sajūta. Varonis no raganas mītnes vienmēr atgriežas ar kādu dāvanu, kas vairāk ir iekšēja, mazāk ārēja. Viņš ir ieguvis mācību un spējas.

Arī pamāte nav tikai ļaunais tēls, jo arī viņa ir kā skolotāja. Neviena mātes meita pasakās nav paveikusi to, ko paveic pameita. Reālajā dzīvē labajai, gādīgajai mātei ir jāpaiet malā, lai pamāte var skolot augošo personību. Kad bērns dzīvē sastopas ar grūtām situācijām, mammai ne vienmēr ir jāskrien palīgā un jāatvieglo viņa grūtības. Piemēram, kad bērns mācās staigāt, visi mēbeļu stūri nav jāaplīmē ar porolonu, bet ir jāmāca izvairīties no tiem; nav jāiet uz skolu nokārtot katru grūto situāciju, jāļauj bērnam pašam tikt galā. Protams, ir jāizvērtē, ar ko ir darīšana un vai grūtā situācija, runājot simbolu valodā, ir skolotājs, kas attīsta personību, vai varmāka, kas iznīcina.

Pasakās tēvam bieži vien ir kāda kaite un viņš vairs nevar darboties pilnā mērā. Tieši tēva bezspēcība vai pat nāve dēliem liek doties pasaulē, meklēt, atrast un veikt varoņdarbus.

Dzīves uzdevumi. Cilvēka pasaules karte

Bērnības laiks ir paredzēts tam, lai cilvēks apgūtu visu, kas viņam būs nepieciešams dzīves uzdevumu veikšanai un pārbaudījumiem, kas nāks ceļā visā dzīves garumā. Prasme veikt uzdevumus ir tāds pats talants kā prasme peldēt, slēpot vai slidot. Prasmes var attīstīt, trenējoties un cenšoties atdarināt piemērus. īpaši dzīvē vajadzīgas prasmes, kas nodrošina cilvēka spējas izvirzīt, atrisināt un pildīt dzīves uzdevumus.

Cilvēks, atrodoties konkrētā dzīves situācijā, no savas pasaules kartes, kas veidojusies bērnībā, paņem sev nepieciešamās zināšanas un prasmes un pēc tam rīkojas. Respektīvi, cilvēka redzamā uzvedība atbilst viņā notiekošajiem iekšējiem procesiem, viņš nevar darīt citādāk, kā liek zināšanas viņa pasaules kartē. Rīcība ir saskaņā ar cilvēka pasaules redzējumu, sevis, savu iespēju un vēlmju izjūtu.

Pieaugušie no bērniem un arī paši no sevis gaida kādu konkrētu vēlamo rīcību - lai paklausa, lai ir labas sekmes, lai iemācās spēlēt mūzikas instrumentu, apgūst kādas konkrētas prasmes. Pasakās galvenais uzsvars ir uz konkrētu rīcību. Iet, darīt uji saņemt. Tā ir rīcība, kas rada sekas. Pasaku varoņus var nosaukt par veselīgiem egoistiem - viņiem primārā ir konkrēta vajadzība, šīs vajadzības dzīti, viņi dodas pasaulē. Par to vēl svarīgāka ir apziņa, ka arī citiem cilvēkiem pret sevi ir tāda pati attieksme kā varonim. Tāpēc pasaku varoņi nepārtraukti nonāk mijiedarbībā ar citiem, viņu vajadzībām un rīcību. Tādējādi veidojas cilvēka pasaules karte.

Cilvēks, kurš rīkojas kā pasaku varoņi, apzinoties risku, ir spējīgs pilnībā atdoties procesiem, kuros ir gatavs iesaistīties. Viņš dabiski pieņem visu esošo, vārdu sakot, viņš prot atšķirt to, ko ir spējīgs izmainīt, no tā, kas neatrodas viņa iedarbības zonā. Viņam neeksistē labas un sliktas jūtas, viņš ir spējīgs mijiedarboties ar jebkādām jūtām un atrast tajās spēku un resursus.

Ja cilvēks ir pieņēmis kādu lēmumu, viņš dara visu iespējamo, lai sasniegtu mērķi. Ja galīgais rezultāts nav atkarīgs tikai no viņa, tad viņš ir spējīgs samierināties ar jebkuru rezultātu. Viņš zina, ka ir izdarījis visu iespējamo, tāpēc spēj samierināties. Tādam cilvēkam neeksistē kļūdas, kuras būtu jānožēlo. Jebkura kļūda ir augsne, kurā likt jaunas idejas, jaunas sēklas jaunajai dzīves pozīcijai.

Veselīgai personībai dzīves karte ir reālistiska, tā nepārtraukti tiek papildināta. Tas nodrošina pietiekami daudz dzīvības enerģijas. Cilvēka attieksme nepārtraukti transformējas, arī priekšstati par iespējamiem rīcības veidiem, jo viņš jebkurā situācijā ir spējīgs kaut ko iemācīties.

Šāda cilvēka dzīves pozīcija ir apzināta un konstruktīva, pamatā viņa vēlmes saskan ar iespējām. Viņš ir spējīgs pielikt iespējamos spēkus, lai sasniegtu savus mērķus, pats piepildītu savas vēlmes. Viņš ir spējīgs patstāvīgi tikt galā ar savas darbības kļūdu sekām.

Metaforiskajā psihoterapijā ir koncepcija - vienīgais veids, kā radīt un atbalstīt reālistisku pasaules karti, ir patiesa interese par pasauli.

Cilvēka pasaules izzināšanas instrumenti:

• pamatošanās uz personīgo pieredzi;

• priekšstatu noteiktība (veselā sadalīšana daļās, robežu noteikšana starp tām);

• priekšstatu savstarpējā iedarbība, cēloņu un seku attiecības;

• kopējo dzīves likumsakarību izpratne.

Cilvēka dzīves karti varam salīdzināt ar ģeogrāfisko karti, kuras funkcija ir palīdzēt cilvēkam orientēties noteiktā apvidū. Cilvēka dzīves karte dod iespēju orientēties kādā konkrētā dzīves situācijā. Tā var būt un var arī nebūt pietiekami precīza. Ja kartē ir tukšie laukumi, tiem ir robežas, un mēs kopējā kartē varam atrast tukšo laukumu atrašanās vietas. Tad varam veikt pētniecisko darbu, lai karti papildinātu. Tukšie laukumi var būt kādas rīcības vai situācijas neizpratne, zināšanu un pieredzes trūkums u. c.

Lai veiksmīgi lietotu ģeogrāfisko karti, cilvēkam nepieciešams:

• iemācīties atpazīt realitāti, lai to varētu salīdzināt ar karti, mācēt savākt informāciju par apkārtējo pasauli, salīdzināt to ar kartes informāciju un vajadzības gadījumā to izmainīt vai ieviest papildinājumus;

• saprast apzīmējumus, mācēt apieties ar kategorijām, kas ir iezīmētas kartē, un mācēt tās salīdzināt ar apkārtējo pasauli. Gluži kā uz ielas ir jāsaprot ceļazīmes, jāprot lasīt kodēto informāciju;

• zināt kartes mērogu un prast pārveidot izmērus reālos attālumos, saprast reālo spēku ieguldījuma mērogu, kas būs nepieciešams, pārvietojoties no vienas vietas uz otru;

• zināt kartes orientāciju pasaulē, zināt debespušu virzienus. Metaforiskās psihoterapijas skatījumā paskatīsimies uz visiem dzīves posmiem, kādi mazajam cilvēkam ir jāiziet, kamēr veidojas un nobriest viņa personība.

Pirmais posms - pasaules apgūšana. Personiskās pieredzes veidošanās

Pirmajā savas dzīves agrīnajā attīstības posmā cilvēks iepazīst un apgūst apkārtējo pasauli, viņš iegūst personīgo pieredzi par pasauli un tās mijiedarbību ar sevi. Tādējādi viņam sakrājas un noformējas kāds noteikts daudzums priekšstatu par pasauli. Pirmajos divos līdz trijos dzīves gados cilvēks iegūst informāciju arī par cilvēkiem un lietām sev apkārt, par lietu dabu, notikumiem un apstākļiem. Ja runā par dzīves karti, bērns šajā periodā mācās iepazīt realitāti ar mērķi uzkrāt iespaidus par apkārtējās pasaules detaļām, ar kurām būs jāsaskaras visas dzīves garumā. Kad bērns ienāk šajā pasaulē, tā viņam ir absolūti sveša, viņam jāmācās un jāapgūst pilnīgi viss. Bērns, iepazīstoties ar apkārtējo .^pasauli, veido savu personīgo pasaules spoguļattēlu, kurā atspoguļojas viņa iespaidi, piedzīvojumi un sajūtas. Šajā pasaulē viņš virzās uz objektu, kas rada patīkamas sajūtas, un atgrūžas no objekta, kas rada nepatīkamas sajūtas. Virzoties no viena objekta apgūšanas uz citu, bērns papildina savu pieredzi un dzīves karti. Formējas arī viņa emocionālā dzīves karte.

Lai bērnam pirmajos dzīves gados veidotos pēc iespējas bagātāka karte, viņa dzīves videi jābūt pēc iespējas krāsainākai un dažādākai. Svarīgi, lai pasaules izpētes un apgūšanas process noritētu bērnam patīkamā un pieņemamā veidā. To var nodrošināt pasakas ar savu plašo valodu, ar notikumiem, ar emocionālo saiti, kas rodas, kad vecāki vai vecvecāki bērnu paņem klēpī, veidojot ciešu ķermenisko kontaktu, un patīkamā balsī kopā

ar bērnu dodas uz pasaku valstību. Vecāki un ģimene nevar nodrošināt pietiekami plašu pieredzi, pietiekami daudz informācijas. Tad palīgā nāk pasaka ar plašo notikumu, pieredzes, dažādo stratēģiju un rīcības spektru. Palīdzībai vajag atbilst bērna vajadzībām un spējām, tā nedrīkst aizstāt bērna patstāvīgās pūles. ļ

Otrais posms - pasaules noteikšana, izprašana

Otraja attīstības posmā, apmēram trīs līdz piecu gadu vecumā, cilvēks mācās definēt pasauli, katrai lietai piešķirt saprotamus nosaukumus un nospraust robežas starp dažādiem realitātes fragmentiem. Šajā dzīves posmā svarīga ir sevis apzināšanās pasaules kartē, savas vietas atrašana.

Vecākiem, novērtējot bērnu, ir svarīgi viņu ne tikai slavēt, bet arī paskaidrot, kāda rīcība ir vērtējama pozitīvi. Ja bērns kaķim bļodā ir ielicis

ēdienu, tad ir jāsaka: „Tu esi malacis, jo kaķēnam bļodā ieliki ēdienu. Kaķēns tagad būs paēdis un apmierināts.” Bērns pasaules kartē sevi var ieraudzīt attiecībās „es - kaķis”. Ja bērns kaķim ir nodarījis pāri, ir svarīgi ne tikai pateikt, ka tā nedrīkst, bet arī paskaidrot, kāpēc nedrīkst un kādas sekas tas var radīt.

Pēc pasakas izlasīšanas pieaugušais ar bērnu var pārrunāt pasakas notikumus, tādējādi bērna pasaules kartē izgaismojot kādu, iespējams, pirms tam neskaidru fragmentu. Šajā periodā bērna emocionālās sfēras attīstībai ir svarīgi, lai jūtas - gan bērna, gan vecāku - tiktu nosauktas vārdā. Tas ir praktiski vienīgais veids, kā bērnam iemācīt nosaukt vārdā emocionālās sfēras izpausmes.

Izmantojot pasakas, pieaugušais var nosaukt vārdā jūtas, ko izjūt katrs varonis. Bērnam savā dzīves kartē ir ļoti svarīgi ieraudzīt un sajust savu „es”. Mammas bieži vien pieļauj kļūdu, nespējot atdalīt bērnu no sevis. Viņas saka, ka „mums sāp kakls jau trešo dienu” vai „mums patīk vai nepatīk šī spēle”. Tādējādi bērnam tiek apgrūtināta sava „es” izjūta, savu robežu izpratne. Kur esmu es un kur ir mamma? Vai starp mums vēl joprojām nav robežu? Emocionālās sfēras formēšanās laikā svarīga ir intonācija, kādā ar bērnu tiek runāts, lai bērns pieaugušo teiktajam justu atbilstību arī skaņā.

Trešais posms - cēloņu un seku likumsakarības

Trešajā attīstības periodā, apmēram desmit līdz vienpadsmit gadu vecumā, cilvēks sāk veidot cēloņu un seku likumsakarības starp dažādiem realitātes fragmentiem. Apgūstot dinamisko apkārtējo pasauli, bērnam veidojas priekšstats par katras darbības cenu un sekām, kas rodas kādas darbības vai bezdarbības rezultātā. Gluži tāpat kā liekot puzli, saliekam kopā gabaliņus, jo redzam precīzas savienojumu vietas. Bērns iemācās uztvert laiku. Tas rada veselumu dzīves kartē, katrai darbībai ir piešķirta jēga. Veidojas cilvēka veselais saprāts. Rodas apjauta, ka ne visu savā dzīvē varam kontrolēt un mainīt. Reizēm ir jāprot pakļauties un ļaut notikumiem iet savu gaitu.

Ir vairāki dzīves principi, kas šajā periodā jāapgūst.

- Pirkmārt, nav vērts tērēt savas pūles, lai kontrolētu to, ko nevar kontrolēt. Bērniem ir jāiemācās patiesība par neatgriezeniskām sekām. Tautas teicieni - septiņas reizes nomēri, tad nogriez; dāvinātam zirgam zobos neskatās - liek saprast, ka nogrieztu vairs nevarēs nomērīt un ir lietas, notikumi un izteikti vārdi, ko nevarēs padarīt nebijušus. Mazais cilvēks šajā periodā apzinās arī tāda neatgriezeniska spēka kā nāve esamību. Viņš par to ir zinājis jau agrāk, bet šajā posmā bērns izprot nāvi kā dzīves sastāvdaļu. Pasakās nāve bieži ir spēks, kuru nedrīkst necienīt un ar kuru nedrīkst nerēķināties.

Kā zaldāts iedzina nāvi riekstā

Senos laikos zaldātiem vajadzēja ilgi dienēt. Jauns aizgāja zaldātos un mājās pārnāca sirms un līks. Daudzi arī nemaz nepārnāca.

Reiz vienu zaldātu palaiž uz mājām. Viņš tālo ceļu iet kājām. Auksts laiks. Zaldāts iet un iet. Vienā vietā viņš redz, ka uz akmeņa sēž kāds vecs, vecs vīriņš, pavisam nosalis, un dreb vien. Zaldāts sauc veco līdz. Vecais saka, ka viņam salst. Dreb un salst, un neceļas no akmeņa augšā. Zaldāts pieiet pie vecā vīriņa, novel savu lodēm cauršauto zaldāta mēteli un dod to vecītim. „Še, vecīt, ” viņš saka, „man tik dikti nesalst, es vēl varu izturēt. ” Vecītis sasildās un aicina zaldātu pie sevis.

Abi iet tādu gabaliņu. Tad vecītis saka zaldātam: „ Tā kā tu biji labs pret mani, tad arī es tev palīdzēšu. Redzi, es esmu nāve. Tevi es neaiztikšu. Tu varēsi iet ārstēt slimos. Es tev iešu līdz, bet būšu redzams tikai tev. Ja es pie slimā gultas stāvēšu kājgalī, tad tu varēsi dot slimniekam zāles, kādas vien gribēsi, viņš izveseļosies, bet, ja es būšu gultas galvgalī, tad nekādas zāles nepalīdzēs, slimajam jāmirst. ”

Zaldāts iet tālāk. Ieiet kādās mājās. Tur visi noskumuši: slims mājas saimnieks, neviens dakteris nelīdz. Zaldāts ieiet slimnieka istabā, paskatās un redz, ka večuks ar viņa mēteli stāv pie slimnieka gultas kājgaļa. Tad zaldāts sauc saimnieci un lūdz, lai atnes glāzi skaidra ūdens. Ūdenī viņš joka pēc iepūš un tad dod izdzert slimniekam. Tikko slimnieks iedzer ūdeni, tas tūliņ ir vesels un ceļas no gultas augšā. Brīnumdakteri labi apdāvina, pamielo un dod naktsmājas.

Vēsts par zaldāta ārstēšanas spējām izplatās tālu jo tālu. Pie viņa brauc slimnieki no visām zemes malām. Daudzus viņš izārstē. Reiz zaldātu grib aizvest tālu projām pie grūti slima vīra. Zaldāts brauc ar ’. Jo tālāk aizbrauc, jo vairāk viņam vieta liekas pazīstama. Beidzot viņš atjēdzas, ka brauc uz tēva māju. Kā tad, iebrauc tēva sētā. Tur viņa neviens nepazīst, jo arī viņš jau kļuvis sirms.

Zaldāts ieiet istabā un tūliņ redz, ka vecais tēvs, galīgi izdēdējis, guļ uz miršanu. Tēva gultas galvgalī viņš pamana veco vīriņu. Ko nu lai dara? Zaldāts grib tēvu glābt, lai tur vai kas. Viņš paaicina veco vīreli laukā pastaigāties.

Iet abi gar ezermalu. Zaldāts izņem no kabatas rieksta čaumalu un pūš tai iekšā. Vīrelis skatās, skatās un brīnās. Tik smuku spēli vēl nav dzirdējis. Tīri gribētos iemācīties. Zaldāts saka, ka to jau varot itin viegli, lai tikai ielienot čaumalā iekšā, gan tad iemācīšoties. Vīrelis tūliņ pārvēršas par blusu un ielien riekstā. Kā nu blusa ir riekstā, tā zaldāts ar sērkociņa galu aizbāž caurumu rieksta čaumalā, un tā nāve paliek tur iekšā. Zaldāts aiziet pie tēva, iedod zāles, un tēvs tūliņ atveseļojas.

Riekstu ar nāvi rūpīgi glabā kabatā. Nu viņš var visus slimniekus izārstēt, neviens vairs nemirst.

Zaldāts apprecas. Sievu gan dabū tādu ziņkārīgu cilvēciņu. Reiz tā tīra zaldāta kabatas, ierauga riekstu un pārkož pušu. Izlec maza blusiņa un lēkā. Nu atkal nāve ir palaista vaļā. Tūliņ nomirst zaldāta tēvs un brīdi vēlāk arī pats zaldāts. A iz dusmām kādu laiku nāve pļauj daudzus bez kādas žēlastības, kamēr viņai apnīk. Pēc tam cilvēki miruši kā parasti.

Zaldāts ar nāvi kaujas laukā droši vien bija saticies daudzas reizes, no tās nebaidījās un jutās pietiekoši pašpārliecināts, lai uzņemtos vadību pār nāvi. Pasaka mums stāsta, ka ne visu mēs, cilvēki, varam šai dzīvē kontrolēt, ir augstāki spēki par mums. Kādu laiku varam mēģināt kontrolēt un vadīt, kādu brīdi tas pat izdodas, kā viltīgajam zaldātam, bet, kad iedomājamies sevi lielākus, nokļūstam ķezā.

- Otrkārt, visam |avs mērs. Šis princips regulē to, kas saistīts ar robežām un ierobežojumiem. Tāpat kā katrai spēlei ir savi noteikumi, arī jebkurai darbībai ir ierobežojumi. Tautas teicieni - kas ir atļauts Jupiteram, nav atļauts vērsim; katram savs - ataino šī principa darbību dzīvē.

Vecīša cimdiņš

Dzīvoja sirms vecītis. Reiz aukstā ziemā viņš brauca uz mežu pēc malkas. Vecītim iegribējās aizdegt pīpīti. Cikām viņš azotē meklēja pīpi, tabaku un šķiltavas, tikām pazaudēja vienu cimdiņu.

Muša, bēgdama no aukstuma, ieraudzīja cimdiņu, ieskrēja iekšā un sāka no prieka dancot.

Pelīte, bēgdama no aukstuma, pieskrēja pie cimdiņā un jautāja: „ Kas te cimdiņā danco? ”

„Es -pati mušu ķēniņiene. Bet kas tu esi?”

„Es esmu pelīte Pīks tīt e. Laid mani pasildīties!”

„Nu lien un sildies!”

Pelīte ielīda cimdā, un abas ar mušu sāka dancot.

Zaķītis, bēgdams no aukstuma, ieraudzīja cimdiņu, skrēja klāt un

jautāja:

„Kas tai cimdiņā danco? ”

Un muša atsacīja: „ Es, mušu ķēniņiene, un pelīte Pīkstīte. Bet kas tu tāds? ”

„Es esmu zaķītis Baltļipītis. Ielaidiet mani pasildīties! ”

„Labi, lien un sildies!”

Zaķītis ielīda cimdā, un nu sāka visi trīs dancot.

Vilks, bēgdams no aukstuma, ieraudzīja cimdiņu un jautāja: „Kas tai cimdiņā danco? ”

„ Es, mušu ķēniņiene, pelīte Pīkstīte, zaķītis Baltļipītis. Bet kas tu tāds esi? ”

„Es esmu vilks Strupausis. Ielaidiet mani pasildīties!”

„Labi, lien un sildies!”

Vilks ielīda cimdiņā, un nu sāka visi četratā dancot.

Lācis, bēgdams no aukstuma, atrada cimdiņu un jautāja: „Kas tur tai cimdiņā danco? ”

„Es, mušu ķēniņiene, pelīte Pīkstīte, zaķītis Baltļipītis, vilciņš Strupausītis. Bet kas tu tāds esi? ”

„Es - pats Lielais Pinka. Laidiet mani pasildīties!”

„Labi, lien un sildies. ”

Lācis ielīda cimdiņā, un nu visi piecatā sāka pa cimdiņu dancot.

Kur bijis, kur ne, atskrēja gailis un aizdziedājās: „ Kikerigū! ”

Dancotāji nobijās un visi ar spēku sāka lauzties no cimdiņā ārā. Muša devās uz ķēniņa pili, pelīte uz kartupeļu pagrabu, zaķītis auzās, vilks krūmos, lācis mežā.

Skriedami saplēsa vecīša cimdiņu. Un tā vecītis līdz šai dienai staigā ar vienu cimdiņu.

Pasakā par vecīša cimdiņu ir runāts par robežām. Cimdam ir robežas - cik daudz un cik lieli kustoņi tajā var ietilpt. Arī mūsu dzīvē ir robežas - cik daudz un ko savā dzīvē, teritorijā un prātā varam ielaist. Ir jāskatās, kurš no ielaistajiem būs izšķirošais, kurš no drauga var pārtapt par varmāku un sagraut visu, kas līdz šim ticis radīts.

- Treškārt, par visu ir jāmaksā. Šis princips regulē došanas un ņemšanas likumus pasaulē. Tautas teicieni-ko sēsi, to pļausi; kā mežā sauc, tā atsaucas - liek saprast, ka katrai darbībai vai bezdarbībai ir konkrētas sekas, un raksturo šo principu.

Pasakās konkrētai darbībai ir adekvātas sekas. Par katru nodarījumu un par katru labo darbu ir noteikta atmaksa. Tās ir negrozāmas likumsakarības. Pat ja šķiet, ka cilvēkus vai situāciju ir izdevies piemuļķot, tik un tā nāks atmaksa, varbūt ar novēlošanos un no citas puses. Katra cilvēka vēlēšanās prasa enerģijas patēriņu. Lai dzīvē sasniegtu vēlamo, ir jāpieliek pūliņi, un ieguvums bieži vien ir adekvāts ieguldītajiem spēkiem.

Pasaka par to, kā Laima izpilda trīs vēlēšanās, ilustrē cilvēku tuvredzību un koncentrētā veidā parāda, kādas ir nepārdomātu vārdu sekas.

%

Laima izpilda trīs vēlēšanas

Laimas māte, pa pasaldi staigādama, vēlā ziemas vakarā iegriezās vientuļā mājiņā sasildīties. Promejot tā pasauca saimnieci, sacīdama: „Par to, ka mani sasildīji, vēties trīs labas lietas! ”

,,Ā! Kaut tur krāsns augšā desa ceptos!” saimniece tūliņ ātrumā

ieteicās.

Un acumirklī cepās arī, ka čurkstēja vien.

Bet saimnieks pieskrēja klāt: „Ak, tu, vientiese! Kaut desas līkums tev labāk pie deguna pakārtos. Vai nevarēji vēlēties bagātību? ”

Bet acumirklī tas, ko saimnieks bija teicis, piepildījās — desas līkums tiešām karājās sievai pie deguna un nebija atņemams. Tagad vīrs sabijās un lūdza Laimas māti, lai atņemot līkumu sievai no deguna.

Laimas māte atņēma un aiziedama sacīja tā: „Jūs neesat pirmie, kas vieglprātībā manas dāvanas izšķērduši. Trīs lietas jums devu, trīs saņēmāt. Ardievu!”

Pasaka sākas tāpat kā daudzas citas - ir paveikts labs darbs (saimnieki Laimas māti ielaiduši sasildīties), un labdariem pienākas laba alga. Laimas māte viņiem ļauj izvēlēties, kādu algu par savu labo darbu saņemt. Bet - ak, vai! — saimniekiem vēl ir jāmācās savaldīt un virzīt savu prātu, vārdus un emocijas. Saimnieks un saimniece nav skaidrībā par savām vajadzībām un vēlmēm. Viņi ir kā nenobriedušas personības - ļauj vaļu mirkļa iegribām un mirkļa emocijām. Rezultātā viņi paliek bez atmaksas par savu labo darbu. Tomēr gluži bez algas viņi nepaliek. Ieguvums ir mācība no šīs situācijas, ja viņi to būs spējīgi analizēt un pieņemt kā algu. Parasti pasakās satiktais vecītis vai vecenīte, kas arī ir Laimas mātes iemiesojums vai palīgs, dod vienu lietu, bet šajā pasakā Laimas māte tikai par vienu labu darbu sola iedot trīs labas lielas, bet ar nosacījumu, ka pašiem tās jāizvēlas. Mums ir jābūt pietiekoši nobriedušiem, lai, kā Laimas māte saka pasakas beigās, vieglprātībā neizšķērdētu dotās dāvanas. Dzīvē bieži gadās, ka šķietami labie nodomi un labie darbi nenoved pie laba rezultāta. Laimes māte saka: „...jūs neesat pirmie, kas vieglprātībā manas dāvanas izšķērduši.” Nepietiek tikai ar labu darbu paveikšanu, ir jāsaskata cēloņu un seku kopsakarības ar visu apkārtējo pasauli. Abi saimnieki atspoguļo mūsos mītošos pretējos, konfliktējošos spēkus. Viena mūsu personības daļa grib ātru rezultātu, grib apmierināt mirkļa iegribas, bet otra personības daļa saka: „Ak, tu, vientiese, nevar iegūt neko labu, domājot tikai par mirkļa iegribām - par desu uz pannas.” Konflikta rezultātā labā iespēja - Laimas mātes dāvana - aiziet garām un paliekam bez labās algas.

- Ceturtkārt, nevajag izdomāt lieko. Mums apkārt esošā pasaule savā būtībā ir vienkārša, to vajag izprast. Šo principu raksturojošie tautas sakāmvārdi vēsta: kas iekšā, tas ārā; no kļūdām mācās; atkārtošana -zināšanu māte.

Pasaka par Laimas mātes dāvanām attiecas arī uz šo mācību. Mums vajag izprast situācijas, kas nāk mūsu dzīves ceļā. Kādu dzīves mācību varam gūt no situācijas, ja esam kļūdījušies? Ar bērniem varam sacerēt šīs pasakas turpinājumu - ko varoņi darīs un kāda būs viņu turpmākā dzīve? Bērni var modelēt citus variantus varoņu rīcībai. Bērni var izteikt domas, kā varoņi rīkosies, ja mācību būs ņēmuši vērā, un kā tad, ja mācību nebūs ņēmuši vērā. Protams, Laimas māte vairs neklauvēs pie viņu durvīm, bet dzīvē situācijas un pārbaudījumi allaž atkārtojas līdzīgos veidos.

Lai papildinātu visu iepriekš teikto, citēšu viedos vārdus, ko teicis Kurts Vonnegūts: „Dievs, dod man dvēseles mieru un prātu samierināties ar to, ko es nespēju mainīt, drosmi mainīt to, ko es spēju mainīt, un gudrību atšķirt vienu no otra...”

Ceturtais posms - dzīves likumsakarību izpratne

Ceturtajā agrīnās attīstības posmā, apmēram četrpadsmit līdz piecpadsmit gadu vecumā, cilvēks mācās saprast kopējos pasaules attīstības principus, apgūst dzīves likumsakarības, ar kuru palīdzību turpmāk veidos savas dzīves kopējo stratēģiju. Ceturtais svarīgākais instruments, kas cilvēkam ir nepieciešams savas dzīves kartes izveidei, ir dzīves likumsakarību izpratne, lai viņa pasaules kartē nostiprinātos fragmenti pēc būtības un jēgas. Cilvēks savas pasaules kartē izvieto jēgas un būtības akcentus, aptver likumsakarības. Iepriekšējos desmit, piecpadsmit gados iegūtās informācijas ir tik daudz, ka nepieciešams to strukturēt. Šajā periodā pasaules kartē jau ir jābūt izpratnes kopumam par pasauli, par sevi un savu vietu pasaulē.

Šajā posmā nāk palīgā brīnumpasakas, kas ir pilnas ar dažādām likumsakarībām. Tās skaidri norāda, kādas būs sekas, ja iesi pa vienu ceļu, un kādas būs sekas, ja iesi pa otru ceļu. Brīnumpasakas stāsta arī to, kādas būs sekas varoņa darbībai vai bezdarbībai, kā arī to, kādu algu saņemsi par padarīto.

Lai cilvēks savas dzīves karti varētu iemācīties lietot vēl labāk, ir svarīga viņa attieksme un dzīves pozīcija, kādu viņš ieņem attiecībā pret savas dzīves karti. Pašas pirmās attiecības cilvēka mūžā rodas jau pirmajās dzīves dienās, un tās attieksmes ziņā var nosaukt vai nu par patīkamām, vai par nepatīkamām. Galu galā visa cilvēka dzīve rit it kā pa vienu attieksmes asi „apmierinātība - neapmierinātība”. Katra darbība, ko cilvēks veic, ir ar vienu pamatmērķi - gūt apmierinājumu. Jautājums ir tikai viens - no kā katrs cilvēks gūst apmierinājumu? Protams, mēs esam spējīgi veikt kādu darbu, kas nav saistīts ar apmierinājuma gūšanu, bet varam to veikt, lai darba gala rezultāts tomēr sniegtu apmierinājumu. Var nepatikt mazgāt traukus, bet var patikt tīra un kārtīga virtuve. Var nepatikt mācīties matemātiku, bet var patikt gada beigās saņemt labu liecību vai labu atestātu.

Dzīves pozīcija ir cilvēka emocionālo attieksmju pret dažādām realitātēm kopums.

Serdiene un mates meita

Viņos laikos vienai sērdienītei bijis jākalpo pie niknas saimnieces. Nabadzīte, kaut arī nezin, kā gribējusi, nekad nevarējusi saimniecei izdabāt pa prātam. Reiz saimniece likusi sērdienītei uz akas malas dziju vērpt. Bet vērpjot pavediens neviļot notrūcis, un vārpsta iekritusi akā. Nekā darīt — gājusi pie saimnieces žēloties, cik netīši noticis. Bet saimniece piecirtusi ar kāju: „ Tu man te stāstīsi - netīši. Tūliņ akā pakaļ lēkt pēc vārpstas vai pēriens, kā likts! ” Sērdienīte raudādama aiztecējusi uz aku un lēkusi arī, lai kas būdams - vai paliek dzīva, vai nē. Bet tos brīnumus! Kā lēkusi, tā izlēkusi akai cauri, uz zaļu pļavu. Pļavā cūku gans ganījis cūkas. „Puisīti labais, vai manu vārpstu neesi redzējis?” „Redzēju gan - vecs vīriņš tagadiņ aiznesa. Ej tik uz priekšu, gan panāksi viņu! ” Sērdienīte tecējusi uz priekšu. Pa gabaliņam ieraudzījusi govju ganu. „Ganiņ labais, vai neesi redzējis vīriņu ar vārpstu?” „Redzēju gan - tagadiņ pagāja garām. Teci labi mudīgi, gan panāksi. ”

Sērdienīte tecējusi un panākusi vīriņu pie mazām mājiņām. Nu lūgusies: „Labais tētiņ, vai jums nav mana vārpstiņa? ”

„ Ir gan, meitiņ, bet bez maksas nedošu. Izkurini man pirti: uz lauka ir maitas kauli - tā laba malka, laidarā ir virca - tas labs ūdens, grāvī ir ērkšķi - tur laba pirtsslota. ” Bet sērdienīte domājusi: „ Tā nu gan ne! Kas nu ar kauliem ies krāsni kurināt, kas vircu nesīs pirts ūdenim, kas ērkšķus ņems pirtsslotai? Aiztecēšu uz mežu pēc žagariem, uz avotu pēc ūdens, uz birzi pēc slotas. ” Kā domājusi, tā uz mata arī izdarījusi. Vakarā vecais vīriņš nopēries, kurinātājai tencinādams. Nu sērdienīte atkal ieminējusies par vārpstu, bet vīriņš atteicis: ,,Se, čaklā meitiņa, tava vārpsta, tomēr uz mājām šovakar neteci — pāriesi no rīta diezgan. ”

Sērdienīte labprāt palikusi. No rīta vīriņš ievedis sērdienīti īpašā istabā, tur bijušas divas kastītes: viena lielāka, otra mazāka. „Kuru kastīti tu vēlies?” vīriņš prasījis. „Mazāko, ” sērdienīte atbildējusi. „Labi! Ņem mazāko, es tevi pavadīšu līdz vārtiem. ” Pie vārtiem viņš teicis sērdienei: „Nāc man pakal!” Sērdiene gājusi pakaļ. Drīzi bijis jāiet govju ganam garām. Gana suns sācis riet: „Am, am, am! Džiņdž, džiņdž, džiņdž!" Sērdienīte neko. Drīzi bijis jāiet cūku ganam garām, tam arī bijis sunītis, tas sācis riet tāpat: „Am, am, am! Džiņdž, džiņdž, džiņdž!” Sērdienīte neko. Drīzi pienākuši pie lieliem vārtiem. Vecais vīriņš attaisījis vārtus un uzpūkstinājis sērdienīti saimnieces sētas vidū. Bet kastīti sērdienīte tai dienā neattaisījusi vaļām, nolikusi klētī, lai stāv. Otrā rītā tad attaisījusi, un kā nu visi pārbrīnījušies: kastīte bijusi pilna ar spožu zeltu. To redzēdama, saimniece plijusies virsū, lai sērdienīte izstāstot, kā pie zelta tikusi. „ Tā un tā, ” viņa teikusi, „lecu akā pēc vārpstas, izkritu zaļā pļavā, pa zaļo pļavu iedama, uzgāju mājiņas ar vecu vīriņu, tam bija mana vārpsta. Bet viņš ātrāk neatdeva, kamēr izkurināju viņam pirti. Tā vīriņš nopērās, atdeva man vārpstu un iedāvināja vēl šo kastīti. ” „ Tā, tā! ” saimniece atteikusi un tūliņ sūtījusi savu meitu arī pie akas vērpt, lai nepaliktu sērdienei apakšā.

Saimnieces meita vērpusi, vērpusi, bet pavediens negribējis un negribējis trūkt. Beidzot tīšu pārrāvusi pavedienu un iesviedusi vārpstu akā. Saimniece tūliņ izskrējusi: „ Lec tik nu pakaļ, lec tik nu pakaļ! ” Lēkusi arī un izlēkusi zaļajā pļavā, kur cūku gans ganījis. „ Vai neredzēji manu vārpstu?” „Redzēju gan - vecs vīriņš tagadiņ aiznesa, ej tik uz priekšu!” Pa gabaliņam ieraudzījusi govju ganu. „Vai neredzēji manu vārpstu?” „Redzēju gan — vecs vīriņš tagadiņ aiznesa, ej tik uz priekšu. ”

Saimnieces meita gājusi un panākusi vīriņu pie mazām mājiņām. Vai neesot pacēlis viņas vārpstu? „Esmu gan, bet par velti neatdošu. Izkurini man pirti: uz lauka ir maitas kauli - tā laba malka, laidarā virca -tas labs ūdens, grāvī ērkšķi - tā laba pirtsslota. ” Un tā tūliņ saimnieces meita pagrābusi tos pašus kaulus, iegrūdusi pirts krāsnī un vairāk nemaz neprasījusi, lai ir, kā būdams. Tāpat ņēma ar vircu, lai kāds dumbrs, ka tikai slapjš, un ar ērkšķiem arī labāki nē - lai kāda slota, ka tikai slotas izskatā. Vīriņš aizgājis pērties, bet - ko viņš atradis? Spriesli nemaz nečūkstējuši, tik nenosalis uz lāvas. Vircā nemaz nomazgāties, vēl melnāks palicis. Ar pirtsslotu nemaz pērties, viscaur gandrīz sabakstījies. Pēc pirts saimnieces meita ieminējusies par vārpstu. Vīriņš atdevis vārpstu, ne vārdiņa nesacīdams. Bet šī vēl gaidījusi zelta lietas, tādēļ nočūrojusies šā tā un negājusi tai vakarā mājā. No rīta vīriņš ievedis īpašā istabā un prasījis, kuru kastīti gribot — vai mazāko, vai lielāko.

„Lielāko!” saimnieces meita atteikusi, domādama par sērdienīti vairāk zelta pārnest. Vīriņš atdevis lielāko un vadījis uz mājām. Pie vārtiem tas teicis: „ Ej pa priekšu, tu pati ceļu zini, es iešu pakaļ. ” Šī gājusi pa priekšu. Drīzi bijis jāiet govju ganam garām. Gana suns sācis riet: ,,Am, am, am! Klab, klab, klab!” Saimnieces meita nesapratusi to. Drīzi bijis jāiet cūku ganam garām. Tas suns atkal tāpat rējis: „Am, am, am! Klab, klab, klab!” Beidzot nonākuši pie lielajiem vārtiem, vīriņš tos atvēris un uzpūkstinājis saimnieces meitu sētas vidū. Saimniece tūliņ aizskrējusi pie meitas: lai nesot kasti klētī, lai rādot, cik pārnesusi. Ienesušas klētī un smiedamās taisījušas vaļā. Bet tavas briesmas - zelta vietā no kastes uguns izšāvusies. Visa klēts nodegusi, bet sērdienītes kastīte nedegusi neparko.

Šajā un daudzās citās brīnumpasakās ir parādīta cēloņu un seku mijsakarību būtība un jēga kopējā dzīves kartē.

Pasakas varone ir ilgi strādājusi, un var nojaust, ka ilgu laiku par savu darbu nav saņēmusi algu ne attieksmes, ne uzslavas, ne mīlestības veidā. Laimas māte veca vecīša izskatā vēlas viņai samaksāt, bet pirms samaksas grib viņu pārbaudīt. Vecītis meitenei liek darīt darbus, bet izmanto jau iepriekš minēto absurdu, lai liktu pašai domāt un pieņemt lēmumus, nevis akli sekot norādījumiem. Sērdiene ar uzdevumu lieliski tiek galā -viņa domā un izmanto iepriekš uzkrāto pieredzi un zināšanas. Viņa akli neseko norādījumiem, bet rīkojas saskaņā ar savu pieredzi, analizējot savas rīcības sekas. Kad vecītis meitenei liek izvēlēties balvu, sērdiene izvēlas mazāko kastīti, jo ir pieradusi samierināties ar mazumiņu.

Mātes meita un viņas māte, redzēdamas, ka sērdienei tāda balva, iekāro to un, kā saka māte, „negrib palikt sērdienei apakšā”. Viņas grib iegūt balvu, bet par ceļu, kādu nogājusi sērdiene, neinteresējas. Mātes meita pilda norādījumus, jo nav izgājusi iepriekšējos dzīves posmus. Viņa nav uzkrājusi ne dzīves pieredzi, ne zināšanas, viņa vienmēr radusi paņemt lielāko, centusies „būt augšā”, dzīves mācības viņai līdz šim gājušas secen. Mātes mīlestību, ko meita it kā ir saņēmusi, vairāk varētu saukt par hiperaprūpi un aklu mātes pieķeršanos bērnam. Tam seko adekvāta alga - kā ikdienā mēdz teikt, dzīves sitiens, liels zaudējums kārotā ieguvuma vietā.

Mātes meita gāja šo ceļu ar vienu mērķi - gūt tādu apmierinājumu, kāds ir sērdienei, un vēl lielāku. Viņai būtu apmierinājums gūt virsroku pār sērdieni.

Sērdienes mērķis bija gūt apmierinājumu, atdabūjot savu vārpstiņu, lai nesaņemtu rājienu no pamātes un varētu turpināt savu darbu. Apmierinājums, izkurinot vecītim pirtiņu un viņu noperot, būtu vecīša apmierinājums un pirtiņas baudījums. Sērdiene ir devēja, mātes meita tikai ņēmēja, kas nav spējīga analizēt savu rīcību un kopējās dzīves likumsakarības. Tālākais mātes meitas dzīves uzdevums ir analizēt un izprast, ko šī situācija dod viņas turpmākajai attīstībai. Ir vairāki ceļi. Var palikt esošajā pozīcijā, vainot un kritizēt vecīti par to, ka viņš pats teica, ka jāiet meklēt maitas kauli un virca. Var vainot sērdieni par to, ka nebrīdināja par lamatām, kas viņu sagaida. Sērdiene taču varēja dot precīzas instrukcijas par to, kādi pārbaudījumi viņu tur, pazemē, sagaida.

Var iet arī otru ceļu - sākt domāt, uzsākt savu personīgās attīstības ceļu. Sākt audzināt savu dvēseli, iziet visus attīstības posmus, izprotot katra mācību. Ir jāsaprot mācība un nākamajā reizē jārīkojas apdomīgāk. Mātes meitai ir jāiemācās saprast vecīša šķietami bezjēdzīgo un absurdo pārbaudījumu jēga.

0

Darbība vairakas realitātes

Lasot pasaku kopā ar bērnu un mēģinot saprast tajā apslēpto informāciju, ir ļoti svarīgi radīt vidi, kas bērnam palīdz saprast pasakas domu. Bērns iepazīst dzīves filozofiju. Mēs, pieaugušie, kam ir lielāka dzīves pieredze, varam palīdzēt iepazīt dzīves filozofiju no vairākiem aspektiem.

Mēs un bērni dzīvojam reālajā pasaulē, kurā izpaužamies, un tā izpaužas mūsos. To, kā tas notiek un kāda ir pasaules un cilvēka mijiedarbība, mēģina noskaidrot filozofi, psihologi un mākslinieki. Lai izskaidrotu, kas notiek ar cilvēku un kādas izmaiņas viņš piedzīvo pasaku uzdevumu apgūšanas procesā, pasaku terapeiti ir ieviesuši trīs realitāšu jēdzienu: smalkā realitāte, sociālā realitāte un subjektīvā realitāte.

Smalkās realitātes mērķis - radīt apstākļus, lai cilvēkā varētu formēties un attīstīties radošais iesākums un spēks. Smalkajā realitātē ir sajūtas, iztēle un pārdzīvojumi ar jēgpilnu nozīmi. Tā ir fantāzijas, sapņu pasaule, kurā valda pakļaušanās harmonijas likumiem, skaistajam, mīlestībai, ticībai, sadarbībai un tieksmēm. Smalkajā pasaulē cilvēks smeļas garīgo spēku un pieņem dievišķos likumus. Pasakas, kuras atspoguļo smalko realitāti, ir pilnas ar radošo spēku un brīnumiem. Labais noteikti uzvar ļauno, lai kāds ir bijis varoņa ceļš. Tieši šīs pasakas patīk arī pieaugušajiem, gluži kā filmas ar skaistām beigām, kur uzvar labais. Pasakas, kurās atainota tikai smalkā realitāte, ir meditatīvas, tās cilvēku nomierina, iedvesmo, iedrošina un dod gan garīgu, gan fizisku spēku. Meditatīvās pasakas pasaku terapeiti lielākoties raksta saviem klientiem, pielāgojot konkrētajai situācijai. Tādējādi var sasniegt vēlamo mērķi, piemēram, izvest klientu no sociālā transa stāvokļa, lai uzmanību koncentrētu resursa virzienā un netieši cilvēkam palīdzētu atklāt, kur atrodas viņa spēks un iespējas. Mamma, lai sasniegtu to pašu mērķi, ko terapeits, meditatīvo pasaku savam bērnam var sacerēt pati.

Pasakas, kuras atspoguļo sociālo realitāti, brīdina, ka pasaulē ir arī viltus un ļaunums, skaudība un muļķība. Tiek atspoguļoti spēki, kas darbojas sociālajā realitātē. Sociālās realitātes uzdevums - veidot cilvēkā sociālās uzvedības modeļus un sociālo spēku. Sociālais spēks veidojas bioloģisko likumu, morāles normu un priekšstatu par likumiem un normām izpratnes un iedarbības apstākļos. Sociālā realitāte veidojas, sastopoties un savstarpēji iedarbojoties bioloģiskajiem mehānismiem un cilvēku sadzīves morāles normām, kas bioloģiskos mehānismus ierobežo. Visvienkāršākais piemērs - gribas žāvāties, bet sociālās uzvedības mehānisms liek to apspiest, jo tā nav pieklājīgi. Sociālā realitāte reizēm ir nežēlīga. Tajā darbojas spēka un medību likumi. Uzvar fiziski spēcīgākais, vairāk informētais, viltīgākais. Tas, kuram lielāka pieredze un veiklība. Vājajam, ja grib izdzīvot sociālajā pasaulē, ir jāprot ātri skriet un labi slēpties. Sociālajā realitātē nepārtraukti notiek karš - atklāts vai slēpts, aktīvs vai pasīvs. Cilvēkam dzīvē, lai uzvarētu karā, ir daudz jāsasniedz: vara, nauda, sociālais stāvoklis, augsts informētības un kompetences stāvoklis. Opozīcija, pretošanās, cīņa virzošais spēks, kas pasakās atspoguļo sociālo realitāti, tie ir cīņas un uzvaras vai zaudējuma sižeti. Varonis var uzvarēt, pielietojot fizisku spēku, viltību, gudrību vai pieaicinot palīgus. Bieži vien varoni nodod viņa paša brāļi vai draugi, bet pasakas beigās tik un tā uzvar taisnība.

Uz pasakām, kurās norit cīņa par labo un ļauno, var skatīties arī caur smalkās realitātes prizmu, tad mēs varam ieraudzīt savas ēnas puses cīņu. Uasot bērniem pasakas, kurās ir labā un ļaunā cīņa, varam salīdzināt pasakā atspoguļotos notikumus ar dzīves notikumiem, bet varam tos salīdzināt arī ar ēnas cīņu mūsos, stāstīt par brīdinājumiem, ko pasakas mācība dod.

Kā piemēru analizēsim pasaku „Nepateicība - pasaules alga”.

Nepateicība - pasaules alga

Reiz kāds saimnieks iet caur lielu mežu un ierauga zalkti-iesprūdušu akmeņu starpā. Zalktis žēli lūdzas saimnieku, lai jel viņu atpestot, ko šis arī izdara. Bet par pateicību atpestītais zalktis rauga saimniekam rokā iekost. Tas atrauj savu roku nost un jautā dusmīgā balsī: „ Vai tādēļ tevi izpestīju, lai man rokā iekod? ”

„Kā tad lai tevīm pateicos, jo labdarītājam iekost ir jau pasaules

alga. ”

Saimnieks tādai runai netic, bet zalktis apņemas liecinieku dabūt, kas to pašu teiks. Viņš aizved neticīgo pie suņa un jautā sunītim: „Saki, plušķi, kāda ir pasaules alga? ”

„Ja man pasaules alga jāpierāda, tad stāstīšu pats savu dzīves gājumu. ” Sunītis Plušķītis nu iesāk tā: „Piedzimu klēts priekšā, kā visi kucēni, un lēkāju siltajā saulītē, tāpat kā mani citi brālīši. Bet vēl nemācēju ne riet, kad jau kaimiņa saimnieks mani atšķīra no mātes un pārnesa saviem bērniem par paiju. Nevaru teikt, ka man ar bērniem nelabi gāja -dabūju piena lakt, cik gribējās. Vēlāk bērniem apniku, un nu saimnieks man pavēlēja klētis sargāt, govis ganīt, zagļus riet. Divreiz esmu aizdzinis veselu zagļu pulku no viņa klētīm, vienreiz viņa dēlu no upes izvilcis, desmit gadu govis sagānījis un piecas reizes vilku no avīm atgaiņājis. Par pateicību saimnieks mani vakar aizdzen uz mežu, jo vecuma dēļ nespējot vairs viņam kalpot. Tomēr es tādēļ nekurnu, jo tā jau ir pasaules alga. ”

„ Vai nu dzirdēji? "zalktis iesaucas un atkal taisās saimniekam rokā kost. Bet šis atrauj roku un saka: „ Gribu vēl vienu liecinieku dzirdēt. ”

Nu zalktis to aizved pie zirga un jautā: „Saki, bērīti, mums abiem, kāda ir pasaules alga? ”

„Ja man pasaules alga jāpierāda, tad stāstīšu pats savu dzīves gājumu. ” Zirdziņš Bērītis nu iesāk tā: „Augu pie mātes līdz trešajam gadam, bet ceturtajā biju pieaudzis tik daiļš, slaiks un glums zirgs, ka ceļmalā ļaudis apstājās, kad priekš karītes aizjūgts rikšoju. Tā tas gāja līdz septītajam gadam. Te kādā rudenī, savu kungu no slepkavas rokām glābdams, tā pārskrējos, ka palika divas kājas stīvas, klibas. Kungs nu mani, klibiķi, nodeva zemnieku zirgu barā, kur ar visām klibajām kājām desmit gadu sakalpoju: vilku vezumus, kūlu labību, vazāju ecēšas, aru laukus. Un nu, kad vecumā nekā vairs nespēju, mani ņem čigānam pārdot par smiekla naudu. Tomēr es tādēļ nekurnu, jo tā jau pasaules alga. ”

„ Vai nu dzirdi? ” zalktis atkal jautā un taisās saimniekam rokā kost. Bet šis atrauj roku un saka: „ Gribu vēl vienu liecinieku dzirdēt. ”

Tagad zalktis to aizved pie lapsas un izstāsta strīdiņu, bet lapsa saka, ka vajagot līdz tai vietai aiziet, kur strīdiņš sācies, lai taisni spriestu. Iedams saimnieks klusu piebiksta lapsai, lai izspriežot viņam taisnību, bet lapsa tikpat klusu atkal atčukst: „ Vai būs man par to pīlīte, zostiņa, vistiņa, tītariņš?” „Būs, uz galvošanu būs!” Tā runādami, tie sasniedza to vietu, kur zalktis iesprūdis.

„ Te ir tā vieta, spriedi nu, kāda ir pasaules alga! ” zalktis uzaicina lapsu. Bet lapsa, viltniece, atsaka, ka nemākot ātrāki taisnību izspriest, kamēr šis neparādot, kā īsti bijis iesprūdis. Zalktis ielien akmeņu starpā un iesprūst no jauna. Lapsa, to redzēdama, piemin akmeni un pārspiež zalktim galvu, teikdama: „ Tāda ir pasaules alga! ” Saimnieks nu ved lapsu uz mājām, lai aizmaksātu par taisno spriedumu. Lapsa paliek pagalmā laizoties, un saimnieks ieiet pie saimnieces pēc pīlēm un zosīm. Bet saimniece, to dabūjusi zināt, paliek pikta un uzsauc saimniekam: „ Vai tev kādas pīles, zosis, vistas, tītari pieder? Raugi tik viņas aiztikt, tad redzēsim. Viesul, Piktul, cui! pi! trieciet to viltnieci lapsu no pagalma mežā. ”

Lapsa, nabadzīte, muka, muka, bet mazliet tēva dotās bikšeles suņi tomēr ieskrambāja. Tāda ir pasaules alga!

Reizēm pasakas beigas nav pilnībā saprotamas, tās paliek atklātas.

Te ir vieta subjektīvajai realitātei, kas ir individuāla - smalkās un sociālās realitātes apvienojums. Subjektīvā realitāte izriet no individuālās pašapziņas, audzināšanas un apkārtējās vides apstākļiem, no vērtībām, no fantāzijas un katra indivīda iztēles. Tas viss nepārtraukti attīsta, formē un konkretizē cilvēka iekšējo pasaules karti. Pasaka par pasaules algu lasītāju atstāj neziņā par to, kāda tad ir tā pasaules alga. Katrs šo pasaku var izskaidrot, balstoties uz savu subjektīvo realitāti. Katrs to sapratīs, pamatojoties uz savu sirdsapziņas balsi. Viens teiks - Jā, tā ir patiesība, arī manā dzīvē tas ir pierādījies. Otrs teiks - Nē, pasaule ir laba, pasaules alga ir pateicība.

Varbūt pasaka māca - dari, dod un negaidi neko pretī, negaidi pasaules algu, vienkārši dari labas lietas, gan jau pienāks brīdis, kad tas atalgosies. Varbūt tad, kad vismazāk gaidīsi. Gaidas bieži vien tiek atalgotas ar nepateicību. Tā ir sociālā realitāte. Šīs pasakas mācība - var gadīties, ka cīņas ieroči ir pagriezti pret tevi pašu. Pasakas uztvere atkarīga no tā, kurā realitātē cilvēks pārsvarā atrodas. Ja viņš ir iestrēdzis sociālajā realitātē un viņu nomocījušas sociālās problēmas, cilvēks redzēs tikai to pasakas pusi, kura vēsta, ka nepateicība ir pasaules alga. Ja cilvēks ir spējīgs pacelties no sociālās realitātes un atrasties arī smalkajā realitātē, tad viņam nebūs grūti ieraudzīt arī pasakas filozofisko jēgu. Paskatoties uz šo pasaku no smalkās realitātes skatpunkta, ieraugām, ka pastāv arī citāda pasaule, ka notiek arī tā. Pasakas filozofiskā jēga ir beigt meklēt algu uz zemes (sociālajā realitātē) jeb, kā Bībelē rakstīts, „nekrājiet mantu uz zemes”. Vajag meklēt citas vietas, kur saņemt algu.

Brīnumpasaku darbība risinās vairākās dimensijās, vairākās realitātēs. Pasakas varonim ir kaut kur jāiet, kaut kas jāizdara vai jāiegūst, jāatrod un jādodas atpakaļ. Tās ir divas pasaules: sociālā, kurā mēs dzīvojam, kurā pazaudējam spēku un sastopamies ar sociālo bezpalīdzību, un otra -smalkā, garīgā, mūsu dvēseles valstība, kurā mēs varam iegūt spēku, atrast resursus un izaugt. Tāpēc pasaku notikumi ir ļoti reāli, bet tie ne tik daudz kalpo sociālajai realitātei un sociālo attiecību pasaulei, cik tie kalpo mūsu iekšējās pasaules attīstībai, dvēselē notiekošajiem procesiem.

Pasaka par sērdieni un mātes meitu notiek divās realitātēs - virs zemes un pazemē. Abas vietas pēc apraksta ir ļoti līdzīgas. Tāpat kā virszemē, arī pazemē ir pļava, cūkgans un govju gans, rej suns, ir kurināma pirtiņa. Tomēr pasaule, kurā jānolaižas pasakas varonēm, ir pavisam cita. Tā ir smalkā, brīnumainā pasaule, kurā mītošās būtnes nav tikai tāpat

vien. Tā ir mūsu garīgā pasaule, kurā dzīvo brīnumainas būtnes: vecīši un vecenītes, laumas, fejas un raganas, burvji un pūķi. Šīs būtnes atnāk pie pasaku varoņiem, dod viņiem vērtīgus padomus, palīdz, izaicina, pārbauda, baida un apbalvo. Brīnumaino burvju spēku parādīšanās ir saistīta ar dabas spēku atdzīvošanos. Ja cilvēks nespēj izskaidrot sevī vai apkārtnē notiekošos procesus, viņš rada tēlu, mītu vai pasaku. Tā ir radušies mīti par ļaunajām acīm, par apvārdošanu, par uzliktajiem lāstiem.

Dabas spēki pret cilvēku nekad neizturas vienādi, tie daudz ko dod un arī atņem. Biežāk tas gadās tad, kad cilvēks pārkāpj savstarpējo attiecību likumus, dabas likumsakarības. Tāpēc burvju lēli, kas atrodas smalkajā pasaulē, mēdz būt ne tikai labi un dāsni, bet arī ļauni, bīstami un iznīcinoši.

Smalkās pasaules tēla, vecīša, duālā daba parādīta iepriekš analizētajā pasakā. Viņš abām meitenēm uzliek vienādus pārbaudījumus, bet viņa attieksme un dāvanas ir atšķirīgas.

Dzīvojot ciešā kontaktā ar dabu, mūsu senči bija iemācījušies dabas likumsakarības, izpratuši apkārtējās pasaules raksturu. Dabu raksturojošie tēli ir kļuvuši par smalkās, neredzamās pasaules iemītniekiem-ūdensvīriem, meža večiem, mājas gariem, vēju, kalnu pārvaldītājiem un citu dabas spēku iemiesojumiem. Pat katra sīkākā būtne, kas sastopama pasakas varoņa ceļā, ir nākusi no dabas un nes sevī dabā pastāvošās likumsakarības. Pēc šveiciešu mediķa un filozofa Paracelza domām, pasakās atspoguļotā brīnumu valstība ir neredzamais, garīgais redzamās dabas analogs, ko apdzīvo dažādas mistiskas būtnes, kuras atkarībā no stihijām, kas tos radījušas un ko tās apdzīvo, iedalās četrās kategorijās: zemes, ūdens, uguns un gaisa gari. Visi gari var būt ceļiniekiem labvēlīgi, bet tikpat labi var arī pārmācīt, jo viss ir atkarīgs no tā, kādi ir ceļinieka nolūki un kāda ir viņa sirds.

Mūsdienu racionālajam, modernās tehnoloģijas apguvušajam cilvēkam, iespējams, šķitīs muļķīgi stāstīt bērnam, ka mežā nevar mest atkritumus, piesārņot ūdeni, jo mežā dzīvo meža gari un rūķi, ūdenī dzīvo Undīnes un tic dusmosies un jutīsies slikti. Bet varbūt tieši šāda dvēseliska izglītošana mūsdienu bērnam ir nepieciešama. Tā liek atgriezties pie dabas, pirmsākumiem, pie smalkās, neredzamās pasaules. Ja pasakās atspoguļotais ir tuvs dabai un dabas spēkiem, tas ir tuvs arī mūsu dvēselei.

Lai cilvēks iegūtujaunu izpratni un redzējumu uz lietām, irjānolaižas pazemē - savā zemapziņā, kur mīt visi burvju spēki un kur var iegūt gan balvu, gan mācību. Tāpat kā pasakā sērdiene nolaižas pazemē, tiek galā ar pārbaudījumiem un saņem kastīti, ko nest augšā - sociālajā, reālajā pasaulē. Sērdiene kastīti ienesa klētī - vietā, kur glabājas graudi. Simboliski uz klēti varam skatīties kā uz galvu, kur glabājas mūsu domas un spriedumi. Mātes meita pazemē iegūto kasti arī ienesa klētī, bet rezultātā klēts sadega, tika iedarbināti dabas spēki. Ja viņa nespēj atrisināt uzdevumus, nespēj tikt galā ar pārbaudījumiem, tad radošie zemapziņas spēki kļūst graujoši.

Pasakas beigas ataino subjektīvo realitāti, katram varonim tā ir cita. Sērdienes subjektīvā realitāte ir viņas ieguvums, bet mātes meitas subjektīvā realitāte - tukšums, no gaidītā nekas nav palicis pāri.

Pedagogiem -

kā attīstīt bērna fantāziju un rosināt bērnu sacerēt pasakas pašam

(noderēs arī vecākiem)

Jebkura cilvēka, pat maza bērna, pasaules modelis mums ir pieejams tikai tad, kad tas ir ietērpts, iemiesojies vai materializējies kaut kādā veidā -stāsta, zīmējuma vai uzvedības. Pēc tā prasmīgs vērotājs spēj rekonstruēt, pietuvoties otra cilvēka iekšējās dzīves saturam, spēj izprast iekšējās pasaules īpatnības. Ja pieaugušie - vecāki vai pedagogi - bērna pasauli vēlas iekļaut kopējā pasaules uztveres sistēmā, vislabāk to darīt tādā veidā, kas maksimāli viegli saprotams un uztverams bērnam - ar tēlotājmākslas, pasaku un stāstu palīdzību. Tādā veidā pieaugušais spēj pietuvoties bērna fantāziju un tēlu pasaulei. Tātad pieaugušajiem tā vietā, lai bērnu vilktu savā pasaulē, ir jānolaižas viņējā, tur jāsastopas ar bērnu un kopā jāceļas, sasniedzot līmeni, kas izprotams abiem, jārunā vienā valodā. Savstarpējās komunikācijas procesā ir mazāks liekais spēka, laika un enerģijas patēriņš. Ir jāsaprot, ka iekšējais darbs, ko bērns paveic no piedzimšanas līdz trim, pieciem gadiem, ir milzīgs. Bērnam jāsakārto sava pasaules karte, jāatrod tajā sava vieta. Lai bērns tiktu galā ar iekšējo darbu, palīgā nāk tautas folklora, vārdiskais materiāls. Bērns sāk apgūt pasauli, kad dzird mātes dziedātās šūpuļdziesmas un klausās vienkāršus skaitāmpantiņus, piemēram, skaitāmpaņtiņu par pirkstiņiem.

Lai bērni iemīlētu pasakas un grāmatas un viņiem būtu motivācija darboties, pieaugušajiem ir jārada atbilstoša vide, un tie būs jau 50 % no rezultāta. Svarīgs ir nododamās informācijas teksts un vide, kurā tas tiek nodots. Mūsu kultūrā izsenis ir iegājies, ka bērnam pirms iemigšanas māmiņa vai kāds cits dzied miega dziesmiņu vai stāsta pasaku. No psiholoģiskā viedokļa cilvēks pirms iemigšanas atrodas īpašā pirms miega dvēseles stāvoklī: ķermenis pamazām atslābinās, acis aizveras, domas un raizes agrīnā vecumā vēl nemoka un ļauj koncentrēties uz pieaugušā balsi. Balss tonis, miers un intonācija palīdz koncentrēties. Bērna stāvoklis līdzinās hipnotiskam stāvoklim. Svarīga ir pieklusinātā balss un valodas ritms, kas atgādina cilvēka elpošanas un mātes klēpja ritmu. Tādējādi divi cilvēki pieslēdzas vienotai energoinformatīvajai sistēmai, kuru bērns ir apguvis, atrodoties mātes vēderā. Iemigšanas stadijā bērna dvēseles dziļumos iesakņojas senie, spēcīgie tēli, kas sevī ietver dzīves jēgu un tiek nodoti no paaudzes paaudzei. Iespējams, bērns šo jēgu nekad līdz galam nesapratīs, bet tā kļūs par bērna simboliskās domāšanas veidošanās priekšnoteikumu, bez kā būs apgrūtināta pasaules un sevis pasaulē uztvere un savas eksistences jēgas izpratne. Tas, kas tiek runāts pirms iemigšanas, nosaka gulētāja stāvokli un sapņu saturu. Tāpēc ir svarīgi izvēlēties atbilstošus tekstus, ko lasīt vai stāstīt pirms miega. Pasakas un stāsti, kuri sevī ietver pasaules redzējumu un iekārtas likumus un principus, ir stāstāmi pirms iemigšanas, jo tiem jānokļūst dziļi dvēselē un tur jāatrod vieta visai dzīvei.

Tautas folklora - pasakas, dainas, teikas - ir nodrošinājusi iespēju pakāpeniski veidot pasaules uzskatu un pamatu personības kodolam. Tādējādi tiek piepildīta viena no cilvēka vajadzībām - atrast un saprast dzīves un pasaules iekārtas jēgu, savu vietu un lomu. Pieaugušajiem ir jāsaprot, kādas pasakas un kādu informāciju bērniem noteiktā vecumā un dzīves situācijā piedāvāt.

Ir pirmskolas pedagogi, kuri bērnudārzos pirms gulētiešanas lasa pasakas. Piemeklējot vecumposmam atbilstošas pasakas ar interesantu saturu, var viegli panākt vēlamo bērna uzvedību. Tomēr ir pedagogi, kas sūdzas, ka bērni negrib gulēt diendusu, viņus grūti nomierināt un viņi neklausās pasakas. Pasaka, lasīta pirms diendusas, palīdz, ja:

• tas ir ikdienas rituāls, kas bērniem sniedz drošības sajūtu;

• tā ir atbilstoša vecumposmam. Ja izvēlētā pasaka ir par sarežģītu vai par vienkāršu, bērniem nav interesanti, viņi garlaikojas un ar savu uzvedību demonstrē protestu;

• audzinātājas balss ir mierīga un viņai lasāmais teksts liekas interesants. Ja audzinātāja lasa formāli, bez ieinteresētības, bērni to pamana un attiecīgi reaģē. Bērni arī jūt, ja audzinātājas domas ir spriedzes pilnas, piemēram, viņa domā, kā bērnus ātrāk nolikt gulēt;

• pieaugušais paskaidro bērniem nesaprotamās vietas un atbild uz bērnu uzdotajiem jautājumiem. Ja bērns uzdod jautājumu, viņš tekstā kaut ko nav sapratis, tad viņa uzmanība ir koncentrēta uz jautājumu. Audzinātāja pasaku lasīs tālāk, bet bērns netiks līdzi. Tas radīs spriedzi, un reakcija būs redzama bērna uzvedībā. Uzdotais jautājums nāk no tukšā laukuma pasaules kartē. Ja pieaugušais to pamana un palīdz laukumu aizpildīt, tad bērns zina - es esmu vērtīgs un drīkstu runāt par savām vajadzībām.

Pieaugušajam arī sevī ir jārada vide bez kritikas un gaidām, bez virzīšanas un norādījumiem. Uztverama, mīloša, atbalstoša. Vide, kurā valda ticība. Šādai videi ir jābūt gan lasot, gan sacerot pasakas. Tas nav viegli, jo esam pieraduši kontrolēt, novērtēt un kritizēt. Bērni ir ļoti jūtīgi uz vecāku un pedagogu kontrolējošas uzvedības izpausmēm. Strādājot ar bērniem un vecākiem, bieži var novērot, ka bērni vēro vecāku mīmiku, žestus un intonāciju. Bērni pēc nolasītās informācijas rada tēlu, kādu viņu gribētu redzēt vecāki, un tad, lai gūtu pieaugušā atzinību, savu uzvedību pakārto vecāku noskaņojumam. Bet, cenšoties atbilst tikai pieaugušā gaidām, bērns pazaudē sevi, savu identitāti un personību. Audzināt bērnus, kuri atbilst gaidām, ir salīdzinoši ērti un viegli, bet, ja mūs interesē bērnu nākotne, tas nav ne ērti, ne viegli. Bērni, kuri ir iemācījušies noliegt sevi un savas vajadzības, darīs to arī tad, kad būs pieauguši. Pusaudžu gados uz jebkuru jautājumu būs viena atbilde - es nezinu.

Pieaugušais rada vidi un situāciju, kurā bērns var aizdomāties par tās jēgu un neviennozīmīgo dabu. Šajā brīdī bērns izzina dzīves filozofiju, apzinās, ka situācijas nav tikai labas vai sliktas, patīkamas vai nepatīkamas, viņš saprot, ka šķietami laba situācija var pārvērsties par graujošu un katra sliktā situācija var dot kādu ļoti vērtīgu mācību. Kad bērns šo mācību apgūst, viņa pasaules karte paplašinās, agrāk neapzinātie laukumi iezīmējas skaidrākās krāsās un formās. Tā bērni vieglāk apgūst vērtības un sadzīves likumus un saprot likumsakarības.

Pasaka par Ādamu un Ievu

Vienreiz viens pāris, sieva un vīrs, mežā lasīja žagarus un sodījās, un lamājās par Ādamu un Ievu, ka tie vien esot vainīgi, ka viņiem tik grūti jāstrādā. Tā šie viņus allaž rāja un sodīja, kad tikai iznāca ar žagariem braukt. Reiz viņi atkal tā gānījās un dusmojās, žagarus mājā vezdami, kad viņiem brauca garām kāds kungs, kas, viņu runā noklausījies, sacīja tā: „Ko jūs te tā strīdaties un dusmojaties uz Ādamu un Ievu? Nāciet man līdz! Es jums došu visu mūžu vieglu dzīvi, vislabākos ēdienus un dzērienus un darba nemaz. Tik vienu apsegtu bļodu, ko ikreiz ar ēdienu uzliks uz galda, jums nebūs brīv’aiztikt. ”

Vīrs un sieva bija ar mieru. Viņi abi nu dzīvoja laimīgi. Viņiem bija arvien visgardākie ēdieni un darba nemaz. Bet katru reiz uz galda parādījās arī apsegtā bļoda. Vairākas dienas viņi apsegto bļodu gan neaiztika, bet pēc nedējas viņi vairs nenocietās un sāka savā starpā runāt: „ Neviens taču mūs neredz. Varam jau paskatīties, kas tas par ēdienu, ko apsegtajā bļodā mums ienes! ”

Un, rau, līdzko viņi pacēla bļodai vāku, te tūdaļ n<> tās izskrēja maza pelīte. Lai nu kā viņi to ķēra, cik naigi ķerdami, viņa tomēr aizbēga un ielīda kādā caurumiņā.

Ar to nu arī tūliņ beidzās nepacietīgajam pārim jaukās laimes dienas. Kungs dusmīgs ienāca iekšā un izraidīja tos, tāpat kā Dievs Ādamu un Ievu, no vieglās dzīves pie sava grūtā darba, sacīdams: ,, Nesūdzieties nu vairs par Ādamu un Ievu, bet paši par sevi! ”

Kopā ar bērniem pārrunājot šo pasaku, varam vērtēt, vai arī mūsu dzīvē ir bijušas tādas situācijas, kad tas, kurš uzliek sodu, izrāda rūpes un vēlas mums kaut ko iemācīt. Šajā pasakā vīrs un sieva darīja savu darbu, bet visu laiku sūdzējās, viņi meklēja vainīgo, lai attaisnotu savu slinkumu. Varam runāt ar bērniem par to, cik bieži dzīvē ir tā, ka mēs tā vietā, lai paši uzņemtos atbildību, meklējam vainīgos - vecākus, skolotājus, priekšniekus, vīrus, sievas vai, kā šajā pasakā, Ādamu un Ievu. Vēl pasakā ir aspekts, kas attiecas uz pacietību un mēra sajūtu. Vai mēs spējam būt pacietīgi? Vai varam izturēt mums uzliktos pārbaudījumus? Vēl arī jautājums par godprātību -cik bieži kaut ko darām vai nedarām, domādami līdzīgi pasakas varoņiem -„Mūs jau neviens neredz”. Ja neredz, var darīt to, ko citu cilvēku klātbūtnē nedarītu. Ir darbības, uzvedība un personības iezīmes, ko negribam rādīt citiem. Var uzdot jautājumu, vai esam godīgi pret sevi un citiem, cik bieži iekrītam lamatās - kritizējam citus, bet, kad paši nonākam līdzīgā situācijā, rīkojamies tāpat.

Pasakas apslēptie arhetipi

Mītiskos un folkloras mantojuma simbolus, kā jau minēts iepriekš, ir pētījis Karls Gustavs Jungs. Zinātnieks uzskatīja, ka šādi simboli ir mantoti kā kultūras pieredze un pieder pie kolektīvās bezapziņas. Turklāt visi mantotie simboli laika gaitā izveido arhetipus, kas ir diezgan konkrēti un katrs ar savām īpašībām. K. G. Jungs paskaidro arhetipu būtību: „Arhetipi zināmā mērā ir dzīlē apslēpti apzinātās dvēseles fundamenti vai, ja izmanto citu salīdzinājumu, saknes, kas iegrimušas ne tikai zemē šā vārda šaurajā nozīmē, bet arī pasaulē vispār. Arhetipi ir gatavības sistēmas, kas vienlaikus ir gan tēls, gan emocija. Tos izmanto līdz ar smadzeņu struktūru, tie ir tās psihiskais aspekts. No vienas puses, tie formē spēcīgu, instinktīvu aizspriedumu, bet no otras, tie ir visefektīvākais instinktīvās pielāgošanās līdzeklis. ” (Jungs, К. G. „Dvēseles pasaule”, citēts pēc Kūle, M., Kūlis, R. „Filosofija”, R., 1996., 386. lpp.)

Arhetipi nav nekas ļauns vai labs, tie vienkārši ir mūsu būtībā. Tic pasargā cilvēka psihi no triecieniem, jo darbojas divējādi - gan veido barjeru, gan pieņem uzreiz konkrētu informāciju. Cilvēka arhetipiskā daba spēj pielāgoties.

Viens no arhetipiem ir Ēna, kas reprezentē visu to, ko cilvēka apziņa sevī noliedz. Katram indivīdam kā arhetips ir arī pretēja dzimuma tēls, vīriešiem anima, bet sievietēm animus. Abi divi iemieso pretējo dzimumu, un ar animalanimus esamību var skaidrot mīlestību no pirmā acu uzmetiena - kādā pretējā dzimuma svešiniekā cilvēks saredz savu animu. Bez šiem ir arī citi arhetipi. Gudrais vīrs ir Gara arhetips, tas izsaka garīgo principu. Lielā Māte izsaka vielu, kuru caurauž gars. Patība apvieno gan apzināto, gan neapzināto. Bērns ir kolektīvās dvēseles pirmapzinātā bērnība u. c.

К. G. Jungs rakstīja, ka, atšifrējot dziļo, arhetipisko pasaku jēgu, iegūstam iespēju saprast un piekļūt kolektīvās zemapziņas krātuvēm, cilvēku motivācijai un dzīves likumiem. K. G. Jungs uzskatīja, ka Gara arhetips pasakās parādās kā vecais vīriņš vai sieviņa, burvis vai ragana. Šie tēli parādās varonim vissvarīgākajā brīdī un iedod to, kas visvairāk nepieciešams. Tātad mēs bezpalīdzīgā brīdī varam vērsties pie sava arhetipiskā Gara un pie arhetipiskās Lielās Mātes.

Pasakas, mīti, leģendas, senās dziesmas, dainas un citas metaforiskās formas glabā un nodod arhetipus no paaudzes paaudzei. Analizējot un izprotot pasakas, leģendas un dainas, mēs iepazīstam arhetipu valodu -mūsu radošā iesākuma valodu. Arhetipā ir apslēpta milzīga enerģija, mēs tai varam pieslēgties, tādējādi paplašinot savas apziņas, uztveres un līdz ar to arī rīcības robežas. Arhetipi eksistē neatkarīgi no tā, vai cilvēks par tiem kaut ko zina vai nē, tie veido dzīves „matricu”. Tā izpaužas caur dažādiem dzīves scenārijiem, bieži rada ierobežotības un apspiestības izjūtu. Bērnībā to tik spēcīgi neizjūtam, pusaudžu gados sākam tai pretoties, iztērējam daudz spēka un enerģijas, lai to lauztu, jaunībā sākam to izprast, iepazīt sevi

un dzīvi. Kad esam pieauguši, mācāmies samierināties, un vecumdienās jāpienāk brīdim, kad, tāpat kā bērnībā, dzīvojam, ar to samierinājušies. Daži to sauc par likteni, karmu vai kaut ko, kas nāk no ārpuses un ko nevaram ietekmēt.

Pedagogiem zināšanas par arhetipiem sniegs lielāku drošību, izmantojot pasakas. Viss pasakās minētais ir ierakstīts cilvēku psiholoģiskajā „matricā”. Pat tad, ja bērns neklausās un neiesaistās pasakas apspriešanā, pie viņa nonāk informācija un savienojas ar dvēselē esošo nospiedumu jeb arhetipu. Apziņā tiek veidots pasīvs, tāpat kā bankā, tas vajadzības gadījumā tiks izmantots.

Darbā ar bērniem dažādus arhetipus var izmantot kā palīgu. Kā piemēru minēšu latviešu un arī citu tautu pasakās attēloto savstarpējo Varoņa un Ceļa arhetipa iedarbību. Varonim, lai kaut ko iegūtu un iemācītos, ir jādodas ceļā. Vai pazemē, vai jāuzkāpj debesīs pa garo pupu, vai jānokļūst krustcelēs, kur jāstājas izvēles priekšā. Ceļa arhetips paredz daudzu un dažādu pārbaudījumu klātesamību. Cilvēkā esošā spītīgā pusaudža daļa grib pretoties pārbaudījumiem. Pasakās to simbolizē jau iepriekšējās nodaļās aprakstītie tēli: pameita, kura vēlas saņemt balvu, bet uzdevumus vai nu atsakās veikt, vai tos pilda formāli, domājot tikai par balvu; tēva dēli, kuri, nonākuši krustcelēs, paliek krogā, notriec tēva doto naudu, atņem jaunākā dēla iegūto un cer, ka tas paliks neatklāts. Ceļā ir jāsastopas ar vairākiem tēliem, kuriem ir savs vēstījums par to, kas ir vai nav jādara. Ir pārbaudījumi, kurus varonis vai nu veic, vai nobīstas veikt, un ceļš viņu noraida vai atgriež atpakaļ. Ne velti pasakās ir teikts: „Tev aizmugurē un blakus trakos vētras, briesmoņi un dažādi mošķi. Tevi biedēs, bet Tu ej, neskaties atpakaļ. Paskatīsies - nobīsies, pazudīs ceļš, būs jāatgriežas atpakaļ...”

Pedagogi darbā ar pasakām var izmantot Ceļa arhetipu. Ar bērniem var runāt par pārbaudījumiem pasaku varoņu un cilvēka dzīves ceļā. Ceļš varonim var likt atrisināt vairākus uzdevumus:

• pieņemt ceļa esamību kā tādu, jo cilvēka dzīvē nekas nevar notikt, ja viņš nedodas ceļā. Tas ir pārbaudījums drosmei un apņēmībai;

• atrodoties krustcelēs, izvēlēties. Tas varonim ir ļoti grūts uzdevums. Viena izvēle paredz atteikšanos no pārējām iespējām;

• sastapties ar tēliem, kuriem vajadzīga palīdzība un kuri kalpo kā varoņa rakstura īpašību un vērtību pārbaudītāji;

• ceļa garums un grūtības pārbauda varoņa spēku, izturību un pacietību;

• apzināties, ka jebkurās krustcelēs, izturot katru pārbaudījumu, mēs paši veidojam savu likteni.

Pedagogi bērnu dzīves situācijas var saistīt ar pasaku varoņu gaitām. Piemēram, ja bērnam kāds uzdevums šķiet par grūtu, var piemeklēt pasaku, kura pēc satura visvairāk atbilst bērna konkrētajā situācijā pārdzīvotajām grūtībām.

Mums katram ir savs ceļš, katrā no mums dzīvo radītājs, kurš rada ceļu un piedzīvojumus tā garumā. Pretošanās un bailes neko nedod, tās tikai ierobežo radīšanas procesu. Ceļa un Likteņa arhetips labi redzams itāļu tautas pasakā „Ļaunais liktenis”.

Ļaunais liktenis

Reiz dzīvoja septiņas māsas, visas septiņas - karaļmeitas. Māsas auga pilī, nepazīdamas ne rūpju, ne bēdu. Ne velti mēdz sacīt: kas bagāts un laimīgs, tam blāva sveces liesma šķiet spoža kā saule. Bet, kad vecākajai māsai apritēja divdesmit viens gads un jaunākajai māsai Santīnai iesākās piecpadsmitais, laime atstāja karaļa pili. Valstij uzbruka ienaidnieka karapulki. Karalis pazaudēja savu armiju, pēc tam troni, bet pēcāk arī pats tika saņemts gūstā. Karalienei ar septiņām meitām nekas cits neatlika, kā bēgt projām uz svešu karaļvalsti. Tur viņas paslēpās dziļā meža biezoknī, kādā pamestā ogļu dedzinātāja būdiņā.

Tagad karaļa sieva un meitas dabūja izbaudīt visas dzīves likstas un postu. Ne velti mēdz sacīt: kas nabags un nelaimīgs, tam spožā saule šķiet blāva kā sveces liesma. Viņas gulēja nevis mīkstos pēļos, apsegušās ar atlasa segām, bet gan uz kailu dēļu lāviņas, pārklātas ar plānu sausas zāles kārtiņu. Eda nevis no zelta un sudraba traukiem, bet no kopējas māla bļodas, smalstot ar koka karotēm. Un kas bija bļodā? Citreiz sēņu vira, citreiz arī tās pašas nebija. Tā nu viņas dzīvoja.

Kādu vakaru karaliene iznāca no būdiņas un apsēdās uz sliekšņa. Negaidot pie viņas pienāca veca, līka vecenīte ar grozu rokās un vaicāja:

- Vai jūs nenopirktu no manis drusciņ vīnogu?

- Ak, labo sieviņ, - nopūtusies atbildēja karaliene, - vēl pavisam nesen es būtu varējusi no tevis nopirkt kaut vai simt šādu grozu, taču patlaban man nav ne plika soldo. Ņem šo matu suku un iedod man par to septiņas vīnogas manām septiņām meitām.

- Man nevajag matu sukas, - vecenīte sacīja, - es tev tāpat iedošu ogas. Izsūdzi man savas bēdas. Kazi, varēšu palīdzēt.

Karaliene izstāstīja vecenītei visu, kas pēdējā gadā ar viņiem bija

noticis.

Vecenīte noklausījās, pašūpoja galvu un sacīja:

- Nabaga karaliene! Vienai no tavām meitām šūpulī būs ielikts ļauns liktenis, tālab jums uzbrūk visādas likstas. Kamēr meitene Sfortūna, Nelaimīte, būs kopā ar jums, veiksmi negaidiet!

- Kurai no meitām tad būtu lemts šis ļaunais liktenis? - karaliene

vaicāja.

Tai, kura guļ, sakrustojusi rokas uz krūtīm, - vecenīte atbildēja. — Aizraidi viņu prom, un viss atkal būs labi.

To pateikusi, vecenīte paņēma grozu un nozuda starp kokiem. Karaliene iegāja būdā, iededza sveci un noliecās pār vecāko meitu. Tā gulēja, izstiepusi rokas gar sāniem. Otra meita bija tās atmetusi pāri galvai, trešā patikusi zem vaiga, ceturtā zem spilvena, piektā ar vienu roku aizsegusi acis, sestajai rokas nokarājās pār gultas malu.

Un ikreiz karaliene atviegloti nopūtās.

Beidzot māte ar sveci piegāja pie jaunākās meitas Santīnas un gandrīz vai iekliedzās: jaunākā gulēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm.

Karaliene nometās ceļos pie viņas gultas un rūgti ieraudājās. Asaras lija aumaļām. Viena karsta asara nokrita meitai uz vaiga. Santīna pamodās un izdzirda mātes vaimanas.

- Ak, manu meitiņ! Tu esi tik mīļa un laipna. Vai no tiesas vari atnest mums nelaimi? Nē, nē. Mana nabaga Santīna, es nekad tevi nesaukšu par Sfortūnu, lai arī ko vecene pļāpātu! Es tevi nekad neraidīšu projām! Kopā dalīsim bēdas, kādas tikai ļaunais liktenis uzsūtīs.

Jaunajai karaļmeitai sažņaudzās sirds, dzirdot mātes vaimanas, tomēr viņa gulēja klusi tālāk, izlikdamās aizmigusi. Kad māte izraudājusies iesnaudās, Santīna piecēlās, sasēja nastiņā savas mantas - vecu kleitiņu, matu suku un koka karoti -, pēdējo reizi uzmeta acis guļošajām māsām un mātei, tad izzagās no būdiņas.

Karaļmeita gāja pa mežu, līdz atausa gaisma, bet, kad uzlēca saule, viņas priekšā pavērās līdzenums. Kur vien acis meta, nemanīja ne pauguriņa, ne krūmiņa, tikai viena vienīga māja vīdēja līdzenuma malā. Karaļmeita piegāja pie mājas un ieskatījās pa logu iekšā. Tur viņa ieraudzīja trīs sievietes sēžam pie stellēm un aužam audeklu. Viena auda ar zelta diegiem, otra- ar sudraba, bet trešā - ar sārtiem uz tumši zila pamata. A udēju prasmīgās rokas darināja tik skaistus rakstus, ka karaļmeita nespēja atraut no tiem acu.

Negaidot tā, kura auda ar zelta diegiem, pacēla galvu un pamanīja meiteni. Audēja piecēlās un atvēra durvis.

— Vai neienāksi, svešiniec? - viņa aicināja.

- Labprāt, ja jums nekas nav pretim, - karaļmeita atbildēja.

— Kā tevi sauc?

Karaļmeita prātā ātri pārlika: „Ja es no tiesas nesu sev līdzi tikai nelaimi, tad lai mans vārds ir Nelaimīte - Sfortūna. ”

Tā viņa arī pateica audējām, bet pēc tam piebilda:

— Atļausiet man šeit palikt, es labprāt jums kalpošu. Bet, ja neļausiet, iešu tālāk.

- Nu labi, — audējas atbildēja, — paliec vien.

Un Sfortūna ķērās pie darba. Viņa izslaucīja istabu, iekūra pavardu un sāka gatavot azaidu.

Ap dienas vidu pusdienas jau bija galdā. Audējas ieturēja maltīti, paslavēja labo virēju un no jauna sēdās pie stellēm.

Kad saule jau sliecās uz vakaru, vecākā audēja — tā, kura auda sārtus rakstus uz tumšzila pamata, sacīja:

- Šovakar mēs esam ielūgtas ciemos. Ceļš turp ir diezgan tāls, un mēs pārradīsimies mājās tikai uz rīta pusi. Tu tikmēr labi cītīgi sargā māju. Mūsu audekls nav parasts: tas darināts no zelta, sudraba un zīda diegiem, un to noaust mums pasūtījis pats karalis savas līgavas kāzu tērpam. Kad mēs būsim prom, aizbultē durvis no iekšpuses, bet mēs tās vēl noslēgsim ar lielu atslēgu no ārpuses.

Audējas uzvilka svētku drānas un aizgāja.

Sfortūna visu tīri uzkopa, nomazgāja traukus, tad paklāja istabas kaktā salmu maisu un, nopūtusi sveici, aizmiga.

Viņa pamodās tieši pusnaktī. Karaļmeitai šķita, ka istabā kāds staigā: brīžam kaut kas iečabas, brīžam kaut kas smalki iedžinkstas.

- Kas tur ir? - meitene skaļi vaicāja.

Tas esmu es - tavs liktenis. No rīta ieraudzīsi, cik jauku dāvanu tev pagādāju.

Un ļaunais liktenis vecas sievas balsī sāka griezīgi ķiķināt.

Pēc tam viss noklusa. Sfortūna nodomāja: „Durvis no iekšpuses un ārpuses cieši noslēgtas, neviens nevarēja tikt iekšā. Droši vien to būšu nosapņojusi. ”

Tā sevi nomierinājusi, karaļmeita pagriezās uz otriem sāniem un aizmiga.

No rīta pārradās audējas un sāka skaļi klaudzināt pie durvīm.

Karaļmeita pietrūkās kājās un atvēra durvis. Istabā ielauzās saules stars. Sfortūna nobāla, audējas pārsteigtas iekliedzās: dārgie diegi bija samudžināti un pārrauti pušu, bet zelta un sudraba audekls sagraizīts gabalos. Tad, skat, ko bija pastrādājis Sfortūnas ļaunais liktenis.

- Ak, tu, nešķīstene! - audējas uzbruka nabaga meitenei. - Tā tu mums atmaksā par mūsu labo sirdi! Vācies tūliņ prom!

Pār karaļmeitu bira sitienu un dunku krusa.

Un atkal jaunā karaļmeita vilkās uz priekšu, pati nezinādama, kurp.

Pievakarē viņa nonāca kādā ciemā. Visos logos laipni mirdzēja ugunis. Ap šo laiku mājas ļaudis parasti sapulcējās ap pavardu, lai ieturētu vakariņas un atpūstos pēc dienas darbiem. Tomēr nevienā mājā Sfortūna neatrada sev pajumti, jo neuzdrošinājās pieklaudzināt pie durvīm. Sfortūna aizvilkās līdz laukumam un apsēdās uz kāda bagāta nama lieveņa mūra kāpnēm.

Pēc neilga laiciņa iznāca laukā saimnieks, lai aizvērtu slēģus, un ieraudzīja meiteni.

- Ko tu šeit dari ? - viņš jautāja.

- Varu gan pamācīt, — Franciskas liktenis atbildēja. — Tikai satikšanās ar savu likteni tev nesagādās prieku: tavs liktenis pieņēmis ļaunas vecenes izskatu. Nu, ja gribi, klausies. Vai redzi to taciņu, kas ved kalnos? Dodies pa to uz priekšu. Kad nonāksi pie aizas, iegriezies pirmajā klints plaisā. Tās vistumšākajā kaktā stāv krāsns, pie krāsns rosās vecene. Tas arī ir tavs liktenis vecenes izskatā. To, kā tev ar veceni runāt, izdomā pati, tāpēc ka ar viņu pats nelabais nespēj saprasties.

Sfortūna pateicās Franciskas liktenim un devās meklēt savējo. Klāt jau aiza, arī klints sprauga un krāsns. Un, paskat, tur jau rosās Sfortūnas liktenis. Un cik tas briesmīgs no skata! Sirmie mati netīrām lēkšķēm nokarājas uz leju, līkais deguns noziests ar kvēpiem, drēbes vienās skrandās. Jaunajai karaļmeitai jau bija turpat sešpadsmit gadu, un varēja apzvērēt, ka viņas liktenis, šī netīrā vecene, pa šiem gadiem ne reizes nav

mazgājies.

- Kālab atnāci? — vecene noburkšķēja, ieraudzījusi Sfortūnu. — Ja man tevis vajadzēs, gan pati sameklēšu, bet pagaidām vācies prom!

- Es tūdaliņ iešu, dārgā sinjora — mans likteni. Tikai pieņemiet no manis dāvanai šo kliņģeri.

- Liela vajadzība man pēc tavām dāvanām! - vecene norūca un pagrieza meitenei muguru.

Sfo rtūnai tomēr likās, ka tās

balss tapusi mazliet pieļāvīgāka. Meitene nolika kliņģeri uz krāsns malas un pati klusiņām manījās prom.

Pa to starpu veļas mazgātāja Frančiska bija aiznesusi karalim veļu. Jaunais karalis, aplūkodams veļu, iesaucās:

- Krustmāmiņ Frančiska...

Karalis sauca Francisku par krustmāti tāpēc, ka viņš to atcerējās kopš bērnu dienām: Frančiska bija mazgājusi pat viņa autiņus. Nu, apskatījis veļu, viņš iesaucās:

— Krustmāmiņ Frančiska, Jums vēl nekad nebija izdevies izmazgāt tik tīru veļu. Cik tā spodra un balta! Un cik skaisti salāpīta! Ielāpi šķiet greznāki par manu kreklu mežģīnēm. Tālab es Jums samaksāšu desmit es kudo vairāk nekā parasti.

Frančiska varen nopriecājās un par šo naudu sapirkās dažādas mantas. Viņa nopirka Sfortūnai kleitu, kurpes un melnu mežģīņu šalli, ko siet ap galvu. Augu nedēļu Sfortūna nodzīvoja pie veļas mazgātājas. Tā pagāja svētdiena un pienāca pirmdiena. Pirmdienās Frančiska parasti rīkoja lielo veļas dienu - mazgāja karaļa veļu. Viņas abas ķērās pie darba. Ap pusdienlaiku visa veļa jau bija izmazgāta. Pēc tam Sfortūna augu nakti veļu lāpīja un gludināja.

Otrā rītā, kad veļas mazgātāja aiznesa karalim veļu, viņš sacīja:

- Krustmāmiņ Frančiska, Jūs, kā rādās, jo dienas, jo lielāka sava amata meistare. Skat, cik glīti iegludinātas ieloces! Bet balto apkaklīšu kruzuļi tik gaisīgi un kupli kā jūras putas.

Un karalis veļas mazgātājai samaksāja veselus divdesmit eskudo vairāk nekā parasti.

Krustmāte Frančiska pateicās karalim un no jauna devās iepirkties. Šoreiz viņa nopirka atkal kleitu, kurpes un sarkanu lakatu. Taču tas nebija viss. Piedevām vēl nopirka ziepes, sūkli, matu suku un pudelīti ar dārgu rožu eļļu. Veļas mazgātāja pārnesa pirkumus mājās un Sfortūnai sacīja:

— Paskat, kādas dāvanas es pagādāju tavam liktenim. Tagad izcepšu kliņģeri, un tu dosies pie sava likteņa ciemos. Ieģērb viņu jaunās drānās, tikai vispirms nomazgā.

Sfortūnas liktenis vecas sievas izskatā bija tikpat netīrs kā iepriekš, tomēr meiteni saņēma jau laipnāk.

- Vai kliņģeri atnesi? — vecene noprasīja, ieraudzīdama Sfortūnu.

- Protams, atnesu, mans dārgais likteni.

Un Sfortūna sniedza kliņģeri. Taču vecene vēl nepaguva pieskarties kliņģerim, kad meitene to cieši satvēra aiz rokas un aizvilka uz strautu. A i, cik nejauki vecene kauca, kad Sfortūna to berza ar saziepētu sūkli!

- Negribu mazgāties! Negribu mazgāties! - viņa, raudamās laukā,

blāva.

Tomēr Sfortūna nelikās zinis par viņas bļaušanu. Tīri jo tīri nomazgāja savu likteni vecenes izskatā, sasukāja tai matus, uzģērba jaunu, skaistu kleitu, uzāva jaunas, skripstošas kurpes un iesvaidīja ar rožu eļļu, izliedama visu pudelīti.

Ače nu, cik labsirdīga vecenīte stāvēja meitenes priekšā! No tās vēdīja smarža kā no desmit rožu krūmiem. Sen zināms, ka visām sievietēm, pat vecām vecenēm, dikti patīk jauni tērpi. Sfortūnas liktenis, vecene, arī nespēja vien nopriecāties par savu tērpu. Te viņa sakārtoja svārku kruzuļus, te paiedamās pačīkstināja jaunās kurpes, te pielaikoja šalli.

- Esi gan tu gudriniece, — viņa sacīja Sfortūnai. - Parasti mēdz būt tā: cilvēkam nolemts laims liktenis, viņš citu neko nedara, kā tikai gaužas un nolād to. Un liktenis tālab kļūst vēl ļaunāks. Nevienam neienāk prātā, ka pašam būtu jāpapūlas padarīt to laipnāku un mīlīgāku. Bet tu, manu dūjiņ, to izdarīji. Nu uz priekšu tev klāsies labi. Paldies tev par dāvanām! Pieņem arī no manis dāvanu.

Vecene pasniedza Sfortūnai mazu kārbiņu. Meitene nomutēja vecenīti uz abiem vaigiem un steidzās atpakaļ pie Franciskas.

Abas kopā atvēra kārbiņu. Un ko tajā atrada? Treses gabaliņu pirksta garumā.

- Nevarētu teikt, ka tavs liktenis ir devīgs, - Frančiska sacīja un iebāza kārbiņu kumodes atvilktnē.

Nākamajā pirmdienā, kā vienādiņ, Sfortūna ar Francisku izmazgāja veļu, un otrdien veļas mazgātāja to aiznesa uz pili.

Šoreiz karalis bija tik norūpējies, ka veļai neuzmeta ne aci.

-Jūsu augstība, - veļas mazgātāja ierunājās, - krustmāte Frančiska uzdrošinās vaicāt - kas nospiež Jūsu sirdi?

- Ak, krustmāmiņ Frančiska, - karalis atbildēja, - man uzbrucis tūkstoš nelaimju un simts nepatikšanu. Redzi, padomnieki man izraudzījuši līgavu aizjūras karaļvalstī. Es šo līgavu vēl nekad neesmu redzējis, un to precēt man nav ne mazākās vēlēšanās. Bet, ja padomnieki ko ieņem galvā, tie neparko nedomā atkāpties. Un tā es devu savu piekrišanu.

- Un kas tur ļauns? - Frančiska sacīja. - Kāzas ir jautrākās no visām godībām.

- Bet man nemaz nav jautra prāta. Pirmkārt, man kāzām nav vīna. Nezin kāds skuķis bija ieklīdis pie mana vīndara un izlaidis no mucām visu labāko vīnu.

Tā vēl maza bēda! - Frančiska sacīja. - Kad visi būs no dancošanas pārguruši, viņiem vienalga, ar kādu vīnu dzesēt slāpes.

- Otrkārt, - karalis runāja tālāk, - līgava pieprasīja, lai es šai uzdāvinu trīs brokāta tērpus - vienu no zelta, otru no sudraba un trešo no zili sārta zīda. Trīs audējas noauda šo brokātu. Un nezin kāda skuķe ieklīda pie viņām un sagraizīja gabalos dārgo audumu.

- Ek, Jūsu augstība, - Frančiska sacīja, - visskaistākais līgavas tērps ir balta kleita.

- Arī es tā nospriedu. Un balta zīda kleita jau gatava. Gar apakšmalu tai apšuva tresi. Taču atkal nelaime! Iedomājies, krustmāmiņ Frančiska, pietrūka treses! Pavisam maza gabaliņa pirksta garumā. Bet šādas treses nav vairs visā valstī.

- Jūsu augstība, — veļas mazgātāja iesaucās, — pagaidiet mirklīti! Es tūdaļ būšu atpakaļ.

Frančiska aizskrēja uz mājām, pameklēja kumodē un atnesa karalim kārbiņu ar treses gabaliņu. Tā bija tieši tādas krāsas un platuma, kā kleitas apmalei vajadzīgs.

~ Cik jauki, krustmāmiņ Frančiska! - karalis iesaucās. - Tu paglābi mani no kauna aizjūras karaļvalsts priekšā. Par to es tev došu tik daudz zelta, cik sver šīs treses gabaliņš.

Sāka svērt treses gabaliņu. Vispirms uz mazajiem svariņiem, tad uz vidējiem, pēc tam uz vislielākajiem. Un, lai cik bēra zelta, trese kā bija, tā palika smagāka.

- Krustmāmiņ Frančiska, — karalis vaicāja, - saki taisnību. Kam pieder šī trese?

redzēt.

Drīz vien Sfortūna, tērpusies savā jaunajā kleitā, ieradās pilī. Tiklīdz karalis un Sfortūna satikās, tūdaļ iemīlējās viens otrā. Un kāds tur brīnums, jo abi bija jauni un skaisti.

Karalis tai pašā brīdī saaicināja padomniekus un sacīja:

- Jūs man meklējāt sievu aizjūras zemē, taču es to atradu savā karaļvalstī. Ja kādam no jums aizjūras karaļmeita patīk labāk, lai tas precē to pats.

Un karalis pavēlēja posties kāzām.

Viņš lika ataicināt trīs audējas un vīndari. Tie, ieraudzījuši karaļa līgavu, aiz pārsteiguma zaudēja valodu.

Karalis samaksāja viņiem par sabojāto brokātu un izlieto vīnu un ļāva iet savu ceļu.

Tagad neviens vairs neuzdrīkstējās karaļmeitu saukt par Sfortūnu, jo viņa, kā redzat, nebija nekāda Netaimīte. Viņu visi atkal sauca tai vārdā, kādu tai devis tēvs un māte, -par Santīnu.

Trīs dienas pirms kāzām Santīna sacīja savam līgavainim:

-Ak, Jūsu augstība, cik ļoti es vēlētos uzzināt, kā klājas manai mīļajai māmiņai, māsām un manam nelaimīgajam tētiņam!

- Esiet bez bēdām, mīļā Santīna, - karalis viņai atbildēja. - Tai dienā, kad es Jūs pirmo reiz ieraudzīju, liku saviem ziņnešiem doties uz kaimiņzemes karaļvalsti. Šodien ziņneši atgriezās un atveda priecīgu vēsti. Karalis, Jūsu tēvs, izbēdzis no gūsta, sapulcināja karotājus un atguvis savu troni. Karaliene, Jūsu māte, un karaļmeitas, Jūsu māsas, patlaban atrodas ceļā. Viņas brauc šurp.

Santīnas priekiem nebija gala.

Pienāca kāzu diena. Pie bagātīgi klāta galda pašā goda vietā sēdēja jaunais pāris, bet abās pusēs - tēvs, māte un sešas Santīnas māsas. Viņu vidū, protams, bija arī krustmāmiņa Frančiska.

Bet aiz līgavas krēsla stāvēja vēl viena viešņa. Viņa ikreiz priecīgi māja ar galvu, kad dzirdēja Santīnu smejamies. Taču šo viešņu neviens cits neredzēja, tikai jaunā karaļmeita, jo tas bija viņas liktenis vecas sieviņas izskatā.

Pasaka par ļauno likteni ļoti precīzi atspoguļo Ceļa arhetipu. Ja Santīna būtu nobijusies, nebūtu pieņēmusi lēmumu un devusies ceļā, viņai nebūtu izdevies ne sastapties ar savu likteni, ne to nomazgāt. Notikumi un sastapšanās pasakas sākumā varētu būt vērtējami kā negatīvi un mokoši pasakas varonei, bet ikkatrs no tiem izrādās likumsakarīgs un nes augļus, par kuriem pasakas sākumā nevar pat nojaust. Gluži tāpat kā dzīvē, mēs nekad nevaram zināt, varam tikai nojaust, kādas sekas vai kādi augļi būs no kādas mūsu darbības vai bezdarbības. Lielās Mātes arhetips ietverts krustmāmiņas Frančiskas tēlā, kura dod Santīnai darbu un palīdz satikties ar savu likteni.

Likteņa arhetips - pasakā ir vēstījums, ka nevaram mainīt savu likteni, bet ar laipnību, mīlestību, pieņemšanu un rūpēm varam to nomazgāt. Likteņa arhetips šajā pasakā ir paralēls varones ceļam. Arī dzīvē mēs nekad nezinām, kurš sastaptais cilvēks mums būs liktenīgs, tāpēc pret katru ir jāizturas ar cieņu, nesadedzinot tiltus aiz sevis. Kā šajā pasakā rakstīts, Santīna ar pazemību pacieta sitienus un lamas un gāja tālāk. Viņas ceļš veda tālāk, un viņa gāja. Ja meitene būtu palikusi pie audējām izlabot to, ko viņas liktenis sastrādāja, pasakai būtu cits pavērsiens.

Pasaku arhetipiskās dabas izpratne ir svarīga ne tikai speciālistiem psihologiem un pasaku terapeitiem -, bet arī pedagogiem un vecākiem, jo tas palīdz noskaidrot, kādas pasakas noteiktā vecumā un dzīves situācijās bērniem jālasa. Ja esam izpratuši, ar kādiem pārbaudījumiem bērnam jātiek galā un kādi attīstības uzdevumi jāatrisina, zināsim, kādu palīdzību viņam vajag, lai attīstība noritētu veiksmīgāk. Kad redzēsim, dzirdēsim un jutīsim, kādus jautājumus noteiktā dzīves posmā bērns uzdod un uz kādiem jautājumiem gan apzināti, gan neapzināti meklē atbildes, spēsim viņam palīdzēt. Piemēram, ja bērnam jādodas prom no mājām, kaut vai jāsāk apmeklēt bērnudārzs, var lasīt pasakas par varoņiem, kuri ir spiesti doties ceļā. Ja bērnu piemeklējis kāds zaudējums, piemēram, pazaudēta draudzība, jālasa pasakas par zaudējumiem, lai bērns iepazītu pasaules kārtību un pieņemtu to. Daudzi pedagogi un itīpaši vecāki, cenšoties pasargāt bērnus no sāpēm, iespējams, iebildīs un teiks, ka bērnam jau tāpat bijis sāpīgi pazaudēt draudzību, kāpēc sāpes vēl padziļināt. Ar pasakas palīdzību emocijas tiks izdzīvotas līdz galam, bērns neiestrēgs nepārdzīvotās, nobloķētās jūtās.

Ja gribam palīdzēt bērnam apgūt kadas vērtības, piemēram, pacietību vai cieņu, jālasa pasakas, kur varonis ar tām sastopas.

Dzīves mācībstundas pasakās

Analizējot pasakas kopā ar bērniem, var apskatīt slēptās dzīves mācībstundas. Pedagogi var veidot pasaku uzdevumus domāšanas un iztēles trenēšanai, kur jāmeklē atbildes uz kādu grūtu jautājumu. Pasaku uzdevumu atrisināšana kalpo kā palīgs radošās domāšanas un iztēles attīstīšanai. Radošā domāšana ietver prasmes atrast oriģinālus, no stereotipiem brīvus risinājumus, sasniegt rezultātu ar lielāku prieku, ieguldot mazāk enerģijas, un sniedz spēju izprast pēc iespējas vairāk cēloņsakarību, risinājumu un iespējamo seku.

Pasakas uzdevumam ir jābūt tādam, lai bērns varētu projicēt, pārnest uz to savu dzīves pieredzi, ieraudzīt saistību ar savu dzīvi un konkrētā brīža uzdevumiem. Svarīgākais, ka pasaka sevī slēpj vairākus atrisinājumus, lesi pa labi..., iesi pa kreisi... Pasaku uzdevuma mērķis - risinot kādu dzīves uzdevumu, stimulēt ideju ģenerēšanas jeb prāta vētras principu, lai paplašinātu redzesloku un domāšanu, kopīgi apspriestu parādību vai notikumu no vairākām šķautnēm. Daudzi noteikti ir dzirdējuši leģendu par to, kāda bija tikšanās aklajiem ar ziloni. Viens bija saķēris ziloņa ausi un citiem teica, ka zilonis ir liela lupata. Kāds cits, kuram laimējās apķert ziloņa kāju, teica, ka zilonis ir liels, resns stabs. Tas, kurš saķēra snuķi, teica, ka zilonis ir resna, kustīga čūska. Tāpēc mums bērniem jāmāca, ka jebkura dzīves situācija ir vesela sistēma, kas sastāv no daudzām daļām, un jārosina skatīties uz situāciju vai notikumu veselumā, ņemot vērā gan cēloņu un seku sakarības, gan lietu un parādību mijsakarības.

Piemēram, pasakas uzdevums var būt sekojošs. Jau iepriekšminēto pasaku par Laimas mātes dāvanām var turpināt, liekot bērniem izdomāt vismaz trīs pasakas turpinājumus par to, kā saimniece un saimnieks dzīvoja pēc tam, kad Laimas māte bija aizgājusi. Pasaku par vecīša cimdiņu var turpināt, mēģinot fantazēt, kā katrs no pasakas varoņiem dzīvoja tālāk un kādu mācību viņi bija ieguvuši no pasakas situācijas. Šāda veida uzdevumi bērniem palīdz saprast, ka arī pēc satricinājumiem dzīve turpinās, ka no kļūdām var mācīties un ir vismaz trīs ceļi, kā iziet no situācijas. Reizēm bērniem nepatīk pasakas beigas. Tad var aicināt pasaku pārrakstīt no tās vietas, kur lasītāju neapmierina sižeta pavērsiens. Pieaugušā pozīcija vēl joprojām ir „no malas” - būt vērotājam un klausītājam, bez kritikas, bez norādījumiem. Pat tad ja iepriekš pasaka ir bijusi ar laimīgām beigām, bet pēc pārrakstīšanas tai ir nelaimīgas beigas. Autors atrod tādu pasakas noslēgumu, kāds vajadzīgs viņa iekšējam stāvoklim un kas palīdzēs atbrīvoties no iekšējās spriedzes. Varbūt bērns ir nokaitināts, un pieaugušā vēlme pēc „...un tā viņi dzīvoja laimīgi” bērnu var ievest vēl lielākā izmisumā, iekšējā spriedze tiek bloķēta, pakļauta pieaugušo gaidām. Pasakā izraisot simbolisko sprādzienu, tiek atbrīvota sakrājusies spriedze, un nākošās rakstītās pasakas beigas, iespējams, būs konstruktīvākas.

Bērniem var likt izdomāt pēc iespējas vairāk pasakas turpinājumu.

Tatjana Zinkeviča-Jevstigņejeva, mācot pedagogiem un psihologiem strādāt ar pasakām un pasaku uzdevumiem, iesaka sekot šādiem principiem:

• uzdevumu uzdod kāds pasakas varonis: lēja, burvis, meža vecis, vīriņš, sieviņa, ceļš u. c.;

• pasakas uzdevumi kalpo pārbaudījumiem. Piemēram, pasaku meža sargs, kurš pārbauda, kas šodien ir ieradušies un vai viņus var ielaist pasaku mežā vai nē. Vai tam, kurš dodas ceļā, līdzi viss nepieciešamais, vai ir tīra sirds, vai ir redzīgas acis un dzirdīgas ausis. Vai, piemēram, pārbaudījums krustcelēs - akmens, uz kura ir rakstīts: pa labi iesi..., pa kreisi iesi..., taisni iesi... Tātad, nonākot pie akmens krustcelēs, ir jābūt pietiekoši spējīgam pieņemt lēmumus, izlēmīgam un drosmīgam, lai dotos ceļā;

• nedrīkst būt viens pareizais veids, kā atrisināt situāciju vai uzdevumu, nedrīkst būt arī pareizais ceļš, pa kuru iet. Katrs risinājums un katrs ceļš ir pieņemams;

• tēliem, varoņiem un notikumiem ir jābūt interesantiem -tādiem, kas aizrauj un ir tuvi bērna uztverei;

• situācijā var būt atspoguļota bērnam aktuāla problēma. Piemēram, kādu šķēršļu pārvarēšana, ja bērnam ir problēmas pieņemt lēmumus un pastāvēt par sevi, ir bailes sevi parādīt. Savstarpējā palīdzība un savstarpējā mijiedarbība, ja ir novērots pārlieku liels ekscentriskums;

• radīt situāciju un formulēt jautājumu tā, lai rosinātu bērnus patstāvīgi domāt un sekot cēloņu un seku savstarpējai mijiedarbībai. Piemēram, var likt bērnam meklēt atbildes uz jautājumiem: no kurienes tas ir radies? kam tas ir vajadzīgs? kas notiks, ja...? un kas notiks, ja būs citādāk?

Risinājumu meklēšana bagātina bērnu dzīves pieredzi, un jo vairāk risinājumu būs, jo labāk cilvēks būs adaptējies dzīvei sociālajā pasaulē. Vajag paturēt prātā patiesību, ka attīstās tas, ko trenējam. Tātad, ja trenējam drosmi, attīstās drosme, ja sadarbību, attīstās sadarbības prasmes.

Pasaku sacerēšana

Ļoti vērtīga ir bērnu spēja pašiem sacerēt pasakas un stāstus, jo tā ir psihoterapeitiska nodarbe. Paša radītais radošais iztēles produkts satur iekšējās realitātes daļiņu. Bērni, izdomājot brīnumainus, neticamus notikumus, neapzināti nodarbojas ar sava veida pašterapiju. Ieliekot varoņu mutēs vārdus un liekot veikt konkrētas darbības, bērni izrunā lietas, kas viņus sāpina, uzdod sev interesējošus jautājumus. Ir ļoti svarīgi, lai klausītājs stāstītājam uzticētos, lai situācija būtu paļāvības pilna, lai bērns tiktu atbalstīts un pieaugušais ar emocionālo tuvību bērnam radītu drošības sajūtu.

Krievu folklorists Aleksandrs Props ir pētījis dažādu tautu brīnumpasakas un nonācis pie secinājuma, ka visu tautu brīnumpasakām ir aptuveni līdzīga struktūra:

• varonis vai nu ir bezpalīdzīgā stāvoklī, vai viņam kaut kas ir noticis;

• varonis dodas ceļā, pamet tēva vai mātes māju, ir kāds, kurš varonim dod ziņu, ka jādodas ceļā;

• ceļā varonim ir palīgi;

• ir ļaunais spēks, antagonists, ar ko varonim būs jācīnās aci pret aci;

• varonis dodas pie brīnumdara, kuram ir pieejams burvju līdzeklis, viņš iegūst burvju līdzekli, bet par to ir jāmaksā -jāizdara kāds darbs, jāpārvar grūtības;

• ieguvis brīnumlīdzekli, varonis ar tā palīdzību uzvar savu ienaidnieku - iekšēju vai ārēju. Notiek varoņa iniciācija;

• laimīgas beigas, varonis ir uzvarējis, ieguvis balvu, ir kāzas. Pasakās kāzas simbolizē pāriešanu no viena stāvokļa citā.

Pēc šīs shēmas bērnus var rosināt rakstīt pašiem savas pasakas, ar piebildi, ka shēma procesā var mainīties, var nākt klāt arī papildu elementi, piemēram, pseidovaroņa jeb viltus varoņa (mātes meita vai tēva dēli) parādīšanās un citi elementi, tādi kā transformācija, vārti, siena u. c., kam jāiziet cauri, lai varonis nonāktu tajā pasaulē, kur notiek burvestības.

Pedagogs atšķirībā no vecākiem var palikt neitrālākā pozīcijā. Vecāki, kuri vēro pasakas sacerēšanas procesu vai lasa bērna gara darbu, ir vairāk emocionāli iesaistīti, jo saprot bērna ciešanas vai grūtības, ko bērns kādā konkrētā brīdī pārdzīvo. Vecāki izjūt vainu, bezpalīdzību, žēlumu, vēlmi palīdzēt un atvieglot bērna ciešanas, „pacelt uz rokām un iznest neskartu cauri dzīves pārbaudījumiem”. Savukārt pedagogs var atrasties pozīcijā „no malas”, kas ir daudz vērtīgāka pasakas radīšanas un personības attīstības procesā, jo tā bērnam ļauj iziet pārbaudījumu ceļu un atrast sevī spēku un iespējas.

Svarīgi, lai pasakas radīšanas process ir kā relaksācija. Fantāzija un iztēle spriedzes un nepatīkamas pašsajūtas apstākļos nedarbojas labi. Ķermeņa atslābināšanās ir nepieciešama, lai aktivizētos labās puslodes darbība, kas atbild par radošo procesu, jaunradi, atklājumiem, tā palīdz pārvarēt laiku un telpu, atklāj iztēles brīnišķo pasauli. Relaksācija palēnina smadzeņu viļņus. Kad smadzeņu viļņi palēninās, labā puslode, kas parasti nav nodarbināta, kļūst aktīva. Smadzeņu labā puslode ir mūsu kanāls uz radošo pasauli, bet radošā pasaule atrodas tur, kur mīt radītājs. Atslābinoties cilvēks sasniedz tādu psihisko stāvokli, kurā saprāts ir spējīgs atvērt durvis uz neredzamo pasauli. Apziņas enerģija ir reāla, to bieži sauc par psiho-trono enerģiju. Relaksācijas stāvoklī cilvēka iztēle ir aktīva un psihotronā enerģija koncentrējas uz viņa domformu radīto tēlu - tēlu, ko radījusi viņa iztēle. Tā ir radoša enerģija, un tātad var droši apgalvot, ka cilvēks realitātē rada to, ko pirms tam radījusi viņa iztēle. No tā mēs varam secināt, ka nemateriālā, garīgā pasaule ir materiālās, mūsu ikdienas dzīves pasaules pirmavots un pamats.

Pedagogiem ar dažādiem paņēmieniem - balsi, toni vai piemeklētiem precīziem vārdiem - būtu jāvirza radīšanas process, lai aktivizētu bērnu labās puslodes darbību. Ievedot bērnus relaksācijas stāvoklī, var noderēt visu maņu - redzes, dzirdes, ožas un garšas - un taktilo sajūtu aktivizēšana. To var izdarīt ar pāris vienkāršiem teikumiem. Piemēram: „Mīļie draugi, šodien mēs dosimies ceļojumā uz Pasaku zemi. Lai to izdarītu, jums ir ērti jāiekārtojas uz paklāja un jāaizver acis. Atverot Pasaku zemes vārtus, mēģiniet ieraudzīt, kāda tā izskatās, sadzirdēt skaņas, sasmaržot smaržas. Ejot pa taciņu, jūs atrodat meža ogas, ko iemetat mutē, sajūtot saldskābo garšu. Mēģiniet sajust, kāds pamats ir zem kājām - grumbuļains vai gluds ceļš. Un tad mēģiniet saskatīt, kas jums nāk pretī.” Bērni šajā spēlē ātri iesaistīsies, un viņu fantāzija sāks radīt. Klausoties pedagoga vārdos, bērna smadzeņu viļņi palēninās, aktivizējas labās puslodes darbība un veidojas ciešāka saikne starp ķermeni un apziņu. Bērniem parasti nav grūti ieiet relaksācijas stāvoklī, jo viņi pietiekoši intensīvi izmanto labās puslodes resursus, pieaugušajiem to ir grūtāk izdarīt.

Pasaku sacerēšanai ir dziedinošs spēks, pasaka vienmēr sākas ar vārdiem, ar metaforu, kas virza fantāziju. Vajag ļauties, lai fantāzija mūs ved pasaku valstībā, pasaku mežā, tur, kur dzīvo palīgi, mūsu spēka pārbaudījumi, piedzīvojumi, cīņas un uzvaras. Mēs zinām, ka no turienes atgriezīsimies gudrāki, drosmīgāki un labāki. Lai bērniem iemācītu apjaust savas spējas un to vienreizību, kas varētu būt pamatā radošai dzīves uztverei, novērstu mazvērtības kompleksus, iemācītu izteikties, radītu nepieciešamību lasīt un veicinātu lasīšanas prieku, pārvērtīsim šo procesu par rotaļu.

Bērna pašterapijas process notiek arī tad, kad bērns lasa pats vai prasa vienu un to pašu pasaku lasīt atkārtoti. Tas nozīmē, ka konkrēts varoņa pārdzīvojums ir radniecīgs bērna dvēselē notiekošam procesam. Kad bērns būs piesātinājies ar šo informāciju un pieredzi, viņš vairs neprasīs. Ja bērnam jautāsim, kāpēc viņš to grib, viņš nevarēs pateikt, jo pats to neapzinās un seko savai instinktīvajai dabai - zemapziņas balsij. Pieaugušajiem pret to būtu jāizturas saprotoši, nenoraidot bērna vajadzību pat tad, ja pasaka ir apnikusi. Pieaugušais pats var mēģināt analizēt, kādi pasakas uzdevumi konkrētajiem varoņiem ir veicami. Piemēram, dzīves situācijā, kad bērnam ir gaidāma kāda šķiršanās vai apstākļu maiņa (iešana uz bērnudārzu vai skolu, vecāku šķiršanās, vecvecāku aiziešana utt.), bērni pieķeras pasakām un stāstiem, kur ir kāda sāpīga šķiršanās, kur ir sēras un skumjas. Pieķeras pasakai, kopā ar pasakas varoni izraud savas sāpes, un tad, kad process ir pabeigts, bērns pasaku palaiž vaļā. Ja pieaugušais to ir pamanījis, ar bērnu var runāt par dzīves situāciju, kas viņu satrauc. Ja bērns nerunā, bet pievēršas pasakai, to jāļauj darīt, kamēr pats būs ticis ar to galā. Pasaka viņam palīdzēs.

Mīļie pieaugušie, lasiet un radiet pasakas paši un dāvājiet saviem tuvajiem un mīļajiem laimes mirkļus, kādus var sniegt pasaka un kopīga brīnumu radīšana! Atļausim mūsu iekšējam radītājam veidot krāsaināku ikdienu - apkārtējo cilvēku ikdienu, visas valsts un visas pasaules ikdienu -un tādējādi vairosim visas pasaules labumu.

Bērnu radītas pasakas

Piedāvājam lasītājiem dažas bērnu radītās pasakas, kuras vecāki ir atļāvuši publicēt. Pasakas ir ievietotas grāmatā ar mērķi demonstrēt pedagogiem un vecākiem jau gatavas pasakas, kurās ir attēlota bērnu iekšējā realitāte. Pasaku autori ir dažāda vecuma un atrodas dažādos dzīves attīstības posmos. Pat viena vecuma bērnu pasakas ir ļoti atšķirīgas. Pasakas netiks analizētas - tāds nav mūsu mērķis un negribam pārkāpt ētikas normas, jo autori nav anonīmi.

Visas pasakas ir īpaši autoru darbi, tajās ir atainota bērnu šī brīža realitāte, šī brīža dvēseles saucieni, šī brīža vajadzības un ilgas. Jau pēc neilga laika bērns var radīt ļoti atšķirīgas pasakas. Tas nenozīmē, ka viņš ir nepastāvīgs savos uzskatos, bet tas tikai nozīmē to, ka bērns aug un mainās.

Pieaugušie lasītāji, bērnu radītās pasakas dodiet lasīt saviem bērniem. Lai bērni lasa, papildina, koriģē un pārraksta. Varbūt kāda pasaka, kura ir ievietota grāmatā, rezonēs jeb sasauksies ar jūsu bērna iekšējo realitāti. Tas pamudinās jūsu bērnu sacerēt un rakstīt pasakas pašam.

Pasaka par dzīvniekiem

Reiz dzīvoja divi zaķēni, kuri mežā satika vilku. Vilks gribēja apēst zaķēnus, bet tie aizmuka. Tad zaķēni satika lapsu, kura teica: „Es jūs apēdīšu!” Bet zaķēni aizmuka, jo lapsa, zaķim palecoties, dabūja pa degunu.

Tad zaķēni aizskrēja pie lāča, kurš bija viņu draugs, un jautāja: „Vai tu nevarētu mums atnākt palīgā?” Bet lācis atbildēja: „Nē, nevaru, jo patreiz ēdu.” Tad viņi skrēja pēc palīdzības pie suņa un kaķa, kurus mežā bija cilvēki pametuši, un viņi piekrita palīdzēt zaķēniem. Tad viņi visi gāja pie vilka un lapsas, lai nobaidītu tos par to, ka gribēja zaķēnus apēst, jo kaķim ir asi nagi, bet sunim - asi zobi. Kaķis, suns un zaķēni uzvilka speciālas maskas un paslēpās katrs aiz sava koka. Kad vilks un lapsa gāja garām, tad viņi izleca laukā, nobaidot tik ļoti viņus, ka lapsa ar vilku saskrējās un sasitās ar pierēm. Rezultātā abiem uz pieres izauga puns un uzmetās pumpas. Pēkšņi turpat blakus uzradās cilvēks, kurš ar savu pistoli nošāva gan vilku, gan lapsu. Pēc tam kaķis, suns un zaķēni priecīgi gāja uz mājām - kaķis uzkāpa kokā, suns iegāja koka mājā, bet zaķēni ielēca krūmos.

Kādu vakaru viņi visi atkal satikās pie sava drauga lāča, paņemot līdzi medus podu. Tā viņi gāja viens pie otra katru dienu. Bet tovakar lācis gribēja paliki mājās, bet pārējie devās uz dzīvnieku akvaparku. Kur visi priecājās un šļūca pa dažāda lieluma trubām un kalniņiem. Lācis tomēr izdomāja aiziet uz kafejnīcu paēst, bet pēc tam devās uz dzīvnieku centru pēc saldējuma, kas lācim dikti garšo. Lācis arī aizgāja pabraukāt ar lielajām bērnu mašīnām un, kad bija izbraukājies, gāja uz jūrmalu. Tur viņš pasauļojās, papeldēja, nomazgājās, noslaucījās un gāja uz mašīnu, lai brauktu nelielā ekskursijā. Ekskursijā viņš redzēja indīgus kukaiņus, kurus agrāk nebija saticis. Lācis saviem draugiem nopirka saldējumu un devās atpakaļ uz mājām. Patiesībā jau lācim pašam gribējās apēst draugiem nopirkto saldējumu, bet viņš zināja, ka tad var pazaudēt draugus. Tāpēc tomēr saldējumu iedeva draugiem, un draugi ļoti priecājās un turpmāk bieži gāja ciemos pie lāča, jo viņam mājās vienmēr bija kāds našķis!

Markuss Kulinskis, 5 gadi

Ka Klara atrada princi

Reiz Klāra pastaigājās pa parku un ieraudzīja mazu sunīti. Viņa to paņēma rokās un samīļoja. Un tad pie viņas piegāja kāds vīrs un teica, ka tas ir viņa suns. Klāra atdeva viņam suni. Vīrs paņēma suni un aizgāja. Klāra nezināja ko darīt. Skriet pakaļ vai nē? Nākošajā dienā Klāra, kā parasti, devās uz parku. Un atkal redzēja to pašu sunīti, ko vakardien. Viņa stāvēja un brīnījās. Tad atskrēja puika un paņēma to sunīti. Klāra skrēja pakaļ, bet nenoķēra.

Nākošajā rītā Klāra brauca pakaļ krellēm, ko gribēja nopirkt. Viņa iekāpa autobusā, apsēdās un aizmiga. Pienāk vakars un šoferis sāk modināt Klāru. Klāra pamodās un prasīja: „Vai esam klāt?” Šoferis saka, ka šeit ir Nekurciematiņš! Klāra prasīja “kas tas ir pa ciematiņu?”. Šoferis atbild, ka šajā ciematiņā ir citādāk nekā Rīgā.

Klāra apstaigāja ciematu un domāja: „Te gan ir jocīgi, te mājas ir trīsstūrainas un logi bantes formā.” Tad ārā sāka palikt tumšs. Klārai nāk miegs, un viņa pieklauvēja pie kādas mājiņas, un atvērās durvis. Klāra ieiet iekšā un ierauga, ka tur cilvēki guļ uz grīdas un ugunskurs ir viņiem pa vidu. Klāra apsēžas pie viņiem, un viņi Klārai piedāvā makaronus. Kad Klāra paēda, viņa apgūlās uz deķa. Tad kāds nodzēsa ugunskuru.

No rīta Klārai piedāvāja zivi. Klāra pagaršoja zivi, tā viņai garšoja. Tad viena ciemata meitene iemācīja viņai tamborēt, otra iemācīja adīt, bet trešā - braukt ar riteni. Klāra paņēma riteni un brauca uz mājām. Klāra apmaldījās. Viņa brauca, brauca un nepamanīja, ka ir nokļuvusi karaļdēla pilī. Tad garām jāja princis, un viņš skatījās uz Klāru. Un viņam ļoti patika Klāra. Viņš viņai prasīja: „Vai kļūsi mana līgava?” Klāra domāja un pateica: „Jā.” Princis bija laimīgs, jo viņš bija beidzot atradis savu princesi. Un drīz arī notika kāzas. Un viņi dzīvoja ilgi un laimīgi. Beigas.

Rebeka Paršane, 8 gadi

Princeses skaistumkopšana

Visas princeses sanāca uz skaistumkopšanu. Ko viņas dziedās? Dzērvenīti, labiņi, bet vēl labāk Lauris Reiniks. Princese teica: „Mazā, mīļā meitenīte, ko tu kaunējies? Mēs ar tevi dziedāsim.” Meitenes izdziedāja, un spēlēs futbolu. Princesei apnika un viņa aizgāja uz savu istabu, torņa galotni, tur bija tālu jāiet. Princesei apnika un viņa gāja gulēt. Tad princese pamodās un gāja dzert tēju, tad aizgāja pie tētīša.

Tad princese teica: „Ak, mans Dieviņ, ko es tagad darīšu?” Tad aizgāja mazgāt zobus. Mazā princesīte darīja ko labu - spēlēja laukā bumbu. Tad atnāca puisītis - vārtu sargātājs. Labāk nespēlēsim, bet ripināsim. Puisītis ar princesīti gāja gulēt. Tētis teica: „Precēsieties?” Princesīte teica: „Jā. Tu esi mīļš puisītis.” Tad viņi apprecējās un dzīvoja ilgi un laimīgi.

Alise Meijere, 5 gadi

Princesīte

Reiz dzīvoja princese Anna, kura bija iespundēta tornī. Viņa tur dzīvoja desmit gadus. Kad viņai palika divdesmit gadi, pie viņas slepus ieradās jauneklis.Viņš aicināja Annu sev līdzi. Anna baidījās atstāt torni. Jauneklis viņu iedrošināja nemanāmiem izkļūt no torņa. Ārā bija apseglots zirgs. Viņi uzsēdās zirgā un aizauļoja uz karaļvalsti. Tur viņus sagaidīja ļaužu pūlis pie greznas pils. Viņa kļuva šīs valsts karaliene un dzīvoja laimīgi.

Annika Meijere, 7 gadi

Nomierinošā upe

Reiz dzīvoja zaķis, kuram lāgā neveicās. Tāpēc viņš nolēma iet slīcināties. Tā viņš gāja, gāja un redzēja, ka daži baidās no viņa. Viņš domāja: „Vai iet slīcināties vai nē?” Bet tomēr gāja. Un tad ieraudzīja, ka arī vardes no viņa baidās. Un tad viņam likās, ka tā ir nomierinošā upe, kas visus nomierina. Un tad gāja vēl lācis. Izrādījās, ka viņš arī gribēja slīcināties, jo neviens no viņa nebaidās, jo viņš ir vecs. Un tad zaķis prasīja lācim: „Tu arī ej slīcināties? Kāpēc?” Lācis atbild: „Tāpēc, ka neviens no manīm nebaidās, jo esmu vecs.” Tad viņi iegāja upē, un upe viņus nomierina.

Tad nāca vilks. Un no viņa arī neviens nebaidījās tāpēc, ka viņam

nebija skaļa balss. Tad viņš iegāja upē, un viņu arī nomierināja.

Un tad lācis, zaķis un vilks saprata, ka tā ir nomierinošā upe. Upe izdzēš atmiņas, ka neviens no viņiem nebaidās. Jo viņi grib, lai no viņiem baidās, jo viņi ir dzīvnieki. Daži plēsīgi un daži nē. Un tad tā upe viņus pārvērta, ka lācis vairs nebija vecs, vilkam bija skaļa balss un no zaķa viņa draugi baidās. Jo viņš ir visstiprākais zaķis uz pasaules.

Eduards Vaivods, 8 gadi

Burvis un Ragana

Sensenos laikos dzīvoja vecs burvis. Viņš bija labs burvis. Bet ar viņu sacentās tūkstots gadus veca ragana. Viņa bija ļauna un stipra. Gandrīz vienmēr uzvarēja labais. Pēc viena gada ieradās sacensību kungs. Viņš teica: „Jums ir jāsacenšas. Kad uzvarēs labais, sliktajam būs jābeidz burties uz mūžu. Bet, ja ļaunums uzvarēs, tad otrādi.”

Nākamajā dienā viņi atradās milzu stadionā. Viņi atradās katrs savā pusē ar jaunajām nūjiņām. Viena melna puse, otra balta. Tad sākās sacensības, viņi daudzas jo daudzas burvestības veica. Ja to kāds redzētu -vau! Viņi būrās un būrās stundām ilgi. Pēkšņi pēc šīs lielās buršanas labais burvis pakrita. Piecēlās un ar lielu blīkšķi labais burvis pieveica sliktumu. Visi teica: „Hurej!” Un apsveica labo burvi. Bet ragana teica: „Tu vēl neesi uzvarējis!” Tajā brīdī burvis raganu iemeta cietumā. Un labais vecais burvis dzīvoja laimīgi tālāk. Beigas.

Ieva Elīna Dille, 9 gadi

Lācēns Mediņš

Aiz tālu tālām zemēm dzīvoja lācēns, kuram vārds bija Mediņš. Visi viņu apsmēja par meduspodu. Mediņš bēdājās. Bet uz medu pārvācās lācēns, viņam bija zaļa, spīdīga vestīte, un viņu sauca Cepumiņš. Skolā Cepumiņu apsmēja par cepumtrauku. Mediņš viņu aizstāvēja. Abi kopā gāja mājās un sadraudzējās. Nākamajā rītā Mediņam bija vārda diena. Cepumiņš Mediņam uztaisīja pārsteiguma ballīti un vēl dāvanu un ielūdza visu klasi. Neviens Mediņu neapsmēja. Mediņš atvēra dāvanu, un tur izlēca sunīša mantiņa. Un lācēns dzīvoja laimīgi ar saviem draugiem.

Zane Binfelde, 7 gadi

Paula Binfelde, 10 gadi

Pasaka par Bumbieru rūķīti

Viņš tur meklēja visu laiku bumbierus. Un meklēja vienu bumbieri ar caurumiņu, kur tārpiņš. Un tad viņš tādu neatrada un gāja mājās tēju iedzert. Paņēma grozu un aizgāja pakaļ bumbieriem ar grozu. Un tad viņš teica, ka varēs kaut ko uztaisīt no pilna ābolu groza. Bet ābolus neatrada, jo tur bija tikai bumbieri. Tad aizgāja uz veikalu, nopirka pulksteni, lai viņš var apskatīties pulkstenī, cikos jāiet ārā un cikos jāiet gulēt. Viņš piecēlās, izmazgāja zobus, saģērbās, paskatījās pulkstenī, vai jau jāiet bumbierus lasīt. Vēlāk gāja jau multenītes, bija jau vēls vakars, izmazgāja jau zobus un gāja čučēt. Un sapnītī redzēja, ka lasa bumbierus. Beigas.

Katrīna Lote Gaile, 5 gadi

Putekļu pasaka

Reiz dzīvoja viens kaķītis. Un viņam bija daudz putekļi. Un viņš slauka un slauka tos putekļus. Tad atnāca sunītis. Vjņi ir draugi. Un tad viņi slaucīja abi. Sunīša draugi gāja uz viņa mājām un klauvēja, klauvēja, bet neviens neatsaucās. Tad viņi aizgāja uz kaķīša māju un pieklauvēja. Tad kaķītis atvēra durvis. Kaķītis viņiem teica, vai viņi palīdzēs kaķītim un sunītim slaucīt putekļus. Draugi aizgāja uz mājām, paņēma slotas un gāja slaucīt. Un viņi slaucīja un slaucīja, un slaucīja...

Tad pienāca laiks gulēšanai. Visi aizgāja mājās, paēda un gāja gulēt.

Līva Aleksandra Freimane, 6 gadi

Pasaka par Ķirsīti

Reiz kāds cilvēks, kurš neko ļaunu nedarīja mīļam dzīvnieciņam, paņēma pie siksnas noklīdušu suni - Ķirsīti. Viņš paņēma pie siksnas un ar mašīnu aizveda uz suņu un kaķu patversmi.

Ķirsīte bija sista un pēc tam izmesta no mājām. Viņa bija bailīga. Kad pielika viņai kāds cilvēks roku klāt, viņa gāja maliņā, baidījās. Patversmē cilvēki veda viņu pastaigā. Vēlāk varēja viņu izlaist vienu pašu pastaigā, jo viņa neskrēja pati ārā pa vārtiem. Sveši suņi viņai nepatika, citi viņai traucēja, bāžoties virsū. Tad viņa jutās bēdīga, jo pietrūka draugu.

Bet viens draugs viņai bija—mazs sunītis. Patika ļoti kopā dzīvoties. Kādu dienu viņu paņēma cilvēks uz savām mājām, jo ļoti gribēja suni. Abiem gāja labi, draiskojās.

Netālu no jaunajām mājām dzīvoja kaķis. Ķirsītei nepatika, ka gar viņas mājām staigāja apkārt kaķis. Tad Ķirsīte aizgāja uz turieni, kur kaķim

bija māja, lai novērotu viņu. Kad kaķis viņu ieraudzīja, viņa bēga pie sava saimnieka. Labi, ka viņu nenoķēra rudais runcis.

Citā dienā runcis noķēra Ķirsīti un viņi cīnījās. Tajā mirklī Ķirsīte ieskrāpēja runcim acī. Tad katrs aizgāja uz mājām runcis uz savām mājām, Ķirsīte uz savām mājām. Runcis bija bēdīgs, bet Ķirsīte bija nopietna pēc šī gadījuma.

Bet tad kādu dienu satikās un pa kripatiņai sadraudzējās. Tā viņi abi kļuva draudzīgi. Kad saimnieki abus sauca mājās, tad katrs gāja uz savām mājām. Kādu dienu runcis nomedīja peli, viņš parādīja to Ķirsītei. Viņa bija ļoti izbrīnīta, bet neko neteica runcim. Tā suns iemācījās kaķa valodu, bet kaķis iemācījās suņa valodu, lai varētu saprasties.

Tālāk viņi dzīvoja draudzīgi un priecīgi, pat ja sastrīdējās savā starpā, ļaunu prātu viens uz otru neturēja.

Kristīne Kramena, 8 gadi

Kristīne Kramēna, 8 gadi

Elza Kalniņa raksta šo gramatu SARKANGALVĪTE UN VILKS

Sensenos laikos dzīvoja meitene, kuru sauca par Sarkangalvīti, jo viņai bija sarkana cepurīte. Un viņai māmiņa bija iedevusi groziņu ar siltiem pīrāgiem. Un māmiņa teica tā: „Aizved šo groziņu vecmāmiņai.” Un Sarkangalvīte arī darīja, kā māmiņa teica. Bet pa ceļam Sarkangalvīte sastapa vilku, kurš bija ļoti vientuļš, jo viņam bērnībā nomira vecāki. Un vilks teica tā: „Kas tev ir groziņā?” Sarkangalvīte atbildēja: „Es nedrīkstu runāt ar svešajiem.” Vilks teica: „Esmu ļoti ziņkārīgs!”

Bet Sarkangalvīte turpināja ceļu tālāk. Un vilks teica savam prātiņam: „Sargies, Sarkangalvīt! Nu es tevi dabūšu rokā!” Bet Sarkangalvīte jau bija aizmirsusi par viņu. Bet vilks domāja tā: „Aizskriešu pa īsāko ceļu!” Un tā arī izdarīja. Viņš aizskrēja pa īsāko ceļu un apsteidza Sarkangalvīti. Vecmāmiņa bija skapī. Vilks pārģērbās vecmāmiņas drēbēs. Un tad Sarkangalvīte aizgāja pie vecmāmiņas.

Un Sarkangalvīte teica tā: „Vecmāmiņ!”

Vilks atbildēja: „Nāc iekšā!”

Sarkangalvīte brīnījās: „Kas tev pa lielu balsi?”

- Lai labāk sarunātos!

- Kas tev pa lielām acīm?

- Lai labāk redzētu!

- Kas tev pa lielām ausīm?

Lai labāk dzirdētu!

Kas tev pa lielām rokām?

Lai labāk pakasītu muguru! Kā tu mani noapaļo!

Sarkangalvīte teica tā: „Vai tu esi vecmāmiņa?”

Vilks saka: „Jā, esmu tava vecmāmiņa!”

Sarkangalvīte domāja: „Kas tā tāda?” Vilks sadzirdēja viņas domas. Sarkangalvīte sadzirdēja, ko viņš domāja. Un viņš domāja: „Apēst vai neapēst?” Un vilks izdomāja tā: „Tikšu galā ar vecmāmiņu, tad ar Sarkangalvīti.” Un viņš uzzināja, ka Sarkangalvītes vecmāmiņa ir našķu karaliene, bet viņš diemžēl neuzzināja, kurš laupa našķus un receptes. Un viņš darīja tā. Viņš izkāpa no vecmāmiņas gultas, paņēma vienu no krāsns kruķiem, un sākās liela kauja. Pēc tam vecmāmiņa, īstā, izlēca no skapja, un tad Sarkangalvīte samīļoja savu vecmāmiņu un teica savai mīļajai vecmāmiņai: „Es tevi mīlu!” Bet vecmāmiņa sagādāja viņai pārsteigumu. Un pārsteigumā bija viena piparkūciņa. Bet piparkūkai bija daudz piparu, un Sarkangalvītei ļoti garšoja. Viņa nemaz neteica, ka viņai negaršotu tā piparkūka. Sarkangalvīte teica: „Paldies!” Beigas.

Elza Kalniņa, 5 gadi

Izmantota literatūra

1. Ēzopa fabulas. Rīga: Zinātne, 1978.

2. fon Keizerlinka, L. Stāsti bērna dvēselei. Rīga: Likteņstāsti, 1998.

3. Itāļu tautas pasakas. Trīs apelsīni. Rīga: Liesma, 1971.

4. Latviešu tautas pasakas. Rīga : Zvaigzne ABC, 2000.

5. Latviešu tautas skaistākās pasakas. Rīga: Zvaigzne ABC.

6. Бачков, И. Сказкотерапия. Москва: Ось, 2003.

7. Зинкевич-Евстигнеева, Т. Основы сказкотерапии. Речь, 2006.

8. Зинкевич-Евстигнеева, Т. Тайный шифр женских сказок. Речь, 2006.

9. Зинкевич-Евстигнеева, Т. Формы и методы работы со сказками. Речь, 2006.

10. Зинкевич-Евстигнеева, Т., Тихонова Е. Проективная диагностика в сказкотерапии. Санкт-Петербург: Речь, 2003.

11. Осопина, М. Секретный мир детей. Санкт-Петербург: Речь, 2004.

12. Пропп, В. Морфология сказки. Исторические корни волшебной сказки. Москва: Лабиринт, 1998.

13. Тимошенко, Г. Метафорическая психотерапия. Москва: Психотерапия, 2011.

14. Фон Франц, М. Л. Психология сказки. СПб., 1998.

15. Эстес, К. П. Бегущая с волками. София, 2008.

16. Юнг, К. Г. Психология безсознательного. Москва: 1994.

17. lv.wikipedia.org

18. www.pasakas.net

Izdevējs - biedrība „Berili bērniem”, Eksporta iela 15-52, Rīga, LV-1045

Iespiests SIA „Jelgavas tipogrāfija”, Langervaldes iela 1A, Jelgava, LV-3002

Content

Gebele Iveta Pasaku dziedinošais spēks

Saturs

Ievads

Pasaka ka palīgs. Pasakas dziedinošais spēks. Pasaka un bērns

Vecāku loma. Pieauguša loma

Metafora

Par iztēli un fantāziju

Pasaka kā audzinātājs

Rādītājs - postītājs

Transformācija pasakās

Pasakas uzdevumi

Dzīves uzdevumi. Cilvēka pasaules karte

Pirmais posms - pasaules apgūšana. Personiskās pieredzes veidošanās

Otrais posms - pasaules noteikšana, izprašana

Trešais posms - cēloņu un seku likumsakarības

Ceturtais posms - dzīves likumsakarību izpratne

Darbība vairakas realitātes

Pedagogiem -

kā attīstīt bērna fantāziju un rosināt bērnu sacerēt pasakas pašam

(noderēs arī vecākiem)

Pasakas apslēptie arhetipi

Dzīves mācībstundas pasakās

Pasaku sacerēšana

Bērnu radītas pasakas

Pasaka par dzīvniekiem

Ka Klara atrada princi

Princeses skaistumkopšana

Princesīte

Nomierinošā upe

Burvis un Ragana

Lācēns Mediņš

Pasaka par Bumbieru rūķīti

Putekļu pasaka

Pasaka par Ķirsīti

Izmantota literatūra