Pīls Normens Vinsents

Pozitīvās domāšanas spēks

Normens Vinsents Pīls

Pozitīvās domāšanas spēks

SATURS

Priekšvārds………………………………………………………………

Ievads……………………………………………………………………

1.       Ticiet sev……………………………………………………………

2.        Dvēseles miers enerģijas avots…………………………

3.        Kā iegūt neizsīkstošu enerģiju………………………….

4.        Izmēģiniet lūgšanu spēku…………………………………

5.        Kā būt laimīgam……………………………………………….

6.        Beidziet uztraukties un činkstēt………………………..

7.        Ceriet uz labāko un saņemiet to……………………….

8.        Es nepieļauju sakāvi………………………………………….

9.        Kā izskaust paradumu raizēties………………………..

10.     Spēja atrisināt personīgās problēmas……………….

11.     Kā dziedināt ar ticību ……………………………………….

12v Kad zūd vitalitāte, izmēģiniet šo metodi…………….

13.     Jaunas domas var jūs pārveidot………………………..

14.     Atslābinieties…………………………………………………….

15.     Kā iemantot cilvēku simpātijas…………………………

16.     Recepte pret sirdēstiem…………………………………….

17.     Kā smelties spēkus no Visuaugstākā………………..

Epilogs……………………………………………………………………..

PRIEKŠVĀRDS

Kad es rakstīju šo grāmatu, man nevarēja ienākt prātā, ka tiks pārdoti vairāk nekā divi miljoni tās eksemplāru ar atšķirīgiem cietā sējuma vākiem un tās izdevums mīkstā sējuma vākos kādu dienu piesaistīs tik daudzu lasītāju uzmanību. Atklāti sakot, es izjūtu gandarījumu nevis par milzīgo pārdoto eksemplāru skaitu, bet gan par to, ka man bijusi iespēja lielu skaitu cilvēku iepazīstināt ar šo vienkāršo un praktisko dzīves filozofiju.

Aktīvas rīcības likumi, kuri izklāstīti šajā grāmatā, izkristalizējušies, pārdzīvojot grūtības un maldus personīgajā dzīvē. Tie man palīdzējuši risināt savas personīgās problēmas, bet, ticiet man, es esmu viskomplicētākā persona, ar kuru man bijusi darīšana. Šajā grāmatā esmu centies dalīties sava garīgajā pieredzē, jo jutu, ka tā var palīdzēt arī citiem, ja jau ir palīdzējusi man.

Formulējot vienkāršo dzīves filozofiju, atbildes uz saviem jautājumiem atradu Jēzus Kristus mācībā. Esmu tikai mēģinājis tās paustās patiesības aprakstīt mūsdienu cilvēkiem saprotamā valodā. Dzīvesveids, kuru popularizē šī grāmata, ir bezgala brīnišķīgs. Tas nav viegls. Patiesībā tas bieži ir ļoti grūts, taču prieka, cerības un panākumu piepildīts.

Atceros dienu, kad sāku rakstīt šo grāmatu. Es apzinājos, ka nepieciešams vairāk spēju, nekā man piemīt, lai uzrakstītu labu darbu, tāpēc man bija nepieciešama palīdzība, ko var sniegt tikai Dievs. Mēs ar sievu esam raduši visās savās problēmās un darbos iesaistīt Dievu. Tā mēs ļoti dedzīgi

lūdzām Dievam padomu un nodevām projektu Viņa rokās. Kad manuskripts bija gatavs izdošanai, Pīla kundze un es atkal lūdzāmies, nododot manuskriptu Dieva rokās. Mēs lūdzām, lai sacerējums palīdzētu cilvēkiem dzīvot pilnvērtīgāku dzīvi. Kad mūsu rokās nonāca pirmais, vēl pēc tipogrāfijas krāsas smaržojošais eksemplārs, mēs izjutām emocionālu saviļņojumu. Mēs pateicāmies Dievam par Viņa palīdzību un atkal nodevām grāmatu Dieva rokās.

Šī grāmata domāta pasaules vienkāršajiem ļaudīm, pie kuriem noteikti piederu arī es. Es piedzimu un uzaugu ASV rietumos vidēji situētā ģimenē, pārliecinātu kristiešu mājā. Tās puses vienkāršie cilvēki ir kauls no mana kaula, es viņus pazīstu, mīlu un paļaujos uz viņiem. Kad kāds no viņiem uztic Dievam rūpes par savu dzīvi, tad Dieva spēks un varenība izpaužas pārsteidzošā veidā.

Šī grāmata radusies, patiesi no sirds jūtot līdzi cilvēku sāpēm un grūtībām cīņā par eksistenci. Tā māca iemantot dvēseles mieru, nevis lai norobežotos no dzīves, bet gan lai tas kļūtu par spēka avotu, no kura saņemam enerģiju, kas nepieciešama personiskās un sabiedriskās dzīves veidošanai. Grāmata sniedz zināšanas par pozitīvu domāšanu, kas kalpo nevis kā līdzeklis slavas, bagātības vai varas iegūšanai, bet gan kā praktiska ticības metode, kā uzveikt neveiksmes un iemantot noderīgas, radošas dzīves vērtības. Tā stāsta par noteiktu un disciplinētu dzīvesveidu, taču tādu, kas cilvēkam sagādā lielu prieku par gūto uzvaru pār sevi un šīs pasaules grūtībām.

Visiem tiem, kas man pavēstījuši par priecīgajām uzvarām, kuras viņi guvuši, izmantojot šajā grāmatā aprakstītās garīgās metodes, un tiem, kurus šāda pieredze sagaida tikai nākotnē, gribu pateikt, cik laimīgs esmu tāpēc, ka ar viņiem tā noticis.

Noslēgumā gribu izteikt visdziļāko pateicību saviem izdevējiem par viņu nenogurstošo atbalstu, sadarbību un draudzību. Nekad neesmu strādājis ar jaukākiem cilvēkiem kā

Priekšvārds 7

mani dārgie draugi no Prentice Hall. Ar prieku ceru uz sadarbību ar Fawcett Publication. Lai Dievs arī turpmāk ļauj izmantot šo grāmatu cilvēku labā.

IEVADS . Ko šī grāmata spēj darīt jūsu labā

Šī GRĀMATA RADĪTA, lai piedāvātu metodes un piemērus, kas uzskatāmi parāda, ka jums nav jāpiedzīvo neveiksmes, ka iespējams iegūt dvēseles mieru, labāku veselību un neizsīkstošu enerģijas avotu. Vārdu sakot, jūsu dzīve var būt prieka un gandarījuma pilna. Par to es ne mazākā mērā nešaubos, jo esmu pieredzējis, ka neskaitāmi cilvēki apguvuši un izmantojuši vienkāršu sistēmisku rīcību, kura viņu dzīvei nesusi iepriekš minēto labumu. Šis apgalvojums, kas varētu šķist absurds, balstās uz patiesiem gadījumiem no reālu cilvēku pieredzes.

Ikdienas raizes pazudina pārāk daudz ļaužu. Viņi ar pūlēm vada dienas, dažreiz žēli vaidēdami, izjuzdami trulu sašutumu par triecieniem, ko, viņuprāt, tiem sagādājusi dzīve. Savā ziņā dzīve patiešām var radīt triecienus, bet pastāv arī gars un metodes, ar kuru palīdzību mēs tos varam kontrolēt un paredzēt. Tas ir nožēlojami, ka cilvēki ļauj, lai viņus sagrauj ar cilvēces izdzīvošanu saistītas problēmas, rūpes un grūtības. Tas ir gluži lieki.

To apgalvojot, es nekādā ziņā negribu ignorēt vai pietiekami nenovērtēt šīs pasaules grūtības un traģēdijas, taču es arī negribu pieļaut, ka tās dominē. Jūs varat ļaut negatīvajam tik ļoti pārņemt prātu, ka tas nosaka jūsu domāšanu. Iemācoties izslēgt no domāšanas visu negatīvo, atbrīvojoties no garīgās pakļaušanās un ļaujot garīgajam spēkam caurstrāvot prātu, jūs spējat pārvarēt šķēršļus, kas citkārt jūs kavētu. Ja izmantosit

šajā grāmatā aprakstītās metodes, nekas nespēs sagraut jūsu laimi un labklājību. Jūs var uzvarēt tikai tad, ja to pats vēlaties. Šī grāmata jums iemācīs, kā to vēlēties.

Manas grāmatas mērķis ir ļoti skaidrs un vienkāršs. Tā nepretendē nedz uz izcilu valodu, nedz arī tiecas demonstrēt neparastu autora erudīciju. Jūsu priekšā ir parasta, praktiski izmantojama personības pilnveidošanas rokasgrāmata, kas mudina uz aktīvu rīcību. Tā rakstīta ar vienu vienīgu nolūku palīdzēt lasītājiem veidot laimīgu, gandarījuma pilnu un pilnvērtīgu dzīvi. Es nešaubīgi un kaismīgi ticu grāmatā aplūkotajiem efektīvajiem principiem, kuru izmantošana ļauj dzīvē gūt panākumus. Mans mērķis ir loģiski, vienkārši un saprotami tos izklāstīt šajā grāmatā, lai lasītājs nepieciešamības gadījumā varētu apgūt praktisku metodi, ar kuras un Dieva palīdzību varētu izveidot tādu dzīvi, kādu patiesi vēlas.

Ja lasīsit šo grāmatu uzmanīgi, rūpīgi iedziļinoties tās atziņās. un ja patiešām neatlaidīgi izpildīsit tajā izklāstītos ieteikumus un likumus, jūs piedzīvosit pārsteidzošu izaugsmi. Izmantojot grāmatā aprakstītās metodes, jūs spēsit pārveidot vai mainīt savas dzīves apstākļus, kontrolēt tos un neļaut, ka tie nosaka jūsu dzīvi. Jūsu attiecības ar citiem cilvēkiem uzlabosies. Jūs iemantosit lielāku popularitāti un cieņu un būsit labi ieredzēta persona. Apgūstot grāmatā piedāvātos principus, izjutīsit jaunu brīnišķīgu labsajūtu. Jūs varat iegūt tādu veselību, par kādu iepriekš pat neuzdrošinājāties sapņot, un izjust nepieredzēti spēcīgu dzīvesprieku. Jūs kļūsit daudz prasmīgāks cilvēks un iegūsit plašu ietekmi.

Kāpēc es esmu tik pārliecināts, ka šīs mācības izmantošana dos šādus rezultātus? Atbilde ir vienkārša jau daudzus gadus Marble Collegiale baznīcā Ņujorkā mēs mācām radošas dzīves principus, kas balstās uz garīgām metodēm, rūpīgi aprakstot to darbību simtiem cilvēku dzīvē. Es ar to nedomāju spekulatīvus, absurdus pieņēmumus. Šie principi ir sevi attaisnojuši tik ilgā laika periodā, ka tagad kļuvuši par dokumentētu un pierādītu patiesību. Šeit aprakstītā sistēma ir perfekta un brīnumaina metode, kā dzīvē gūt panākumus.

Savos sacerējumos, to skaitā vairākās grāmatās, aptuveni simts dienas laikrakstu iknedēļas slejās, savā radioprogrammā septiņpadsmit gadu garumā, mūsu žurnālā Guideposts un lekcijās, kas nolasītas daudzās pilsētās, esmu mācījis šos akadēmiskos, tomēr vienkāršos principus, kā gūt panākumus, saglabāt veselību un laimi. Simtiem cilvēku ir tos lasījuši, klausījušies un izmantojuši, un rezultāts vienmēr bijis viens un tas pats jauna dzīve, lielāks spēks, spēju pieaugums, laime.

Tā kā daudzi bija lūguši šos principus apkopot grāmatā, lai tos varētu labāk apgūt un līdz ar to izmantot, es laidu klajā šo jauno izdevumu ar nosaukumu “Pozitīvās domāšanas spēks”. Būtu lieki atgādināt, ka šeit aprakstītie efektīvie principi nav manis izdomāti, bet tos mums devis pats lielākais Skolotājs, kas dzīvojis un joprojām dzīvo. Šī grāmata māca, kā izmantot kristietības atziņas, tā ir iedarbīga, vienkārša un zinātniska, turklāt tajā ietverts praktisku metožu kopums panākumiem bagātas dzīves veidošanai.

1 Ticiet sev

Ticiet sev! Paļaujieties uz savām spējām! Bez pieticīgas, bet saprātīgas ticības saviem spēkiem jūs nespēsit gūt panākumus vai kļūt laimīgi. Ja jums piemitīs veselīga pašpaļāvība, jūs gūsit panākumus. Mazvērtības izjūta traucē īstenot ieceres, savukārt pašpaļāvība palīdz pilnveidoties un gūt panākumus. Tā kā šāds uzskats ir ļoti svarīgs, šī grāmata jums palīdzēs noticēt sev un izpausties jūsu iekšējam spēkam.

Briesmīgi apzināties, ka ir daudz cilvēku, kuru dzīvi traucē un vērš nožēlojamu ļaunums, ko sauc par mazvērtības kompleksu. Jums nav jācieš no šīs kaites. Ja tiek izmantoti pareizie paņēmieni, no tās var tikt vaļā. Tad jūs spējat attīstīt ticību sev, tādu ticību, kura būs tā vērta.

Kad pēc tikšanās ar kādas pilsētas uzņēmējiem cilvēki mani uz skatuves sveica ar aplausiem, pie manis pienāca kāds vīrs un dīvaini saspringtā balsī jautāja: “Vai drīkstu ar jums aprunāties par kaut kd ārkārtīgi svarīgu?”

Palūdzu viņu pagaidīt, kamēr citi aiziet, pēc tam mēs iegājām aizkulisēs un apsēdāmies.

“Esmu ieradies pilsētā, lai noslēgtu ievērojamāko darījumu savā mūžā,” viņš skaidroja. “Tā izdošanās man nozīmē visu. Ja man neizdosies, ar mani ir cauri.”

Es mudināju viņu mazliet atslābināties, teikdams, ka nekas nav pagalam. Ja viņš gūs panākumus, tas būs vareni. Ja tā nenotiks, rīt būs atkal jauna diena.

“Es nemaz neticu sev,” viņš nomākti sacīja. “Manī nav paļāvības uz saviem spēkiem. Es neticu, ka varēšu to paveikt. Jūtos nobijies un nospiests.” “Patiesībā," viņš skumji piebilda, “esmu gatavs laisties dibenā. Te nu es esmu četrdesmit gadus vecs vīrietis. Kāpēc visu mūžu mani ir vajājusi mazvērtības izjūta, pašpaļāvības trūkums un neticība sev? Es klausījos, kā jūs stāstījāt par pozitīvās domāšanas spēku, un gribu jums vaicāt, kā iegūt mazliet ticības sev.”

“Ir divas lietas, kas jāizdara,” es atbildēju. “Vispirms ir svarīgi noskaidrot, kāpēc jums ir tāda bezpalīdzības izjūta. Lai atbildētu uz šo jautājumu, nepieciešams veikt analīzi, kas aizņems daudz laika. Mums jāizpēta jūsu emocionālais stāvoklis tāpat, kā to dara ārsts, kad jums ir veselības problēmas. To nevar izdarīt tūlīt, katrā ziņā ne jau nu šādas īsas sarunas laikā. Lai atrisinātu problēmas, iespējams, būs vajadzīgs ārstēšanas kurss. Bet, lai uzveiktu jūsu pašreizējo problēmu, es ieteikšu paņēmienu, kas jums palīdzēs, ja to izmantosit.

Kad šovakar iesit pa ielu, iesaku atkārtot vārdus, kurus tūlīt iedošu. Dodoties pie miera, pasakiet tos gultā vairākas reizes! No rīta pamodies, atkārtojiet tos trīs reizes, pirms ceļaties! Pa ceļam uz jūsu svarīgo tikšanos pasakiet tos vēl trīs reizes! Dariet to ar pārliecību, un jūs iegūsit pietiekami daudz spēka un spēju, lai tiktu galā ar savu problēmu. Vēlāk, ja vēlēsities, mēs varētu izpētīt jūsu problēmas cēloņus. Taču, lai kas arī izmeklēšanas laikā atklātos, vārdi, kurus jums tūlīt iedošu, var būt noteicošais jūsu iespējamās izdziedināšanas līdzeklis.”

Es šim vīram iedevu šādu apgalvojumu: “Es visu spēju Tā (Kristus) spēkā, kas mani dara stipru.” (Pāvila vēstule filipiešiem 4:13) Viņš nezināja šos vārdus, tāpēc es uzrakstīju tos uz savas vizītkartes un palūdzu viņam vairākas reizes šos vārdus skaļi nolasīt.

“Tagad ievērojiet manus norādījumus, un esmu pārliecināts, ka jums viss izdosies,” es teicu.

Viņš piecēlās kājās, kādu brīdi stāvēja, nebilstot ne vārda, tad saviļņots sacīja: “Labi, dakter, labi!”

Es vēroju, kā viņš iztaisnoja plecus un pazuda nakts tumsā. Viņš šķita nelaimīgs cilvēks, taču tas, kā viņš izmainīja stāju, apliecināja, ka viņa apziņā jau sākusi darboties ticība.

Vēlāk viņš pastāstīja, ka šī mazā recepte “paveikusi ar viņu brīnumus”, un vēl piemetināja: “Taisni neticami, ka daži vārdi no Bībeles spēj darīt cilvēkam tik daudz laba.”

Vēlāk tika izanalizēti vīra mazvērtības izjūtas cēloņi. Tie tika novērsti, izmantojot zinātnisku pieeju un ticību Dievam. Viņam mācīja ticēt; viņš saņēma arī speciālus norādījumus, kuri bija jāievēro (tie šajā nodaļā tiks izklāstīti turpmāk). Pamazām vīrietis ieguva spēcīgu noturīgu un saprātīgu paļāvību uz saviem spēkiem. Viņš nekad nepārstāja brīnīties, kā tagad lietas gāja no rokas. Viņš no noliedzoša cilvēka bija pārtapis par pašapzinīgu personību, jo vairs neatgrūda panākumus, bet gluži otrādi pievilka tos. Tagad šis vīrs pilnībā uzticējās savām spējām.

Mazvērtības izjūtai var būt dažādi cēloņi, ne mazums no tiem meklējami bērnībā.

Kāda uzņēmuma vadītājs konsultējās ar mani par jaunu cilvēku, kuru viņš vēlējās paaugstināt amatā. “Taču,” teica vadītājs, “jaunajam cilvēkam nevar uzticēt svarīgu konfidenciālu informāciju. Man ļoti žēl! Ja nebūtu šī trūkuma, es viņu ieceltu par savu administratīvo palīgu. Viņam ir nepieciešamā kvalifikācija, taču viņš pārāk daudz pļāpā un bez ļauna nolūka izpauž ļoti svarīgas konfidenciālas lietas.”

Kad biju pabeidzis analīzi, es konstatēju, ka jaunais cilvēks “par daudz pļāpā" parastas mazvērtības izjūtas dēļ. Lai kompensētu to, viņš pakļaujas kārdinājumam palepoties ar zināmo informāciju.

Puisis tikās ar cilvēkiem, kas bija diezgan labi situēti, mācījušies koledžā un piederēja pie studentu biedrības. Taču viņš bija uzaudzis nabadzībā, nebija apmeklējis koledžu un nepiederēja ne pie vienas no studentu biedrībām. Tāpēc viņš jutās nevērtīgāks par saviem darbabiedriem gan sociālās izcelsmes, gan izglītības ziņā. Lai paaugstinātu jaunekļa vērtību apkārtējo acīs un vairotu pašcieņu, viņa zemapziņa kas vienmēr

cenšas kompensēt trūkumus palīdzēja puisim šādā veidā apmierināt savu patmīlību.

Puisim bija pieejams uzņēmuma darbības "ķēķis”, jo viņš savu šefu pavadīja uz starptautiskām konferencēm, kur sastapa ievērojamus cilvēkus un dzirdēja nozīmīgas konfidenciālas sarunas. Viņš iegūto informāciju atstāstīja, lai izraisītu darbabiedros apbrīnu un skaudību. Tādējādi jauneklis cēla savu pašcieņu un apmierināja kāri pēc atzinības.

Kad darba devējs uzzināja, kas ir pļāpības cēloņi, viņš, būdams labsirdīgs un iejūtīgs cilvēks, puisim norādīja uz tām iespējām darbā, kuras viņš varētu īstenot, izmantojot savas spējas. Vadītājs savam padotajam arī paskaidroja, kāpēc viņa mazvērtības komplekss traucē konfidenciālās lietās. Sevis izzināšana kopā ar godprātīgu lūgšanu un ticības metodes izmantošanu izveidoja puisi par vērtīgu uzņēmuma ieguvumu. Tika atraisītas viņa patiesās spējas.

Izmantojot personīgo pieredzi, es jums pastāstīšu, kā daudzi jaunieši iegūst savus mazvērtības kompleksus. Zēna gados biju šausmīgi vājš. Manī kūsāja enerģija, es nodarbojos ar vieglatlētiku, biju veselīgs un izturīgs, taču tievs. Tas mani uztrauca, vēlējos, kaut tāds nebūtu. Es gribēju būt resns. Mani saukāja par “kārno”, bet man šī iesauka nepatika. Gribēju, lai mani sauc par “resno”. Alku būt skarbs, stiprs un drukns. Ko tik es nedarīju, lai uzbarotos! Dzēru zivju eļļu, milzīgos daudzumos piena kokteiļus, notiesāju neskaitāmas šokolādes saldējuma porcijas ar putukrējumu un riekstiem, tūkstošiem kūku un tortes gabaliņu, taču bez vismazākajiem rezultātiem. Es paliku kārns un pavadīju bezmiega naktis, par to prātojot un raizējoties. Tā es centos uzbaroties līdz trīsdesmit gadu vecumam. Tad pēkšņi ne no šā, ne no tā es kļuvu resns. Es burtiski uzpampu. Galu galā sasniedzu tādus apmērus, ka sāku par sevi kautrēties. Lai zaudētu 40 mārciņas[1] un iegūtu pieņemamu izskatu, man vajadzēja pielikt tikpat lielas pūles kā agrāk, kad centos pieņemties svarā.

Otrs mazvērtības izjūtas iemesls (šo personisko pieredzi pieminu, tikai lai citiem palīdzētu saprast, kā šis jaunums atlīstās) es biju mācītāja dēls, un man par to pastāvīgi atgādināja. Visi varēja darīt, ko vien vēlējās, bet man par visniecīgāko pārkāpumu pārmeta: “Tu taču esi mācītāja dēls.” Es nevēlējos būt mācītāja dēls, jo garīdznieka atvasei vajadzēja būt pieklājīgam paipuisītim. Es gribēju, lai visi domā, ka esmu skarbs puisis. Iespējams, uzskats, ka mācītāju dēli ir pagrūti audzināmi, pastāv tieši tāpēc, ka viņi sace|as pret to, ka no viņiem prasa visu laiku izturēties kā nevainojamiem kristiešiem. Es nozvērējos, ka vienu lietu savā dzīvē es nekad nedarīšu, proti, nck|ūšu par mācītāju.

Gandrīz katrs manas ģimenes loceklis uzstājās publikas priekšā vai uz skatuves. To nu es vēlējos vismazāk. Mani spieda celties kājās un teikt publiskas runas. Tas mani biedēja un iedvesa nāves šausmas. Kaut pagājuši daudzi gadi, vēl tagad, kāpjot uz skatuves, mana sirds dažreiz sažņaudzas. Man bija jāliek lietā visi zināmie līdzek|i, lai attīstītu ticību tiem spēkiem,'ar ko labais Dievs mani apveltījis.

Es atradu šīs problēmas risinājumu vienkāršajā ticībā, kuru varam smelties Bībelē. Tajā ietvertie principi ir zinātniski pamatojami, saprātīgi un spēj atbrīvot ikvienu no mazvērtības izjūtas. Tos izmantojot, iespējams atklāt un atbrīvot spēkus, kurus līdz šim nomākusi pārliecība par savu nepilnvērtību.

Lūk, daži no mazvērtības kompleksa izraisītājiem, kas kavē mūsu personības pilnveidošanos.

Varbūt jums ir vecākais brālis, kas bijis lielisks students. Skolā viņš saņēma tikai teicamas atzīmes, bet jūs tikai viduvējas, un jums par to nebeidza atgādināt. Tā nu jūs noticējāt, ka nespēsit dzīvē gūt tādus pašus panākumus kā viņš. Jums droši vien pat prātā nenāca, ka daži no tiem, kas nav spējuši saņemt labas atzīmes, pēc skolas kļuvuši par īstiem veiksminiekiem. Tas, ka kāds koledžā saņem tikai labas atzīmes, automātiski nepadara viņu par ievērojamāko cilvēku ASV. Varbūt pēc diploma saņemšanas viņa augsto sasniegumu laiks beigsies, bet puisis, kam bija viduvējas sekmes skolā, iegūs visaugstāko novērtējumu reālajā dzīvē.

Atbrīvošanās no mazvērtības kompleksa (ar šiem vārdiem apzīmē dziļu un pilnīgu neticību saviem spēkiem) ir savas dvēseles piepildīšana ar ticību. Attīstiet pilnīgu ticību Dievam! Tas savukārt radīs pazemīgu, tomēr saprātīgu ticību sev.

Lai iemācītos ticēt, jāskaita lūgšanas, daudz lūgšanu, jālasa Bībele un jāapgūst tās gudrības, izmantojot tur dotās ticības metodes. Citā nodaļā es aplūkošu konkrētus lūgšanu formulējumus. Tagad tikai gribu norādīt, ka lūgšanas, kuras spēj radīt tādu ticību, kāda nepieciešama, lai iznīcinātu mazvērtības izjūtu, ir īpaša. Virspusēja, formāla un pavirša lūgšana nav pietiekami spēcīga.

Kāda lieliska melnādainā sieviete, manu Teksasas draugu pavāre, uz jautājumu, kā viņa tiek galā ar savām raizēm, atbildēja, ka sīkajām rūpēm var līdzēt ar vienkāršām lūgšanām, bet “lielās nepatikšanās jālūdzas ļoti nopietni”.

Viens no maniem visiedvesmojošākajiem draugiem bija nelaiķis Endrū B. Hārlovs no Sirakūzas Ņujorkā, kurš bija labākais biznesmenis un man zināmais eksperts garīgajos jautājumos. Viņš teica, ka lielākajai daļai lūgšanu ir viens trūkums tās nav pietiekami pamatīgas. “Ja gribat kaut ko sasniegt ticībā,” viņš pamācīja, “iemācieties teikt garas lūgšanas. Dievs jūs novērtēs pēc jūsu lūgšanu apjoma.” Viņam, bez šaubām, bija taisnība, jo Svētajos Rakstos teikts: “Lai jums notiek pēc jūsu ticības.” (Mateja evaņģēlijs 9:29) Jo lielāka jūsu problēma, jo garākai jābūt lūgšanai.

Dziedātājs Rolands Heiss atkārtoja sava vectēva vārdus. Vectēvs izglītības ziņā nevarēja sacensties ar savu mazdēlu, taču viņam nepārprotami piemita iedzimta gudrība. Viņš bija teicis: “Skāde, ka daudzas lūgšanas nespēj uzsūkt ticības spēku.” Iepludiniet lūgšanas savu šaubu, baiļu un nepilnību pašos dziļumos. Skaitiet nopietnas, garas lūgšanas, kurām ir liels pievilkšanas spēks, un jūs atvērsit varenu un dzīvības pilnu ticības avotu.

Aizejiet pie lietpratīga garīgā skolotāja viņš jums iemācīs, kā ticēt. Spēja iemantot un likt lietā ticību un atbrīvot lās atmodinātos spēkus ir prasme, kas jāapgūst tāpat kā citas iemaņas, turklāt jāvingrinās to likt lietā, lai sasniegtu pilnību.

Šīs nodaļas beigās ir uzskaitīti desmit ieteikumi, kā tikt vaļā no mazvērtības kompleksa un izkopt ticību. Ja jūs cītīgi īstenosit šos ieteikumus, tie jums palīdzēs attīstīt ticību sev, izskaužot nepilnvērtības izjūtu, lai cik dziļi tā būtu iesakņojusies.

Šajā sava izklāsta posmā gribu uzsvērt, ka, veidojot pašpaļāvību, ļoti iedarbīga ir atbilstošo jēdzienu “iepotēšana” apziņā. Ja jūs pilnībā pārņēmusi nedrošības un nepilnvērtības izjūta, tas nozīmē, ka tā jau ilgu laiku valdījusi pār jūsu domām. Jums jāizveido cits pozitīvāks domāšanas modelis, un to var panākt, arvien domājot iedvesmojošas domas. Cīņā par eksistenci nepieciešams disciplinēt prātu, sevišķi, ja tas jāpiepilda ar jaunām zināšanām un tam jābūt par spēju ģeneratoru. Pat darbadienas steigā iespējams atrast brītiņu, lai iepludinātu savā apziņā pašpaļāvību. Pastāstīšu par kādu vīru, kurš šim nolūkam izmantoja unikālu metodi.

Viņš man piezvanīja stindzinoši aukstā ziemas rītā kādas dienvidrietumu pilsētas viesnīcas numurā, lai mani aizvestu uz kādu citu trīsdesmit jūdzes attālu pilsētu, kur man bija jālasa lekcija. Mēs iekāpām automašīnā un aiztraucāmies pa apledojušo ceļu. Viņš, manuprāt, vadīja mašīnu pārlieku lielā ātrumā, un es viņam atgādināju, ka laika mums diezgan un varam nesteigties.

“Neuztraucieties par manu braukšanas stilu,” vīrietis attrauca. “Savulaik arī es biju baiļu pārpilns, taču uzveicu tās. Mani biedēja viss. Es baidījos braukt ar automašīnu vai lidot ar lidmašīnu; ja kāds no manas ģimenes locekļiem kaut kur devās, man nebija miera, kamēr viņš nebija atgriezies. Man visu laiku šķita, ka tūlīt kaut kas atgadīsies, un tas manu dzīvi padarīja nožēlojamu. Es kā sūklis biju pilns ar mazvērtības izjūtu, un man trūka pašpaļāvības. Šāda apziņa slikti

ietekmēja manu biznesu, un man neklājās īpaši labi. Tad es atklāju lielisku metodi, ar kuras palīdzību šo nedrošības izjūtu izdzinu no sava prāta. Tagad es dzīvoju, paļaujoties ne tikai uz sevi, bet uz dzīvi kopumā.”

Lūk, kāda bija šī “lieliskā metode”. Viņš ar pirkstu norādīja uz diviem klipšiem, kas bija piestiprināti uz paneļa zem priekšējā stikla, tad parakņājās cimdu nodalījumā un izvilka paciņu mazu kartīšu. Izvēlējies vienu, viņš to iestiprināja klipsī. Uz kartītes bija uzrakstīti šādi vārdi: “(..) ja jums ticība ir (..) nekas jums nebūs neiespējams.” (Mateja evaņģēlijs 17:20) Mans ceļabiedrs šo kartīti noņēma, tad, ar vienu roku stūrēdams, veikli pāršķirstīja atlikušās, izvēlējās citu un iespieda klipsī. Kartītē bija rakstīts šāds teikums: “Ja Dievs par mums, kas būs pret mums?” (Pāvila vēstule romiešiem 8:31)

“Esmu ceļojošs tirdzniecības aģents,” viņš paskaidroja, “un visu dienu pavadu ceļā, apmeklējot savus klientus. Atklāju, ka, sēžot pie stūres, cilvēku pārņem dažādas domas. Ja tās ir negatīvas, tad dienas laikā pār viņu valda negatīvas emocijas, un tas, protams, ir kaitīgi. Ar mani arī tā bija. Es augu dienu atrados ceļā un starplaikos starp klientu apmeklējumiem domāju par bailēm un neveiksmēm, tas, starp citu, bija viens no cēloņiem, kāpēc ar pārdošanu neveicās. Taču, kopš es braukšanas laikā lasu šīs kartītes un iegaumēju tur rakstīto, esmu iemācījies domāt citādi. Raižpilnās domas, kas mani vajāja senāk, ir gandrīz izgaisušas, tagad es vairs bailīgi neapceru neveiksmes draudus vai savas nepilnības, bet domāju par ticību un drosmi. Šī metode mani patiesi brīnišķīgi pārvērtusi. Tā palīdzējusi man arī biznesā. Padomājiet pats, vai var cerēt kaut ko pārdot, ja dodies pie pircēja ar domu, ka darījums netiks noslēgts!”

Mana paziņas plāns bija ļoti saprātīgs. Piepildīdams savu apziņu ar Dieva klātbūtnes, atbalsta un palīdzības apliecinājumiem, viņš faktiski mainīja savu domāšanas veidu. Šis vīrs bija atbrīvojies no nomācošās, ilgi auklētās nedrošības izjūtas. Viņa potenciālās spējas bija brīvas.

Drošības vai nedrošības izjūtu mēs radām ar domāšanu. Ja mēs nepārtraukti prātosim, kādas ļaunas likstas mūs sagaida un kas ar mums var notikt, pastāvīgi jutīsimies nedroši. Un vēl ļaunāk šādi domājot, mēs arī radām tieši to, no kā tā baidāmies. Minētais tirdzniecības darbinieks ieguva pozitīvus rezultātus, jo, automašīnā noliekot sev priekšā kartītes, viņš domāja par drosmi un pašpaļāvību. Tagad, kad tika stimulēta viņa radošā attieksme, varēja pilnībā izpausties spējas, kuras dīvainā kārtā bija nomākusi neveiksminieka psiholoģija.

Pašpaļāvības trūkums ir viena no lielākajām mūsdienu cilvēku problēmām. Kādā universitātē tika aptaujāti 600 psiholoģijas kursa studenti. Viņiem lika nosaukt sarežģītākās personīgās problēmas. Septiņdesmit pieci procenti aptaujāto atzina, ka viņiem trūkst pašpaļāvības. Var droši secināt, ka aptuveni tādu pašu skaitli var attiecināt uz pārējiem iedzīvotājiem. Visur var sastapt ļaudis, kuri izjūt bailes, norobežojas no dzīves, cieš no dziļas nepilnvērtības un nedrošības izjūtas un netic saviem spēkiem. Viņi ir pārliecināti, ka nespēj uzņemties atbildību vai izmantot dotās iespējas. Tādus cilvēkus nepārtraukti nomāc bailes, ka kaut kas var noiet greizi. Šie cilvēki netic, ka varētu kļūt tādi, kā vēlas; tā nu viņi mēģina apmierināties ar kaut ko mazāku, nekā viņi spēj sasniegt. Tūkstošiem nelaimīgo rāpo pa dzīvi uz ceļiem, nomākti un bailīgi. Vairumā gadījumu šāda savu spēju apslāpēšana ir pilnīgi nevietā.

Dzīves belzieni, grūtību nasta un problēmas, kuru skaits arvien pieaug, atņem cilvēkam enerģiju, iztukšo viņu un rada bailes. Šādā stāvoklī bieži vien nav skaidrs, kādas īstenībā ir jūsu spējas, cilvēks paļaujas mazdūšībai, kurai faktiski nav nekāda pamata. Ir ļoti būtiski vēlreiz izvērtēt savas labās īpašības. Ja šāda sevis izvērtēšana tiks veikta saprātīgi, jūs pārliecināsities, ka nemaz neesat tāds neveiksminieks, kā jums šķiet.

Minēšu kādu piemēru. Pie manis pēc palīdzības vērsās kāds piecdesmit gadus vecs vīrs. Viņu nomāca dziļa depresija. Bija redzams, ka viņš ir izmisumā. Vīrietis teica, ka ar viņu

“ir cauri". Viņš pavēstīja, ka visu, ko savas dzīves laikā bija iemantojis, ir zaudējis.

“Vai tiešām visu?” es pārjautāju.

“Visu gan,” viņš apstiprināja. Mans sarunas biedrs nebeidza atkārtot, ka ar viņu “ir cauri”. “Man nekas nav atlicis. Viss ir zaudēts. Nav nekādu cerību, esmu pārāk vecs, lai sāktu visu no gala. Es vairs nekam neticu.”

Man, protams, bija viņa žēl, taču acīmredzot šā vīra galvenais posts bija tas, ka viņu bija pārņēmušas bezcerības melnās ēnas. Tās bija aptumšojušas un izkropļojušas viņa dzīves uztveri. Viņa patiesās spējas bija atkāpušās, dodot vietu šai kroplīgajai domāšanai, tā atņemot viņam spēkus.

“Labi,” es sacīju, “paņemsim papīra lapu un mēģināsim uzrakstīt, kas jums vēl atlicis.”

“Tam nav jēgas,” viņš nopūtās. “Es jau jums teicu, ka man vairs nepieder nenieka.”

“Tomēr pamēģināsim,” es uzstāju. “Vai jūsu sieva ir kopā ar jums?”

“Protams, viņa ir lieliska. Mēs esam precējušies jau trīsdesmit gadus. Lai kādas likstas mani piemeklētu, viņa mani nekad nepamestu.”

** “Labi, tātad rakstīsim jūsu sieva ir kopā ar jums, un viņa nekādos apstākļos jūs nepametīs. Kā ar bērniem? Vai jums ir bērni?”

“Jā,” vīrietis atbildēja. “Man ir trīs brīnišķīgi bērni. Es biju aizkustināts līdz sirds dziļumiem, kad viņi pienāca klāt un sacīja: “Tēt, mēs tevi mīlam un būsim kopā ar tevi.””

“Tā, pierakstīsim ar otro kārtas numuru trīs mīloši bērni, kas jūs atbalsta,” es teicu. Tad pajautāju: “Draugi arī jums ir?”

“Jā,” viņš apstiprināja. “Man ir daži jauki draugi. Jāatzīst, ka viņi tiešām izturējās smalkjūtīgi. Viņi atnāca pie manis un teica, ka vēloties palīdzēt. Ko gan viņi var man palīdzēt? Neko!”

“Tātad jau trešā lieta jums ir daži draugi, kuri ciena jūs un vēlas palīdzēt. Vai esat bijis godīgs? Vai kādreiz neesat pieļāvis kļūdu?”

“Ar manu godīgumu viss ir kārtībā,” apgalvoja mans sarunas biedrs. “Vienmēr esmu centies visu darīt pareizi, un mana sirdsapziņa ir tīra.”

“Labi,” sacīju, “kā ceturto mēs ierakstīsim godīgumu. Kāds ir jūsu veselības stāvoklis?”

“Tam nav ne vainas,” viņš atbildēja. “Slimojis esmu pavisam maz un, manuprāt, esmu lieliskā fiziskā formā.”

“Kā piekto atzīmēsim labu veselību. Ko jūs domājat par Amerikas Savienotajām Valstīm? Vai tajās vēl joprojām attīstās bizness, vai tā arvien vēl ir iespēju zeme?”

“Jā,” vīrs piekrita, “tā ir vienīgā zeme pasaulē, kurā es vēlētos dzīvot.”

“Tā būs sestā lieta jūs dzīvojat Amerikas Savienotajās Valstīs, iespēju zemē, un tāpēc esat laimīgs.” Uzdevu nākamo jautājumu: “Kā ir ar jūsu reliģisko pārliecību? Vai ticat Dievam un Viņa palīdzībai?”

“Jā,” viņš apliecināja. “Es nekad nebūtu ticis ar to galā, ja neticētu, ka Dievs stāv man klāt.”

“Tagad apkoposim, kas mums sanācis,” es teicu. “Lūk, jūsu dārgumu saraksts!

1.       Lieliska sieva; trīsdesmit gadu laulības stāžs.

2.       Trīs mīloši bērni, kas vēlas būt līdzās.

3.        Draugi, kas jūs ciena un ir gatavi palīdzēt.

4.        Godīgums tīra sirdsapziņa.

5.        Laba veselība.

6.        Dzīve labākajā zemē pasaulē ASV

7.       Ticība Dievam.”

Es pāri galdam pastūmu lapu viņam. “Paskatieties! Šķiet, ka jūsu bilance ir pozitīva. Bet jūs teicāt, ka esat zaudējis visu.”

Mans sarunas biedrs kaunīgi pasmaidīja. “Par šīm lietām es nemaz neiedomājos. Mans skatījums bija citāds. Varbūt nemaz tik ļauni nav?” viņš domīgi novilka. “Varbūt es varētu sākt visu no gala, ja kaut mazliet sev ticētu un spētu atrast sevī nedaudz spēka.”

Viņš bija sapratis un patiesi sāka visu no gala, taču tikai pēc tam, kad bija mainījis attieksmi pret dzīvi un savu domāšanu. Ticība palīdzēja pārvarēt šaubas, un viņā atmodās tik daudz spēka, kura pietika, lai pārvarētu visas nedienas.

Šis gadījums labi parāda to dzi|o patiesību, kas ietverta slavenā psihiatra medicīnas zinātņu doktora Kārla Meningera ļoti nozīmīgā atziņā. Viņš teica: “Attieksme ir svarīgāka par faktu.” Šo izteikumu ir vērts pārlasīt vēl un vēl, līdz tā jēga kļūst skaidra. Neviens fakts, kas uz jums attiecas, lai cik nepatīkams, pat šķietami bezcerīgs būtu, nav tik nozīmīgs kā mūsu attieksme pret to. Kā jūs varat domāt, ka spējat gūt uzvaru, ja neesat pat mēģinājis tikt ar faktiem galā! Jūs varat ļaut faktam pārņemt visas jūsu domas, pirms esat sācis reāli ar to nodarboties. Savukārt pārliecinātas un optimistiskas domas var faktus izmainīt vai novērst.

Es pazinu kādu cilvēku, kurš savai organizācijai bija nenovērtējams ieguvums ne jau tāpēc, ka viņam piemita kādas neparastas spējas, bet gan tādēļ, ka viņa domāšanas veids vienmēr bija orientēts uz panākumiem. Piemēram, kad viņa kolēģi kādu priekšlikumu uztvēra pesimistiski, viņš tūdaļ lika liptā savu tā saukto “putekļsūcēja metodi”. Uzdodams lielu skaitu jautājumu, viņš “izsūca putekļus” no savu kolēģu prātiem, citiem vārdiem, “izvilka” viņu negatīvo attieksmi. Tad viņš mierīgi raksturoja minētā priekšlikuma pozitīvās puses, līdz jauniegūtā attieksme palīdzēja pārējiem citādi vērtēt faktus.

Jaunā cilvēka kolēģi bieži atzina, ka pēc tam, kad šis vīrs “viņus apstrādājis”, fakti ieguva gluži jaunu jēgu. Pārliecības pilna attieksme izmaina visu, turklāt netiek izslēgts objektīvs faktu novērtējums. Mazvērtības kompleksa upuri visus faktus vērtē, balstoties uz izkropļotu attieksmi. Lai to mainītu, vienkārši jāizveido pozitīvi ievirzīts uzskats.

Tātad, ja jūtaties sakauts un esat zaudējis ticību savām spējām, apsēdieties, paņemiet baltu papīra lapu un izveidojiet sarakstu, minot nevis tos faktorus, kas jūs traucē, bet gan tos, kas nāk jums par labu. Ja mēs vienmēr domāsim tikai par

spēkiem, kas šķietami darbojas pret mums, mēs padarīsim los varenākus, nekā tie patiesībā ir. Tie iegūs daudz lielāku varu, nekā tiem faktiski piemīt. Turpretim, ja jūs savās domās iztēlosities un nemitīgi apliecināsit labās lietas, jūs pārvarēsit visas grūtības. Jūsu iekšējie ( spēki, ieguvuši jaunu kvalitāti, ar Dieva svētību būs paglābuši jūs no sakāves un aizveduši līdz uzvarai.

Viena no iedarbīgākajām koncepcijām, kas nenoliedzami novērš pašpaļāvības trūkumu, ir pārliecība, ka Dievs patiesi palīdz un ir ar jums. Tā ir viena no vienkāršākajām reliģiskajām atziņām, proti, ka Visuvarenais Dievs ir jūsu draugs, ir jums līdzās, palīdz jums un vada jūs. Neviena doma tik lielā mērā nevairo ticību saviem spēkiem kā šīs vienkāršās pārliecības īstenošana. To var izdarīt, atkārtojot šādus apgalvojumus: “Dievs ir ar mani; Dievs man palīdz; Dievs mani vada.” Atliciniet katru dienu dažas minūtes, lai iztēlotos Viņa klātbūtni! Tad aplieciniet ticību šim apgalvojumam! Ejiet savās dienas gaitās, pieņemot, ka tas, ko jūs apgalvojat un iztēlojaties, ir patiesība! Apgalvojiet to, iztēlojieties to, ticiet tam, un tas piepildīsies. Jūs būsit pārsteigts, cik lielu spēku šīs vienkāršās darbības palīdzēs atraisīt.

Pašpaļāvības izjūta ir atkarīga no domām, kas pastāvīgi nodarbina jūsu prātu. Apcerot neveiksmi, noteikti jutīsities kā neveiksminieks. Ja domāsit pozitīvas domas un šāda domāšana kļūs par jūsu galveno ieradumu, attīstīsit tik varenu spēka apziņu, ka spēsit pārvarēt jebkurus sarežģījumus. Pašpaļāvības izjūta burtiski vairo spēkus. Bazils Rings reiz sacīja: “Esiet drosmīgi, un jums nāks palīgā vareni spēki.” Pieredze apstiprina šo vārdu patiesīgumu. Kad pieaugošā ticība pārveidos jūsu attieksmi, arī jūs sajutīsit šo vareno spēku palīdzību.

Emersons ir teicis patiesi viedus vārdus: “Uzvar tie, kuri tic, ka var uzvarēt.” Viņš arī piebildis: “Pievērsieties lietām, kuras jūs biedē, un bailes noteikti pazudīs.” Ticiet sev un Dievam, tad baiļu un nedrošības izjūtām drīz vairs nebūs varas pārjums!

Reiz, kad Stounvols Džeksons plānoja drosmīgu uzbrukumu, viens no viņa ģenerāliem aiz bailēm protestēja, sacīdams: “Mani tas biedē” vai “Baidos, ka…” Uzlicis roku uz sava nedrošā padotā pleca, Džeksons teica: “Ģenerāl, nekad nel.aujiet bailēm būt par jūsu padomdevēju!”

Prāts jāpiepilda ar dievbijīgām, pārliecinātām un drosmīgām domām lūk, viss noslēpums. Tās izgaisinās visas šaubas un likvidēs jebkuru neticību saviem spēkiem. Kādam vīram, kurš ilgu laiku bija cietis no nedrošības un bailēm, es ieteicu lasīt Bībeli un ar sarkanu zīmuli pasvītrot visas tās vietas, kurās tiek runāts par drosmi un ticību sev. Viņš pasvītroto tekstu iemācījās no galvas, tā piepildīdams savu prātu ar saprātīgākajām, laimīgākajām un varenākajām domām pasaulē. Šāda piesātināta domāšana viņu no bezcerīgi nomākta cilvēka pārvērta neuzveicami stiprā vīrā. Pārmaiņas viņā varēja pamanīt jau pēc dažām nedēļām. No absolūta neveiksminieka viņš pārtapa pašpārliecinātā un iedvesmas pilnā personībā. Šis cilvēks tagad izstaro drosmi un pievilcību. Vienkārši pārveidojot savu domāšanu, viņš ir atguvis ticību sev un saviem spēkiem.

Apkopojot iepriekš teikto ko jūs tūlīt varat darīt, lai paaugstinātu savu pašapziņu? Pastāv desmit vienkārši, praktiski realizējami priekšnoteikumi, kā pārvarēt mazvērtības izjūtu un iemācīties izmantot ticību. Tūkstošiem cilvēku ir izmantojuši šo programmu un ziņojuši par gūtajiem panākumiem. Sāciet to īstenot, un arī jūs vairosit ticību saviem spēkiem. Arī jūs jutīsit, ka gūstat spēku.

1. Izveidojiet un uz visiem laikiem saglabājiet apziņā sev piemēroto veiksmīga cilvēka garīgo raksturojumu! Nemitīgi atcerieties to un neļaujiet tam izgaist! Jūsu prāts centīsies šo raksturojumu pilnveidot. Nekad nedomājiet par sevi kā par neveiksminieku, nekad neapšaubiet prātā izveidotā veiksminieka tēla realitāti! Tas ir ļoti bīstami, jo prāts vienmēr cenšas paveikt to, ko tas iztēlojies. Tāpēc vienmēr iztēlojieties veiksmi, lai cik slikti jums tajā brīdī klātos!

2.Ik reizi, kad jums prātā ienāk kāda negatīva doma par personīgajām spējām, nekavējoties skaļi pasakiet kādu pozitīvu ideju, kas izgaisina negatīvismu!

3.       Neiztēlojieties grūtības! Samaziniet ikviena šķēršļa no/īmi! Lai pārvarētu grūtības, jārīkojas uzmanīgi, nepatīkamais jāanalizē, taču grūtības jāvērtē objektīvi. Tās nedrīkst padarīt lielākas, nekā tās faktiski ir, nemitīgi baiļojoties.

4.       Neapbrīnojiet citus cilvēkus un nemēģiniet viņus atdarināt! Neviens nevar būt labāks par JUMS. Atcerieties, ka vairums cilvēku, kaut arī šķiet pašpārliecināti, bieži vien ir tikpat nobijušies un šaubu mocīti kā jūs!

5.       Desmit reizes dienā atkārtojiet šādus spēka vārdus: “Ja Dievs par mums, kas būs pret mums?” (Pāvila vēstule romiešiem 8:31) (Pārtrauciet lasīt grāmatu un TŪLĪT atkārtojiet šos vārdus lēnām un pārliecinoši!)

6.       Atrodiet lietpratīgu skolotāju, kas palīdzēs jums izprast, kāpēc jūs rīkojaties tieši tā! Izziniet, kādi ir jūsu mazvērtības kompleksa cēloņi, kas bieži vien meklējami bērnībā. Sevis izzināšana aizved pie dziedināšanas.

7.       Katru dienu desmit reizes, cik skaļi vien iespējams, atkārtojiet šādu apgalvojumu: “Es visu spēju Tā spēkā, kas mani dara stipru”! (Pāvila vēstule filipiešiem 4:13) Pasakiet šos vārdus TŪLĪT. Šis maģiskais izteikums ir pasaulē pati iedarbīgākā pretinde, kas neitralizē svārstīgas domas.

8.       Mēģiniet objektīvi novērtēt savas spējas, tad palieliniet tās par 10 procentiem! Nekļūstiet egoistiski, tomēr attīstiet pašcieņu! Ticiet saviem Dieva atbrīvotajiem spēkiem!

9.Nododiet sevi Dieva rokās! Lai to izdarītu, jums vienkārši jāsaka: “Es nododu sevi Dieva rokās.” Ticiet, ka tieši TŪLĪT saņemsit visu nepieciešamo spēku! Sajūtiet, kā tas ieplūst jūsos! Aplieciniet, ka “Dieva valstība ir jūsu vidū” (Lūkas evaņģēlijs 17:21)! Tas ir pietiekami liels spēks, lai stātos pretim dzīves satricinājumiem.

10.    Atgādiniet sev, ka Dievs ir ar jums un nekas nespēj jūs uzveikt! Ticiet, ka tieši šajā brīdī Viņš jums DOD spēku!

2 Dvēseles miers - enerģijas avots

PIE BROKASTU GALDA viesnīcas ēdamzālē es un divi mana galdabiedri sākām apspriest patiešām nozīmīgu tēmu cik labi katrs no mums pagājušo nakti gulējis. Viens vīrs sūdzējās, ka pavadījis bezmiega nakti. Viņš nepārtraukti svaidījies no viena sāna uz otru un jutās tikpat noguris kā pirms likšanās gultā. “Šķiet, ka man vajadzētu beigt pirms gulētiešanas klausīties ziņas,” viņš secināja. “Iepriekšējā vakarā vēlu ieslēdzu radio, un tas piestāstīja pilnas ausis ar visādām nejaucībām.”

*      Tas tik bija teiciens “piestāstīja pilnas ausis ar visādām nejaucībām”. Kāds brīnums, ka viņam bija nemierīga nakts! “Varbūt vainīga kafija, ko iedzēru pirms gulētiešanas?” vīrs prātoja.

“Es gan lieliski izgulējos. Jaunumus parasti izlasu vakara avīzē, vēl noklausos pēcpusdienas ziņas, tad man pietiek laika, lai pirms likšanās gultā visu pārdomātu,” ierunājās otrs galdabiedrs un piemetināja: “Es, protams, piekopju savu miega rituālu, kas mani nekad nav pievīlis.”

Es vaicāju, kas tas ir par rituālu. Lūk, ko viņš man pastāstīja: "Kad vēl biju zēns, mans tēvs, fermeris, pirms gulētiešanas mēdza sasaukt visu ģimeni dzīvojamā istabā un lasīt priekšā kaut ko no Bībeles. Es vēl tagad dzirdu viņa balsi. Patiesībā es to saklausu katru reizi, kad kāds lasa pantus no Bībeles. Pēc lūgšanas es devos augšā uz savu istabu un gulēju ka nosists. Kad vēlāk aizgāju no mājām, Bībeles lasīšanu un lūgšanas atmetu.

Man jāatzīstas, ka gadiem ilgi nebiju skaitījis lūgšanas, i/ņemot vienu reizi, kad biju iekūlies ķezā. Taču pirms dažiem mēnešiem, pēc tam, kad mums bija vairākas nopietnas problēmas, mēs ar sievu nolēmām pamēģināt atkal skaitīt lūgšanas. Nācās atzīt, ka tas ļoti palīdz. Tagad katru vakaru pirms došanās pie miera mēs abi lasām Bībeli un noskaitām dažas lūgšanas. Nezinu, kāpēc, bet tagad guļu labāk, un viss mainījies uz labo pusi. Es uzskatu, ka lūgšanas un Bībeles lasīšana ļoti palīdz, tāpēc arī tagad, esot ceļā, lasu Bībeli un skaitu lūgšanas. Vakar gultā izlasīju 23. psalmu. Darīju to skaļā balsī, un tas man ļoti palīdzēja.”

Runātājs pagriezās pret mums un paziņoja: “Es nekad neeju gulēt, kad ausis pilnas ar visādām nejaucībām. Es dodos gulēt, kad manā dvēselē valda miers.”

Lūk, divas mistiskas frāzes: “pilnas ausis ar visādām nejaucībām” un “dvēselē valda miers”. Kuru jūs izvēlēsities?

Būtiskais ir attieksmes pārveidošana. Ir jāmācās domāt citādi pat tad, ja domāšanas veida izmainīšana prasa piepūli. Tomēr to izdarīt būs daudz vieglāk nekā dzīvot tāpat kā līdz šim. Stresaina dzīve ir smaga. Dvēseles miera piepildīta, harmoniska dzīve bez sasprindzinājuma ir vieglākais eksistences veids. Lai iegūtu dvēseles mieru, visvairāk pūļu prasa domāšanas sakārtošana, kas ļautu saņemt Dieva dāvāto mieru.

Lai raksturotu attieksmi, kas brīva no saspringuma, un tās sniegto mieru, vienmēr kā piemēru atceros notikumu nelielā pilsētiņā, kurā kādu vakaru lasīju lekciju. Kad pirms iziešanas uz skatuves aizkulisēs vēlreiz pārskatīju savas runas piezīmes, pie manis pienāca kāds vīrs, kurš vēlējās parunāt par personīgām problēmām.

Es viņam teicu, ka pašreiz nevaru runāt, jo man tūlīt jāsāk lekcija, un palūdzu viņu pagaidīt. Lasot lekciju, pamanīju, ka viņš nervozi šurpu turpu staigā aizkulisēs, taču pēc tam es viņu vairs nekur nevarēju ieraudzīt. Tomēr vīrs bija iedevis

man savu vizītkarti, kura liecināja, ka viņš pilsētiņā ir diezgan ietekmīgs cilvēks.

Atgriezies viesnīcā, vēl joprojām domāju par vīrieti un, lai gan bija vēls, piezvanīju viņam. Vīrietis bija pārsteigts par manu zvanu un paskaidroja, ka nav mani sagaidījis, jo sapratis, ka esmu aizņemts. “Es tikai vēlējos, lai jūs lūdzat kopā ar mani,” viņš sacīja. “Domāju, ja lūgsimies kopā, es iemantošu dvēseles mieru.”

“Kāpēc gan mēs tūlīt nevarētu skaitīt lūgšanas pa telefonu,” es piedāvāju.

Mazliet izbrīnījies, vīrietis sacīja: “Nekad neesmu dzirdējis, ka var skaitīt lūgšanas pa telefonu.”

“Kādēļ ne?” atjautāju. “Telefons ir tikai saziņas līdzeklis. Jūs atrodaties no manis dažu kvartālu attālumā, bet ar telefona palīdzību mēs esam līdzās. Starp citu. Dievs ir ar mums abiem. Viņš ir abos līnijas galos un arī tai pa vidu. Viņš atrodas līdzās gan jums, gan man,” es pabeidzu.

“Labi,” viņš bija ar mieru. “Es gribētu, lai jūs lūdzat par mani.”

Tā nu es aizvēru acis un lūdzos par vīru vada otrā galā, es t6 darīju tā, it kā mēs atrastos vienā istabā. Viņš varēja mani dzirdēt, un mani dzirdēja arī Dievs. Kad biju beidzis, ierosināju: “Vai nevēlaties pats noskaitīt kādu lūgšanu?” Atbildes nebija. Tad es klausulē sadzirdēju šņukstus, pēc tam vīrieša balsi. “Es nespēju parunāt,” viņš teica.

“Paraudiet kādu brīdi un tad lūdzieties,” es ieteicu. “Vienkārši izstāstiet Tam Kungam visu, kas jums uz sirds. Ceru, ka šī ir privāta līnija, bet, ja arī ne, nav liela nelaime, ja kāds jūsu lūgšanu dzirdēs. Citiem mēs esam tikai balsis. Neviens neuzzinās, ka tie esam jūs un es.”

Šādi iedrošināts, viņš, vispirms vilcinādamies, tad ļoti dedzīgi sāka runāt vārdi stāstīja par lielu naidu, vilšanos un neveiksmēm. Visbeidzot, viņš žēlabainā balsī lūdzās: “Mīļais Jēzu, baidos Tev kaut ko lūgt, jo nekā neesmu Tavā labā darījis. Nojaušu, ka Tu jau zini, kāda niecība esmu, lai gan i/liekos varens vīrs. Kungs Jēzu, man tas viss ir līdz kaklam, l ūdzu, palīdzi man!”

Tad es atkal lūdzu Dievu, lai Viņš atbild uz šā vīra lūgšanu, sacīdams: “Dievs, kas esi telefona vada viņā galā, uzliec Savu roku un svētī manu draugu, dāvā viņam mieru. Palīdzi viņam paļāvībā pieņemt Tavu dāvanu mieru.” Es apklusu; ilgi valdīja klusums. Es nekad neaizmirsīšu tā vīra balss intonāciju, kad viņš teica: “Es vienmēr atcerēšos šo notikumu. Gribu, lai jūs zinātu, ka pēdējos mēnešos nekad neesmu iekšēji juties tik šķīsts, laimīgs un mierpilns kā pašlaik.” Šis cilvēks, lai iegūtu dvēseles mieru, izmantoja vienkāršu metodi. Viņš atviegloja savu dvēseli, lai saņemtu Dieva dāvāto mieru.

Kāds ārsts teica: “Daudzu manu pacientu vienīgā kaite ir nepareiza domāšana. Tāpēc es dažiem izrakstu savu iemīļoto recepti. Jāsaka gan, ka, to uzrādot, jūs neko nesaņemsit aptiekā. Receptē ir rakstīts Bībeles pants: “Pāvila vēstule romiešiem 12:2.” Es saviem slimniekiem neuzrakstu pašu panta saturu, tā piespiežot viņus to atrast un pašiem izlasīt: “(..) pārvērtieties, atjaunodamies savā garā (..).” Lai cilvēki kļūtu laimīgāki un veselāki, viņiem jāatjauno savs gars, t.i., domāšana. Kad ļaudis izmanto šo recepti, viņi iegūst dvēseles mieru. Tas palīdz uzlabot veselību un rada labsajūtu.”

Labākā metode, kā iegūt dvēseles mieru, ir iemācīties attīrīt dvēseli. Par to runāsim nākamajā nodaļā, es tikai gribu uzsvērt, cik nozīmīga ir regulāra garīga katarse. Es iesaku attīrīt dvēseli vismaz divas reizes dienā un, ja nepieciešams, vēl biežāk. Noteikti regulāri atbrīvojiet dvēseli no bailēm, naida, nedrošības, nožēlas un vainas apziņas! Jau pats fakts, ka jūs apzinīgi pūlaties attīrīt savu dvēseli, sniegs jums atvieglojumu. Vai jūs neesat izjutuši atvieglojumu, kad ir bijusi izdevība izkratīt sirdi kādam, kam varat uzticēt savas nepatikšanas, kuras jūs smagi nomāc? Kā mācītājs esmu bieži novērojis, cik cilvēkiem ir svarīgi, ka viņus uzklausa kāds, kam viņi atklāti varētu uzticēt visas savas raizes.

Es noturēju dievkalpojumu uz kuģa S. S. Lurline, kas bija ceļā uz Honolulu. Sava sprediķa laikā ieteicu cilvēkiem, kurus māc kādas raizes, iet uz kuģa pakaļgalu un iztēlē visas šīs sliktās domas “izņemt” no prāta un “pārsviest” pāri bortam, pēc tam noraudzīties, kā tās “nogrimst” ūdenī aiz kuģa. Tas izklausās gandrīz bērnišķīgs padoms, taču vēlāk pie manis pienāca kāds vīrs un teica: “Es darīju, kā jūs ieteicāt, un esmu pārsteigts par to atvieglojumu, ko ieguvu. Šī ceļojuma laikā es katru vakaru saulrietā “pārmetīšu" pāri bortam visas savas raizes, līdz būšu attīstījis psiholoģiskas spējas no tām pilnībā atbrīvot apziņu. Katru dienu es noraudzīšos, kā nepatikšanas “nogrimst" lielajā laika okeānā. Vai arī Bībelē nav kaut kas teikts par “pagājības aizmiršanu”?”

Cilvēks, kuram mans padoms bija iepaticies, nemaz nebija sentimentāls sapņotājs. Gluži pretēji viņš bija cilvēks ar neparastām prāta spējām un ievērojams līderis savā nozarē.

Protams, ar dvēseles attīrīšanu vien nepietiek. Kad dvēsele ir iztukšota, tā noteikti ar kaut ko tiks piepildīta. Vakuums dvēselē nevar ilgi pastāvēt. Cilvēka dvēsele nevar mūžīgi palikt tukša. Man jāatzīst, ka daži ļaudis, šķiet, spēj paveikt šo varoņdarbu attīrīt dvēseli. Taču lielākoties attīrītā dvēsele ir no jauna jāpiepilda, citādi vecās, bēdīgās domas, no kurām jūs atbrīvojāties, atkal ielavīsies atpakaļ.

Lai tā nenotiktu, tūlīt sāciet piepildīt dvēseli ar radošām un veselīgām domām! Ja senās bažas, naids un raizes, kas jūs tik ilgi vajājušas, mēģinās iespiesties atpakaļ, tās pie jūsu dvēseles ieejas sastaps uzrakstu “Aizņemts”. Negatīvās izjūtas, iespējams, cīnīsies par tiesībām atgriezties, jo, nodzīvojušas jūsu dvēselē ilgu laiku, tur jūtas kā mājās. Taču jaunās un dziedinošās domas, kuras pārņēmušas jūsu dvēseli, tagad būs spēcīgākas un labāk aizsargātas, tāpēc spēs atvairīt uzbrukumu. Visbeidzot, vecās domas padosies un liks jūs mierā. Jūs varēsit mūžīgi priecāties par dvēseles mieru.

Mēģiniet dienā noteiktos laikos pievērsties rūpīgi izvēlētām mierpilnām domām! Gara acīm skatiet pašas jaukākās ainavas, kādas vien spējat iedomāties, piemēram, brīnišķīgu ieleju klusā vakara stundā, kad saule dodas pie miera un ēnas pamazām kļūst garākas. Atcerieties mēness sudraboto

guismu, kas rotājas viļņos, vai atsauciet atmiņā rāmas jūras liego pieskārienu smilšainam liedagam! Šādi mierpilni domu kili iedarbosies uz jūsu dvēseli kā dziedinošs balzams. Tāpēc katru dienu gara acīm skatiet brīnišķīgas ainavas!

Vingrinieties izmantot vārdu suģestiju, proti, skaļi atkārtojiet vārdus, kas rada asociācijas par mieru! Vārdiem ir ļoti suģestējoša vara, dziedinoša ir jau pat to izrunāšana. Tikai pasakiet vārdus, kas asociējas ar bailēm, un jūsu prāts tūlīt kļūs nemierīgs. Jūs, iespējams, sajutīsit kamolu pakrūtē. Tas ietekmēs jūsu fizisko pašsajūtu. Ja vārdi, ko teiksit, būs pozitīvi un mierinoši, jūsu dvēsele iegūs mieru. Izvēlieties, piemēram, vārdu “klusums”! Lēni atkārtojiet to vairākas reizes! Klusums ir viens no brīnišķīgākajiem un melodiskākajiem skaņu savienojumiem, tā izrunāšana vien jau spēj radīt mierpilnu dvēseles stāvokli.

Otrs dziedējošs vārds ir “rāmums”. Vizualizējiet to, kad i/runājat, atkārtojiet šo vārdu lēni, ar noskaņu, ko šis vārds simbolizē. Šiem minētajiem vārdiem piemīt dziedinošs spēks.

Var palīdzēt arī kāda dzejas rindiņa vai citāts no Svētajiem Rakstiem. Kāds mans paziņa, kas bija ieguvis pilnīgu dvēseles mieru, mēdza uz kartītēm uzrakstīt neparastus citātus, no kuriem strāvoja miers. Viņš kartītes pa vienai nēsāja kabatas portfelī un bieži pārlasīja, līdz katra sentence bija iespiedusies atmiņā. Paziņa apgalvoja, ka katra šāda zemapziņā iespiedusies doma piepilda viņa dvēseli ar mieru. Patiešām, ikkatrs priekšstats par mieru ir kā balzams satrauktam prātam. Viens no citātiem, ko viņš izmantoja, piederēja kādam 16. gs. mistiķim. “Lai nekas nesatrauc tevi. Lai nekas nebiedē tevi. Viss paiet, tikai Dievs paliek. Pietiek vienīgi ar Dievu.”

Bībeles tekstiem piemīt īpašs dziedinošs spēks. Iemiesojiet tos savā apziņā, ļaujiet tiem “izšķīst” jūsu zemapziņā, un tie izplūdīs jūsu dvēselē kā dziedinošs balzams! Tas ir visvienkāršāk izpildāmais un iedarbīgākais paņēmiens, kā iegūt dvēseles mieru.

Kāds tirgotājs pastāstīja man par atgadījumu Midwestern viesnīcas foajē. Viņš kopā ar uzņēmēju grupu bija atbraucis uz konferenci. Kāds vīrs izturējās ļoti nervozi. Viņš bija ass, kašķīgs un saspringts. Klātesošie viņu labi pazina un saprata, ka cilvēku nomāc milzīga psiholoģiska spriedze. Beigu beigās viņa izaicinošā izturēšanās sāka visiem krist uz nerviem. Tobrīd šis nervozais tips atvēra ceļasomu un izņēma lielu aizdomīga izskata zāļu pudeli un ielēja sev krietnu devu. Uz jautājumu, kādas zāles viņš dzer, vīrietis atņurdēja: “Ak, tās ir nerviem. Man šķiet, ka tūlīt saplīsīšu gabalos. Esmu tik sasprindzis, ka brīnos, ka neesmu vēl “nojūdzies”. Es cenšos to neizrādīt, taču man šķiet, ka jūs jau esat sapratuši, ka man nervi ir čupā. Man ieteica šīs zāles, esmu jau iztukšojis vairākas pudeles, bet labāk nekļūst.”

Pārējie iesmējās, tad viens no viņiem draudzīgi sacīja: “Bil, es nekā nejēdzu no zālēm, kuras tu lieto. Varbūt tām nav ne vainas. Droši vien tā tas ir, taču es varu piedāvāt tādas zāles, kas tev dos lielāku labumu. Es to zinu, jo pats esmu izārstējies, kaut gan ar mani bija vēl sliktāk nekā ar tevi.”

“Kas tās ir par zālēm?” Bils pēkšņi pajautāja.

Vīrs iebāza roku somā un izvilka no tās kādu grāmatu. "Šī grāmata visu izdarīs, es to saku nopietni. Droši vien tev liekas jlīvaini, ka nēsāju līdzi somā Bībeli, bet mani neuztrauc, ja kāds to zina. Es nemaz nekaunos par to. Bībele manā somā ir divus pēdējos gadus, un es esmu atzīmējis tās vietas, kas palīdz man saglabāt dvēseles mieru. Uz mani tas iedarbojas, un domāju, ka arī tev varētu palīdzēt. Kāpēc nepamēģināt?” Pārējie vīrieši ar interesi ieklausījās šajā neparastajā sarunā. Nervozais vīrs bija dziļi ierāvies krēslā. Redzēdams, ka viņa vārdi atstāj iespaidu uz klātesošajiem, runātājs turpināja: “Vienu vakaru, uzturēdamies viesnīcā, piedzīvoju ko neparastu. kas ierosināja mani regulāri lasīt Bībeli. Es biju diezgan satraukts. Atrados komandējumā un vēlā pēcpusdienā atgriezos savā viesnīcas numurā briesmīgi sanervozējies. Mēģināju uzrakstīt dažas vēstules, taču nespēju koncentrēties. Kādu brīdi staigāju pa istabu turp un atpakaļ, centos lasīt avīzi, taču tā mani aizkaitināja, tāpēc nolēmu noiet lejā un kaut ko iedzert, lai tikai aizmirstos.

Kad apstājos pie naktsskapīša, manu skatienu nejauši piesaistīja uz tā noliktā Bībele. Viesnīcu numuros biju redzējis neskaitāmas Bībeles, taču nekad nebiju nevienu no tām lasījis, lomēr kaut kas mani mudināja, un es grāmatā uzšķīru psalmus un sāku lasīt. Atceros, ka pirmo psalmu izlasīju, kājās stāvot, tad apsēdos un izlasīju vēl vienu. Izjutu interesi un vienlaikus biju pārsteigts: es lasu Bībeli! Tas šķita smieklīgi, tomēr es turpināju lasīt.

Drīz nonācu pie 23. psalma. Šo psalmu biju mācījies svētdienas skolā, kad biju mazs zēns. Sev par pārsteigumu lielāko da|u teksta joprojām zināju no galvas. Mēģināju psalmu vēlreiz noskaitīt, sevišķi to vietu, kurā teikts: “Viņš mani vada pie skaidra ūdens. Viņš atspirdzina manu dvēseli.” Man iepatikās šīs rindiņas. Tās kaut kādā veidā saviļņoja mani. Tā nu es sēdēju un atkārtoju šos vārdus vēl un vēl; nākamais, ko atceros, es pamodos.

Droši vien biju cieši iemidzis. Kaut gan biju gulējis tikai kādas piecpadsmit minūtes, atmodies jutos mundrs un atpūties, it kā būtu pavadījis miegā visu nakti. Es vēl tagad atceros to brīnišķīgo spirdzinošo izjūtu. Tad es aptvēru, ka esmu pilnīgi mierīgs, un sev jautāju: “Vai nav dīvaini? Kas ar mani notiek, ja esmu palaidis garām kaut ko tik brīnišķīgu?””

“Pēc šī atgadījuma,” viņš sacīja, “es nopirku neliela formāta Bībeli, tādu, ko var ielikt portfelī, un nēsāju to visur līdzi. Man patiešām patīk to lasīt. Es vairs neesmu ne tuvu tik nervozs kā agrāk. Tāpēc, Bil, pamēģini, varbūt arī tev tas palīdzēs! Es pats vairs nelietoju nervu zāles.”

Šī metode Bilam droši vien palīdzēja, jo pēc laika ar viņu varēja viegli saprasties. Viņš kontrolēja savas emocijas. Šie divi vīri atklāja, ka nav grūti iegūt dvēseles mieru. Jums jāpiesātina apziņa ar domām, kas rada mieru. Lai iegūtu dvēseles mieru, dvēsele tikai jāpiepilda ar mieru. Tā ir visa gudrība.

Ir arī citi praktiski paņēmieni, kā izveidot savaldīgu un mierīgu izturēšanos, piemēram, saruna. Atkarībā no tā, kādus vārdus un balss toni izvēlamies, mēs varam kļūt nervozi, saspringti un sarūgtināti. Mēs runājot spējam izraisīt pozitīvas vai negatīvas emocijas. Ar izteiktajiem vārdiem varam panākt arī nosvērtu atbildes reakciju. Lai justos mierīgi, runājiet mierīgi!

Ja saruna starp vairākiem cilvēkiem kļūst saspringta, izsakiet dažas mierīgas atziņas! Pavērojiet, kā tās izgaisina nervozo gaisotni! Piemēram, pie brokastu galda izteikti pesimistiski pareģojumi uzdod toni visai dienai. Nav nekāds brīnums, ka bēdīgie apgalvojumi piepildās. Sarunas ar negatīvu saturu nelabvēlīgi ietekmē atmosfēru. Saspringta un nervoza saruna neapšaubāmi pastiprina mūsu iekšējo nemieru.

Turpretim, ja katru dienu sāksit ar mierpilnu, apmierinātu un laimīgu attieksmi, jūsu dienas ritēs patīkami un nesīs veiksmi. Attieksme ir noteicošais faktors, lai radītu vēlamos apstākļus. Pievērsiet uzmanību savai runas manierei, ja vēlaties iegūt dvēseles mieru!

Svarīgi no sarunas izskaust visus negatīvos izteikumus, jo tic parasti rada spriedzi un iekšēju aizkaitinājumu. Piemēram, ja jūs ieturat pusdienas kopā ar ļaužu grupu, nesakiet, ka “komunisti drīzumā pārņems visu valsti”. Pirmkārt, komunisti netaisās pārņemt valsti, otrkārt, ar šādu apgalvojumu jūs ķlātesošos uztrauksit, tas arī slikti ietekmēs gremošanu. Šī nomācošā frāze ietekmēs klātesošo attieksmi, un viņi noteikti dosies projām, mazliet nervozi. Viņiem, neapšaubāmi, būs neskaidra nojauta, ka notiks kaut kas slikts. Protams, reizēm mums būs noteikti un enerģiski jārisina šis sarežģītais jautājums. Neviens tā nenosoda komunismu kā es, taču ir svarīgi, lai jūsu un draugu sarunas caurstrāvotu pozitīvas, laimīgas, optimistiskas un patīkamas domas, kas dod iespēju saglabāt dvēseles mieru.

Vārdi, ko mēs izsakām, tieši ietekmē mūsu domas. Domas rada vārdus, kas pauž atziņas. Taču arī vārdi iespaido domas un, ja ne palīdz veidot, tad vismaz ievirzīt attieksmi. Bieži vien domāšana sākas ar vārdiem. Ja parasta saruna tiek rūpīgi kontrolēta un virzīta tā, lai tajā izskanētu nomierinoši izteikumi, rezultātā dzimst mierīgas domas un atbilstoši tām jūs iegūstat dvēseles mieru.

Cits iedarbīgs paņēmiens, kā iegūt dvēseles mieru, ir regulāra klusuma ievērošana. Ikvienam diennakts laikā būtu nepieciešamas vismaz piecpadsmit minūtes absolūta klusuma. Ai/ejiet uz kādu iespējami klusāku vietu, apsēdieties vai atgulieties uz piecpadsmit minūtēm un izbaudiet klusumu! Nerunājiet! Nerakstiet! Nelasiet! Centieties nedomāt! Palaidiet prātu “brīvsolī”! Uzskatiet savu apziņu par kaut ko mēmu un nekustīgu! Iesākumā tas nebūs viegli, jo galvā rosīsies domas, taču vingrinoties jūsu prasme pieaugs. Iztēlojieties, ka jūsu apziņa ir ūdens virsma, un vērojiet, cik gludu jūs spējat to padarīt tādu, ko nesakustinātu pat vissīkākais vilnītis! Kad esat sasnieguši šādu mierpilnu stāvokli, sāciet ieklausīties harmonijas, dailes un Dieva slēptākajās skaņās, kuras rodamas klusumā!

Amerikāņi diemžēl nav spējīgi veiksmīgi apgūt šo metodi. I as ir bēdīgi, jo Tomass Kārlails teicis, ka “klusums ir dabas elements, kurā top lielas lietas”. Mūsdienu amerikāņi ir zaudējuši to, ko zināja viņu senči un kas iepriekšējām paaudzēm palīdzēja veidot raksturu, proti, mūžamežu un plašo līdzenumu klusumu.

Varbūt iekšējā miera trūkumu zināmā mērā ir radījis troksnis, kuram pakļauta modernā cilvēka nervu sistēma. Zinātniski eksperimenti ir pierādījuši, ka troksnis darbavietā un mājās ievērojami mazina mūsu spēju efektivitāti. Pretēji plaši izplatītam uzskatam ir apšaubāmi, ka mēs jelkad spēsim pieradināt pie trokšņa savus maņu orgānus, prātu un nervu sistēmu. Lai arī cik pazīstama būtu atkārtota skaņa, tā nekad mūsu zemapziņā nepaliek nesadzirdēta. Automobiļu signalizēšana, lidmašīnu rēkoņa un citi griezīgi trokšņi faktiski rada fiziskas darbības miega laikā. Šo skaņu impulsi, kuri tiek noraidīti un novadīti pa nerviem, liek muskuļiem sarauties, neļaujot tiem atpūsties. Ja reakcija ir pietiekami spēcīga, tā kļūst līdzīga šokam.

Turpretim klusums ir dziedējošs, nomierinošs un veselīgs. Stārs Deilijs apgalvo: “Neviens man pazīstams vīrietis vai sieviete, kuri ievēro klusuma brīžus, nav slimojuši. Esmu ievērojis, ka man pašam kaites uzbrūk tad, kad neesmu sabalansējis ekspresivitāti ar relaksāciju.” Stārs Deilijs klusumu cieši saista ar garīgo dziedināšanu. Klusuma radītajai pilnīgai spēku atgūšanas izjūtai ir milzīga ārstnieciska nozīme.

Arvien pieaugošajā mūsu laikmeta steigā atrast vietu, kur baudīt klusumu, ir daudz grūtāk nekā mūsu senču laikos. Tagad ir daudz tādu mehānismu, kuri rada trokšņus un kurus nepazina mūsu priekšteči, arī mūsu dienas režīms ir daudz drudžaināks. Plašuma jēdziens mūsdienu pasaulē vairs neeksistē, un pastāv mēģinājumi iznīcināt arī laika faktoru. Cilvēkam reti tiek dota iespēja vienam pastaigāties dziji mežā, sēdēt jūras krastā, kā arī meditēt kalna virsotnē vai uz kuģa klāja okeāna vidū. Taču, kad mums tāda izdevība rodas, mēs varam atmiņā iemūžināt kādu klusu ainavu un tābrīža izjūtas un savās domās atkal to visu izdzīvot, it kā patiesi atrastos tajā vietā. Patiesībā, kad jūs savās atmiņās tur atgriežaties, prāts cenšas atbrīvoties no pašreizējās situācijas nepatīkamajiem faktoriem. Ce|ojums atmiņās bieži vien ir realitātes uzlabojums, jo prāts mēdz reproducēt tikai jaukas pagātnes ainavas.

» Piemēram, rakstot šos vārdus, es sēžu uz balkona vienā no burvīgākajām viesnīcām pasaulē Royal Hawaiian, kas atrodas slavenajā un romantiskajā Vaikiki pludmalē Honolulu Havaju salās. Manām acīm paveras dārzs ar neskaitāmām graciozām palmām, kuras šūpo liega vēsmiņa. Gaiss ir piesātināts ar eksotisku ziedu smaržu, dārzs pieblīvēts ar Ķīnas rožu krūmiem, salā sastopami vismaz divi tūkstoši to šķirņu. Mana loga priekšā aug papaijas koks, pilns briestošiem augļiem. Krāšņo ainavu papildina Karaliskā delonika spilgtais krāšņums un savva|as koku liesmainās lapotnes, akācijas ir kā nosētas ar liegi baltiem ziedu ķekariem.

Šīs salas apskalo neticami zils okeāns, kas tālumā saplūst ar apvārsni. Pret krastu ve|as balti vi|ņi, to galotnēs traucas havajieši un atbraucēji uz sērfinga dēļiem vai ar iezemiešu kanoe. Tas viss veido pasakainu, elpu aizraujošu skaistumu. Kad sēžu te un rakstu par spēkiem, ko rada dvēseles miers,

cs jūtu, cik neaprakstāmi dziedinošu iespaidu ainava atstāj u/ mani. Smagā atbildības nasta, kas ir manas dzīves neatņemama sastāvdaļa, šķiet tik tāla un nereāla. Lai gan esmu ieradies Havaju salās, lai nolasītu lekciju ciklu un rakstītu šo grāmatu, tomēr mani piepilda šīs vietas lielais miers. Es arī saprotu, ka tikai tad. kad. pārvarējis 5000 jūdzes, atgriezīšos Ņujorkā, es pa īstam spēšu izbaudīt to izsmalcināto skaistumu, ko patlaban redzu. Šī ainava paliks atmiņā kā dārgs patvērums dvēselei to dienu drudžainajā steigā, kas mani sagaida nākotnē. Bieži vien, atrazdamies tālu prom no šīs idilliskās vietas, es atcerēšos palmu ieskautās un putojošu viļņu apskalotās Vaikiki pludmales mieru.

Piepildiet savu dvēseli ar visdažādākajiem mieru rosinošiem iespaidiem, tad loģiskā secībā vēlreiz apzināti izdzīvojiet tos savās atmiņās! Jums jāicmācās saprast, ka visvieglākais veids, kā iegūt dvēseles mieru, ir pašam to radīt. To var panākt ar vingrināšanos, ievērojot šajā grāmatā minētos vienkāršos pamatprincipus. Prāts ātri apgūst zināšanas un spēj sevi disciplinēt. Jūs varat piespiest prātu atdot visu, kas tur atrodas, taču atcerieties, ka tas var sniegt tikai to, kas tur iepriekš noglabāts. Piesātiniet savas domas ar mierpilniem pārdzīvojumiem, vārdiem un domām, un jūs iegūsit pilnu krātuvi ar iespaidiem, kas ģenerē mieru, vietu, kurā jūsu gars tiks spirdzināts un atjaunots! Tā būs kā bezgalīga spēka avots.

Kādu nakti es pavadīju pie sava drauga, kuram piederēja jauka māja. Mēs brokastojām neparastā un interesanti iekārtotā ēdamistabā. Telpas visas četras sienas klāja brīnišķīgs gleznojums, kurš attēloja to lauku ainavu, kur namatēvs bija uzaudzis. Sienu gleznojumā skatam pavērās plaša panorāma ar nolaideniem pakalniem, lēzenām ielejām un dziedošiem strautiem, kuru dzidrais, saulē dzirkstošais ūdens burbuļoja pār klintīm. Cauri piemīlīgām p|avām vijās takas. Šur tur bija redzamas nelielas mājiņas, bet centrā atradās balta baznīca ar augstu torni.

Brokastu laikā namatēvs stāstīja par savas jaunības zemi, norādīdams uz atbilstošo vietu sienu gleznojumā. Tad viņš teica: “Es bieži sēžu ēdamistabā un domās ceļoju no vienas vietas uz citu, vēlreiz izdzīvojot pagājušos laikus. Piemēram, atceros sevi kā puišeli ejam basām kājām pa taciņu, vēl tagad sajūtu, kā tīrie, smalkie putekļi iespiežas starp pirkstiem. Man prātā nāk foreļu makšķerēšana strautā vasaras pēcpusdienās un laišanās ar kamanām no šiem pakalniem ziemā.”

“Tur, lūk, ir baznīca, kuru apmeklēju zēna gados,” viņš pasmaidīja un turpināja stāstīt, “es tajā noklausījos garus sprediķus, taču ar pateicību atceros ļaužu laipnību un sirsnību. Tā sēžot un nolūkojoties uz baznīcu, es domāju par psalmiem, kurus noklausījos blakus tēvam un mātei baznīcas solā. Viņi jau sen miruši un apglabāti tur tajā kapsētā pie dievnama, taču atmiņās es apmeklēju viņu atdusas vietu un viņi mani uzrunā kā tajās tālajās dienās. Dažreiz jūtos ļoti noguris, kļūstu nervozs un saspringts. Tad palīdz atgriešanās laikā, kad nekas nesatrauca manu prātu un dzīve bija tīra un gaiša. Tad ar mani kaut kas notiek. Es iegūstu mieru.”

Protams, ne visi no mums var atļauties apgleznotas ēdamistabas sienas, taču jūs varat izveidot šādas ainavas uz sava prāta sienām; tie varētu būt jūsu dzīves brīnišķīgāko pārdzīvojumu attēli. Atvēliet kādu brīdi domām, ko šīs gleznas rosina! Lai cik aizņemti jūs esat, lai kāda pienākumu nasta gulstas uz jūsu pleciem, šī vienkāršā, bet diezgan neparastā metode, kuras darbība daudzos gadījumos bijusi veiksmīga, var sniegt jums lielu labumu. Tas ir viegli īstenojams veids, kā iegūt dvēseles mieru.

Ir vēl kāds svarīgs faktors, kurš jāpiemin saistībā ar iekšējo mieru. Bieži vien esmu atklājis, ka cilvēki, kuriem pietrūkst iekšējā miera, ir paššaustīšanas upuri. Kādreiz savas dzīves laikā viņi ir izdarījuši kaut ko sliktu, un viņus vajā vainas apziņa. Šie cilvēki ir sirsnīgi izlūguši piedošanu Visuaugstākajam. Mīļais Dievs vienmēr piedod tiem, kuri savās lūgšanās ir patiesi. Taču cilvēka prāts ir tik dīvaini iekārtots, ka dažreiz viņš pats sev nespēj piedot.

Cilvēks jūtas vainīgs un domā, ka ir pelnījis sodu, tāpēc nemitīgi gaida to. Rezultātā viņš dzīvo ar priekšnojautu, ka kaut kam jānotiek. Lai šādā situācijā rastu mieru, cilvēks ir spiests aktīvāk darboties. Viņš uzskata, ka smags darbs ļaus viņam kaut nedaudz atbrīvoties no vainas apziņas. Kāds ārsts man pastāstīja, ka daudzos gadījumos nervu sabrukuma cēlonis ir vainas apziņa, kuru pacients zemapziņā mēģinājis dzēst ar pārmērīgu un drudžainu darbu. Pacients parasti savu stāvokli nesaista ar vainas apziņu, bet gan ar pārstrādāšanos. "Taču,” ārsts paskaidroja, “šie cilvēki nebūtu nonākuši līdz nervu sabrukumam no pārstrādāšanās, ja viņi būtu pilnībā brīvi no vainas apziņas.” Šādos gadījumos mieru dvēselē var iegūt, nododot vainas apziņu un tās radīto spriedzi Kristum.

Kādā viesu namā, kur biju ieradies, lai dažas dienas mierīgi rakstītu, sastapu paviršu paziņu no Ņujorkas. Viņš bija uzstājīgs, prasīgs un ārkārtīgi nervozs uzņēmējs. Paziņa sēdēja atpūtas krēslā piesaulītē, pēc viņa uzaicinājuma es apsēdos līdzās, un mēs uzsākām sarunu.

“Priecājos, ka jūs atpūšaties šajā skaistajā stūrītī,” es sacīju.

“Man šeit nevajadzētu atrasties,” viņš nervozi atteica. “Mājās tik daudz darāmā. Esmu briesmīgi uztraukts. Darbs mani ir piebeidzis, esmu saspringts un nevaru aizmigt. Esmu aizbēdzis. Sieva piespieda mani atbraukt šurp uz nedēļu. Ārsti saka, ka man nekas nekaiš, man tikai esot jādomā pareizas domas un jāatpūšas.”

Tad viņš iesaucās: “Dievs vien zina, kā to izdarīt!”

Mēs vēl nedaudz parunājāmies, un sarunas gaitā noskaidrojās, ka vīrs visu laiku raizējas, ka atgadīsies kaut kas ļauns. Gadiem ilgi viņš dzīvojis, baiļojoties, ka ar viņa sievu, bērniem vai viņu māju notiks kaut kas šausmīgs.

Nebija grūti izanalizēt mana sarunas partnera gadījumu. Bija divi viņa nedrošības izjūtas izraisītāji raižpilna bērnība un no tās izrietošā vainas apziņa. Viņa mātei vienmēr bijusi priekšnojauta, ka “kaut kas notiks”, un zēns savas mātes raizes bija uzsūcis sevī. Vēlāk viņš bija daudz grēkojis un zemapziņā šaustīja sevi. Viņš bija kļuvis paššaustīšanas upuris. Es

konstatēju, ka rezultātā tas bija ārkārtīgi sasprindzinājis viņa nervu sistēmu.

Kad saruna bija galā, es kādu brīdi stāvēju pie uzņēmēja krēsla. Tuvumā neviena nebija, un es vilcinādamies ierosināju: “Vai nevēlaties, lai lūdzu pārjums Dievu?” Viņš pamāja ar galvu, un es, uzlicis viņam roku uz pleca, lūdzos: “Mīļais Jēzu, dziedini šo vīru. kā sen atpakaļ esi dziedinājis daudzus citus cilvēkus un sniedzis tiem mieru. Piedod viņam. Palīdzi viņam piedot pašam sev. Atšķir viņu no grēkiem un liec viņam saprast, ka esi tos piedevis. Atbrīvo viņu no grēkiem. Piepildi ar mieru viņa prātu, dvēseli un ķermeni.”

Vīrietis pacēla galvu un paraudzījās manī ar dīvainu sejas izteiksmi, tad aizgriezās, viņa acīs mirdzēja asaras, un viņš nevēlējās, lai es tās pamanu. Abi jutāmies mazliet samulsuši, un es aizgāju.

Mēs satikāmies dažus mēnešus vēlāk, un uzņēmējs man pavēstīja: “Todien, kad jūs lūdzāties par mani, kaut kas notika. Mani pārņēma dīvaina dziedinoša klusuma un miera izjūta.” Tagad uzņēmējs regulāri apmeklē baznīcu un katru dienu lasa Bībeli. Viņš ievēro Dieva likumus, un viņā ir daudz radošā spēka. Viņš ir vesels un laimīgs cilvēks, jo ir ieguvis mieru sirdī un prātā.

3 Kā iegūt neizsīkstošu enerģiju

AUGSTĀKĀS LĪGAS beisbola spēles laikā, kad temperalura sasniedza 100° pēc Fārenheita1 , galvenais spēlētājs visu laiku izdarīja metienus. Tajā pēcpusdienā viņš zaudēja vairākas mārciņas svara. Kādā spēles posmā viņa enerģija izsīka. Spēlētājs atjaunoja spēkus, izmantojot pārsteidzošu metodi.

Viņš vienkārši atkārtoja šādu Vecās Derības tekstu: “Bet, kas paļaujas uz To Kungu, tie dabū jaunu spēku, tā ka viņiem aug jaunas spārnu vēdas kā ērgļiem, ka viņi skrien un nepiekūst, ka viņi pārvietojas un nenogurst.” (Jesajas grāmata 40:31)

Beisbola spēlētājs Frenks Hollers, kurš izmantoja minēto metodi, pastāstīja man, ka šī Bībeles panta norunāšana, veicot galvenā spēlētāja pienākumus, patiesi atjaunojusi spēkus, tā ka viņam pieticis enerģijas, lai pabeigtu spēli. Viņš izskaidroja savu metodi šādi: “Es savam prātam nosūtīju spēcīgu, enerģiju ģenerējošu domu.”

Tas, kā mēs domājam par savu pašsajūtu, neapšaubāmi ietekmē mūsu fiziskās sajūtas. Ja apziņa jums “saka”, ka esat noguris, tad ķermeņa mehānismi, nervi un muskuļi akceptē šo faktu. Ja jūsu prāts ir sasprindzis uzmanībā, jūs varat turpināt darboties neierobežotu laiku. Reliģija izmanto mūsu domas, faktiski tā ir domu disciplinēšanas sistēma. Ja jūs apveltāt prātu ar ticību, iespējams vairot enerģiju. Tas palīdz jums veikt brīnumus, liekot saprast, ka jūsu rīcībā ir bagātīgi spēka resursi.

' Aptuveni 40° pēc Celsija. Red. piez.

Mans draugs no Konektikutas štata, ļoti enerģisks cilvēks, kurā kūsā dzīvotspēja un spars, pastāstīja, ka viņš regulāri apmeklē baznīcu, lai “uzlādētu savas baterijas”. Viņa teorija ir argumentēta. Dievs ir visu veidu enerģijas, arī kosmiskās enerģijas, atomenerģijas, elektroenerģijas un garīgās enerģijas avots; patiesi ikviena enerģija nāk no Radītāja. Bībelē šī doma akcentēta Jesajas grāmatā: “Viņš nogurušajiem dod spēku un vairo stiprumu nespēcīgajiem.” (Jesajas grāmata 40:29)

Kādā citā Bībeles tekstā raksturots enerģijas iegūšanas un atjaunošanas process: “Jo Viņā mēs dzīvojam (tā ir mūsu dzīvotspēja) un rosāmies (tā ir mūsu dinamiskā enerģija), un esam (gūstam piepildījumu).” (Apustuļu darbi 17:28)

Saskarsme ar Dievu rada mūsos tās enerģijas plūsmu, kas atjauno pasauli un katru gadu atved pavasari. Kad mēs garīgi nodibinām kontaktu ar Dievu, mūs caurstrāvo dievišķa enerģija, automātiski veicot pirmatnējo radīšanas darbu. Kad saite ar dievišķo enerģiju tiek pārrauta, cilvēka ķermenis, prāts un gars pamazām nolietojas. Elektriskais pulkstenis, pieslēgts pie strāvas avota, nekad neapstāsies un vienmēr rādīs pareizu laiku. Atvienojiet pulksteni no kontakta, un tas vairs neies. Tas būs zaudējis savienojumu ar spēku, kas caurstrāvo Visumu. Būtībā šo principu varētu attiecināt arī uz cilvēkiem, tikai ne tik tieši.

Pirms vairākiem gadiem noklausījos lekciju. Tās autors lielas auditorijas priekšā apgalvoja, ka jau trīsdesmit gadus nepazīst nogurumu. Viņš paskaidroja, ka pirms trīsdesmit gadiem esot piedzīvojis garīgu pieredzi, kad, zaudējis pašpaļāvību, griezies pie Dieva. Nododams sevi Dieva rokās, viņš ieguvis pieeju dievišķajai enerģijai, kas brīnumainā kārtā ļauj paveikt visus darbus. Runātājs tik spilgti stāstīja par savām atziņām, ka tas dziļi ietekmēja ikvienu plašās auditorijas klausītāju.

Es atklāju, ka mūsu apziņā ir kāda neizmērojama spēka krātuve, no kuras mēs varam smelties, un tāpēc mums vienmēr pieejama enerģija. Gadiem ilgi esmu veicis eksperimentus un pētījis šā lektora izteiktās idejas, kuras skaidrojuši un

pierādījuši arī citi cilvēki. Esmu guvis pārliecību, ka zinātniski izmantoti kristietības principi cilvēka prātā un ķermenī var radīt nepārtrauktu un neizsīkstošu enerģijas plūsmu.

Šos atklājumus apstiprināja arī kāds slavens ārsts, kad mēs apspriedām kāda mūsu kopīga paziņas spējas. Šis vīrs, kuram bija |oti nopietni pienākumi, strādāja bez pārtraukuma no rīta līdz vakaram, taču spēja uzņemties arvien jaunus pienākumus. Viņam bija īpašs ķēriens strādāt viegli un efektīvi.

līs izteicu ārstam bažas, vai tikai šis cilvēks nav uzņēmies pārāk lielu slodzi, kas varētu viņu novest līdz nervu sabrukumam. Ārsts noliedzoši pakratīja galvu. “Nē,” viņš atteica, “kā viņa ārstējošais ārsts uzskatu, ka nepastāv šādas briesmas, jo viņš ļoti labi prot sevi organizēt, veltīgi nezaudējot enerģiju. Šis vīrs strādā kā labi noregulēts mehānisms. Viņš darbojas bez acīmredzamas piepūles un bez sasprindzinājuma pārvar visus šķērš|us. Viņš nekad neizšķiež nelietderīgi ne kripatiņu enerģijas, taču katru darbu veic ar maksimālu atdevi.”

“Ar ko jūs varat izskaidrot šā cilvēka darba efektivitāti un acīmredzamo enerģijas pārpilnību?” es jautāju.

Ārsts brīdi padomāja un sacīja: “Viņš ir normāls, emocionāli līdzsvarots indivīds un pats vissvarīgākais dziļi ticīgs cilvēks. Reliģija viņam ir iemācījusi, kā izvairīties no spēku i/sīkuma. Viņa reliģija ir noderīgs un praktiski izmantojams mehānisms, kas novērš enerģijas nelietderīgu izšķiešanu. Mums enerģiju atņem ne jau smags darbs, bet emocionāls uzbudinājums, no kura šis cilvēks ir absolūti brīvs.”

Arvien vairāk cilvēku pārliecinās, ka veselīga garīgā dzīve ir svarīgs priekšnosacījums, lai varētu izmantot sev piemītošo enerģiju un spēku.

Cilvēka ķermenis ir veidots tā, ka spēj pārsteidzoši ilgu laiku ražot nepieciešamo enerģiju. Ja indivīds apzinīgi rūpējas par savu ķermeni, pareizi ēdot, vingrinoties un guļot, un ļaunprātīgi nekropļo to, viņa ķermenis rada un saglabā apbrīnojamu enerģiju, kā arī labu veselību. Ja viņš tikpat daudz uzmanības velta emocionālas dzīves līdzsvarošanai, enerģija saglabājas. Taču, ja viņš ar savu iedzimto vai labprātīgi graujošo emocionālo rīcību izraisīs enerģijas patēriņu, viņš zaudēs dzīvotspēku. Cilvēka dabiskais stāvoklis, ja ķermenis, prāts un gars darbojas harmoniski, ir nepārtraukta nepieciešamās enerģijas atjaunošanās.

Tomasa A. Edisona kundze, ar kuru es bieži pārrunāju viņas slavenā vīra, pasaules dižākā izgudrotāja, ieradumus un rakstura īpašības, man pastāstīja, ka Edisona kungs, pārnācis mājās pēc daudzu stundu darba laboratorijā, mēdzis atgulties uz savas vecās kušetes. Viņa sacīja, ka vīrs aizmidzis tik vienkārši kā bērns un gulējis dziļā, netraucētā miegā. Pēc trim, četrām vai piecām stundām Edisona kungs vienā mirklī pamodies un, pilnībā atguvis spēkus, atkal traucies pie darba.

Kad lūdzu Edisona kundzei izskaidrot vīra spēju tik dabiski un pilnīgi atgūt spēkus, viņa teica: “Viņš bija dabas bērns.” Ar to viņa domāja, ka Edisona kungs dzīvoja absolūtā harmonijā ar dabu un Dievu. Viņam bija svešas pārmērības, haotiskums vai pretrunas, nepiemita garīgas dīvainības vai emocionālas novirzes. Zinātnieks strādāja, līdz juta vajadzību pēc miega, tad kārtīgi izgulējās, pamodās un atgriezās pie darba. Viņš nodzīvoja garu mūžu un daudzējādā ziņā bija visradošākais prāts, kādu Amerikas kontinents jebkad pieredzējis. Edisona kungs savu enerģiju guva savas emocionālās pašdisciplīnas un pilnīgas relaksācijas spējas dēļ. Viņa apbrīnojami harmoniskās attiecības ar Visumu lika dabai atklāt tās neizprotamos noslēpumus.

Ikviena man zināmā ievērojamā personība (un es pazīstu daudzus, kas izrādījuši neparastas darbaspējas) dzīvojusi saskaņā ar Visumu. Katrs no šiem cilvēkiem, šķiet, bijis harmonijā ar dabu un saskarē ar dievišķo enerģiju. Ne vienmēr viņi bijuši dievbijīgi, taču gan emocionālā, gan psiholoģiskā skatījumā viņi iekšēji bijuši labi organizēti. Bailes, aizvainojums, vecāku kļūdas, ko cilvēki izjutuši bērnībā, iekšējas pretrunas un apsēstība izjauc smalki veidoto organisma līdzsvaru, tā veicinot nevajadzīgu dabisko spēku patēriņu.

Jo ilgāk es dzīvoju, jo ciešāka kļūst mana pārliecība, ka ne jau vecums un apstākļi atņem mums enerģiju un vitalitāti.

Beidzot mēs sākam atzīt, ka veselība un reliģija ir cieši saistītas. Mēs sākam aptvert pamatpatiesību, kura līdz šim netika ņemta vērā, proti, ka mūsu ķermeņa stāvokli lielā mērā nosaka emocionālais stāvoklis un dvēseli pilnībā regulē mūsu domas.

Katrā Bībeles lappusē tiek stāstīts par vitalitāti, spēku un dzīvību. Bībeles nozīmīgākais vārds ir dzīvība. Tas nozīmē dzīvotspēju, t.i., būt piepildītam ar enerģiju. Jēzus teicis šādus vārdus: “(..) Es esmu nācis, lai tiem būtu dzīvība un pārpilnība.” (Jāņa evaņģēlijs 10:10) Tas nenozīmē, ka nebūs ciešanu un grūtību, bet ir nepārprotami teikts, ka cilvēkam dzīvē pietiek spēka un enerģijas, ja viņš ievēro kristietības ģeneratīvos un radošos principus.

Šo principu ievērošana cilvēkam palīdz veidot piemērotu dzīves tempu. Mūsu enerģiju izsmeļ nenormāli straujais dzīves temps. Enerģijas saglabāšana ir atkarīga no cilvēka dzīves tempa saskaņošanas ar Dieva ritmu. Dievs ir jūsos. Ja jums ir viens ātrums, bet Dievam cits, jūs plosāt sevi. “Dieva dzirnas maļ lēni, bet labi.” Mūsu dzirnas lielākoties maļ ātri, tātad slikti. Kad mēs pieskaņojamies Dieva ritmam, mēs attīstām sevī normālu tempu un enerģija var brīvi plūst pie mums.

Mūsu laikmeta drudžainums ir atstājis postošas sekas. Mans draugs pastāstīja par novērojumiem, ko izteicis viņa vecais tēvs. Kad pirms daudziem gadiem tēvs, būdams jauns, vakarā ieradies pie savas iecerētās un abi sēdējuši viesistabā, nesteidzīgiem garā svārsta vēzieniem laiku skaitījis līgavas tēva lielais grīdas pulkstenis. Drauga tēvam šķitis, ka pulkstenis skaita: “Vēl nlaudz-laika. Vēl-daudz-laika. Vēl-daudz-laika.” Turpretim modernie pulksteņi ar savu īso vēzēklīšu drudžainajām kustībām tikšķ: “Laiks skrien ātri! Laiks skrien ātri! Laiks skrien ātri! Laiks skrien ātri! Laiks skrien ātri!”

Visi steidzas, tāpēc daudzi cilvēki jūtas noguruši. Lai no tā izvairītos, savs laiks jāregulē pēc Visuvarenā Dieva pulksteņa. To var izdarīt, piemēram, kādā siltā dienā izejot laukā un noguļoties zemē. Piespiediet ausi zemei un ieklausieties! Jūs sadzirdēsit dažādas skaņas. Jūs saklausīsit vēja pūsmu kokos un kukaiņu zuzēšanu, un jūs pamanīsit, ka visām šīm skaņām raksturīgs labi noregulēts ritms. Šā ritma nav pilsētas ielās, jo satiksmes trokšņu jūklī tas pazūd. Jūs varat to sastapt baznīcā, lūdzot un slavējot Dievu. Baznīcā patiesība izskan Dieva noteiktā ritmā. Taču, ja papūlēsities, ritmu atradīsit arī fabrikā.

Viens no maniem draugiem, kam pieder liela rūpnīca Ohaio štatā, pastāstīja, ka labākie strādnieki ir tie, kuri iemanījušies strādāt vienā ritmā ar saviem darbgaldiem. Viņš apgalvoja, ka strādnieks, kas darbojas vienā taktī ar darbgaldu, līdz pat darbdienas beigām nenogurst. Rūpnieks arī norādīja, ka mašīna ir saskaņā ar Dieva likumiem veidots detaļu savienojums. Ja jūs mīlat savu darbgaldu un cenšaties to iepazīt, jūs pamanīsit, ka tam ir savs ritms, kas saskan ar ķermeņa, nervu un dvēseles ritmiem. Tas ir Dieva ritms, un, ja esat tam pielāgojies, varat strādāt pie šī darbgalda, nejūtot nogurumu. Savs ritms ir krāsnij, rakstāmmašīnai, birojam, automašīnai un jūsu darbam. Tāpēc, lai izvairītos no noguruma un iegūtu enerģiju, jums jāiepazīst tik ļoti būtiskais Visuvarenā Dieva un Viņa darbu ritms.

, Lai to izdarītu, vispirms atslābinieties fiziski! Tad iedomājieties, ka tāpat ir relaksējies jūsu prāts! Visbeidzot, iztēlojieties, ka jūsu dvēsele ir absolūtā miera stāvoklī, un sakiet šādu lūgšanu: “Mīļais Dievs, tu esi enerģijas avots. Tava enerģija ir saulē, atomā, miesā, asinsritē un prātā. Ar šo lūgšanu es smeļos enerģiju no Tava neizsīkstošā avota.” Tad mācieties ticēt, ka jūs saņemat šo enerģiju. Pieskaņojieties Visumam!

Protams, daudzi cilvēki jūtas noguruši, jo viņus nekas neinteresē. Nekas viņus neaizkustina līdz sirds dziļumiem. Dažiem ir vienalga, kas notiek apkārt. Personīgās rūpes viņiem šķiet svarīgākas par visām cilvēces vēstures kataklizmām. Nekas neskar šādus cilvēkus, viņus uztrauc vienīgi pašu sīkās raizītes, vēlmes un nepatika. Viņi nomoka sevi, bezjēdzīgi dzenoties pēc mazsvarīgām lietām. Tā nu viņi zaudē spēkus, pat saslimst. Visdrošākais veids, kā nenogurdināt sevi, ir darīt to, par kā nozīmīgumu esat dziļi pārliecināts.

Kāds slavens valstsvīrs, kurš vienā dienā bija teicis septiņas runas, tomēr bija enerģijas pilns.

“Kāpēc jūs joprojām neesat noguris?” es pajautāju.

Viņš paskaidroja: “Tāpēc, ka es ticu absolūti visam, ko teicu. Es runāju ar pilnu pārliecību.”

Lūk, viss noslēpums. Viņš bija par kaut ko iededzies. Valstsvīrs izpauda sevi savās runās; to darot, cilvēks nekad nezaudē enerģiju un dzīvības spēkus. Jūs tikai tad zaudējat enerģiju, kad apzināties, ka jūsu dzīve ir trula. Jūsu prāts garlaikojas, un nekā nedarīšana to nogurdina. Jums nav jājūtas piekusušam. Atrodiet kaut ko, kas jūs interesē! No sirds aizraujieties ar to! Atdodiet tam sevi visu! Lieniet vai no ādas ārā, lai to paveiktu! Kļūstiet par kaut ko! Dariet kaut ko! Nesēdiet un, lasot laikrakstus, nečīkstiet, cik viss ir slikti! Nežēlojieties: "Kāpēc viņi neko nedara!” Cilvēks, kas rīkojas, nenogurst. Ja jūs neko nedarāt, nav brīnums, ka izjūtat nogurumu. Jūs pamazām zaudējat veselumu, izvirstat un novīstat. Jo vairāk sava spēka ziedojat kaut kam svarīgākam par sevi, jo vairāk enerģijas iegūstat. Jums nav laika domāt par sevi un apcerēt savas emocionālās problēmas.

Lai cilvēka dzīvē būtu pietiekami daudz enerģijas, ir svarīgi novērst emocionālās vainas. Jūs nekad nesaņemsit enerģiju pilnībā, ja to neizdarīsit.

Nu jau mirušais Knuts Rāks, viens no ievērojamākiem valsts futbola treneriem, ir teicis, ka futbolistam nebūs pietiekami daudz enerģijas, ja viņa prāts nekontrolēs emocijas.

Viņš pat apgalvoja, ka nepieņemtu savā komandā cilvēku, kam nebūtu patiesi draudzīga attieksme pret visiem pārējiem dalībniekiem. “Man no spēlētāja jāizspiež pēc iespējas vairāk enerģijas,” viņš paskaidroja. “Esmu atklājis, ka to nav iespējams panākt, ja šis cilvēks necieš kādu citu futbolistu. Naids traucē šāda spēlētāja enerģijai, un viņš nevar sasniegt labus rezultātus, iekams neatbrīvojas no tā un nekļūst draudzīgs.” Cilvēkus, kuriem trūkst enerģijas, lielākā vai mazākā mērā grauj kāds ļoti nopietns emocionāls vai psiholoģisks konflikts.

Dažreiz šādas dezorganizācijas sekas ir postošas, taču izveseļošanās vienmēr ir iespējama.

Kādā dienvidrietumu pilsētā man palūdza aprunāties ar cilvēku, kurš kādreiz bijis aktīvs sabiedrības pilsonis, bet tagad zaudējis dzīvesprieku. Viņa darbabiedri uzskatīja, ka viņš pārcietis trieku. Šāds iespaids radās, redzot vīra šļūcošo gaitu, neparasti apātisko uzvedību un absolūto norobežošanos no lietām, kurām viņš agrāk veltīja tik daudz laika. Viņš stundām ilgi grūtsirdīgi dirnēja savā krēslā un bieži raudāja. Viņam bija visi nervu sabrukuma simptomi.

Norunāju ar viņu tikšanos savā viesnīcas numurā. Es biju atstājis istabas durvis atvērtas un caur tām varēju redzēt liftu. Kad nejauši paskatījos uz lifta pusi, tā durvis atvērās, pa tām iznāca kāds vīrs un lēni vilkās pa koridoru. Šķita, ka kuru katru brīdi viņš pakritīs, nespēdams pārvarēt attālumu līdz manai istabai. Palūdzu viņu apsēsties un uzsāku sarunu. Tā bija diezgan neauglīga un neko neatklāja, jo viņš tikai žēlojās par savu stāvokli un nespēja iedziļināties manos jautājumos. Tas liecināja par milzīgu žēlumu pašam pret sevi.

Kad es pajautāju, vai viņš vēlas izveseļoties, viņš paskatījās manī ar saspringtu un žēlu skatienu. Vīrieša izmisums izpaudās viņa atbildē, ka viņš atdotu visu uz pasaules, ja spētu atgūt enerģiju un iepriekšējo interesi par dzīvi.

Pamazām sāku izdibināt faktus par viņa dzīvi un pārdzīvojumiem. Daudzi no tiem bija ļoti personiski un tik dziļi paslēpti zemapziņā, ka tos tikai ar grūtībām izdevās konstatēt. Šie notikumi bija saistīti ar bērnības izjūtām, bailēm, kuru pirmsākums meklējams zēna gadu pārdzīvojumos, viņa un mātes attiecībās. Bija arī dažas situācijas, kas radīja vainas apziņu. Gadu gaitā visi šie faktori sakrājās kā plūstošas smiltis izžuvušas upes gultnē. Spēka avots pamazām tā aizsērēja, ka izlauzties spēja tikai neliels enerģijas daudzums. Vīrieša apziņa bija tik cieši noslēgta, ka argumentēšanas un informācijas iespējas bija gandrīz neiespējamas.

Mana apziņa gaidīja kādu ieteikumu, kā rīkoties, un sev par pārsteigumu pēkšņi atrados līdzās vīrietim un uzliku roku uz viņa galvas. Es lūdzu Dievu, lai viņš izdziedina šo vīru. Pēkšņi es sajutu, ka caur manu roku uz vīra galvu plūst spēks. I s galvoju, ka manām rokām nepiemīt dziedniecisks spēks, taču cilvēks dažkārt tiek izmantots kā kanāls. Tā notika arī šoreiz, jo vīra sejā, kad viņš pacēla skatienu, atspoguļojās bezgalīga laime un prieks. Viņš vienkārši sacīja: “Viņš bija šeit. Viņš man pieskārās. Es jūtos pilnīgi cits cilvēks.”

No tā laika vīra stāvoklis ievērojami uzlabojās, un tagad viņš ir gandrīz tāds pats kā kādreiz, vienīgā atšķirība ir tā, ka viņam piemīt rāma un dzi|a ticība saviem spēkiem. Acīmredzot ticības spēks bija attīrījis viņa esības kanālu no sārņiem, kuri neļāva brīvi plūst viņa enerģijai. Tagad enerģijas plūsma bija atjaunota.

Šis gadījums apliecina, ka šāda veida izveseļošanās ir iespējama un pakāpeniska negatīvo psiholoģisko faktoru uzkrāšanās var apturēt enerģijas plūsmu. Turklāt jāuzsver, ka šie faktori padodas ticības spēkam, kas tos sašķeļ un atkal atbrīvo ceļu cilvēka iekšējai enerģijai, kura nāk no Dieva.

Vainas un baiļu izjūtu postošo ietekmi uz cilvēka enerģiju plaši atzīst visi, kas pēta cilvēka dabu un tās problēmas. Lai atbrīvotos no vainas vai baiļu izjūtas vai no abām kopā, cilvēkam jāiztērē tik daudz spēka, ka dzīvības funkciju uzturēšanai pāri paliek tikai niecīga tā daļiņa. Bailes un vainas apziņa paņem tik daudz enerģijas, ka cilvēkam darba pienākumu veikšanai atliek pavisam maz spēka. Rezultātā viņš ātri nogurst. Nespēdams kārtīgi veikt sev uzticētos uzdevumus, cilvēks kļūst apātisks, truls un gurdens, ir gatavs padoties miegainai vienaldzībai.

Kāds psihiatrs nosūtīja pie manis savu pacientu, kas nodarbojās ar uzņēmējdarbību. Izrādījās, ka uzņēmējam, kurš tika uzskatīts par cilvēku ar stingriem morāles principiem, bija sakars ar precētu sievieti. Viņš bija mēģinājis pārtraukt šīs attiecības, lai atgūtu iepriekšējo, cienījamo stāvokli, un no sirds lūdzis savu partneri tam piekrist, taču viņa stingri iebilda.

Viņa piedraudēja, ka par abu dēku paziņos savam vīram, ja uzņēmējs pastāvēs uz attiecību saraušanu. Pacients saprata, ka patiesības atklāšana mīļākās vīram, kurš bija ievērojams cilvēks un augstu vērtēja savu reputāciju, apkaunotu vīru sabiedrības acīs.

Bailes no atmaskošanas un vainas apziņa neļāva uzņēmējam aizmigt un atpūsties. Tas turpinājās jau vairākus mēnešus, vīrietis bija zaudējis daudz enerģijas, un viņam nepietika spēka, lai pienācīgi veiktu savu darbu. Tā kā bija paredzami nopietni darījumi, situācija kļuva draudīga.

Kad psihiatrs viņam ieteica par savām miega problēmām aprunāties ar garīdznieku, proti, mani, viņš protestēja, teikdams, ka mācītājs nevar novērst viņa bezmiega cēloņus, turpretim ārsts var izrakstīt kādas iedarbīgas zāles.

Kad pacients man izklāstīja savu attieksmi, es pavaicāju, kā viņš var cerēt uz miegu, ja viņam ir divi nepatīkami un kaitinoši gultas biedri.

“Gultas biedri?” viņš pārsteigts atjautāja. “Man nav gultas biedru."

“Ir gan," es sacīju, “neviens uz pasaules nespētu aizmigt ar šādiem gultas biedriem pie katra sāna.”

“Kā to saprast?” viņš izbrīnīts vaicāja.

, Es paskaidroju: "Katru vakaru jūs cenšaties aizmigt ar bailēm pie viena sāna un vainas apziņu pie otra, tās ir veltas pūles. Lai cik daudz miegazāļu jūs lietotu (kā pats atzināties, esat izdzēris krietni daudz tablešu), tās nepalīdzēs. Zāles neiedarbojas tāpēc, ka tās nespēj aizsniegt jūsu apziņas dziļākos slāņus, kuros rodas bezmiegs un no kuriem izsūknē enerģiju. Jums ar visām saknēm jāizravē bailes un vainas apziņa, lai atkal spētu iemigt un atgūt spēkus.”

Vispirms mēs ķērāmies pie bailēm. Vajadzēja atrast vienkāršu veidu, kā sagatavot pacienta prātu situācijai, kas izveidotos pēc tam, kad viņš būtu spēris pareizo soli, proti, pārtraucis savu sakaru, neņemot vērā sekas. Es viņu pārliecināju, ka viss būs labi, ja viņš rīkosies pareizi. Darot labu, nekad nevar izdarīt ko ļaunu. Mudināju viņu nodot šo lietu Dieva rokās, vienkārši pieņemt pareizo lēmumu un paļauties uz To Kungu.

Satraucies ne pa jokam, taču patiesības vārdā vīrietis to paveica. Dāma, spītības vai kādu labāku jūtu vadīta vai arī l.ipēc, ka bija atradusi citu mīlestības objektu, viņu neaizturēja.

No vainas apziņas viņš atbrīvojās, izlūdzoties piedošanu Dievam. Ja lūgšana nāk no sirds, tā nekad netiek noraidīta, un mans pacients saņēma mierinājumu un atvieglojumu. Tas bija apbrīnojami, kā pēc prāta atbrīvošanas no dubultā sloga, vīrietis atkal sāka dzīvot normāli. Viņu vairs nemocīja bezmiegs. Viņš atguva mieru un spēkus. Enerģija strauji atgriezās. Kļuvis gudrāks un izjuzdams pateicību, viņš spēja veikt savus ierastos pienākumus.

Samērā bieži enerģijas samazināšanos izraisa rutīna. Grūtības, vienmuļība un nemitīgi pienākumi notrulina cilvēka prātu. Lai mēs varētu sekmīgi veikt savu darbu, nepieciešams saglabāt prāta asumu. Gluži tāpat kā zaudē formu sportists, arī ikviens indivīds, lai ar ko viņš nodarbotos, mēdz piedzīvot sliktus laikus. Tad tiek patērēts vairāk enerģijas, lai ar grūtībām paveiktu darbu, kas agrāk neprasīja pūles. Rezultātā dzīvības spēki tiek sasprindzināti līdz pēdējam, lai piegādātu nepieciešamo enerģijas daudzumu, un cilvēks zaudē spēkus un sparu.

Kāds uzņēmējs un universitātes pilnvaroto valdes prezidents izmantoja konkrētu paņēmienu, lai pārvarētu šādu prāta stāvokli. Profesors, kurš senāk bija ļoti spējīgs un neparasti populārs, sāka zaudēt spēju piesaistīt studentu interesi. Gan studenti, gan kolēģi nosprieda, ka profesoram vai nu jāatgūst iepriekšējā prasme pasniegt savu priekšmetu ar ieinteresētību un degsmi, vai arī viņš būs jānomaina. Neviens negribēja šķirties no pasniedzēja, jo viņam līdz pensijai bija atlikuši vairāki gadi.

Uzņēmējs uzaicināja profesoru uz savu biroju un paziņoja, ka pilnvaroto valde piešķir viņam sešu mēnešu apmaksātu atvaļinājumu, saglabājot algu. Bija tikai viens nosacījums viņam jādodas uz kādu atpūtas vietu un pilnībā jānododas spēku un enerģijas atgūšanai.

Uzņēmējs piedāvāja viņam savu meža mājiņu un ieteica no grāmatām ņemt līdz tikai Bībeli. Viņš arī rekomendēja noteiktu dienas režīmu: pastaigas, makšķerēšana, darbs dārzā un katru dienu Bībeles lasīšana tik ilgi, lai sešu mēnešu laikā viņš to izlasītu trīs reizes. Viņš arī ieteica iegaumēt pēc iespējas vairāk no izlasītā, lai piesātinātu savu prātu ar Svētās grāmatas spēcīgajiem vārdiem un atziņām.

“Es ticu, ka pēc sešiem mēnešiem, kurus jūs pavadīsit, cērtot malku, rokot zemi, lasot Bībeli un makšķerējot ezeros zivis, jūs kļūsit pavisam cits cilvēks,” apgalvoja uzņēmējs.

Profesors pieņēma šo neparasto piedāvājumu. Viņa pielāgošanās jaunajam dzīvesveidam notika daudz vieglāk, nekā viņš pats vai viņa paziņas gaidīja. Pasniedzējs pārsteigts konstatēja, ka viņam šāda dzīve patīk. Kad profesors bija iejuties jaunajos apstākļos, viņš atklāja, ka tie viņu ļoti piesaista. Sākumā profesoram trūka intelektuālo nodarbju, tāpēc viņš pievērsās Bībelei, vienīgajai grāmatai, kas viņam bija. Profesors nopietni iedziļinājās Bībelē un izbrīnīts atklāja, ka tajā “paslēpta bibliotēka”. Tās lappusēs viņš atrada ticību, mieru un spēku. Sešos mēnešos profesors atdzima no jauna.

„ Uzņēmējs man pastāstīja, ka zinātnieks ir kļuvis par “neatvairāmi spēcīgu personību”. Viņa gurdums bija pagaisis, agrākā enerģija atgriezusies, dzīslās atkal ieplūdis spēks un dzīvesprieks atjaunojies.

4 Izmēģiniet lūgšanu spēku

KĀDA UZŅĒMUMA BIROJĀ, kas atradās augstu virs pilsētas ielām, divi vīri risināja nopietnu sarunu. Viens no viņiem, neveiksmju nomākts gan biznesā, gan personīgajā dzīvē, nemierīgi soļoja turp un šurp, tad, seju rokās paslēpis, izmisis saguma krēslā. Viņš bija atnācis, lai lūgtu padomu savam sarunu biedram, kurš bija ļoti iejūtīgs. Abi izanalizēja problēmu no visām pusēm, taču bez rezultātiem. Tas vēl vairāk padziļināja nomāktā vīra mazdūšību. “Pasaulē nav tāda spēka, kas spētu mani glābt,” viņš nopūtās.

Otrs kādu brīdi padomāja un nedroši teica: “Es tā nespriestu. Domāju, ka jums nebija taisnība, kad teicāt, ka nav tāda spēka, kas spētu jūs glābt. No savas pieredzes zinu, ka katru problēmu var atrisināt. Ir kāds spēks, kas var jums palīdzēt.” Tad viņš vilcinādamies pajautāja: “Vai nevēlaties izmēģināt lūgšanu spēku?”

“Protams, es ticu lūgšanu spēkam, taču nemāku lūgties. Jūs par lūgšanām runājat kā par kādu praktisku paņēmienu biznesa grūtību risināšanai. Es nekad neesmu par to domājis, taču esmu gatavs pamēģināt, ja vien iemācīsit mani, kā tas darāms,” mazliet pārsteigts, atzinās cerību zaudējušais vīrs.

Neveiksmīgais uzņēmējs izmēģināja praktiskās lūgšanas metodi, un nepagāja ilgs laiks, līdz viņš saņēma atbildi. Problēmas tika atrisinātas gluži labi. Tas nenozīmē, ka uzņēmējam vairs nebija sarežģījumu. Patiesībā viņš piedzīvoja grūtus laikus, bet galu galā pārvarēja savas grūtības. Tagad vīrs tik dedzīgi tic lūgšanu spēkam, ka vēl nesen viņš man teica: “Ja jūs lūdzat Dievu, ikvienu problēmu var atrisināt, turklāt pareizi.”

Arī psihologi un dziednieki bieži izmanto lūgšanas. Iekšējās harmonijas trūkums var radīt nespēju strādāt, sasprindzinājumu un tamlīdzīgas kaites. Neticami, kā lūgšanas atjauno ķermeņa un gara harmoniju. Kāds mans draugs, psihoterapeits, masāžas laikā sacīja savam nervozajam pacientam: “Kamēr es cenšos atspriegot jūsu ķermeni, kas ir dvēseles mājoklis, Dievs darbojas caur maniem pirkstiem. Kamēr es sniedzu atvieglojumu jūsu ārējai čaulai, lūdziet Dievu, lai viņš atbrīvo jūs iekšēji.” Pacientam tas bija kas jauns, taču viņš nepretojās un centās domāt mierpilnas domas. Viņš bija izbrīnīts par to nomierinošo iespaidu.

Džeks Smits, vadītājs sporta klubam, kura pastāvīgie apmeklētāji ir daudzas ievērojamas personas, tic lūgšanu dziedinošajam spēkam un izmanto to savā praksē. Kādu laiku viņš bija profesionāls cīkstonis, tad kravas auto, vēlāk taksometra šoferis, pēc tam atvēra sporta klubu. Viņš pastāstīja, ka izdibina ne tikai savu klientu fiziskos trūkumus, bet arī garīgās Vbinas. Viņš apgalvo: “Cilvēku nav iespējams izdziedināt fiziski, iekams nav vesels viņa gars.”

Kādu dienu pie Smita kabinetā sēdēja aktieris Volters Hjūstons. Viņš pamanīja pie sienas milzīgu plakātu, tur ar zīmuli bija uzrakstīti šādi burti: ALASKPIPR. “Ko šie burti nozīmē?” viņš neizpratnē vaicāja.

Smits iesmējās un paskaidroja: “Tie nozīmē “Apliecinošas Lūgšanas Atbrīvo Spēkus, Kuri Palīdz Iegūt Pozitīvus Rezultātus.””

Hjūstons pārsteigumā ieplēta muti: “Nekad nebiju iedomājies, ka sporta klubā izdzirdēšu kaut ko tādu.”

“Es šādu metodi izmantoju, lai izraisītu cilvēkos ziņkārību un viņi pajautātu, ko šie burti nozīmē," paskaidroja Smits. “Tas dod man iespēju pastāstīt, ka apliecinošas lūgšanas rada pozitīvus rezultātus.”

Džeks Smits, kas rūpējas par manu fizisko formu, tic, ka lūgšanas ir svarīgas, tās ir pat nozīmīgākas par fiziskajiem vingrinājumiem, tvaika peldēm un masāžu. Tās ir ļoti svarīgas, lai atjaunotu spēkus.

Cilvēki mūsdienās lūdzas biežāk nekā agrāk, jo ir konstatējuši, ka lūgšanas vairo spējas. Lūgšanas palīdz atraisīt un i/mantot spēkus. Tas nav iespējams, izmantojot citus paņēmienus.

Kāds slavens psihologs ir teicis: “Lūgšanas ir varenākais cilvēkam pieejamais līdzeklis personīgo problēmu risināšanai. To spēks mani pārsteidz.”

Lūgšanu spēks izpaužas enerģijā. Tāpat kā ar zinātnes palīdzību iespējams iegūt atomenerģiju, prasmīgi izmantojot lūgšanas, var atraisīt arī garīgo enerģiju. Nenoliedzami, pastāv pierādījumi par garīgās enerģijas spēku.

Lūgšanas pat spēj regulēt novecošanās procesu, novēršot vai mazinot vārgumu un nespēku. Jums nav jāzaudē enerģija vai dzīvotprieks un jākļūst vārgam un nekustīgam tāpēc vien, ka kļūstat vecāki. Nav nekādas nepieciešamības ļaut prātam zaudēt asumu vai notrulināties. Ikvakara lūgšana jūs spirdzinās, un nākamajā rītā jūs jutīsities atjaunots. Ja ļausit lūgšanām iekļūt zemapziņā, kur mājo spēki, kas nosaka, vai jūsu rīcība ir laba vai arī jūs kļūdāties, jūs spēsit tikt galā ar problēmām. Lūgšanām piemīt spēks, kas liks jums pieņemt saprātīgus un pareizus lēmumus. Lūgšana, kas slēpjas dziļi zemapziņā, var pārveidot cilvēku. Tā atraisa enerģiju un ļauj tai brīvi plūst.

Ja neesat izjutis šo spēku, jums jāiemācās jauns lūgšanu veids. Labi ir izpētīt lūgšanu efektivitāti. Parasti lielāka nozīme tiek piešķirta absolūtai reliģiskajai niansei, lai gan starp zinātnisko un garīgo pasaules skatījumu nepastāv liela atšķirība. Zinātniski ievirzīta garīgā prakse, tāpat kā tradicionālā zinātne, izslēdz stereotipus. Ja jūs esat lūgušies noteiktā veidā un neapšaubāmi saņēmuši Svētību, jūs varat iemantot vēl lielāku labumu, mainot ierasto kārtību un izmēģinot jaunus lūgšanu formulējumus. Esiet vērīgi un izmēģiniet jaunas iemaņas, lai panāktu vislabākos rezultātus.

Kad jūs lūdzaties, ir svarīgi saprast, ka jums ir darīšana ar varenāko spēku pasaulē. Jūs taču apgaismošanai neizmantojat vecu petrolejas lampu, bet iegādājaties pašus modernākos gaismekļus. Garīgi bagāti vīrieši un sievietes pastāvīgi atklāj jaunas un oriģinālas reliģiskās prakses metodes. Lai izpētītu lūgšanu spēku, ieteicams lietot pamatotas un efektīvas metodes. Ja šī teorija izklausās novatoriska un dīvaini zinātniska, atcerieties, ka lūgšanas jēga slēpjas spējā atklāt procesus, kas visveiksmīgāk atvērs jūsu dvēseli Dievam. Ikviena metode, ar kuras palīdzību jūs veicināt Dieva spēka ieplūšanu dvēselē, ir pieņemama un izmantojama.

Par piemēru, kā izmantot zināšanas, lai lūgtos, var kalpot divu ievērojamu rūpnieku pieredze. Ja man būtu ļauts minēt viņu vārdus, lasītājiem, kuri piedalījās konferencē par biznesu un tehniskiem jautājumiem, tic būtu pazīstami. Varētu domāt, ka šie vīri izvērtēja tīri tehniskas dabas problēmu. Jā, protams, bet viņi par to arī lūdza Dievu. Taču rezultāti nebija tik labi, kā varēja gaidīt. Viņi ataicināja lauku mācītāju, kurš vienam fio viņiem bija sens draugs, jo, kā viņi paskaidroja, Bībelē teikts: “Jo kur divi vai trīs ir sapulcējušies Manā Vārdā, tur Es esmu viņu vidū.” (Mateja evaņģēlijs 18:20) Viņi arī norādīja uz iepriekšējo šī evaņģēlija pantu: “(..) ja divi no jums virs zemes ir vienā prātā kaut kādas lietas dēļ, ko tie grib lūgt, tad Mans Debesu Tēvs to tiem dos.” (Mateja evaņģēlijs 18:19)

Tā kā rūpnieki bija mācīti strādāt zinātniski, viņi uzskatīja, ka, izmantojot lūgšanu fenomenu, arī stingri jāievēro Bībelē dotās vadlīnijas. Pareizā zināšanu izmantošanas metode ir likt lietā atbilstošās zinātnes mācību grāmatās izklāstītās akceptētās formulas. Viņi secināja, ka acīmredzot panākumu nodrošināšanai viņiem nepieciešams vēl trešais, ja jau Bībelē teikts, ka jāsanāk kopā diviem vai trim cilvēkiem.

Tāpēc visi trīs vīri vienojās kopīgā lūgšanā, un, lai izvairītos no kļūdām šajā procesā, viņi savas problēmas risināšanai i/inantoja arī citas Bībelē norādītās metodes, kā, piemēram, šis: Lai jums notiek pēc jūsu ticības” (Mateja evaņģēlijs l >:29); “ (..) visu, ko jūs lūgdami lūgsit, ticiet, ka jūs dabūsit, tad tas jums notiks.” (Marka evaņģēlijs 11:24)

Pēc vairākiem, rūpīgi izstrādātiem lūgšanu seansiem visi trīs lūdzēji nonāca pie kopīga secinājuma, ka viņi ir uzklausīti. Rezultāts bija pilnībā apmierinošs. Turpmākie notikumi i.idīja. ka dievišķais padoms tika saņemts.

Šie vīri ir pārāk gudri zinātnieki, lai pieprasītu precīzu garīgo likumu darbības izskaidrojumu. Tāpat kā skaidrojot dabas likumus, viņiem pietika ar faktu, ka likums pastāv, ja i/manto īsto metodi.

“Lai gan mēs to nevaram izskaidrot,” viņi teica, “fakti apliecina, ka mēs bijām nonākuši strupce|ā, tāpēc izmēģinājām Jaunajai Derībai atbilstošus lūgšanu formulējumus. Šī metode iedarbojās, un mēs ieguvām lielisku rezultātu.” Viņi arī atzina, ka ticība un harmonija ir svarīgi lūgšanu procesa nosacījumi.

Kāds vīrs pirms vairākiem gadiem Ņujorkā atvēra nelielu uzņēmumu, kas, pēc viņa vārdiem, bija “neliela niša sienā”. Viņam bija tikai viens darbinieks. Pēc dažiem gadiem uzņēmums pārcēlās uz lielākām telpām un, visbeidzot, uz plašiem apartamentiem un guva lielus panākumus biznesā.

Šī vīra uzņēmējdarbības metode bija, kā viņš pats izteicās, "nelielās nišas piepildīšana ar optimistiskām lūgšanām un domām". Viņš apgalvoja, ka cītīgs darbs, pozitīva domāšana, godīgi darījurtii, taisnīga izturēšanās pret cilvēkiem un īstās lūgšanas vienmēr dod vēlamo rezultātu. Šis cilvēks, kam bija neparasts un radošs prāts, izstrādāja pats savu vienkāršu formulu, kā ar lūgšanu spēku risināt problēmas un pārvarēt grūtības. Tā ir interesanta metode, kuru es pats esmu izmēģinājis. Pārliecinājos, ka tā patiešām ir efektīva. Esmu to ieteicis daudziem cilvēkiem, kuri arī ir atzinuši tās patieso vērtību. Rekomendēju to ari jums.

Metode ir šāda: 1) LŪGŠANA, 2) VIZUALIZĀCIJA, 3) ĪSTENOŠANA.

Lūgšana mana drauga izpratnē nozīmēja radošu lūgšanu sistēmu katru dienu. Kad radās kādas grūtības, viņš tās vienkārši un tieši izteica, lūdzot Dievu. Turklāt viņš nevērsās pie Dieva kā kādas tālas, rēgainas būtnes, bet izturējās tā, it kā Dievs būtu tuvs kolēģis un biedrs, kas vienmēr atrodas līdzās birojā, mājās, uz ielas un automašīnā. Viņš ļoti nopietni uztvēra Bībelē izteikto pamudinājumu “lūgties bez apstājas”. Mans draugs to izprata tā, ka viņam katru dienu dabiski un normāli jāapspriež ar Dievu jautājumi, par kuriem jāpieņem lēmums. Dieva klātbūtne piepildīja viņa apziņu un beidzot arī zemapziņu. Viņa ikdienas dzīve bija pārpilna ar lūgšanām. Viņš lūdza Dievu pastaigājoties, vadot automašīnu vai darot citus ikdienas darbus, viņš dzīvoja ar Dieva vārdu uz lūpām. Vērsdamies ar savām lūgšanām pie Visuaugstākā, viņš reti kad nometās ceļos, taču mēdza sarunāties ar Dievu kā ar savu tuvu līdzgaitnieku, sacīdams: “Kā man rīkoties. Kungs?” vai: “Kungs, dod man jaunu skatījumu uz šo lietu.” Vīrs piesātināja savu prātu un līdz ar to arī savu darbošanos ar lūgšanām.

Otrs viņa radošās lūgšanas metodes aspekts ir vizualizācija. Viens no fizikas pamatjēdzieniem ir spēks. Savukārt psiholoģijas pamatjēdziens ir realizējama vēlēšanās. Cilvēks, kurš iztēlojas panākumus, parasti tos arī gūst. Cilvēki, kuri iztēlojas neveiksmi, to arī piedzīvo. Kad cilvēki apziņā iztēlojas veiksmi vai neveiksmi, tām piemīt tendence īstenoties.

Ja vēlaties panākt, lai notiek kaut kas labs, vispirms lūdziet par to un pārbaudiet, vai to grib arī Dievs; tad domās iztēlojieties, ka šī labā lieta notiek, stingri saglabājot ainu zemapziņā. Turpiniet to nodot Dieva rokās un sekojiet Viņa norādījumiem! Strādājiet cītīgi un saprātīgi, tā dodot arī savu ieguldījumu mērķa sasniegšanā! Vingrinieties ticībā un turpiniet iztēloto ainu cieši paturēt prātā! Dariet tā, un jūs būsit pārsteigts, cik dīvainos veidos iztēlotais īstenojas. Tas, par ko esat lūdzies un ko esat iztēlojies, tagad ar Dieva palīgu tiek īstenots atbilstoši jūsu galvenajai realizējamai vēlmei, ja vien arī pats esat pilnībā nodevies tās īstenošanai.

Es arī esmu izmēģinājis šo trīsdaļīgo lūgšanu metodi un guvis lielu spēku, izmantojot to. Esmu to ieteicis arī citiem, kuri arī paši pārliecinājušies, ka šī metode atbrīvo radošo spēku.

Piemēram, kāda sieviete pamanīja, ka vīrs no viņas pamazām atsvešinās. Viņu laulības dzīve bija ritējusi laimīgi, taču sieva sāka pievērsties sabiedriskai darbībai, savukārt vīrs sevi visu veltīja darbam. Viņi nepaguva ne attapties, kad seno laiku ciešā tuvība bija zudusi. Kādu dienu sieva atklāja, ka vīrs aizrāvies ar citu sievieti. Viņa vai zaudēja galvu un kļuva histēriska. Sieva aprunājās ar savu mācītāju, kas sarunu prasmīgi vadīja tā, ka viņa sāka analizēt pati sevi. Sieva atzina, ka ir atstājusi novārtā namamātes pienākumus, kļuvusi egoistiska, asa un kašķīga.

Viņa arī atzinās, ka nekad nav jutusies kā vīra līdzvērtīga partnere. Sievu mocīja dziļa mazvērtības izjūta, jo viņai šķita, ka nespēj vīram līdzināties izcelsmes un intelektuālajā ziņā. l a nu viņa bija ieņēmusi naidīgu pozīciju, kas izpaudās neiecietībā un kritizēšanā.

Mācītājs saprata, ka sievietei piemīt vairāk talanta, spēju un šarma, nekā viņa parāda. Viņš kundzei ieteica iztēloties sevi kā spējīgu un pievilcīgu sievieti. Mācītājs mīklaini piebilda, ka “Dievam pieder skaistumsalons” un ka, izmantojot ticības metodi, cilvēka seja var kļūt daiļa, bet manieres apburošas un nepiespiestas. Viņš pamācīja, kā vajadzētu lūgties un iztēloties. Mācītājs arī deva padomu domās atjaunot agrāko tuvo attiecību ainu, gara acīm saskatot vīrā labo un iztēlojoties atgūto harmoniju starp abiem. Viņai tas bija jādara ar ticību sirdī. Šādā veidā mācītājs sagatavoja sievieti aizraujošai personiskajai uzvarai.

Tajā laikā vīrs paziņoja, ka vēlas šķirties. Sieva jau tādā mērā spēja kontrolēt sevi, ka uzņēma viņa lūgumu pavisam mierīgi. Viņa atbildēja, ka ir ar mieru, ja vīrs to vēlas, taču ierosināja atlikt lēmuma pieņemšanu uz deviņdesmit dienām, paskaidrojot, ka šķiršanās ir galējs solis. “Ja tu pēc deviņdesmit dienām vēl vēlēsies šķirties, es tev šķēršļus nelikšu,” viņa mierīgi teica. Vīrs uzjautrināts palūkojās viņā, jo bija gaidījis dusmu izvirdumu.

Katru vakaru vīrs devās projām, bet sieva palika mājās un iztēlojās, ka viņš sēž savā ierastajā krēslā. Protams, viņa tur nebija, taču sieviete iedomājās, kā viņš tur sēž, ērti iekārtojies kā senāk, un lasa grāmatu. Viņa iztēlojās, kā vīrs veic sīkos mājas darbus krāso un kaut ko remontē, kā to mēdza darīt agrāk. Sieva pat atcerējās, kā vīrs slaucīja traukus, kad viņi bija tikko apprecējušies. Viņa iztēlojās abus kopā tāpat kā agrāk spēlējam golfu un ejam pārgājienā.

Sieva šīs ainas skatīja ar nelokāmu ticību, un kādu vakaru vīrs patiešām sēdēja savā vecajā krēslā. Viņa paskatījās vairākas reizes, domādama, ka tas ir materializējies iedomu tēls, bet tas tiešām bija viņas vīrs. Šad un tad viņš vēl devās projām no mājas, taču arvien biežāk vakaru pavadīja savā krēslā. Tad viņš tāpat kā agrāk sāka lasīt sievai priekšā un kādā saulainā sestdienas pēcpusdienā pavaicāja: “Ko tu teiktu par vienu golfa spēli?”

Tā dienas pagāja patīkamā gaisotnē, līdz sieviete attapās, ka pienākusi deviņdesmitā diena. Tajā vakarā sieva klusi sacīja: “Bil, šodien ir deviņdesmitā diena.”

“Ko tu ar to gribi teikt?” viņš neizpratnē vaicāja. “Kas par deviņdesmito dienu?”

“Vai tu neatceries? Mēs taču norunājām pagaidīt deviņdesmit dienas un tad nokārtot šķiršanās lietu. Nu šī diena ir pienākusi.”

Vīrs kādu brīdi skatījās sievā un tad, pāršķirdams avīzi, tās aizsegā sacīja: “Neesi nu tāda auša. Es bez tevis nespētu iztikt. Kur tu rāvi tādas domas, ka grasos tevi pamest?” Metode bija sevi attaisnojusi. Sieva bija lūgusies un veidojusi iztēlē vēlamo, līdz tas īstenojās. Lūgšanu spēks bija atrisinājis abu problēmas. ^

Pazīstu daudzus cilvēkus) kuri šo metodi ar labiem panākumiem izmantojuši ne tikai personīgo, bet arī biznesa sarežģījumu novēršanai. Ja metode šādās situācijās tika izmantota patiesi un saprātīgi, tad rezultāti bija lieliski. Tas apliecina, ka š.ida lūgšanu metode ir neparasti iedarbīga. Cilvēki, kas pret to i/turas nopietni un reāli izmanto, gūst satriecošus panākumus.

Kāda rūpnieku saieta banketā es sēdēju līdzās vīram, kas bija mazliet nepieklājīgs, tomēr ļoti patīkams. Viņš jutās neveikli, atrazdamies tik tuvu garīdzniekam, tā nebija viņam ierastā sabiedrība. Pusdienu laikā viņš sarunā iepina teoloģiskus izteicienus tādā manierē, kurai bija maz saistības ar teoloģiju. Pēc katra šāda izvirduma viņš atvainojās, taču es atteicu, ka esmu jau šādus vārdus dzirdējis arī iepriekš.

Vīrietis pastāstīja, ka “zēna gados regulāri gājis uz baznīcu, bet vēlāk attālinājies no tās”. Viņš atkārtoja to pašu veco stāstu, ko jau biju dzirdējis no neskaitāmiem cilvēkiem, kuri domā, ka viņu gadījums ir kas neparasts un jauns. “Kad biju mazs zēns, tēvs mani piespieda apmeklēt svētdienas skolu un iet uz baznīcu, kur mani ar varu piebāza ar reliģiju. Kad devos prom no mājām, man tas bija līdz kaklam, kopš tā laika es reti eju baznīcā.”

Vīrs piebilda, ka “iespējams, tagad, kad viņš kļūst vecs, atkal vajadzētu sākt iet uz baznīcu”. Es atbildēju, ka viņam būs grūti atrast brīvu vietu. Viņš jutās pārsteigts, jo nedomāja, ka “mūsdienās kāds vēl iet baznīcā”. Es viņam pastāstīju, ka uz baznīcu katru nedēļu dodas vairāk cilvēku nekā uz citām iestādēm šajā valstī. Šāda ziņa viņu acīmredzami izsita no sliedēm.

Viņš bija vidēji liela uzņēmuma vadītājs un sāka man stāstīt, cik daudz naudas viņa uzņēmums ieņēmis pagājušajā gadā. Es ieminējos, ka varu nosaukt dažas baznīcas, kuras nodokļos samaksā vairāk. Tas viņam bija kā sitiens zem jostasvietas; pamanīju, ka viņa cieņa pret baznīcu strauji pieauga. 1 s uzņēmējam pastāstīju, ka tiek pārdotas reliģiska satura grāmatas tūkstošiem eksemplāru lielā metienā vairāk nekā cita veida literatūra. “Varbūt jūs, baznīcas veči, esat piešāvušies tādās lietās,” viņš parupji norūca.

Tajā brīdī pie galda pienāca kāds cits vīrs un sajūsmināts man paziņoja, ka ar viņu noticis “kaut kas brīnišķīgs”. Viņš teica, ka bijis dziļā depresijā, jo nav gājis labi, tāpēc nolēmis paņemt uz nedēļu atvaļinājumu un izlasīt vienu no manām grāmatām[2], kurā aprakstītas metodes, kā praktiski izmantot ticību. Vīrietis apgalvoja, ka tā viņam pirmo reizi ļāvusi izjust gandarījumu un mieru un iedvesmojusi uz jaunu iespēju meklēšanu. Viņš sācis apjaust, ka mierinājumu uz viņa raizēm sniedz reliģija.

“Tā nu es sāku ievērot jūsu grāmatā aprakstītos garīgos principus,” viņš stāstīja. “Sāku ticēt un sev apgalvot, ka ar Dieva palīdzību spēju sasniegt visus mērķus, kurus pūlos īstenot. Es izjutu, ka viss būs labi, un kopš tā brīža mani nekas nespēj satraukt. Esmu absolūti pārliecināts, ka viss būs kārtībā. Es sāku labāk justies un gulēt it kā būtu iedzēris kādu tonizējošu līdzekli. Mana jaunā izpratne par garīgajām lietām un atbilstošo principu ievērošana kļuva par pagrieziena punktu manā dzīvē.”

Kad vīrietis aizgāja, mans galdabiedrs, kas bija visu dzirdējis, sacīja: “Nekad agrāk neesmu neko tādu dzirdējis. Tas cilvēks runāja par reliģiju kā par kaut ko priecīgu un noderīgu. Man neviens neko tādu nav stāstījis. Radās iespaids, ka reliģija ir gandrīz vai zinātne, ko var izmantot, lai uzlabotu savu veselību un gūtu panākumus darbā. Nekad neesmu šādā aspektā domājis par reliģiju.”

Tad viņš piebilda: “Vai zināt, kas mani visvairāk satrieca? Tā vīrieša sejas izteiksme.”

Interesanti, ka tajā brīdī, kad mans sarunas biedrs to pateica, arī viņa sejā parādījās līdzīga izteiksme. Pirmo reizi viņš sāka aptvert, ka reliģiskā ticība nav garlaicīga svētulība, bet gan zinātnisks paņēmiens, kā dzīvot pilnvērtīgi. Viņš no pirmavota ņemot vērā šī vīra personīgo pieredzi, bija uzzinājis par lūgšanu spēka praktisko iedarbību.

Es uzskatu, ka lūgšanas sūta vibrācijas no vienas personas uz citu un uz Dievu. Visums nepārtraukti vibrē. Vibrē arī, piemēram, galda molekulas. Gaiss ir vibrāciju pilns. Cilvēku

savstarpējās attiecības arī ir vibrācijas. Kad jūs sūtāt savas lūgšanas kādai citai personai, jūs izmantojat garīgajai pasaulei laksturīgus spēkus. Jūs noraidāt citam cilvēkam tādas izjūtas kā mīlestība, nesavtība, līdzjūtība, izpratne, un šajā procesā liek izraisītas Visuma vibrācijas, ar kuru palīdzību Dievs piepilda lūgšanās izteiktās labās vēlēšanās. Izmēģiniet to, un jūs piedzīvosit pārsteidzošus rezultātus!

Man, piemēram, ir ieradums samērā bieži lūgt par cilvēkiem, kuri paiet man garām. Atceros, ka reiz, braucot vilcienā cauri Rietumu Virdžīnijai, man iešāvās prātā neparasta doma.

I s uz stacijas perona ievēroju stāvam kādu cilvēku, vilciens lēni kustējās projām, un vīrietis pamazām pagaisa skatienam. Zināju, ka redzu viņu pirmo un pēdējo reizi. Mūsu abu dzīves saskārās tikai mirkļa desmitdaļu. Pēc tam mēs katrs devāmies uz savu pusi. Man gribējās uzzināt, kāda būs viņa dzīve turpmāk.

Es lūdzos, lai šī cilvēka turpmākā dzīve būtu svētīga. Tad sāku lūgties arī par citiem cilvēkiem, kurus redzēju pa vilciena logu. Lūdzos par vīru, kas laukā ara, lai Dievs viņam palīdz un sūta labu ražu. Ieraudzīju kādu māti izžaujam uz auklas veļu, pēc izmazgātās veļas daudzuma secināju, ka viņai ir liela ģimene. Tikai uz mirkli ieskatoties viņas sejā un redzot, kā viņa pieskaras bērnu drēbītēm, sapratu, ka tā ir laimīga sieviete. Es lūdzu, lai viņas dzīve būtu laimīga, lai vīrs nekad tai nemelotu un lai viņa pati būtu pret viņu patiesa. Lūdzos, lai tā būtu reliģioza ģimene un bērni izaugtu par spēcīgiem un cienījamiem jauniem cilvēkiem.

Kādā stacijā ievēroju vīru, kas, atspiedies pret sienu, snauduļoja. Lūdzos, lai pamostoties viņš būtu atbrīvojies no savas nastas un guvis mierinājumu.

Tad mēs apstājāmies kādā stacijā. Tur bija mazs, jauks bērnelis, ģērbies kreklā ar vaļēju apkakli un pārāk lielā svīterī, kājās viņam bija bikses, kuru viena stara garāka par otru. Viņa sejiņa bija klāta netīrumiem, bet mati savēlušies pinkās. Puisēns kāri sūkāja konfekti uz kociņa. Lūdzu Dievu par viņu, un, kad vilciens sāka kustēties, viņš pacēla acis, veltīdams man brīnišķīgu smaidu. Sapratu, ka viņu sasniegusi mana lūgšana; es pamāju mazajam, un viņš atbildēdams pavicināja rociņu. Droši vien es puisēnu nekad vairs nesastapšu, taču mūsu dzīves bija uz mirkli saskārušās. Diena bija apmākusies, pēkšņi no mākoņiem iznira saule, un es nodomāju, ka zēna sirdī ir ielijuši gaisma, jo tā atspoguļojās viņa sejā. Jutos laimīgs. Biju pārliecināts, ka tas bija Dieva spēks, kas caur mani ieplūda zēnā un atkal atgriezās pie Tā Kunga; mūs ieskāva lūgšanu spēks.

Viens no svarīgākajiem lūgšanu uzdevumiem ir radošu domu rosināšana. Mūsu apziņā slēpjas visi resursi, kas nepieciešami veiksmīgai dzīvei. Mūsu zemapziņā ir idejas. Ja tās atraisa un pareizi izmanto, var panākt, lai jebkurš projekts vai pasākums noritētu veiksmīgi. Jaunās Derības vārdi “(..) Dieva valstība ir jūsu vidū” (Lūkas evaņģēlijs 17:21) mums vēsta, ka Dievs, mūsu Radītājs, ir mūsu prātā un ķermenī ielicis visus iespējamos spēkus un spējas, kas nepieciešamas radošai dzīvei. Mums atliek tikai paļauties uz šiem spēkiem un attīstīt tos.

Kāds mans paziņa nodarbojas ar darījumiem. Viņam ir padoti četri darbinieki. Ik pēc noteikta laika šie cilvēki satiekas tā sauktajās “ideju sanāksmēs”, kuru mērķis ir izvilināt tās radošās domas, kas slēpjas visu četru prātos. Telpā, kur notiek šīs sanāksmes, nav telefona, sakaru pults vai kādas citas biroja tehnikas. Logiem ir dubulta skaņas izolācija, tā ka vairums ielas trokšņu tur neiekļūst.

Pirms uzsākt sarunu, grupa desmit minūtes lūdz Dievu un meditē. Viņi iedomājas Dievu kā radošu spēku, kas darbojas viņu prātos. Katrs no viņiem pie sevis lūdz un apliecina, ka Dievs viņu prātos atbrīvo tās radošās idejas, kas nepieciešamas darbam.

Pēc klusuma brīža visi sāk runāt, izsakot prātā ienākušās idejas. Idejas tiek uzrakstītas uz kartītēm un samestas uz galda. Šajā posmā nevienam nav atļauts kritizēt kādu citu, jo tā var pārtrūkt radošo domu plūsma. Tad kartītes savāc un katru no tām izvērtē citā sanāksmē. Šī ir tikai ideju izvilināšana, ko stimulē lūgšanu spēks.

Kad sāka organizēt šīs sanāksmes, procentuāli liela daļa piedāvāto ideju nebija diez cik vērtīga, taču turpmāk labo ideju skaits pieauga. Daudzi no labākajiem priekšlikumiem, kas vēlāk pierādīja savu praktisko nozīmi, tika ģenerēti tieši šajās “ideju sanāksmēs”.

Viens no darbiniekiem skaidroja: “Mēs izdarījām atklājumus, kas ne tikai ietekmēja mūsu bilanci, bet arī radīja ticību saviem spēkiem. Vēl vairāk, mūsu četrotnei izveidojās brālības izjūta, kas pamazām aptvēra arī citus uzņēmuma darbiniekus.”

Kur palicis tas vecmodīgā uzņēmēja tips, kas apgalvo, ka reliģija ir tikai teorija, kurai nav vietas biznesā? Mūsdienās ikviens veiksmīgs un kompetents uzņēmējs izmanto jaunākās un pārbaudītākās ražošanas, produkcijas izplatīšanas un pārvaldes metodes, un daudzi ir atklājuši, ka visefektīvākā ir lūgšanu spēka izmantošana.

Mans draugs Grovs Petersons, Toledo Blade redaktors, ir ārkārtīgi enerģisks cilvēks. Viņš pats apgalvo, ka vismaz daļu spēka gūst, izmantojot savu lūgšanu metodi. Piemēram, viņam patīk dievvārdu laikā iemigt, jo viņš uzskata, ka zemapziņa lad ir pilnībā atbrīvota. Tieši zemapziņa lielā mērā nosaka mūsu dzīvi. Ja tajā lielākās atbrīvotības brīdī tiek iepludināta lūgšana, iedarbība ir ļoti spēcīga. Petersona kungs, draiski iesmējies, sacīja: “Kādreiz tas mani uztrauca, ja dievkalpojuma laikā aizsnaudos. Tagad es pat cenšos iemigt.”

Esmu saskāries ar daudziem neparastiem lūgšanu veidiem, taču viens no efektīvākajiem aprakstīts Frenka Laubaha lieliskajā grāmatā “Lūgšanas varenākais spēks pasaulē” (Prayer, the Mightiest Power in the World). Manuprāt, tā ir viena no praktiski izmantojamām grāmatām par lūgšanām, jo tajā atklātas oriģinālas lūgšanu metodes. Doktors Laubahs tic, ka īsto spēku rada lūgšanas. Viena no viņa metodēm ejot pa ielu, “bombardēt” cilvēkus ar lūgšanām. Viņš šo lūgšanu veidu sauc par “uzplaiksnījuma lūgšanām”. Viņš apber garāmgājējus ar lūgšanām, sūtot ar labu gribu un mīlestību piepildītas domas. Laubahs stāsta, ka cilvēki, kuriem “trāpījusi” viņa lūgšana, bieži pagriežas un uzsmaida. Viņi izstaroto spēku sajūt kā elektrības lādiņu.

Autobusā Laubahs ar lūgsnām “apšauda” savus ceļabiedrus. Kādu reizi Laubahs sēdējis aiz vīra, kas bijis ļoti drūms. Laubahs bija pamanījis vīrieša sapīkušo seju, kad tas iekāpa autobusā. Viņš sāka savam ceļabiedram raidīt labas gribas un ticības pilnas lūgšanas, iztēlojoties, kā tās ielenc viņu un iespiežas prātā. Piepeši vīrs sāka berzēt pakausi, un, kad viņš izkāpa, drūmo skatienu bija nomainījis smaids. Doktors Laubahs ir pārliecināts, ka viņam bieži izdevies mainīt ļaužu pilna autobusa vai automašīnas gaisotni, “appludinot salonu ar mīlestību un lūgšanām”.

Vilciena salonvagonā kāds nedaudz iereibis vīrs rupji uzvedās un uzmācīgi plātījās. Jutu, ka visi vagona pasažieri izjuta pret viņu nepatiku. Es atrados pusvagona attālumā no viņa un nolēmu izmēģināt doktora Laubaha metodi. Sāku par viņu lūgties un sūtīt viņam labas gribas domas, vienlaikus iztēlodamies labāko viņā. Pēkšņi vīrs bez redzama iemesla pagriezās pret mani, atbruņojoši uzsmaidīja un pacēla roku sveicienā. Vīrieša attieksme mainījās viņš kļuva rāms. Man Ј>ija nopietns pamats ticēt, ka manā lūgšanā ieliktās domas bija viņu sasniegušas.

Man kļuvis par ieradumu pirms uzstāšanās auditorijas priekšā lūgties par cilvēkiem zālē un sūtīt viņiem labestīgas un mīlestības pilnas domas. Dažreiz es no klausītājiem izvēlos vienu vai divus cilvēkus, kuri šķiet nomākti vai pat naidīgi, un savās domās tieši viņiem sūtu savas lūgšanas un labās gribas vēstījumu. Nesen, uzstājoties Tirdzniecības kameras gadskārtējā pieņemšanā kāda dienvidu štata pilsētā, es starp klausītājiem pamanīju cilvēku, kas, šķiet, noraudzījās manī ar apmākušos skatienu. Pilnīgi iespējams, ka viņa sejas izteiksmei nebija nekāda sakara ar mani, taču viņš izskatījās naidīgi noskaņots. Pirms savas runas noskaitīju par viņu lūgšanu un raidīju viņa virzienā lūgšanu un labvēlīgu domu “lādiņu”. Turpināju to darīt arī savas uzstāšanās laikā.

Kad sanāksme beidzās un es sarokojos ar apkārt stāvošajiem, kāds pēkšņi sagrāba manu roku varenā tvērienā. Es ieskatījos vīra sejā. Viņš smaidīja pa visu seju: “Godīgi sakot, jūs man nepatikāt, kad ierados uz pieņemšanu,” viņš sacīja. “Man nepatīk garīdznieki. Es uzskatīju, ka jūs kā mācītājs esat nepiemērots runātājs mūsu Tirdzniecības kameras pusdienās. Es cerēju, ka jūsu runa negūs atsaucību. Tomēr jūsu u/stāšanās laikā kaut kas mani aizkustināja. Jūtos kā no jauna piedzimis. Mani pārņēmusi dīvaina miera izjūta jūs man nudien esat simpātisks.”

Ne jau mana runa bija radījusi šādu iespaidu. Tas bija lūgšanu spēka starojums. Mūsu smadzenēs glabājas divi miljardi mazu bateriju. Cilvēka smadzenes ar domām un lūgšanām spēj izstarot spēku. Cilvēka ķermeņa magnētiskā enerģija ir i/pētīta. Mūsos paslēptas tūkstošiem mazu spēkstaciju, un, kad lūgšanas tās iedarbina, cilvēkam cauri plūst milzīga enerģija, kuru iespējams novadīt arī citiem cilvēkiem. Mēs varam ar lūgšanu palīdzību, kas darbojas gan kā uztvērējs, gan kā raidītājs, enerģiju nosūtīt tālāk.

Man reiz iznāca saskarties ar kādu vīrieti, kurš bija alkoholiķis. Viņš bija ārstējies no alkoholisma aptuveni sešus mēnešus. Vīrietis bija komandējumā, kad otrdienas pēcpusdienā ap pulksten četriem sapratu, ka viņam ir nepatikšanas. Domas par šo cilvēku pārņēma manu prātu. Es jutu tādu kā grūdienu, pametu visus darbus un iesāku lūgties par viņu. Skaitīju lūgšanu aptuveni pusstundu un, kad nepatīkamā izjūta pazuda, pārtraucu lūgties.

Pēc pāris dienām vīrietis man piezvanīja. “Es visu pagājušo nedēju pavadīju Bostonā,” viņš stāstīja. “Joprojām nedzeru, taču nedēļas sākumā man gāja ļoti grūti.”

“Vai tas nebija pulksten četros otrdienas vakarā?” es vaicāju.

“Kā jūs to zināt?” viņš pārsteigts jautāja. “Kurš jums to pastāstīja?”

“Man neviens neko nav teicis,” es atbildēju, “vismaz neviena cilvēcīga būtne.” Pastāstīju, ko es jutu, domājot par viņu otrdienas vakarā četros pēcpusdienā, un kā es pusstundu par viņu lūdzu Dievu.

Vīrietis izklausījās pārsteigts un paskaidroja: “Atrados viesnīcā pie bāra letes. Izcīnīju šausmīgu kauju pats ar sevi. Iedomājos par jums, jo man izmisīgi vajadzēja palīga, un sāku skaitīt lūgšanu.”

Viņa lūgšanas sasniedza mani, un es savukārt sāku lūgties par viņu. Mūsu abu lūgšanas veidoja veselumu un pacēlās pie Dieva, kurš vīram atbildēja, sūtot spēku pārvarēt krīzi. Ko viņš darīja?

Mans pacients devās uz aptieku, nopirka ledeņu kārbu un vienā paņēmienā iztukšoja to. Krīzi pārvarēt palīdzēja, kā viņš pats teica, “lūgšanas un ledenes”.

Kāda jauna precēta sieviete atzinās, ka viņa pret kaimiņiem un draugiem izjūtot naidu, skaudību un aizvainojumu. Viņu arī nomāca bailes, viņa raizējās par bērniem, ka tie varētu saslimt, iekļūt negadījumā vai būt nesekmīgi mācībās. Viņas dzīve bija nožēlojams neapmierinātības, baiļu, naida un bēdu sajaukums. Jautāju, vai viņa kādreiz lūdz Dievu. Viņa atteica: “Tikai tad, kad esmu galīgi piebeigta un jūtos izmisusi. Jāatzīst, ka lūgšanas man neko lielu nenozīmē, tāpēc reti lūdzos.”

Es liku saprast, ka īstās lūgšanas spētu izmainīt viņas dzīvi, un pamācīju, kā naidīgumu aizstāt ar mīlestības pilnām domām, bet baiļošanos ar pašpaļāvību. Ieteicu ap to laiku, kad bērniem jāatgriežas no skolas, skaitīt lūgšanas, kas apliecina Dieva sargājošo žēlastību. Lai gan iesākumā sieviete šaubījās, vēlāk viņa kļuva par vienu no dedzīgākajām man zināmajām lūdzējām un lūgšanu propagandētājām. Viņa alkatīgi lasīja grāmatas un pamfletus un izmantoja visas iedarbīgās lūgšanu metodes. Šādā veidā viņa pārvērta savu dzīvi. Par to liecina šī man nesen rakstītā vēstule:

“Man šķiet, ka manas attiecības ar vīru pēdējās nedēļās ievērojami uzlabojušās. Es pati sāku atlabt no tā brīža, kad jūs pateicāt man, ka “katra diena, ja par to lūdz, ir laba diena”. Es sāku dienu ar to, ka, no rīta pamostoties, apliecinu, ka mani gaida lieliska diena. Un es varu ar pilnu atbildību apgalvot, ka kopš tā laika man nav bijis sliktu vai nervozu dienu. Pārsteidzošākais ir tas, ka sīkās nepatikšanas nebija nekur pazudušas, taču tām vairs nebija varas pār mani. Katru vakaru es lūgšanu iesāku, izsakot pateicību par maziem notikumiem, kas vērsa manu dienu priecīgāku. Šis ieradums iemācīja manai apziņai pievērsties labajām lietām, bet sliktās aizmirst. Fakts, ka pēdējās sešās nedēļās man nav bijusi neviena slikta diena un es neesmu ne pret vienu nejauki izturējusies, mani sajūsmina.”

Sieviete bija atklājusi lūgšanu brīnišķīgo spēku.

Arī jūs varat to izmēģināt. Ievērojiet šos desmit ieteikumus, kā, izmantojot lūgšanu, iegūt lieliskus rezultātus.

1.       Katru dienu izbrīvējiet dažas minūtes! Neko nerunājiet! Vienkārši pieradinieties domāt par Dievu! Tas atvērs jūsu prātu garīgumam.

2.       Tad skaļā balsī vienkāršiem vārdiem lūdziet Dievu! Pastāstiet Dievam, par ko jūs domājat! Nelietojiet svētulīgas stereotipiskas frāzes! Uzrunājiet Dievu saviem vārdiem! Viņš sapratīs.

3. Lūdzieties, veicot ikdienas darbus, atrodoties metro, autobusā vai pie rakstāmgalda! Skaitiet īsas lūgšanas ar aizvērtām acīm, lai norobežotos no apkārtējās pasaules, un kādu mirkli koncentrējieties uz Dievu! Jo biežāk jūs katru dienu to darīsit, jo spēcīgāk sajutīsit Dieva klātbūtni.

4.       Skaitot lūgšanas, mazāk prasiet, bet tā vietā aplieciniet, ka esat saņēmis Dieva svētību, centieties lūgšanu lielāko daļu veltīt pateicībai Dievam!

5.Lūdzieties ar pārliecību, ka sirsnīgas lūgšanas var sasniegt jūsu mīļos un apņemt viņus ar Dieva mīlestību un aizsardzību!

6.       Nekad savās lūgšanās neizsakiet negatīvas domas! Tikai pozitīvās domas ir efektīvas.

7.  Vienmēr izsakiet gatavību pakļauties Dieva gribai! Lūdziet, ko vēlaties, bet ar pateicību pieņemiet, ko Dievs jums dod! Tas var izrādīties labāks par to, ko lūdzāt.

8.Pierodiet visu nodot Dieva rokās! Lūdziet, lai jūs spētu kaut ko paveikt, cik labi vien iespējams, bet rezultātu paļāvīgi atstājiet Dieva ziņā!

9. Lūdziet par cilvēkiem, kuri jums nepatīk vai kuri pret jums slikti izturējušies! Aizvainojums ir galvenais garīgā spēka bloķētājs.

10.Sastādiet to cilvēku sarakstu, par kuriem vēlaties lūgt! Jo vairāk jūs lūdzat par citiem cilvēkiem, sevišķi tiem, kas nav ar jums saistīti, jo vairāk tiks lūgts pārjums.

5 Kā būt laimīgam

KAS NOSAKA, vai jūs būsit laimīgi vai nelaimīgi? Atbilde ir jūs paši!

Kādas televīzijas zvaigznes programmā viesojās padzīvojis vīrietis. Viņš bija ļoti neparasts vecs vīrs. Viņa izteikumi nebija iepriekš apdomāti vai iestudēti. Vārdi no šī burtiski starojošā un laimīgā cilvēka plūda nepiespiesti kā strautiņš. Viņa teiktais skanēja tik naivi un trāpīgi, ka skatītāji aizrautīgi smējās. Vīrs tiem ļoti patika. Tas atstāja iespaidu uz slaveno programmas vadītāju, un viņš priecājās kopā ar pārējiem.

Visbeidzot programmas vadītājs vecajam vīram pajautāja, kāpēc viņš ir tik ļoti laimīgs. “Jums droši vien zināms kāds laimīgas dzīves noslēpums,” viņš uzvedinoši sacīja.

“Nav gan,” vecais vīrs atteica. “Man nav nekādu noslēpumu. Viss ir skaidrs kā diena." Tad viņš turpināja: "Kad es no rīta pamostos, es varu izvēlēties vai nu būt laimīgs, vai nelaimīgs. Kā jūs domājat, ko es izvēlos? Protams, es izvēlos būt laimīgs, tā arī ir visa gudrība.”

Tāda pieeja šķiet pārāk vienkāršota un vecais vīrs mazliet vieglprātīgs, taču es atceros cilvēku, kuru neviens nevar apvainot nenopietnībā un kurš teicis, ka cilvēku laime ir atbilstoša viņu lēmumam būt laimīgiem, Ābramu Linkolnu. Ja vēlaties, jūs varat kļūt nelaimīgi. Tas ir vieglākais, ko var izdarīt. Vienkārši jāizvēlas būt nelaimīgam. Stāstiet visiem pēc kārtas, cik slikti jums klājas, ka nekas nav labi, un es garantēju, ka būsit nelaimīgi. Turpretim, ja pats sev teiksit:

“Viss ir lieliski. Dzīve ir brīnišķīga. Es izvēlos laimi,” tad pilnīgi noteikti tas arī piepildīsies.

Bērni ir lielāki lietpratēji jautājumā par laimi nekā pieaugušie. Pieaugušais, kurš bērnu dienu garu spēj saglabāt arī pusmūžā un sirmā vecumā, ir ģēnijs, jo viņš ir saglabājis pašu laimes būtību, ar kuru Dievs apvelta mazuļus. Jēzus Kristus smalkā gudrība ir apbrīnojama, kad Viņš saka, ka šajā pasaulē jādzīvo ar bērna sirdi un prātu. Citiem vārdiem sakot, nekad nekļūstiet garā veci, truli vai pārsātināti! Nekļūstiet pārgudri!

Manai deviņgadīgajai meitiņai Elizabetei ir sava atbilde uz jautājumu par laimi. Kādu dienu es viņai pajautāju: “Mīļumiņ, vai tu esi laimīga?”

“Protams, esmu,” viņa atteica.

“Vai tu vienmēr esi laimīga?” es vaicāju.

“Protams,” viņa sacīja. “Es vienmēr jūtos laimīga.”

“Kas tevi dara laimīgu?” turpināju taujāt.

“Nu, es nezinu," viņa teica. “Vienkārši esmu un viss.” “Jābūt taču kaut kam tādam, kas liek tev justies laimīgai,” es neatlaidos.

“Labi,” meitiņa apņēmīgi teica, “es tev pastāstīšu, kā tas ir. Mani laimīgu dara rotaļu biedri. Man viņi patīk. Mani laimīgu dara skolas biedri. Man patīk iet uz skolu. (Es ar viņu par to neesmu nekad runājis.) Man ir pa prātam mani skolotāji. Es labprāt eju baznīcā. Vēl man patīk Svētdienas skola un tās skolotāja. Es mīlu savu māsu Mārgaritu un brāli Džonu. Mīlu tēti un māmiņu. Viņi par mani rūpējas, kad esmu slima, mīl mani un labi pret mani izturas.”

Tāda ir Elizabetes laimes formula, un, manuprāt, tajā ietverti visi komponenti: rotaļu biedri (tie ir viņas kolēģi), skola (tā ir viņas darbavieta), baznīca un svētdienas skola (tā ir lūgšanu vieta), māsa, brālis, māte un tēvs (mājinieki, no kuriem smelties mīlestību). Lūk, dažos vārdos izteikta laimes būtība, laimīgākās jūsu dzīves stundas saistītas tieši ar šiem faktoriem.

Kad kādai meiteņu un zēnu grupai lika nosaukt to, kas dara viņus laimīgus, atbildes bija ļoti aizkustinošas. Lūk, kas dara zēnus laimīgus “bezdelīgas lidojums; lūkošanās dziļā, skaidrā ūdenī; laivas priekšgals, kas šķeļ viļņus; ātrvilciens; ceļamkrāns, kas paceļ smagu kravu; mana suņa acis”.

Tagad izlasīsim, kas rada laimes izjūtu meitenēm, “ielu apgaismojuma atspulgs upē; koku ieskauti sarkani jumti; dūmi no skursteņa; sarkans samts; mēness mākoņos". Šajos vārdos izteikta Visuma dailes būtība, iespējams, mazliet neskaidri formulēta. Lai cilvēks kļūtu laimīgs, viņam nepieciešama tīra dvēsele, acis, kas spēj saskatīt romantiku ikdienišķās lietās, bērna sirds un patiess garīgums.

Daudzi no mums paši ir savas nelaimes kalēji. Protams, ne jau visas mūsu nelaimes ir pašu radītas, jo ne mazumu likstu i/raisa arī sociāli apstākļi. Taču nenoliedzami, ka lielā mērā mēs paši ar savām domām un attieksmi pret dzīvi veidojošiem faktoriem radām laimi vai nelaimi.

“No pieciem cilvēkiem četri nav tik laimīgi, cik būtu iespējams,” atzīst kāda slavena autoritāte un piemetina: “Nelaimes izjūta ir visbiežāk sastopamais dvēseles stāvoklis.” Neņemos apgalvot, ka laimīgu cilvēku ir tik maz, taču esmu noskaidrojis, ka nelaimīgu ļaužu ir vairāk, nekā varētu domāt. Tā kā ikvienas cilvēcīgas būtnes lielākā vēlēšanās ir sasniegt to stāvokli, ko sauc par laimi, kaut kas lietas labā arī jādara. Laime ir sasniedzama, un tas nav sarežģīti. Ikviens, kas tiecas pēc laimes, kas to vēlas, kas mācās un izmanto īsto metodi, var kļūt par laimīgu cilvēku.

Vilciena restorānvagonā es reiz sēdēju iepretim diviem nepazīstamiem cilvēkiem vīram un sievai. Dāma bija izmeklēti ģērbusies, par to liecināja viņas kažokādas, dimanti un ļoti dārgais kostīms. Taču viņa bija ļoti neapmierināta. Kundze skaļā balsī žēlojās, ka vagons ir noplucis un jūtams caurvējš, ka apkalpošana ir neciešama un ēdiens pretīgs. Viņa gaudās un īgņojās par visu.

Vīrs turpretim bija sirsnīgs, laipns un iecietīgs cilvēks, viņam acīmredzot piemita spēja pieņemt lietas tādas, kādas tas ir. Domāju, ka sievas kritiskā izturēšanās vīru mulsināja un sagādāja vilšanos, jo viņi taču devās izpriecu ceļojumā.

Lai mainītu sarunas tēmu, viņš pavaicāja man, ar ko es nodarbojos, un pastāstīja, ka esot jurists. Tad viņš pieļāva milzīgu kļūdu, ar labsirdīgu smaidu piemetinādams: “Mana sieva darbojas ražošanā.”

Tas mani pārsteidza, jo viņa noteikti neizskatījās pēc rūpnieka vai vadītāja, tāpēc painteresējos: “Ko tad viņa ražo?” “Nelaimi,” vīrs atteica. “Viņa kaļ pati savu nelaimi.”

Ja neņem vērā ledaino klusumu, kas iestājās pēc šī nevietā izteiktā secinājuma, es tomēr biju pateicīgs par šo piezīmi, jo tā raksturoja to, ko dara tik daudzi cilvēki, “kaļ paši savu nelaimi”.

Tas ir nožēlojami, jo dzīvē tāpat jau ir daudz problēmu un ir muļķīgi tās vairot ar savu paša prātu. Cik bezjēdzīgi papildus visām tām grūtībām, ko tikai mazliet spējam vai nespējam vispār kontrolēt, kalt vēl personīgo nelaimi!

Labāk neapcerēsim metodes, ar kurām cilvēki vairo nelaimes savā dzīvē, bet pievērsīsimies līdzekļiem, kas palīdz darīt galu šim bēdu radīšanas procesam. Pietiks, ja teiksim, ka mēs radām nelaimi tad, kad domājam bēdīgas domas, kad par ieradumu kļūst negatīva attieksme, piemēram, izjūta, ka viss beigsies slikti, ka citi cilvēki dabū to, ko viņi nav pelnījuši, bet mēs nevaram iegūt to, kas mums pienākas.

Mēs kļūstam nelaimīgi, kad mūsu apziņa ir piesātināta ar aizvainojuma, nelabvēlības un naida jūtām. Nelaimes radīšanas procesā vienmēr bijušas svarīgas tādas izjūtas kā bailes un raizes. Par tām mēs runāsim citās nodaļās. Pašlaik nepieciešams tikai pievērst uzmanību tam, ka stresam ir ļoti liela ietekme uz cilvēku un daļa nelaimju ir viņa paša roku darbs. Kā mēs nelaimes vietā varētu "kalt” laimi?

Kādu reizi, braucot ar vilcienu, es guvu atbildi uz šo jautājumu. Vienu rītu vecmodīga guļamvagona vīriešu tualetē es kopā ar kādiem sešiem vīriem skuvu bārdu. Kā tas parasti mēdz būt šaurā telpā pēc nakts vilcienā, savstarpēji svešie

cilvēki nebija jautrā noskaņojumā, tikpat kā nesarunājās vai pavisam klusi pateica kādu frāzi.

Tad ienāca kāds vīrs ar platu smaidu sejā. Viņš visiem priecīgi novēlēja labu rītu, bet par atbildi saņēma vienaldzīgu ņurdēšanu. Skujot bārdu, vīrietis līksmi dungoja, iespējams, tīri neapzinīgi, kādu jautru meldiņu. Dažus vīriešus tas saērcināja. Beidzot viens no viņiem sarkastiski izmeta: “Jūs nu gan šorīt izskatāties laimīgs! Kāds tam iemesls?”

“Ziniet, es patiesi esmu laimīgs un jūtos pacilāts,” atteica ienācējs. Tad piemetināja: “Esmu izkopis ieradumu būt laimīgam.”

Šis paziņojums izteica gandrīz visu. Mūsu laimes vai nelaimes izjūta lielā mērā atkarīga no tā, kā mēs pierodam domāt. Salamana Pamācību grāmatā, kurā apkopoti viedi izteicieni, teikts: “Noskumušajam nav nevienas priecīgas dzīves dienas, bet laba noskaņa rada ik dienas patīkamu labsajūtu.” (Salamana Pamācību grāmata 15:15) Citiem vārdiem sakot, ja jūs saglabājat priecīgu sirdi un attīstāt ieradumu būt laimīgam, dzīve pārvēršas nebeidzamos svētkos, proti, jūs katru dienu spēsit baudīt dzīvi. Ieradums būt laimīgam rada laimīgu dzīvi. Ja mēs spējam izkopt šādu ieradumu, mēs spējam arī veidot savu personīgo laimi.

Ieradumu būt laimīgam var izkopt, vingrinoties pozitīvā domāšanā. Izveidojiet prātā laimīgo domu sarakstu un katru dienu vairākas reizes to pārlasiet! Ja jūsu galvā ielavās kāda nelaimīga doma, nekavējoties apstādiniet to, apzināti izstumiet to un nekavējoties aizstājiet ar kādu pozitīvu atziņu. Katru rītu pirms celšanās brīdi atslābinieties un nesteidzīgi iepludiniet savā apziņā laimīgas domas! Ļaujiet, lai caur jūsu apziņu slīd visi tie laimīgie notikumi, kurus vēlaties šodien piedzīvot. Izbaudiet to sniegto labsajūtu! Šādas domas palīdzēs veidoties tās dienas notikumiem. Nekad nesakiet, ka diena būs neveiksmīga! Pretējā gadījumā jūs faktiski veicināsit neveiksmes īstenošanos. Jūs sev piesaistīsit ikvienu faktoru gan nesvarīgu, gan nozīmīgu, kas nelabvēlīgos apstākļus padarīs tikai sliktākus. Rezultātā jūs sev jautāsit: “Kas par lietu? Kāpēc man galīgi neveicas?”

Cēlonis meklējams jūsu ieradumā sākt dienu ar sliktām domām.

Rīt izmēģiniet šādu plānu! Kad esat piecēlies, trīs reizes skaļi atkārtojiet šādu teikumu: “Šī ir tā diena, ko Tas Kungs devis: priecāsimies un līksmosimies šinī dienā." (Psalmi 118:24) Attieciniet to uz sevi, sakot: “Es priecāšos un līksmošu šajā dienā." Izrunājiet šos vārdus ska|ā balsī, ar optimistisku intonāciju! Šis Bībeles citāts labi palīdz atbrīvoties no nelaimes izjūtas. Ja jūs šo sentenci atkārtosit trīs reizes pirms brokastīm un pēc tam pārdomāsit šo vārdu nozīmi, jūs izmainīsit dienas ievirzi un sāksit dienu, psiholoģiski sagatavojies laimei.

Ģērbjoties, skujoties vai gatavojot brokastis, ska|i izsakiet šādas piezīmes: “Es zinu, ka būs brīnišķīga diena. Esmu pārliecināts, ka šodien veiksmīgi tikšu galā ar visām problēmām. Jūtos lieliski gan fiziski, gan emocionāli, gan garīgi. Cik labi būt dzīvam! Esmu pateicīgs par visu, kas man ir, un par to, ko vēl iemantošu. Nekas nevar noiet greizi, jo Dievs ir līdzās, Viņš ir ar mani un Viņš mani vada. Pateicos Dievam par visu Jflbo.”

Reiz es pazinu kādu nelaimīgu puisi, kas vienmēr pie brokastu galda savai sievai paziņoja: “Atkal viena grūta diena priekšā.” Patiesībā viņš tā nemaz nedomāja, taču bija ieņēmis galvā, ka diena izvērtīsies gluži laba, ja teiks, ka tā būs grūta. Taču viņam nav nekāds brīnums patiešām sāka neveikties. Ja cilvēks jau iepriekš ir iztēlojies un pieņēmis nelabvēlīgu iznākumu, tad viņš parasti arī veicina tā rašanos. Tāpēc, uzsākot katru dienu, aplieciniet, ka viss būs lieliski, un jūs būsit izbrīnīti, cik bieži tā arī notiks.

Taču ar šo manis ieteikto svarīgo apliecinājumu apziņā ir par maz, jums visas dienas garumā arī savā rīcībā un attieksmē jābalstās uz laimīgas dzīves principiem.

Viens no visvienkāršākajiem pamatprincipiem ir cilvēkmīlestība un laba griba. Apbrīnojami, ko spēj paveikt sirsnīga līdzjūtības izrādīšana un labsirdība.

Mans draugs dr. Semjuels Šūmeikers uzrakstīja aizkustinošu stāstu par mūsu kopīgo paziņu Rolstonu Jangu, slaveno Ņujorkas galvenās stacijas nesēju Nr. 42. Viņš pārnēsāja bagāžu, lai nopelnītu iztiku, taču viņa īstais darbs kā pasaules lielākās dzelzce|a stacijas nesējam bija Kristus gara iedzīvināšana. Stiepjot kāda cilvēka koferi, Jangs centās dalīties ar viņu piederībā Kristum. Viņš uzmanīgi vēroja savu klientu, lai redzētu, vai viņam nav nepieciešams sniegt uzmundrinājumu vai cerību. Viņš to darīja ļoti prasmīgi.

Tā, piemēram, kādu dienu viņam palūdza nogādāt vecu, trausla auguma dāmu līdz vilcienam. Viņa sēdēja invalīda ratiņos, tāpēc Jangs viņu veda lejā ar liftu. Iestumdams ratiņus liftā, viņš vecās kundzes acīs pamanīja asaras. Rolstons Jangs turpat liftā, kas slīdēja lejup, aizvēra acis un jautāja Dievam, kā viņš varētu šai sievietei palīdzēt, un Dievs viņam deva padomu. Stumjot ratiņus ārā no lifta, viņš ar smaidu sacīja: “Kundze, ja atļausit, jums galvā ir varen jauka cepure.”

Vecā dāma pavērās viņā un sacīja: “Paldies.”

“Un es teiktu,” viņš piebilda, “ka jūsu kleita arī ir ļoti smuka. Man tā dikti patīk.”

Viņai kā sievietei bija ļoti patīkami to dzirdēt. Lai gan vecā kundze nejutās labi, viņa atplauka un pavaicāja: “Kāpēc jūs man sakāt šos jaukos vārdus? Jūs esat ļoti iejūtīgs.”

“Ziniet,” viņš sacīja, “es pamanīju, cik bēdīga jūs esat. Redzēju, ka jūs raudat, un vaicāju Dievam, kā jums palīdzēt. Dievs man atbildēja: “Pasaki kaut ko par viņas cepuri.”” Tad Jangs piemetināja: “Bet par to kleitu es pats izdomāju.” Abi gan Rolstons Jangs, gan Dievs zināja, kā novērst sievietes domas no viņas raizēm.

"Vai nejūtaties labi?” viņš pajautāja.

“Jā,” viņa atteica. “Es nemitīgi ciešu sāpes. Man no tām nav ne mirkļa atelpas. Dažreiz man šķiet, ka nespēju tās vairs paciest. Vai jūs, starp citu, zināt, kā tas ir visu laiku sajust sāpes ?”

Rolstonam bija ko teikt. “Jā, kundze, zinu gan. Es esmu zaudējis aci, un tā vieta dienu un nakti deg kā ugunīs.”

“Bet,” sacīja vecā dāma, “jūs tagad izskatāties laimīgs. Kā jūs to panācāt?”

Jangs, kas pa to laiku bija jau iesēdinājis viņu vagonā, paskaidroja: “Tikai ar lūgšanām, kundze. Tikai ar lūgšanām.” “Vai tad ar lūgšanām vien var noņemt sāpes?” viņa klusu iejautājās.

“Nu,” sacīja Rolstons, “varbūt ne vienmēr. Nevaru teikt, ka lūgšanas sāpes novērš, taču vienmēr palīdz uzveikt tiktāl, ka tās vairs nešķiet tik stipras. Lūdziet tikai Dievu, kundze, es arī pārjums lūgšos.”

Vecās sievietes asaras bija nožuvušas, viņa saņēma Janga roku, ieskatījās viņam acīs un ar jauku smaidu sejā teica: “Jūs man |oti palīdzējāt.”

Pagāja gads, un vienu vakaru Rolstonu Jangu pa skaļruni izsauca uz informācijas biroju. Tur stāvēja kāda jauna sieviete, kura sacīja: “Es gribu jums nodot ziņu no cilvēka, kas jau miris. Pirms savas nāves mana māte lūdza jūs atrast un pateikt, cik ļoti jūs viņai pirms gada palīdzējāt, kad vedāt viņu ratiņos uz vilcienu. Viņa vienmēr jūs pieminēs, arī mūžībā. Viņa vienmēr jūs atcerēsies, jo bijāt tik laipns, pilns mīlestības un saprotošs.” Tad sieviete, bēdu pārmākta, izplūda asarās.

Rolstons klusējot skatījās uz viņu. Tad viņš teica: “Nevajag raudāt, jaunkundzīt. Lūdzu, neraudiet. Jums nevajag bēdāties. Labāk noskaitiet pateicības lūgšanu!”

“Kāpēc gan man vajadzētu pateikties?” meitene pārsteigta vaicāja.

“Tāpēc ka daudzi cilvēki kļūst bāreņi, būdami daudz jaunāki nekā jūs. Jums māte bija līdzās daudzus, daudzus gadus un, starp citu, ir vēl joprojām. Jūs viņu atkal satiksit. Viņa arī tagad ir jums blakus un vienmēr būs jums blakus,” viņš paskaidroja. “Varbūt arī tagad, kad mēs abi te sarunājamies, viņa ir tepat līdzās.”

Šņuksti mitējās, un asaras nožuva. Rolstona labsirdība meitu ietekmēja tieši tāpat kā savulaik māti. Milzīgajā stacijā, garāmejošo ļaužu pūlī abi sajuta Visuaugstāko, kas bija iedvesmojis šo lielisko nesēju šādā veidā dāvāt mīlestību.

“Kur ir mīlestība, tur ir Dievs,” sacījis Ļevs Tolstojs, un mēs varam tikai piebilst, ka laime ir tur, kur ir Dievs un mīlestība. Viens no paņēmieniem, kā praktiski radīt laimi, ir dalīties mīlestībā.

Mans draugs H. C. Metems ir patiesi laimīgs cilvēks. Viņš kopā ar savu tikpat laimīgo sievu darba darīšanās ce|o pa visu valsti. Meterna kungam ir neparasta vizītkarte, tās otrā pusē īsi formulēta teorija, kas padarīja laimīgu viņu, sievu un daudzus simtus citu cilvēku, kuriem bijusi izdevība izjust viņu personības ietekmi.

Uz vizītkartes rakstīti šādi vārdi: “Uz laimi ved divi ceļi: neielaidiet savā sirdī naidu, bet apziņā raizes. Dzīvojiet vienkārši, gaidiet maz, dodiet daudz! Piepildiet savu dzīvi ar mīlestību! Vairojiet gaismu! Aizmirstiet par sevi, domājiet par citiem! Izturieties pret citiem tā, kā jūs vēlētos, lai citi izturas pret jums. Pamēģiniet tā dzīvot vienu nedēļu, un jūs piedzīvosit pārsteigumu.”

Izlasot šos vārdus, jūs droši vien sacīsit: “Tas nav nekas jauns.” Patiesībā ir gan, ja nekad neesat mēģinājis tā dzīvot. Kad sāksit tā darīt, jūs konstatēsit, ka izmantojat pašu modernāko, oriģinālāko un apbrīnojamāko laimīgas un veiksmīgas dzīves metodi. Kāda jēga tam, ka zinājāt šīs likumības visu mūžu? Jūs taču nekad tās neizmantojāt! Šāds neefektīvs dzīvesveids ir traģisks. Tas, ka cilvēks dzīvo nabadzībā laikā, kad uz viņa sliekšņa nolikts zelta pods, liecina par nesaprātīgu attieksmi pret dzīvi. Šī vienkāršā teorija ir ceļš uz laimi. īstenojiet šos principus, kurus iesaka Meterna kungs, tikai vienu nedēļu! Ja jūs nepamanīsit īstas laimes iedīgļus, tad nelaime jūsos patiešām ir dziļi iesakņojusies.

Protams, lai šos laimes principus iedibinātu un tiem piešķirtu spēku, nepieciešams aktīvs prāta atbalsts. Jūs nespēsit sekmīgi realizēt garīgus principus bez garīgā spēka. Kad cilvēks iekšēji piedzīvo radikālas garīgās pārmaiņas, radīt domas par laimi kļūst ārkārtīgi viegli. Lai cik neveikli jūs iesākumā izmantotu šos garīgos principus, jūs pamazām sevī sajutīsit iekšēju garīgo spēku. Varu apgalvot, ka tas jums dos tādu laimes pieplūdumu, kādu jūs līdz šim neesat izjutis. Šī izjūta saglabāsies tik ilgi, cik ilgi jūsu dzīve būs pievērsta Dievam.

Savos ceļojumos pa valsti es arvien vairāk sastopu patiešām laimīgus cilvēkus. Šie cilvēki izmanto šajā grāmatā un citos izdevumos aprakstītās metodes, kā arī citu autoru rakstīto un teikto dzirdīgām ausīm. Pārsteidzoši, kā cilvēki iegūst laimi, izmantojot iekšējas garīgas pārmaiņas. Dažāda rakstura cilvēki visā pasaulē izmanto šo pieredzi. Faktiski tā ir kļuvusi par mūsu laiku populārāko parādību, tā turpina izplatīties un attīstīties. Cilvēkus bez garīgās pieredzes drīz uzskatīs par atpalikušiem un vecmodīgiem. Mūsdienās ir gudri būt garīgi dzīvam. Tā ir atpalicības pazīme, ja cilvēks neko nezina par šīm laimi radošajām pārvērtībām, kuras mūsdienās piedzīvo tik daudzi.

Nesen pēc lekcijas kādā pilsētiņā pie manis pienāca milzīgs, plecīgs vīrs. glīts pēc izskata. Viņš tik spēcīgi uzsita man uz pleca, ka es gandrīz nokritu.

“Doktor,” viņš ducināja, “vai nepievienosities mūsu komūnijai? Smita mājā rīko varenu baļļuku, un mēs gribam, lai jūs arī nākat. Būs kārtīga lustēšanās, jums tur noteikti jāpiedalās.” Tāds bija šis sulīgiem vārdiem izteiktais ielūgums.

Tas gan nešķita mācītājam piemērots saiets, tāpēc vilcinājos ar atbildi. Es baidījos, ka mana klātbūtne ierobežos vispārējo jautrību, tāpēc sāku atvainoties.

“Aizmirstiet par to," mans jaunais draugs mierināja. “Neuztraucieties, ballīte būs tieši jūsu stilā. Jūs būsit pārsteigts. Nāciet tik līdzi! Tā piešķirs jūsu dzīvei asumiņu.”

Tā nu es padevos sava sparīgā un dzīvespriecīgā drauga aicinājumam, viņš patiešām bija viena no valdzinošākajām personībām, kādu man nācies sastapt. Drīz mēs nonācām pie lielas, daudziem kokiem ieskautas mājas, uz kuru veda plats piebraucamais ceļš. Troksnis, kas plūda pa logiem, liecināja, ka tur iet karsti, un es sāku bažīties, ka esmu iekūlies ķezā.

Namatēvs ar skaļu izsaucienu ievilka mani istabā, un sākās grandioza sarokošanās, viņš mani iepazīstināja ar daudziem dzīvesprieka pārpilniem cilvēkiem. Tie bija laimīgi un jautri ļaudis.

Es skatījos apkārt, cenšoties ieraudzīt bāru, taču tāda te nebija. Lielos daudzumos tika pasniegta kafija, augļi, sula, limonāde, sviestmaizes un saldējums.

“Šie cilvēki droši vien pa ceļam kaut kur iegriezušies iestiprināties,” es sacīju savam paziņam.

“Ko jūs!” viņš bija šokēts. “Jūs laikam nesaprotat. Šie cilvēki jūtas pacilāti, taču iemesli nav tādi, kā jūs domājat. Es esmu pārsteigts pārjums,” viņš sacīja. “Vai tad jūs nesaprotat, kāpēc šie ļaudis ir laimīgi? Viņi ir garīgi atjaunojušies. Viņi ir kaut ko ieguvuši. Viņi ir brīvi paši no sevis. Viņi ir atklājuši Dievu kā dzīvu, spēka pilnu un atklātu realitāti. Jā, viņu gars ir pacilāts, taču tā nav tāda pacilātība, ko atrod pudelē. Garīgums iemājojis viņu sirdīs.”

Tad es sapratu, ko viņš gribēja teikt. Tas nebija bēdīgu, nošļukušu ļautiņu pūlis. Tās bija pilsētiņas ievērojamākās personas uzņēmēji, juristi, ārsti, skolotāji, sabiedriskie darbinieki, kā arī daudz vienkāršu cilvēku. Visi viņi brīnišķīgi pavadīja laiku, apbrīnojami dabiski runājot par Dievu. Viņi cits citam stāstīja par pārmaiņām, kas notikušas garīgā spēka atjaunošanas rezultātā.

Uz šādu sarīkojumu vajadzētu aizvest tos, kuri vientiesīgi uzskata, ka reliģiozs cilvēks nedrīkst būt jautrs un smieties.

Kad devos prom no ballītes, es domās atkārtoju Bībeles pantu: “Viņā bija dzīvība, un dzīvība bija cilvēku gaisma.” (Jāņa evaņģēlijs 1:4) Šo gaismu es redzēju to laimīgo cilvēku sejās. Viņu sejās mirdzēja iekšējā gaisma, kura staroja no garīgā avota, ko viņi bija ielaiduši sevī. Dzīve ir dzīvotspēja. Šie cilvēki savu dzīvotspēju acīmredzot saņēma no Dieva.

Tas nav atsevišķs gadījums. Riskēju apgalvot, ka arī jūs savā tuvākajā apkaimē atradīsit daudz tādu cilvēku, par kādiem stāstīju iepriekš, ja pameklēsit. Ja tādus jūsu dzimtajā pilsētā nevar atrast, atbrauciet uz Marble Collegate baznīcu

Ņujorkā tur jūs viņus atradīsit papilnam. Jūs varat iegūt tādu pašu garīgu spēku, lasot šo grāmatu un īstenojot tajā aprakstītos vienkāršos principus.

Ticiet šajā grāmatā rakstītajam, jo tā ir patiesība; tad sāciet izmantot tajā ieteiktos praktiskos padomus, un arī jūs gūsit garīgu pieredzi, kas rada laimi. Zinu, ka tā tas būs, jo daudzi, kurus esmu pieminējis un vēl pieminēšu šajās lappusēs, tieši šādā veidā iemantoja savu jauno, dzīves spara pilno dzīvi. Kad būsit iekšēji mainījies, jūs ne tikai pats pārstāsit radīt nelaimi, bet gan iegūsit tik nepieredzētu laimi, ka būsit ļoti pārsteigts par to, ka dzīvojat tajā pašā agrākajā pasaulē. Faktiski tā arī nebūs tā pati pasaule, jo arī jūs vairs nebūsit tie paši. Jūs esat tie, kas nosaka, kādā pasaulē jūs dzīvojat; ja maināties jūs, mainās arī pasaule.

Tā kā mūsu domas nosaka, vai esam laimīgi, ir svarīgi atbrīvoties no tām, kas rada depresiju un mazdūšību. Pirmkārt, to var panākt ar vienkāršu apņemšanos; otrkārt, izmantojot vienkāršu, viegli izmantojamu metodi, kuru es ieteicu kādam uzņēmējam. Satiku viņu brokastu laikā. Sen nebiju dzirdējis tik drūmu vārdu izvirdumu. Viņa runa izraisītu pamatīgu depresiju, ja es ļautu tai mani ietekmēt. No tās burtiski garoja pesimisms. Klausoties radās iespaids, ka viss iet uz galu. Protams, vīrs bija pārguris. Sakrājušās problēmas bija piepildījušas viņa prātu, kas tiecās pēc atvieglojuma, norobežojoties no pasaules, kura bija atņēmusi tik daudz spēka. Viņa galvenā nelaime bija pesimistiskais domāšanas veids. Bija nepieciešams viņā iepludināt gaismu un ticību.

Es diezgan stingrā tonī viņam sacīju: “Ja vēlaties justies labāk un beigt gausties, es jums varētu piedāvāt ko tādu, kas jūs uzmundrinātu.”

"Kā tad jūs varat man līdzēt?” viņš nošņācās. “Esat brīnumdaris, vai?”

“Nē,” es atteicu. “Bet es varu jums palīdzēt saistīties ar burvi, kas atbrīvos jūs no visām nelaimēm un piešķirs dzīvei jaunu pavērsienu. Lūk. ko es ar to domāju, ” es atvadoties piebildu.

Droši vien uzņēmēju mocīja ziņkāre, jo viņš mani vēlāk uzmeklēja, un es viņam iedevu savu grāmatiņu “Domu uzlabotāji”1 . Tajā bija apkopotas četrdesmit veselību un laimi radošas domas. Tā kā grāmatiņa bija kabatas formātā, es ieteicu to nēsāt līdzi, lai varētu tajā ieskatīties un četrdesmit dienas pēc kārtas “iepilināt” prātā pa vienai domai dienā. Es arī devu padomu atcerēties katru no šīm domām, tādā veidā ļaujot tām ieplūst zemapziņā, tad iztēloties, kā šī veselīgā doma nomierinoši un dziedinoši iedarbojas uz prātu. Garantēju viņam, ka dziedinošās domas izspiedīs saindētās domas, kas atņēma viņam prieku, enerģiju un radošās spējas, ja viņš īstenos šo shēmu.

Pirmajā brīdī uzņēmējam šī doma šķita mazliet dīvaina; šaubu mākts, viņš tomēr izpildīja manus norādījumus. Pēc trim nedēļām viņš man piezvanīja un priecīgi kliedza klausulē: “Vecīt, tas patiešām nostrādāja! Tas ir pasakaini. Esmu ticis no tās sērgas vaļā, nekad nebūtu ticējis, ka tas ir iespējams.”

Tā nu viņš bija “ticis no tās sērgas vaļā” un kļuvis par tiešām laimīgu cilvēku. Vīrs varēja sasniegt tādu patīkamu stāvokli, jo bija apguvis prasmi veidot savu laimi. Viņš vēlāk pastāstīja, ka pirmais psiholoģiskais šķērslis, ko viņam vajadzēja pārvarēt, bija godīgi atzīt faktu, ka, nelaimju mākts, viņš sēdēja mājās un noņēmās ar pašpārmetumiem un sevis žēlošanu. Viņš apzinājās, ka šīs drūmās domas ir viņa nelaimju cēlonis, taču viņš izvairījās papūlēties, lai no tiesas mainītos. Kad vīrietis sistemātiski sāka iedvest sev veselīgas garīgās domas, viņš vispirms ilgojās pēc jaunas dzīves, tad aptvēra satraucošo faktu, ka to ir iespējams panākt, un, visbeidzot, nonāca pie vēl pārsteidzošāka fakta, ka viņam šāda dzīve ir. Rezultātā pēc trīs nedēļu ilga pašpārveidošanas procesa viņu pārņēma nepieredzētas laimes vilnis.

Visā valstī atrodami ļaudis, kas sasnieguši laimi šādā veidā. Ja mums būtu tikai viena šādu ļaužu grupa katrā pilsētā,

1 Thought Conditioners, published by Sermon Publications, Inc. Distribution Office, Pawling. New York. Red. piez.

mazpilsētā vai ciemā, mēs īsā laikā spētu izmainīt visas mūsu valsts dzīvi. Kas tie ir par ļaudīm? Ļaujiet man paskaidrot.

Es uzstājos ar runu kādā Rietumu krasta pilsētā un diezgan vēlu atgriezos viesnīcā. Gribēju iet gulēt, jo piecos no rīta man vajadzēja paspēt uz lidmašīnu. Kad es grasījos likties gultā, iezvanījās telefons un kāda dāma paziņoja: “Manā mājā jūs gaida piecdesmit cilvēku grupa.”

Es paskaidroju, ka nevaru ierasties, jo man no rīta agri jādodas projām.

“Ak,” viņa iesaucās, “divi vīri jau ir ceļā piejums. Mēs par jums jau lūdzāmies un tagad vēlamies, lai jūs atbrauktu un lūgtu Dievu kopā ar mums, pirms aizbraucat no pilsētas.”

Esmu priecīgs, ka tomēr aizbraucu pie viņiem, lai gan tonakt gulēt iznāca pavisam maz.

Dāmas pieminētie vīri. kuri atnāca pie manis, kādreiz bijuši alkoholiķi. Viņi bija izārstējušies no šīs atkarības, izmantojot ticības spēku, un bija patiešām laimīgi un patīkami cilvēki.

Māja, uz kuru viņi mani aizveda, bija ļaužu pārpilna. Cilvēki sēdēja uz kāpnēm, galdiem un grīdas. Viens vīrs pat bija pamanījies uzrausties uz klavierēm. Ko viņi darīja? Piedalījās ķopīgās lūgšanās. Cilvēki pastāstīja, ka visā pilsētā ir sešdesmit šādu lūgšanu grupu, kas regulāri pulcējas kopā.

Nekad nebiju bijis šādā saietā. Tā nekādā ziņā nebija drūmu cilvēku grupa. Es piedalījos atbrīvotu un laimīgu ļaužu kopā sanākšanā. Izjutu neparastu aizkustinājumu. Telpā valdīja spēcinoša, uzmundrinoša gaisotne. Lūdzēju pulks pēkšņi sāka dziedāt, es pirmo reizi dzirdēju tādu dziedāšanu. Istabā virmoja priecīgs noskaņojums.

Tad piecēlās kāda sieviete. Ievēroju skavas uz viņas kājām, un viņa sacīja: “Viņi teica, ka es nekad vairs nestaigāšu. Vai gribat redzēt, kā es eju?” Viņa pagājās šurpu turpu.

“Kas to paveica?” es pajautāju.

“Jēzus,” viņa īsi atbildēja.

Tad kāda glīta izskata meitene man vaicāja: “Vai esat redzējis, kāds izskatās narkomāns? Es biju viena no viņiem, tagad esmu izdziedēta.” Tur viņa sēdēja skaista, pievilcīga un apburoša jauna sieviete. “Jēzus to paveica,” arī viņa teica.

Tad kāds laulāts pāris, kurš bija pašķīries, pastāstīja, ka ticība viņus atkal savedusi kopā, un viņi ir tik laimīgi kā vēl nekad.

“Kā tas notika?” es gribēju zināt. “Jēzus to paveica,” skanēja atbilde.

Kāds cits vīrs teica, ka viņš ir bijušais alkoholiķis, kurš savu ģimeni novedis tik tālu, ka viņi bija spiesti dzīvot visdziļākajā nabadzībā. Viņš bijis absolūts neveiksminieks. Tagad manā priekšā stāvēja spēcīgs un veselīgs vīrietis. Es nepaguvu pajautāt, kā viņš to panācis, kad vīrs jau steidzās paskaidrot: “Jēzus to paveica.”

Viņi uzsāka citu dziesmu, kāds ieslēdza mazu gaismiņu, un mēs, rokās sadevušies, sastājāmies aplī. Man bija tāda sajūta, ka esmu satvēris kailu elektrisko vadu. Istabā virmoja spēks. I s šajā grupā neapšaubāmi biju garīgi vismazāk pilnveidotais cilvēks.

Tobrīd jutu, ka Jēzus Kristus ir tepat līdzās un ka šie cilvēki bija atraduši Viņu. Viņus bija skāris Kristus spēks. Viņš tiem bija devis jaunu dzīvi. Un šī dzīve uzdzirkstīja ar nevaldāmu sparu.

Lūk, kur slēpjas laime. Viss pārējais ir otršķirīgs. Ļaujieties šai pārliecībai, un jūs iegūsit īstu neviltotu laimi, labāko, ko pasaule spēj piedāvāt. Lai ko jūs savā dzīvē darītu, nekad par to neaizmirstiet!

6 Beidziet uztraukties un činkstēt

DAUDZI CILVĒKI SAREŽĢĪ savu dzīvi, nepārtraukti uztraucoties un raizējoties, tādējādi izšķiežot spēkus un enerģiju.

Vai jūs bieži uztraucaties un raizējaties? Ja jūsu atbilde ir jā, lūk, kā varētu jūs raksturot. Uztraukties nozīmē nervozēt, “uzsprāgt gaisā”, “izlaist tvaiku” un psihot. Vārds “činkstēt” arī ir tikpat daudzkrāsains. Tas atgādina slimu bērnu, kas naktī niķojoties pa pusei raud, pa pusei žēlojas. Te apklust, te atsāk no jauna. Šis vārds asociējas ar kaut ko kaitinošu, griezīgu un apnicīgu. Vārdu “činkstēt” vairāk lieto, runājot par bērniem, taču tas labi raksturo arī daudzu pieaugušo emocionālo rīcību.

Bībele mums vēsta: “Nesaniknojies par tiem, kas ir nekrietni (..).” (Psalmi 37:1) Tas ir noderīgs padoms arī mūsdienu cilvēkiem. Ja vēlamies, lai mums pietiktu spēka dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, jābeidz uztraukties, činkstēt un jānomierinās. Kā to izdarīt?

Pirmais solis ir piebremzēt dzīves tempu. Mēs pat iedomāties nespējam, cik |oti palielinājusies dzīves steiga, cik strauji mēs sevi dzenam uz priekšu. Daudzi cilvēki šī trakā tempa dē| sagrauj sevi fiziski un, kas ir vēl traģiskāk, plosa arī savu prātu un dvēseli. Cilvēks vienlaikus spēj dzīvot nesteidzīgi fiziskajā aspektā, bet emocionālajā ziņā saglabāt spriedzi. Šādā aspektā pat invalīda dzīves ritms var būt pārāk drudžains. Mūsu tempu nosaka domāšanas veids. Ja prāts nemitīgi pa galvu pa kaklu metas no viena uzdevuma pie cita, domas kļūst drudžainas. Tas savukārt izraisa tādu stāvokli, kas jau robežojas ar īgnumu. Mūsdienu dzīves vētrainais temps ir jāpalēnina, ja nevēlamies ciest no pārmērīga uzbudinājuma un hipernervo/itātes. Pārmērīgs uztraukums organismā izstrādā toksiskas vielas un izraisa emocionālas kaites. Tas rada nogurumu un vilšanos, tāpēc mēs uztraucamies un šķendējamies par visu, sākot ar personīgajām nepatikšanām un beidzot ar valsts un pasaules nebūšanām. Ja jau emocionālais nemiers tik spēcīgi ī/paužas fiziski, kā tas ietekmē mūsu dzi|āko iekšējo būtību, ko sauc par dvēseli?

Šādos traka tempa apstākļos dvēseles miers nav iespējams. Dieva ritms ir nesteidzīgs. Viņš necentīsies jums piemēroties. Viņš šai sakarā teiktu: “Turpiniet vien šo muļķīgo auļošanu; kad būsit sevi pārmocījuši. Es jūs dziedināšu. Taču Es varu jūsu dzīvi padarīt pilnvērtīgu, ja piebremzēsit un dzīvosit un darbosities, paļaujoties uz Mani.” Dieva gaita ir nesatricināmi mierīga un nesteidzīga, tā ir lieliski izplānota. Vienīgais saprātīgais dzīves ritms ir tāds, kas saskaņots ar Dieva ritmu. Dievs savus darbus paveic bez steigas, un tie ir labi padarīti. Viņš nedz uztraucas, nedz činkst. Viņš ir mierīgs un tāpēc visuspēcīgs. Arī mums tiek piedāvāts šāds miers: “Mieru Es jums atstāju, Savu mieru Es jums dodu; (..).” (Jāņa evaņģēlijs 14:27)

Savā ziņā šī ir nožēlojama paaudze, īpaši tie, kuri dzīvo lielajās pilsētās, kur cilvēkus nomāc stress, mākslīgie uzbudinātāji un troksnis; šī sērga izplatās arī uz laukiem, jo gaisa viļņi spēj izplatīt spriedzi.

Mani uzjautrināja kāda veca kundze, kura, izsakoties par šo jautājumu, paziņoja: “Dzīve ir tik parasta.” Šī piezīme spilgti atspoguļoja spiedienu, atbildību un spriedzi, ko izjūtam katru dienu. Mums pastāvīgi tiek izvirzītas neatlaidīgas prasības, kas savukārt izraisa nospiedošu uzbudinājumu.

Daži spriež, vai tikai pašreizējā amerikāņu paaudze nav tik ļoti pieradusi pie spriedzes, ka daudzi cilvēki bez tās vairs nespēj normāli justies. Mežu un ieleju dziļais miers, ko labi

pazina mūsu senči, mūsdienās nav vērojams. Ļaužu dzīves temps ir tik straujš, ka daudzos gadījumos viņi nespēj smelties no tiem miera un klusuma avotiem, ko piedāvā fiziskā pasaule.

Kādā vasaras pēcpusdienā mēs ar sievu devāmies garā pastaigā pa mežu. Mēs bijām apmetušies brīnišķīgajā Lake Mohonk Mountain House, kas atrodas vienā no pasakainākajiem Amerikas dabas parkiem. Neskartas kalnu nogāzes aizņem 7500 akrus[3], bet mežu viducī kā dārgakmens mirgo ezers. Vārds “mohonk” nozīmē “ezers debesīs”. Pirms daudziem miljardiem gadu kāda grandioza zemes slāņu pārvietošanās uzsvieda virszemē šīs stāvās klintis. Kad jūs iznākat no biezā meža, skatienam paveras majestātiska kalnu grēda, un jūs varat atveldzēt acis, raugoties mūžseno kalnu ieskautajās, plašajās ielejās, akmeņu krāvumos un saulē. Mežiem, kalniem un ielejām vajadzētu kļūt par drošu patvērumu, kur atgūties no šīs pasaules haosa.

Tajā pēcpusdienā saulaini brīži mijās ar vasaras lietusgāzēm. Mēs ar sievu izmirkām līdz ādai un sākām gausties, ka nu būs jānoņemas ar drēbju gludināšanu. Tad mēs viens otram sacījām, ka cilvēkam kādreiz arī nekaitē izmērcēties tīrā lietusūdentiņā un ka ir tik atsvaidzinoši sajust vēsās lietus lāses uz sejas. Pēc tam var pasēdēt saulītē un izžāvēties. Abi turpinājām sarunājoties pastaigāties starp kokiem, tad apklusām.

Mēs ieklausījāmies klusumā. Patiesībā mežs nekad nemēdz būt absolūti kluss. Tur valda milzīga rosība, taču dabā, kaut arī tā ir tik daudzveidīga, nav griezīgu trokšņu. Dabas skaņas ir mierīgas un harmoniskas.

Tajā burvīgajā pēcpusdienā dabasmāte izstiepa pār mums savas dziedinošās plaukstas un mēs izjutām, kā viss sasprindzinājums tiek vilkšus izvilkts.

Tieši tobrīd, kad ļāvāmies mirkļa burvībai, līdz mums atlidoja neskaidras skaņas, kas izklausījās pēc mūzikas. Tā bija nervus plosoša, spalga mūzika. Drīz parādījās trīs jaunieši divas meitenes un puisis, kurš stiepa portatīvo atskaņotāju.

Trīs jauni pilsētnieki bija atbraukuši paklejot pa mežu un, par nelaimi, paņēmuši līdzi arī savus trokšņus. Viņi bija simpātiski jaunieši. To varu teikt tāpēc, ka viņi apstājās un mēs jauki parunājāmies. Man gribējās palūgt, lai viņi izslēdz radio un ieklausās meža mūzikā, taču neuzskatīju, ka man ir tiesības viņus pamācīt. Tad mēs katrs gājām savu ceļu.

Mēs ar sievu runājām par to, cik daudz jaunieši zaudē, jo nespēj šai miera valstībā saklausīt mūziku, kas ir tik veca kā pasaule un ar ko cilvēka radītās skaņas nespēj sacensties ne harmoniskumā, ne melodiskumā: vēja dziesma koku zaros un putniņu aizrautīgi maigā vīterošana, kas saplūst Visuma dziesmā.

To visu mēs vēl varam atrast Amerikas mežos, plašajos līdzenumos, ielejās, majestātiskajos kalnos un okeāna krastā, kad putojoši vijņi apšļāc smilšaino liedagu. Mums vajadzētu ļauties dabas dziedinošajam spēkam. Atcerieties Jēzus vārdus: “Nāciet vieni paši savrup kādā vientu|ā vietā un atpūtieties maķenīt. (..)” (Marka evaņģēlijs 6:31) Pat tagad, dodot jums šo labo padomu, es atceros gadījumus, kad man arī sev bija jāatgādina šī patiesība, ka jāradina sevi pie klusuma, ja vēlamies izmantot tā labvēlīgo ietekmi uz mūsu dzīvi.

Kādā rudens dienā mēs ar sievu devāmies uz Masačūsetsu, lai apciemotu mūsu dēlu Džonu, kas mācījās Dīrfīldas Akadēmijā. Bijām brīdinājuši viņu, ka ieradīsimies vienpadsmitos (mēs lepojāmies ar savu veco, labo amerikāņu paradumu visur ierasties laika). Tā kā mazliet kavējāmies, traucāmies cauri rudens ainavai visai bīstamā ātrumā. “Normen, vai tu ievēroji to krāšņo kalnu nogāzi?” sieva ierunājās.

“Kādu nogāzi?” es nesapratu.

“Tā jau ir garām,” viņa atbildēja. “Paskaties uz to pasakaini skaisto koku!”

"Kādu koku?” es iesaucos un biju jau jūdzi tālāk.

“Šī ir visbrīnišķīgākā diena, kādu man nācies piedzīvot,” sieva jūsmoja. “Vai tu spēj iztēloties kaut ko krāšņāku par Jaunanglijas kalnu nogāzēm oktobrī. Zini, šī ainava manī rada laimes izjūtu,” teica sieva.

Viņas piezīme atstāja uz mani tādu iespaidu, ka es apturēju mašīnu, un mēs kājām aizgājām kādu ceturtdaļu jūdzes atpakaļ līdz ezeram, aiz kura slējās augsti, rudens rotā tērpti kalni. Mēs sēdējām un meditējām. Dievs ar savu ģeniālo roku bija uzgleznojis šo ainavu tādās neatkārtojamās krāsās, kādas tik Viņš spēj sajaukt. Brīnumskaistā kalnu ainava kā Dieva varenības krāšņs atspulgs atmirdzēja ezera rāmajā, spoguļgludajā ūdenī.

Labu laiku mēs sēdējām nesarunājoties, beidzot sieva pārtrauca klusumu, izteikdama vienīgos piemērotos vārdus: “(..)Viņš mani vada pie skaidra ūdens.” (Psalmi 23:2) Dīrfīldā mēs tomēr ieradāmies vienpadsmitos, taču nejutāmies noguruši. Mēs bijām lieliski atspirguši.

Lai mazinātu spriedzi, kas, šķiet, pārņēmusi cilvēkus visās pasaules malās, jums jāsāk ar sava personīgā tempa palēnināšanu. Lai to panāktu, jāpiebremzē un jānomierinās. Neuztraucieties! Nečinkstiet! Mācieties būt lēnprātīgi! Atkārtojiet šos Bībeles vārdus: “Un Dieva miers, kas ir augstāks par visu saprašanu, pasargās jūsu sirdis un jūsu domas Jēzū Kristū.” (Pāvila vēstule filipiešiem 4:7) Izjūtiet, kā jūsos ieplūst mierpilns spēks!

Kāds draugs, kuram stresa dēļ piespiedu kārtā lika doties atvaļinājumā, man rakstīja: “Šīs uzspiestās vientulības laikā es daudzko iemācījos. Tagad es daudz labāk saprotu, ka tieši klusumā mēs sajūtam Viņa klātbūtni. Dzīve var saduļķoties, taču. kā teicis dižais domātājs Laodzi: “Kad saduļķots ūdens nostājas, tas kļūst dzidrs.”

Kāds ārsts vienam no saviem pacientiem, enerģiskam biznesa darbonim, deva visai dīvainu padomu. Slimnieks satraukti sūdzējās, cik viņam milzīgi daudz darba, kas uz karstām pēdām jāizdara.

“Es katru vakaru nāku mājās ar portfeli, kas pilns ar dokumentiem,” vīrietis nervozā balsī klāstīja.

“Kāpēc jūs katru vakaru ņemat darbu līdzi uz mājām?” ārsts mierīgi pajautāja.

“Man tas jāizdara," pacients saērcināts atteica.

“Vai kāds cits to nevar izdarīt vai vismaz palīdzēt jums?” ārsts vaicāja.

“Nē,” atcirta uzņēmējs. “To varu izdarīt tikai es. Tas jādara rūpīgi, un to spēju tikai es. Tas arī jāpadara ātri. Viss atkarīgs no manis.”

“Ja es jums iedošu recepti, vai jūs to izmantosit?” ārsts pavaicāja.

Ticiet vai ne, bet recepte bija šāda: pacientam katru darbdienu vajadzēja divas stundas doties pastaigā, bet reizi nedējā izbrīvēt pusdienu un pavadīt to kapsētā.

Uzņēmējs pārsteigts noprasīja: “Kāpēc man pusdienu jāuzturas kapsētā?”

“Tāpēc,” paskaidroja ārsts, "ka es gribu, lai jūs tur paklejotu un aplūkotu mirušo atdusas vietā uzstādītos kapakmeņus. Gribu, lai jūs padomājat par to, ka daudzi no viņiem kapsētā nonākuši tieši tāpēc, ka, tāpat kā jūs, uzskatīja, ka visa pasaule turas uz viņu pleciem. Padomājiet par neapstrīdamo laktu, ka pēc tam, kad arī jūs tur būsit apmeties uz pastāvīgu dzīvi, pasaule nesabruks un, lai cik neaizstājams jūs būtu, atradīsies citi cilvēki, kas spēs jūsu darbu padarīt vienlīdz labi. Gribu, lai jūs apsēžaties pie kāda no kapakmeņiem un atkārtojiet šos vārdus: “Jo tūkstoš gadi Tavā priekšā ir kā vakardiena, kad tā pagājusi kā vienas nakts sardze.” (Psalmi 90:4)

Pacients saprata. Viņš palēnināja tempu un iemācījās deleģēt da|u atbildības. Viņš arī saprātīgi novērtēja savu nozīmīgumu, pārstāja uztraukties un činkstēt. Viņš iemantoja mieru. Vēl tikai jāpiebilst, ka viņam darbs sokas labāk nekā līdz šim. Tagad viņš lietpratīgi organizē darbu un atzīst, ka darījumi veicas labāk.

Kāds ievērojams rūpnieks cieta no stresa, viņa nervi bija sasprindzināti līdz pēdējam. Viņš pats par sevi stāstīja, ka no rītiem, tikko izlēcis no gultas, tūlīt “ieslēdz straujus apgriezienus”. Vīrs tik ļoti satraucās un steidzās, ka brokastīs ēda mīksti vārītas olas, jo tās ātrāk noslīdēja lejā. Šāds drudžains temps jau ap pusdienas laiku bija izsūcis viņam visus spēkus. Vakarā viņš iekrita gultā, līdz nāvei noguris.

Ap rūpnieka māju slējās vairāki koki. Kādu rītu viņš ļoti agri pamodās un, nespēdams aizmigt, piecēlās un apsēdās pie loga. Viņa interesi izraisīja putns, kas modās no nakts miega. Rūpnieks pamanīja, ka, gatavodamies gulētiešanai, putns pabāž galvu zem spārna un uzbužina spalviņas. Pamodies tas izvilka knābīti no dūnām un miegaini palūkojās apkārt, izstiepa vienu kājiņu, tai pāri kā vēdekli izplešot spārnu. Tad kāju un spārnu atgrieza iepriekšējā stāvoklī un tādas pašas darbības izpildīja ar otru kāju un spārnu, beidzot paslēpa galviņu spalvās, lai vēl kādu brītiņu saldi nosnaustos (šoreiz pavisam mazu brīdi), tad viņš atkal pacēla galviņu. Tagad putniņš paraudzījās apkārt pavisam moži, atmeta galviņu un atkal pamatīgi izstaipīja kājas un spārnus. Visbeidzot tas, sveicot jaunu dienu, palaida aizgrābjoši melodisku trelli, nolaidās no zara, padzērās aukstu ūdeni un sāka meklēt barību.

Mans nervozais draugs sev teica: “Ja jau putni tik nesteidzīgi un viegli pamostas no miega, kāpēc arī man šodien neizmēģināt viņu metodi?” Viņš burtiski atkārtoja visas putniņa darbības, pat dziedāja, konstatēdams, ka dziedāšanai ir īpaši labvēlīga ietekme, jo tā darbojas kā atspriegojošs mehānisms.

“Es nemaz nemāku dziedāt,” viņš iesmējās, “taču es mācījos mierīgi sēdēt krēslā un dziedāt. Visvairāk es dziedāju reliģiskas himnas un priecīgas dziesmas. Iedomājieties, kas es par dziedātāju, taču es to darīju. Mana sieva nodomāja, ka esmu izkūkojis prātu. Vienīgais, ko es vēl papildus darīju salīdzinājumā ar putnu bija īsa lūgšana. Tad man, tāpat kā mazajam lidonim, sagribējās ēst; es kāroju kārtīgas brokastis bekonu ar olām. Lēnā garā notiesāju maltīti, tad mierīgu prātu devos uz darbu. Tas neapšaubāmi palīdzēja man uzsākt dienu bez stresa un ļāva to aizvadīt bez uztraukuma un sasprindzinājuma.”

Kādas universitātes airēšanas komandas dalībnieks man pastāstīja par viņu saprātīgo treneri, kas sportistiem bieži atgādināja: “Ja gribat uzvarēt šo vai kādu citu sacīksti, airējiet bez steigas.” Treneris paskaidroja, ka ātra airēšana pārtrauc vēzienu saskaņotību, un, kad tas ir noticis, komanda tikai ar milzīgām grūtībām spēj atjaunot uzvaru nesošu ritmu. Pa to laiku citas laivas apsteidz drudžainos airētājus. Tas patiešām ir gudrs padoms: “Lai ātri tiktu uz priekšu, jāairē lēnām.”

Nesteidzīgie airētāji un mierīgie darba darītāji, saglabājot nosvērtību, gūst uzvaru. Straujā darba tempa upuri darītu labi, la piesātinātu savu prātu, dvēseli un pat nervus un musku|us ar Dieva harmonizējošo mieru.

Vai esat kādreiz iedomājušies, cik svarīgi ir sajust Dieva mieru muskuļos un locītavās? Iespējams, ka, iemantojuši Dieva mieru, jūsu locekļi vairs tā nesāpēs. Jūsu muskuļi strādātu tikpat nesteidzīgi kā Dievs, kas tos radījis un koordinē to kustības. Katru dienu uzrunājiet savus muskuļus, locītavas un nervus ar šādiem vārdiem: “Nesaniknojies par tiem, kas ir nekrietni (..).” (Psalmi 37:1) Atgulieties uz gultas vai dīvāna un atslābinieties, domājiet par visiem svarīgākajiem muskuļiem no galvas līdz kājām un katram no tiem sakiet: “Jūs pārņem Dieva miers.” Tad vingrinieties izjust mieru visā ķermenī. Pēc noteikta laika jūsu muskuļi un locītavas to ievēros.

Palēniniet tempu, jo tas, pēc kā jūs patiesi tiecaties, būs savā vietā arī tad, kad jūs tur, mierīgi, bez stresa darbodamies, nokļūsit! Ja Dieva vadībā. Viņa vienmērīgajā un nesteidzīgajā ritmā virzoties, jūs atklājat, ka tās lietas tur nav, tad tai tur nav paredzēts būt. Ja jūs to nedabūjat, tas nozīmē, ka tā jums nebija lemta. Tāpēc neatlaidīgi attīstiet Dieva nolikto normālo, dabisko ritmu! Vingrinieties saglabāt garīgo mieru! Apgūstiet mākslu atbrīvoties no nervu spriedzes! Lai to panāktu, ik pa brīdim apstājieties un aplieciniet: “Es tagad atbrīvojos no nervu spriedzes tā aizplūst no manis. Es esmu mierīgs.” Neuztraucieties un nečinkstiet! Vingrinieties būt mierīgs!

Lai izveidotu šādu produktīvu dzīvi, es iesaku izmantot pozitīvo domāšanu. Katru dienu mēs veicam dažādas darbības, lai pienācīgi sakoptu savu ķermeni. Mēs mazgājamies, tīrām zobus un vingrojam. Tādā pašā veidā mums vajadzētu atrast laiku, lai sistemātiski rūpētos par sava prāta veselību.

Viens no paņēmieniem ir apsēsties un “izlaist” prātam cauri mierpilnu domu virkni. Piemēram, atmiņas par majestātiskiem kalniem, dūmakainām ielejām, saulē dzirkstošu fore|u strautu vai mēness sudrabaino celiņu ūdenī.

Vismaz reizi divdesmit četrās stundās, vislabāk dienas karstākajā stundā, uz desmit minūtēm pārtrauciet jebkuru darbu un nekustieties.

Ir brīži, kad vitāli nepieciešams apturēt mūsu neprātīgo tempu. Atcerieties, ka apstāties var, tikai paliekot mierā.

Es ierados nolasīt lekciju kursu kādā pilsētā, kur mani sagaidīja pasākuma organizētāji. Mani nekavējoties aizrāva uz grāmatveikalu, kur bija noorganizēta autogrāfu sniegšana, tad uz vēl vienu grāmatnīcu, kur notika tas pats. Tad mēs traucāmies ieturēt brokastis. Pēc steidzīgas maltītes mani aizgādāja uz tikšanos, tad mudīgi aizveda atpakaļ uz viesnīcu, kur es pārģērbos, lai steigtos uz pieņemšanu, kur es tikos ar vairākiem simtiem cilvēku un izdzēru trīs glāzes augļu punša. Tad mani ar skubu nogādāja atpakaļ viesnīcā un pateica, ka man ir divdesmit minūtes laika, lai pārģērbtos pusdienām. Kamēr es ģērbos, atskanēja telefona zvans, un kāds klausulē sauca: “Pasteidzieties, pasteidzieties mums jāskrien lejā uz pusdienām!”

Drebošā balsī izgrūdu: “Es jau skrienu.”

Izmetos no istabas un biju tik uztraukts, ka nespēju trāpīt slēdzeni atslēgas caurumā. Ātri aptaustīju sevi, lai pārliecinātos, ka uzvilkti visi apģērba gabali, un auļoju uz liftu. Tad pēkšņi apstājos. Biju gluži bez elpas. Es sev jautāju: “Ko tas viss nozīmē? Kāda ir šīs nemitīgās steigas jēga? Tas taču ir stulbums.”

Tad es nolēmu aizstāvēt savu neatkarību un teicu sev: “Man vienalga, vai es tieku uz pusdienām vai ne. Man viss viens, vai uzstājos vai ne. Man nav obligāti jāpiedalās šajās pusdienās un jāsaka runa.” Es apgriezos un mierīgi un nesteidzīgi devos atpakaļ uz savu istabu un lēnā garā atslēdzu durvis. Piezvanīju vīram apakšējā stāvā un paziņoju: “Ja esat izsalkuši, sāciet bez manis. Ja vēlaties, pataupiet man arī vietiņu, es pēc brītiņa nonākšu, taču es nevēlos vairs joņot kā sadedzis.”

Es novilku žaketi un kurpes, apsēdos, uzliku kājas uz galda un kādu brīdi tā sēdēju. Tad atvēru Bībeli un skaļā balsī lēni sāku lasīt 121. psalmu: “(..) Es paceļu savas acis uz kalniem: no kurienes gan man nāks palīdzība? (..)” Aizvēru grāmatu un nolēmu ar sevi apspriesties. Teicu sev: “Sāc dzīvot lēnāk un mierīgāk!” Tad apliecināju: “Dievs ir ar mani, un Viņa miers pasargā mani.”

“Man nav nekādas vajadzības ēst,” es prātoju. “Es tāpat pārāk daudz ēdu. Pusdienas droši vien nemaz nav garšīgas. Ja es tagad neuzstāšos, šovakar astoņos teikšu lielisku runu.”

Tā nu es piecpadsmit minūtes atpūtos un skaitīju lūgšanas. Kad beidzot izgāju no istabas, mani bija pārņēmusi neaizmirstama miera izjūta un es atkal valdīju pār sevi. Es pacilāts apjautu, ka esmu kaut ko uzveicis un ieguvis kontroli pār savām emocijām. Ēdamistabā iegāju tad, kad citi bija tikuši galā ar pirmo ēdienu. Es nedabūju zupu, kas, pēc vispārēja atzinuma, nebija liels zaudējums.

Šis notikums bija apbrīnojama Dieva dziedinošās klātbūtnes pieredze. Es ieguvu šo vērtīgo balvu, vienkārši uz brīdi apstājoties, mierīgi palasot Bībeli, no sirds lūdzoties un domājot mierpilnas domas.

Šķiet, arī ārsti galvenos vilcienos saprot, cik ļoti neuztraukšanās un nečinkstēšana palīdz izvairīties no veselības problēmām.

Kāds ievērojams Ņujorkas pilsonis man pastāstīja, ka ārsts ieteicis viņam aiziet uz mūsu baznīcas klīniku. “Jums vajag izstrādāt mierīgas dzīves filozofiju. Jūsu spēka resursi ir izsīkuši,” teicis ārsts.

“Mans dakteris saka, ka es izdzenu sevi līdz pēdējam. Viņš saka, ka esmu pārāk saspringts, pārāk uzvilkts un pārāk daudz uztraucos un šķendējos,” stāstīja slavenība un pabeidza savu sakāmo: “Ārsts apgalvo, ka vienīgās zāles, kas, viņa vārdiem runājot, var palīdzēt, ir mierīgas dzīves filozofija.”

Mans viesis piecēlās un sāka staigāt pa istabu, tad noprasīja: “Kā gan lai es to izdaru? Pateikt ir daudz vieglāk nekā izdarīt.”

Uztrauktais kungs turpināja stāstīt, ka ārsts viņam devis dažus padomus, kā izstrādāt mierīgas dzīves filozofiju. Šie padomi bija patiešām gudri. “Viņš man ieteica,” vīrs skaidroja, “aiziet uz baznīcu un tikties ar jums, jo ārsts uzskata, ka iegūšu dvēseles mieru un mans asinsspiediens pazemināsies, ja es iemācīšos izmantot reliģisko ticību praktiskajā dzīvē. Arī fiziskā pašsajūta tad uzlabošoties.” “Saprotu, ka ārsta ieteikumam ir zināma jēga,” runātājs nenoliedza, “tomēr nesaprotu, kā gan es piecdesmit gadus vecs vīrietis ar tik holerisku temperamentu pēkšņi varu izmainīt dzīves laikā radušos paradumus un izstrādāt tā saukto mierīgas dzīves filozofiju?”

Šķita, ka tā tiešām ir problēma, jo vīrietis bija īsts nervu kamols. Viņš skraidīja šurpu turpu, uzsita ar plaukstu pa galdu un runāja paceltā balsī. Vīrietis atstāja ļoti uztraukta un apjukuša cilvēka iespaidu. Acīmredzot viņš demonstrēja sevi no sliktākās puses, toties atklājās viņa iekšējais stāvoklis. Tas deva mums iespēju viņu labāk izprast un palīdzēt viņam.

” Kad es klausījos šī vīra vārdos un vēroju viņa uzvedību, es vēlreiz sapratu, kāpēc Jēzus Kristus tik spēcīgi ietekmē cilvēkus. Viņš spēj atbildēt uz iepriekš dzirdētajiem jautājumiem un atrisināt tādas problēmas kā šī. To es pierādīju, strauji mainot sarunas tēmu. Bez jebkāda ievada sāku citēt Bībeli: “Nāciet šurp pie Manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, Es jūs gribu atvieglināt” (Mateja evaņģēlijs 11:28), “Mieru Es jums atstāju. Savu mieru Es jums dodu; ne kā pasaule dod, Es jums dodu. Jūsu sirdis lai neiztrūkstas un neizbīstas” (Jāņa evaņģēlijs 14:27) un vēl: “Kam stipra ticība, tam Tu dodi mieru, tiešām mieru, jo viņš paļaujas uz Tevi.” (Jesajas grāmata 26:3)

Es izrunāju vārdus lēnām, apdomīgi, uzsverot vārdu jēgu. Runādams pamanīju, ka mans viesis pamazām nomierinās. Pār mums nolaidās miers, un abi sēdējām klusēdami. Tā pa

gāja vairākas minūtes, kas šķita vesela mūžība, tomēr beidzot viņš dziļi ievilka elpu.

“Tas nu gan ir jocīgi,” viņš sacīja. “Jūtos daudz labāk. Vai las nav ērmoti. Man šķiet to paveica tie vārdi.”

“Vārdi vien ne. lai gan tie spēcīgi ietekmē prātu,” es paskaidroju. “Noticis kaut kas daudz būtiskāks. Viņš jums pirms minūtes pieskārās, Ārsts, kura pieskāriens ir dziedinošs. Viņš bija šajā istabā.”

Mans apmeklētājs par šo apgalvojumu neizrādīja pārsteigumu, bet gan dedzīgi piekrita viņa sejā atspoguļojās absolūta pārliecība. “Jā, gan! Viņš noteikti bija te. Es Viņu sajutu. Nu es zinu, ko jūs gribējāt pateikt. Tagad es saprotu mierīgas dzīves filozofiju man palīdzēs apgūt Jēzus Kristus.”

Šis vīrs uzzināja to, ko atklājuši tūkstošiem cilvēku, proti, patiesa ticība, kristietības principu un metožu izmantošana sniedz mieru un lēnprātību, tādējādi apveltot ķermeni, prātu un garu ar jaunu spēku. Tā lieliski novērš gaušanos un uztraukumu un palīdz cilvēkam iemantot mieru, tādējādi iegūstot jaunus spēka avotus.

Protams, bija nepieciešams iemācīt šim vīram jaunu domāšanas un darbošanās veidu. Ieteicām viņam izlasīt speciālistu sarakstītās grāmatas par garīgo kultūru. Piemēram, mēs viņam paskaidrojām, kā jāuzvedas baznīcā, pastāstījām, kā dievkalpojumu pārvērst par sava veida terapiju. Viņš saņēma pamācības, kā zinātniski izmantot lūgšanas un relaksēšanos. Liekot lietā šīs zināšanas, viņš kļuva vesels. Es uzskatu, ka ikviens, kurš vēlas sekot šai programmai un ikdienas dzīvē godīgi izmantot tās principus, spēj iegūt iekšējo mieru un spēku. Daudzas no šīm metodēm aprakstītas šajā grāmatā.

Lai spētu kontrolēt emocijas, ļoti svarīgi katru dienu vingrināties dziedinošu metožu izmantošanā. Kontroli pār emocijām nevar iegūt vienā mirklī, bez piepūles. To nevar izkopt, vienkārši lasot grāmatas, lai gan tās var palīdzēt. Vienīgā drošā metode ir darīt to regulāri, neatlaidīgi, pamatojoties uz zinātniskiem principiem un panākot radošu ticību.

Es iesaku sākt ar tādas fiziskas spējas izkopšanu kā atrašanās miera stāvoklī. Neskraidiet šurpu turpu! Nelauziet rokas! Nesitiet ar dūri uz galda un nebļaustieties! Neļaujiet sevi satraukt! Uztraukta cilvēka kustības kļūst uzkrītošas. Tāpēc sāciet no vienkāršākā, proti, nekustieties! Stāviet mierīgi, apsēdieties vai atgulieties! Noteikti pieklusiniet balsi!

Lai sevi kontrolētu, domām jābūt rāmām, jo ķermenis jutīgi reaģē uz tām. Tiesa, prāts kļūst mierīgs, ja tāds ir ķermenis. Citiem vārdiem sakot, fiziskā izturēšanās var izraisīt vēlamo emocionālo reakciju.

Es stāstīju par atgadījumu komitejas sanāksmē, kurā es piedalījos. Kāds kungs, kas dzirdēja manu stāstu par šo notikumu, teikto uztvēra ļoti nopietni. Viņš izmēģināja tajā izklāstītās metodes un paziņoja, ka tās ļoti sekmīgi palīdzējušas viņam atbrīvoties no uztraukšanās un gaušanās.

Piedalījos kādā sapulcē, kurā notika diskusija, kas uz beigām kļuva visai asa. Dalībnieki iekarsa, un daži no viņiem noteikti bija saspringti. Tika izteiktas asas piezīmes. Te pēkšņi kāds vīrs piecēlās, lēnā garā novilka žaketi, atpogāja apkaklīti un apgūlās uz dīvāna. Visi jutās pārsteigti, kāds apjautājās, vai vjņš slikti jūtas.

“Nē,” vīrietis atteica, “jūtos lieliski. Es pamazām kļūstu nikns, bet es zinu, ka guļot ir grūti dusmoties.”

Mēs visi sākām smieties, un saspīlējums bija kliedēts. Tad mūsu jautrais draugs paskaidroja, ka viņš uz sevis izmēģinājis “mazu triku”. Viņš ātri iekarstot, un, kad jūtot, ka viņu sāk pārņemt dusmas, plaukstas sažņaudzas dūrē un balss kļūst skaļa, apzināti iztaisnojot pirkstus, neļaujot tiem savilkties dūrē. Jo vairāk pieaug sasprindzinājums vai dusmas, jo vairāk viņš pieklusinot balsi, runājot pārspīlēti klusā tonī. “Cilvēks nespēj strīdēties čukstus,” viņš smīnēdams teica.

Šis paņēmiens, kā daudzi atklājuši eksperimentu rezultātā, ļoti efektīvi mazina emocionālo uztraukumu, kašķīgumu un spriedzi. Tāpēc pirmais solis uz mierīgumu ir savas uzvedības disciplinēšana. Jūs būsit pārsteigti, cik ātri tā var nomierināt uzkarsušos prātus. Kad jūsu emocijas ir noplakušas, uztraukums un kašķīgums pazūd. Jūs brīnīsities, cik daudz enerģijas un spēka tādā veidā var ietaupīt. Jūs vairs nejutīsities tik noguruši.

Vēl ir ieteicams apgūt prasmi būt flegmatiskam, apātiskam un pat vienaldzīgam. Var pamēģināt arī līdz zināmai robežai kļūt gausam. Šādi cilvēki ir mazāk pak|auti emocionāla sabrukuma riskam. Intelektuāliem cilvēkiem nāktu tikai par labu, ja viņi vismaz līdz zināmai pakāpei izstrādātu šādu uzvedības modeli.

Protams, neviens nevēlas, lai intelektuāli cilvēki pazaudētu viņiem raksturīgo aso reakcijas spēju. Taču vingrināšanās flegmatismā palīdz šādām personībām līdzsvarot savu emocionālo stāvokli.

Nākamais solis emociju kontrolē ir metode, kas sastāv no sešiem punktiem, kurus es pats personīgi uzskatu par ļoti noderīgiem uztraukuma un kašķīguma mazināšanai.

1. Mierīgi apsēdieties atzveltnī! Pilnībā iegrimstiet tajā! Iztēlojieties, kā katra jūsu ķermeņa daļa, sākot ar kāju pēdām un beidzot ar galvu, atslābinās! Nostipriniet šo sajūtu, sakot: “Mani kāju pirksti mani pirksti mani sejas muskuļi ir atbrīvoti.”

2.       Iztēlojieties, ka jūsu prāts līdzinās ezeram vētras laikā tā virsma sakulta viļņos. Tad viļņi noplok, ezers ir rāms un tā virsma bez neviena vilnīša.

3. Divas-trīs minūtes atsauciet atmiņā visbrīnišķīgākās ainas, ko kādreiz esat redzējis, piemēram, saulrieta apmirdzētus kalnus, ielejas rīta klusumā, mežu dienvidū vai mēness atspulgu ūdenī! Atceroties vēlreiz izbaudiet šos mirkļus!

4.Lēni un klusi, izceļot to melodiskumu, atkārtojiet vārdus, kas attiecināmi uz klusumu un mieru, piemēram: a) lēnprātība (runājiet mierīgi un ļoti lēni); b) miers; c) klusums! Atcerieties citus līdzīgus vārdus un atkārtojiet tos!

5.Domās izveidojiet sarakstu par tiem savas dzīves notikumiem, kad jums šķita, ka Dievs ir pārjums nomodā! Atcerieties gadījumus, kad jūs jutāties noraizējušies un satraukti, bet Viņš par jums parūpējās un visu nokārtoja. Tad skaļi noskaitiet šo rindiņu no senas himnas: “Tik ilgi Tavs spēks mani stiprinājis, tas noteikti mani vadīs arī tālāk.”

6.Atkārtojiet vārdus, kuriem piemīt apbrīnojama spēja atspriegot un nomierināt prātu: “Kam stipra ticība, tam Tu dodi mieru, tiešām mieru, jo viņš pa|aujas uz Tevi!” (Jesajas grāmata 26:3) Atkārtojiet tos katru dienu, kad vien iegadās brīva minūte! Ja iespējams, pasakiet šo pantu skalā balsī, tā līdz dienas beigām jūs to būsit atkārtojuši daudzas reizes. Uztveriet šos vārdus kā aktīvu, dzīvības procesiem svarīgu substanci, kas ieplūst prātā, sūtot katrai smadzeņu šūniņai dziedinošu balzamu! Tie ir labākās zāles, lai atbrīvotu apziņu no saspringtības.

Ja jūs liksit lietā šajā nodaļā ieteiktās metodes, jūs mazāk uztrauksities un tendence kašķēties pamazām mazināsies. Spēks, ko pirms tam atņēma šis nejaukais ieradums, vairos jūsu spējas tikt galā ar dzīves uzliktajiem pienākumiem tieši proporcionāli jūsu gūtajiem panākumiem.

7 Ceriet uz labāko un saņemiet to

“KĀPĒC MANS ZĒNS netiek galā ne ar vienu darbu?” neizpratnē vaicāja trīsdesmit gadus veca vīrieša tēvs.

Tiešām bija grūti izprast, kāpēc šis jaunais cilvēks ir neveiksminieks, jo viņam, šķiet, nekā netrūka. Tā kā puisis nāca no labas ģimenes, viņa iespējas iegūt izglītību un uzsākt biznesu bija lielākas salīdzinājumā ar daudziem citiem. Tomēr viņam piemita liktenīga prasme būt par neveiksminieku. Viss, pie kā viņš ķērās, izgāzās. Puisis pūlējās, cik spēka, taču panākumi kaut kā aizslīdēja viņam garām. Beidzot viņš atrada vienkāršu, bet ļoti iedarbīgu risinājumu. Kad jaunais cilvēks kādu laiciņu bija izmantojis šo jaunatrasto, noslēpumaino metodi, viņš atbrīvojās no nolemtības piesaistīt neveiksmi un atrada panākumu atslēgu. Jauneklis kļuva par nosvērtu personību, ieguva stabilitāti, un viņa spēki atraisījās.

Nesen brokastu laikā es nevarēju vien beigt apbrīnot šo jauno, enerģisko vīrieti spēku plaukumā. “Jūs mani pārsteidzat,” es viņam sacīju. “Pirms dažiem gadiem jūs bijāt totāls neveiksminieks, bet tagad esat izstrādājis oriģinālu metodi, kā veidot veiksmīgu biznesu. Jūs esat sava uzņēmuma līderis. Pastāstiet, kā jums izdevās tik ļoti izmainīties!”

“Patiesībā tas ir ļoti vienkārši,” viņš atbildēja. “Es tikai atklāju ticības brīnumu. Uzzināju ja cilvēks gaida to ļaunāko, tas parasti arī notiek, bet, ja cer uz to labāko, to arī saņem. Es pie šīs atziņas nonācu ar Bībeles panta palīdzību.”

“Un kas tas bija par pantu?”

““Kaut tu varētu ticēt! Tas visu spēj, kas tic.””(Marka evaņģēlijs 9:23) “Es uzaugu reliģiozā ģimenē,” viņš stāstīja, "un biju šo pantu dzirdējis neskaitāmas reizes, taču tas uz mani nebija atstājis nekādu iespaidu. Kādu dienu es dzirdēju, kā jūs, teikdams sprediķi, pievērsāt uzmanību šiem vārdiem. Pār mani kā zibens spēriens nāca apskaidrība, ka mana nelaime ir tā, ka prāts nav pieradis ticēt, pozitīvi domāt un paļauties uz Dievu vai sevi. Es paklausīju jūsu padomam nodot sevi Dieva rokās un sāku izmantot jūsu aprakstītās ticības metodes. Es mācījos par visu domāt pozitīvi. Piedevām es centos dzīvot pareizi." Viņš pasmaidīja un turpināja: “Mēs ar Dievu kļuvām partneri. Kad es sāku īstenot šo taktiku, viss gandrīz tūlīt mainījās uz labo pusi. Es izveidoju paradumu cerēt uz pašu labāko, nevis uz visļaunāko, un viss pagriezās uz labo pusi. Tas ir īsts brīnums, vai ne?” beidzot savu pamācošo stāstu, viņš pajautāja.

Brīnumu nebija. Patiesībā viņš bija iemācījies izmantot vienu no pašiem varenākajiem likumiem pasaulē, likumu, ko ir atzinusi gan reliģija, gan psiholoģija, proti, savā apziņā neticību apmainīt ar ticību. Iemācieties cerēt, nevis šaubīties! Ja jūs tā darāt, viss kļūst iespējams.

Tas, protams, nenozīmē, ka ar ticības palīdzību jūs iegūsit katru lietu, ko vēlaties, vai domājat, ka vēlaties. Varbūt ne viss jums nāk par labu. Kad jūs uzticaties Dievam, Viņš vada jūsu prātu tā, lai jūs nevēlētos to, kas jums var kaitēt vai ir pretrunā ar Dieva gribu. Taču ir pilnīgi skaidrs, ka, iemācoties ticēt, tas, kas agrāk bija šķietami nesasniedzams, kļūst iegūstams. Viss jums beidzot ir iespējams.

Ievērojamais psihologs Viljams Džeimss ir teicis: “Mūsu pārliecība pirms kāda apšaubāma projekta uzsākšanas ir vienīgais (iegaumējiet vienīgais), kas nodrošina riskantā pasākuma sekmīgu iznākumu.” Vissvarīgāk ir iemācīties ticēt. Tas ir pamatnosacījums, lai sekmīgi izdotos ikviens pasākums. Kad jūs cerat uz labu, jūs savā prātā atbrīvojat magnētisku spēku, kas saskaņā ar spēku pievilkšanas likumu cenšas pie-

saistīt visu labo. Turpretim, ja gaidāt pašu Jaunāko, jūs savā prātā atsvabināt negatīvisma spēku, kas nojums atgrūž labo. Pārsteidzoši, cik lielā mērā ilgstoša cerība dod impulsu spēkiem, kas liek labajam materializēties.

Šo faktu pirms dažiem gadiem interesanti aprakstījis Hjū I ulertons, kādreiz slavens sporta žunālists. Zēna gados man ļoti patika Hjū Fulertona raksti par sportu. Viens apraksts, ko neesmu aizmirsis, bija par Džošu O'Railiju, kādreizējo Teksasas Sanantonio beisbola kluba menedžeri. O'Railijam bija lielisku spēlētāju komanda. Septiņi dalībnieki bija izdarījuši vairāk nekā 300 atsitienu. Ikviens bija pārliecināts, ka viņa beisbolisti čempionātā gūs vieglu uzvaru. Taču komandā bija iestājies pagurums, tā zaudēja septiņpadsmit spēles no pirmajām divdesmit. Spēlētāji vienkārši nespēja trāpīt bumbiņai, viņi sāka cits citu apsūdzēt nelaimē.

Spēlējot pret Dalasas klubu, kas togad bija samērā viduvēja komanda, tikai viens spēlētājs izdarīja veiksmīgu atsitienu, un viņš, lai cik dīvaini tas būtu, bija laukuma spēlētājs. O'Railija komandu todien sasita lupatās. Sašļukušie beisbolisti pēc spēles sapulcējās kluba mītnē. O'Railijs zināja, ka viņa rīcībā ir zvaigžņu komanda, un saprata, ka viņu nelaime ir nepareizā domāšana. Viņi necerēja atvairīt sitienus. Komanda necerēja uz uzvaru. Viņi domāja par sakāvi, nevis par uzvaru. Spēlētāju prātus bija pārņēmušas šaubas, nevis cerība uz panākumiem. Negatīvais domāšanas process kļuva par traucēkli, tas sasaistīja viņu muskuļus, izjauca laika izjūtu, un komandai pietrūka spēka brīvā strāvojuma.

Tajā apkārtnē tolaik bija populārs sludinātājs Šleiters. Viņš uzskatīja sevi par ticības dziednieku un acīmredzot bija guvis dažus patiešām apbrīnojamus rezultātus. Uz viņa runām pulcējās ļaužu pūļi, un vairums nešaubīgi ticēja viņa spējām. Iespējams, ka tieši viņu ticība palīdzēja Šleiteram gūt panākumus.

O'Railijs palūdza, lai katrs spēlētājs iedod viņam divas savas labākās beisbola nūjas. Treneris lika spēlētājiem uzkavēties klubā, līdz viņš atgriezīsies. O'Railijs iekrāva nūjas ķerrā

un aizstūma to. Viņš bija prom kādu stundu. Atgriezies viņš, priecīgi satraukts, paziņoja beisbolistiem, ka sludinātājs Šleiters nūjas esot iesvētījis un ka tagad tās esot apveltītas ar neuzveicamu spēku. Spēlētāji bija gan izbrīnīti, gan sajūsmināti.

Nākamajā dienā viņi sakāva Dalasas kluba komandu, atvairot trīsdesmit septiņus bāzes metienus un izcīnot divdesmit skrējienus. Komanda burtiski izlauza ceļu uz čempiona titulu savā līgā. Hjū Fulertons stāstīja, ka pēc tam dienvidrietumos vēl gadiem ilgi beisbolisti bija gatavi maksāt milzīgas summas par “Šleitera nūju”.

Ja neņem vērā Šleitera personīgo spēju ietekmi, ir pilnīgi skaidrs, ka šo spēlētāju prātos notika pamatīgas pārmaiņas. Viņu domāšanas veids bija kļuvis citāds. Viņi sāka cerēt, nevis šaubīties. Beisbolisti vairs negaidīja pašu sliktāko, bet gan cerēja uz pašu labāko iznākumu. Viņu cerības saistījās ar atsitieniem, skrējieniem un uzvaru, kuru viņi izcīnīja. Spēlētājos bija atraisījušās spējas panākt to, ko viņi vēlējās. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka uzvaru noteica nevis nūjas, bet gan izmaiņas cilvēku domāšanas veidā. Tagad viņi apzinājās, ka spēj tikt galā ar sitieniem, un zināja, ka spēj uzvarēt skrējienā. Nu viņi bjja pārliecināti par uzvaru. Jaunais domāšanas veids bija tā izmainījis spēlētāju prātus, ka ticības radošais spēks varēja darboties netraucēti.

Iespējams, ka jums dzīves spēlē veicas ne sevišķi labi. Varbūt arī jūs nespējat izdarīt veiksmīgu atsitienu. Jūs sitat atkal un atkal, taču tēmējat pārāk zemu. Ļaujiet dot jums padomu! Es garantēju, ka tas palīdzēs. Man ir pamats to apgalvot, jo šo metodi ir izmēģinājuši tūkstošiem cilvēku un viņi ir sasnieguši lieliskus rezultātus. Viss risināsies citādi, ja jūs to pa īstam izmēģināsit.

Sāciet lasīt Jauno Derību un saskaitiet, cik reizes tajā pieminēta ticība. Izvēlieties kādu duci izteicienu par ticību, kas jums tīk vislabāk. Iemācieties tos no galvas! Ļaujiet, lai ticība iespiežas jūsu apziņā! Atkārtojiet šos vārdus atkal un atkal, īpaši vakarā pirms gulētiešanas! Saskaņā ar savienoto trauku principu šie vārdi no jūsu apziņas iekļūs zemapziņā un pēc kāda laika pārveidos visu jūsu domāšanas sistēmu. Šī procesa rezultātā jūs iemantosit ticību un cerību, kas savukārt pēc zināma laika pārvērtīs jūs par veiksminieku. Jūs iegūsit ļaunas spējas saņemt to, kas, pēc Dieva un jūsu domām, jums vitāli nepieciešams.

Cilvēka visvarenākais spēks ir garīgo spēju pilnveidošanas metode, kas aprakstīta Bībelē. Bībelē ļoti gudri akcentēta metode, ar kuras palīdzību cilvēks var sevi veidot. Ticība, pozitīva domāšana, pa|āvība uz Dievu, uzticēšanās līdzcilvēkiem, pārliecība par sevi, ticība dzīvei. Tāda ir šīs metodes būtība, kas māca: “Kaut tu varētu ticēt! Tas visu spēj, kas tic.” (Marka evaņģēlijs 9:23) “Ja jums ticība ir (..) nekas jums nebūs neiespējams.” (Mateja evaņģēlijs 17:20) “Lai jums notiek pēc jūsu ticības.” (Mateja evaņģēlijs 9:29) Šī mācība nostiprina jūsos atziņu, ka ticība spēj pārvietot kalnus.

Viens otrs skeptiķis, kas neko nezina par šo vareno pareizas domāšanas spēka likumu, var apšaubīt manus izteikumus par apbrīnojamajiem rezultātiem, kuri iegūti ar šīs metodes palīdzību.

Viss parasti nokārtojas, kad jūs cerat uz labu, nevis uz |aunu, jo cilvēks, kas pārstājis par sevi šaubīties, ir spējīgs ar visu sirdi nodoties sava mērķa sasniegšanai vai problēmas risināšanai, un nekas viņam nespēj stāties ce|ā. Kad jūs uztverat grūtības kā viengabalaina personība, tās, būdamas vienotības trūkuma izpausme, nolemtas sabrukumam.

Kad tiek koncentrēts un pareizi izmantots jūsu fiziskais, emocionālais un garīgais spēks, tam ir grūti pretoties.

Cerēt uz pašu labāko nozīmē, ka jūs ar visu sirdi (ar savu dziļāko būtību) nododaties tam, ko vēlaties sasniegt. Cilvēki parasti dzīvē cieš neveiksmi nevis tāpēc, ka viņiem pietrūkst spēju, bet gan tāpēc, ka viņiem nepietiek sirds degsmes. Viņi kaismīgi netic panākumiem un nav šai lietā ielikuši sirdi. Cilvēks, kurš nespēj atdot sevi visu, lai sasniegtu vēlamo rezultātu, negūs panākumus.

Lai šajā dzīvē iegūtu to, ko ļoti vēlamies, svarīgi ir pilnībā atbrīvot visus savus iekšējos resursus un iesaistīt tos savā darbā vai projektā. Citiem vārdiem sakot, lai ko jūs darītu, ieguldiet šajā darbā sevi visu! Nododieties tam ar katru savu šūniņu! Netaupiet sevi! Dzīve nevar atsacīt cilvēkam, kurš tai atdod sevi visu. Diemžēl vairums cilvēku to nedara. Patiesībā tādu. kas tā rīkojas, ir ļoti maz. Tas tad arī ir mūsu neveiksmju cēlonis. Labākajā gadījumā mēs sasniedzam tikai pusi no tā, pēc kā tiecamies.

Slavenais kanādiešu vieglatlētikas treneris Eiss Persivels saka. ka vairums cilvēku, arī sportisti, ir “taupītāji”, proti, viņi vienmēr saglabā rezerves. Tāpēc viņi nekad nesasniedz tik augstus rezultātus, cik patiesībā spēj.

Populārais beisbola komentētājs Reds Bābers man pastāstīja. ka viņam zināmi tikai daži sportisti, kas pilnībā nododas tam, ko dara.

Neesiet “taupītāji”! Lieciet lietā visus savus spēkus! Dariet to, un dzīve attiecībā pret jums neskoposies.

Kāds pazīstams vingrotājs mācīja saviem audzēkņiem, kā veikt vingrojumus uz trapeces augstākā stieņa. Kad treneris bija paņēmienu pamatīgi izskaidrojis, viņš lika zēniem parādīt, ko viņi spēj.

Viens no audzēkņiem, palūkojies uz nestabilo stieni, uz kura viņam bija jāizpilda vingrojums, pēkšņi nobijās. Viņš stāvēja kā sastindzis. Gara acīm puisis redzēja šausmīgu ainu kā viņš gāžas lejup. Viņa bailes bija tik milzīgas, ka viņš nespēja pakustināt nevienu muskuli. “Es to nevaru! Es to nespēju!” viņš ar pūlēm izdvesa.

Treneris apņēma zēnu ap pleciem un sacīja: “Puis, tu to vari izdarīt. Es tev pastāstīšu, kā." Tad viņš pateica kaut ko neizmērojami svarīgu. Tas bija viens no gudrākajiem izteikumiem, ko esmu dzirdējis. Treneris teica: “Pārmet pāri stienim savu sirdi, un tavs ķermenis tai sekos.”

Uzrakstiet šo teikumu! Uzrakstiet to uz kartītes un ielieciet kabatā! Nolieciet kartīti zem stikla uz sava rakstāmgalda! Piespraudiet to pie sienas! Pielipiniet pie spoguļa! Bet vislabāk ierakstiet to savā apzināja tiešām vēlaties kaut ko reāli izdarīt savā dzīvē. Šajā teikumā paslēpts varens spēks. “Pārmet pāri stienim savu sirdi, un tavs ķermenis tai sekos.”

Sirds ir radošās aktivitātes simbols. Iededziniet savā sirdī to, ko vēlaties sasniegt vai par ko vēlaties kļūt! Iegravējiet to tik dziļi savā zemapziņā, ka atbilde “nē” vairs nav iespējama. tad jūs pilnībā sekosit savai sirdij. Vārdi “Pārmet pāri stienim savu sirdi” nozīmē pārmest pāri grūtībām ticību sev, pāri ikvienai barjerai pārmest savu apņēmību, pāri ikvienam šķērslim savu iztēli. Citiem vārdiem sakot, “pārmetiet” pāri stienim savu garīgo būtību, un materiālais ķermenis tai sekos, gūstot uzvaru, kurai ceļu sagatavojis jūsu ticības iedvesmotais prāts. Ceriet uz pašu labāko, nevis visļaunāko, un jūs iegūsit to, pēc kā tiecas jūsu sirds. Jūs iegūstat to, kas mājo jūsu sirdī, vai nu tas būtu labs vai slikts, spēcīgs vai vārgs. R. Emersons ir teicis: “Uzmaniet savas vēlmes, jo tās var piepildīties.”

Šīs atziņas praktisko nozīmi pierāda tas, ko piedzīvoju pirms daudziem gadiem, intervējot kādu jaunu sievieti. Mēs norunājām satikties manā birojā divos pēcpusdienā. Tā kā mana diena bija visai noslogota, biju mazliet nokavējies un iesoļoju kabinetā piecas minūtes pāri diviem. Sieviete mani jau gaidīja. Pēc cieši sakniebtajām lūpām secināju, ka viņa ir neapmierināta.

“Ir jau piecas minūtes pāri diviem, bet mēs vienojāmies tikties tieši divos,” viņa sacīja. “Es vienmēr esmu cienījusi precizitāti.”

“Es arī uzskatu, ka cilvēkam jābūt punktuālam, ceru. ka piedosit man šo neparedzēto aizkavēšanos,” es ar smaidu atvainojos. /

Taču sieviete nebija labvēlīgā noskaņojumā, jo viņa ledainā balsī teica: “Gribu jums izstāstīt par kādu man ļoti svarīgu problēmu, kuru vēlos atrisināt. Ceru, ka saņemšu padomu.” Tad viņa izšāva kā no pistoles: “Varu to pateikt bez aplinkiem. Es vēlos apprecēties.”

“Tā ir visnotaļ normāla vēlēšanās,” es atbildēju. “Labprāt jums palīdzēšu.”

“Vēlos uzzināt, kāpēc nekādi nespēju iziet pie vīra,” viņa turpināja. “Katru reizi, kad sāku tuvāk iepazīties ar kādu vīrieti, viņš pēkšņi pagaist no manas dzīves, un vēl viena izdevība ir palaista vējā.” Tad viņa atklāti piemetināja: “Es nek|ūstu jaunāka. Jūs esat personīgo problēmu klīnikas vadītājs, kas pēta cilvēkus, jums jābūt zināmai pieredzei, tāpēc griežos ar savu problēmu pie jums. Pasakiet man, kāpēc es nevaru apprecēties!”

Cieši nopētīju savu apmeklētāju, lai noskaidrotu, vai viņa ir tāda tipa cilvēks, ar kuru var runāt atklāti, jo man viņai būs skaidri jāpasaka dažas lietas, ja viņa patiešām ir ieinteresēta atrisināt savu problēmu. Beidzot secināju, ka viņa ir pietiekami stipra sieviete, lai norītu zāles, kas nepieciešamas viņas personīgās dzīves grūtību likvidēšanai. Tā nu es sacīju: “Labi, vispirms izanalizēsim situāciju. Ir acīmredzams, ka jūs esat gudra un patīkama sieviete un, atļaujiet teikt, ļoti skaista dāma.”

Viss, ko pateicu, bija patiesība. Es slavēju visu, ko viņā no tiesas saskatīju. Tad es teicu: “Domāju, ka zinu, kas ir jūsu nepatikšanu cēlonis. Jūs man nolasījāt morāli par piecu rpinūšu nokavēšanos. Jūs patiesi bijāt skarba pret mani. Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka jūsu izturēšanās liecina par kādu ļoti nopietnu trūkumu? Domāju, ka jūsu nākamajam vīram klātos grūti, ja jūs viņu tik stingri uzmanītu visu laiku. Patiesībā jūs viņam tā uzkundzētos, ka pat tad, ja jūs apprecētos, jūsu laulības dzīve būtu neveiksmīga. Valdonīgums nomāc mīlestību.”

Tad es turpināju: “Jums ir paradums cieši sakniebt lūpas, kas norāda uz valdonīgu izturēšanos. Varu jums apgalvot, ka vidusmēra vīrietim nepatīk, ka pār viņu valda, vismaz viņš to nedrīkst izjust." Tad es piebildu: “Manuprāt, jūs būtu ļoti pievilcīga sieviete, ja atbrīvotos no dažiem pārāk asiem vaibstiem sejā. Neesiet tik dzelžaina, kļūstiet labsirdīgāka, un arī jūsu sejas izteiksmei vajadzētu paust maigumu.” Tad es aplūkoju viņas kleitu, tā, bez šaubām, bija visai dārga, taču viņai nepiestāvēja. Es sacīju: “Varbūt tas nav gluži mans lauciņš, ceru, ka neņemsit ļaunā, bet kleita jums ne pārāk labi “sēž”.” Apzinājos, ka izteicos mazliet neveikli, taču viņa nejutās aizskarta un skaļi iesmējās.

“Jūsu modes terminoloģija man patiešām ir sveša, taču es sapratu, ko jūs gribējāt teikt,” viņa sacīja.

Es turpināju izklāstīt savus novērojumus: “Nāktu tikai par labu, ja jūs matus nedaudz paceltu uz augšu. Patlaban tie ir mazliet bezveidīgi. Jūs varētu lietot kādu saldi smaržojošu partīmu tikai dažus pilienus. Bet pats svarīgākais ir izveidot jaunu attieksmi, tā izlīdzinās skarbos vaibstus un piešķirs jūsu sejai to vārdos nepasakāmo izteiksmi, ko dēvē par apgarotu prieku. Es esmu pārliecināts, ka kļūsit šarmantāka un pievilcīgāka.”

“Nekad nebiju iedomājusies, ka saņemšu šādus padomus no mācītāja,” viņa iesaucās.

“Droši vien ne,” es iesmējos, “bet mūsdienās mums jāiepazīst visdažādākās cilvēku problēmas.”

Tad es viņai pastāstīju par savu veco profesoru no Veslijas Universitātes Ohaio štatā Roliju Vokeru, kurš teica: “Dievam pieder skaistumkopšanas salons.” Viņš bija pamanījis, ka dažas no meitenēm, iestājoties koledžā, bija ļoti daiļas, taču, kad viņas pēc trīsdesmit gadiem atkal viesojās vecajā skolā, skaistums bija izbālējis. Jaunības maigi rožainais daiļums nav ilgstošs. Turpretim citas studentes, kuras koledžas gados bija neizskatīgas, pēc trīsdesmit gadiem bija kļuvušas par loti pievilcīgām sievietēm.

“Kāpēc tāda atšķirība?" profesors jautāja un pats atbildēja: “Sejās atspoguļojās iekšējā garīgā dzīve,” piebilstot: “Dievam pieder skaistumkopšanas salons.”

Jaunā dāma kādu brīdi pārdomāja manis teikto, tad sacīja: “Jūsu sacītajā ir daudz taisnības. Es pamēģināšu.”

Viņa patiešām to izdarīja, tā bija viņas spēcīgās personības priekšrocība.

Pagāja vairāki gadi, un es par jauno sievieti aizmirsu. Reiz pēc uzstāšanās kādā pilsētā pie manis pienāca ļoti glīta dāma, viņai līdzās stāvēja patīkams vīrietis un gadus desmit

vecs zēns. Kundze smaidīdama vaicāja: “Nu, vai tagad labi

“sēž”?”

“Kas labi “sēž”?” es neizpratnē vaicāju.

“Mana kleita. Vai tā labi “sēž”?” viņa atkārtoja.

“Jā, domāju, ka labi, bet kāpēc jūs man to jautājat?” es apjucis vaicāju.

“Vai jūs mani vairs nepazīstat?” kundze jautāja.

“Es savā dzīvē esmu saticis daudzus cilvēkus. Godīgi sakot, nedomāju, ka mēs jelkad būtu tikušies.”

Tad viņa man atgādināja pirms daudziem gadiem notikušo, iepriekš aprakstīto sarunu.

“Iepazīstieties ar manu dēlēnu un vīru. Tas, ko jūs man toreiz teicāt, bija tīra patiesība,” viņa nopietni sacīja. “Kad ierados pie jums pēc padoma, biju pati neapmierinātākā un nelaimīgākā būtne pasaulē. Es jūsu padomus izmantoju dzīvē, es patiešām to izdarīju, un tie savu paveica.”

Tad ierunājās viņas vīrs: “Pasaulē nav piemīlīgākas sievietes par manu Mēriju." Man jāatzīst, ka viņa vārdi atbilda patiesībai. Mērija no tiesas bija apmeklējusi “Dieva skaistumkopšanas salonu”.

Viņa bija ne tikai iekšēji atmaigusi, bet arī pareizi izmantojusi savu lielisko īpašību urdošo spēku lai iegūtu to, ko vēlējās. Šis spēks lika jaunajai sievietei vēlēties sevi tā pārveidot, lai sapņi piepildītos. Viņai bija ass prāts, tāpēc viņa saņēma sevi rokās un lika lietā garīgās metodes. Mērijai piemita arī dziļa un nemākslota ticība tam, ka, izmantojot pareizās radošās un pozitīvās metodes, var iegūt to, pēc kā tiecas viņas sirds.

Tāda ir šī formula noskaidrojiet, ko vēlaties, izvērtējiet, vai tā ir pareiza vēlēšanās, mainieties tā, lai iecerētais dabiski, pats no sevis piepildītos, un vienmēr ticiet. Ar ticības radošo spēku jūs stimulējat to apstākļu rašanos, kas ļauj jūsu iecerētajai vēlmei īstenoties.

Tie, kuri pēta dinamisko domāšanu, arvien vairāk atzīst Jēzus ideju un mācības praktisko vērtību, īpaši patiesību, kas izteikta šajā Bībeles citātā: “Lai jums notiek pēc jūsu ticības.” (Mateja evaņģēlijs 9:29) Jūs spēsit tikt tieši tik tālu, cik liela būs jūsu ticība sev, savam darbam un paļāvība uz Dievu. Ja jūs ticat savam darbam, sev, savas valsts iespējām, ja jūs paļaujaties uz Dievu, uzcītīgi strādājat un mācāties, kā arī ieliekat visā savu sirdi vai, citiem vārdiem sakot, “pārmetiet savu sirdi pāri stienim”, jūs varat sasniegt jebkuras virsotnes gan dzīvē, gan darbā, gan citur. Kad vien jums priekšā paceļas šķērslis, apstājieties, aizveriet acis, domājiet par to, kas atrodas virs stieņa, nepievērsiet uzmanību tam, kas ir zemāk, domās pārmetiet savu sirdi pāri stienim un iztēlojieties, kā jūsos ieplūst uz augšu ceļošs spēks. Ticiet, ka izjūtat šā augšup nesošā spēka grūdienu. Jūs būsit pārsteigts, cik varenu augšup ceļošu spēku jūs saņemsit. Ja jūs sava prāta dzīlēs iztēlosities pašu labāko, liksit lietā ticības spēku un enerģiju, jūs arī saņemsit vislabāko.

Dabiski, ka šajā procesā ir svarīgi noskaidrot, ko jūs dzīvē vēlaties sasniegt. Jūs varat īstenot savas ieceres, jūsu labākie sapņi var piepildīties, jūs varat nokļūt tur, kur vēlaties, ja vien zināt, kāds ir jūsu mērķis. Jūsu iecerētajam mērķim jābūt precīzi formulētam. Daudzi cilvēki neko nesasniedz, tāpēc ka viņi nezina, kurp iet. Viņiem nav skaidri formulētu, precīzu mērķu. Jūs nevarat cerēt uz pašu labāko, ja jūsu domas ir haotiskas.

Kāds divdesmit sešus gadus vecs jauneklis ieradās pie manis uz konsultāciju, jo nebija apmierināts ar savu darbu. Viņš kaismīgi vēlējās ieņemt augstāku stāvokli sabiedrībā un uzlabot savus dzīves apstākļus. Viņa motivācija šķita nesavtīga un pilnīgi pamatota.

"Ko jūs gribētu darīt?” es jautāju.

“Es īsti nezinu,” viņš novilka, “neesmu par to domājis. Zinu tikai to, ka vēlos nodarboties ar kaut ko citu, nevis ar to, ko pašlaik.”

“Ko jūs vislabāk protat darīt? Kādi dotumi jums piemīt?” es painteresējos.

“Nav ne jausmas,” viņš atžinās. “Neesmu arī par to domājis.”

"Ko jūs vēlētos darīt, ja jums būtu iespēja izvēlēties? Ar ko jūs patiešām gribētu nodarboties?” turpināju tincināt.

“Nudien nevaru pateikt,” viņš sadrūmis teica. "Es no tiesas nezinu, ko vēlētos pasākt. Neesmu par to nekad domājis. Laikam par to jāpadomā.”

“Redziet,” es sacīju, “jūs gribat doties prom no tās vietas, kur atrodaties, bet nezināt, kur vēlaties nokļūt. Jums nav skaidrs, ko spējat darīt, un arī tas, ko vēlaties darīt. Pirms gatavojaties kaut kur nokļūt, jums jāsakārto domas.”

Šāda problēma ir daudzu cilvēku klupšanas akmens. Viņi nekad nevirzās tālāk, jo viņiem ir tikai miglaina nojausma par to, kur viņi vēlas nokļūt vai ko vēlas darīt. Ja nav mērķa, nevar nonākt galapunktā.

Mēs rūpīgi izanalizējām un pārbaudījām jaunā cilvēka spējas un atklājām dažas labas īpašības, par kurām viņš nemaz nenojauta. Lai varētu virzīties tālāk, bija nepieciešams jauneklim piegādāt enerģiju, tāpēc mēs viņam iemācījām, kā praktiski izmantot ticības metodes. Nu viņš ir ceļā uz panākumiem.

Tagad jaunais cilvēks zina, kur viņš vēlas nokļūt un kā turp tikt. Viņš zina, kas ir vislabākais, un viņš cer to iegūt. Tā arī notiks nekas viņu nespēs apturēt.

Kādas ievērojamas avīzes redaktoram, kurš bija iedvesmas pilna personība, pajautāju: "Kā jūs kļuvāt par šī ietekmīgā laikraksta redaktoru?”

“Es to gribēju,” viņš vienkārši atbildēja.

“Un tas ir viss?” es jautāju. "Jūs gribējāt, un tā notika?” “Nu, ne gluži tā, bet katrā ziņā šā procesa nozīmīga sastāvdaļa bija vēlēšanās,” viņš paskaidroja. “Es uzskatu, ka stingri jāizlemj, kurā vietā jūs gribat atrasties un ko paveikt, ja jūs vēlaties kaut kur nokļūt. Jums jāpārliecinās, ka tas ir pareizais mērķis, tad jāieprojicē tā attēls apziņā un uz to jākoncentrējas. Cītīgi strādājiet, ticiet tam, ko darāt, un domas iegūs tādu spēku, ka nodrošinās panākumus. Pastāv liela iespēja kļūt par to, ko jūsu prāts iztēlojies, ar nosacījumu, ka šis attēls ir pietiekami spilgts, bet mērķis saprātīgs.”

To stāstot, redaktors izvilka no kabatas portfe|a pavisam nodilušu kartīti un sacīja: “Es katru dienu atkārtoju šos vārdus. Tie ir kļuvuši par manu vadmotīvu.”

Es norakstīju tos un tagad nododu jums: “Cilvēks, kas paļaujas uz sevi, ir pozitīvi domājošs, optimistisks, pievilcīgs un dara savu darbu, būdams pārliecināts par panākumiem. Viņš pievelk Visuma radošos spēkus.”

Tā ir patiesība, ka cilvēks ar pārliecinātu, pozitīvu un optimistisku domāšanu sevi uzlādē un atbrīvo spēkus sava mērķa realizēšanai. Tāpēc vienmēr ceriet uz pašu labāko! Nekad nedomājiet par sliktāko! Izmetiet to no galvas! Nepieļaujiet pat domu, ka varētu notikt kas slikts! Izvairieties apcerēt ļaunuma koncepciju! Kas prātā iesēts, tas var augt arvien lielāks. Tāpēc ielaidiet savā prātā tikai labo! Lolojiet to, koncentrējieties uz to, akcentējiet to, iztēlojieties to, lūdziet par to un ticiet tam! Lai tas kļūst par jūsu apsēstību! Ceriet uz vislabāko, un garīgais radošais spēks ar Dieva palīgu dos jums pašu labāko.

Varbūt, lasot šo grāmatu, jums iet tik slikti, ka, jūsuprāt, sliktāk vairs nevar būt, un jūs teiksit, ka nekāda domāšana vairs to neizmainīs. Tomēr tā tas nav. Pat tad, ja esat nonācis ļoti nepatīkamā situācijā, labais jūsos nav pazudis. Jums tikai tas jāatrod, jāatbrīvo un kopā ar to jāceļas augšup. Lai to izdarītu, nepieciešama drosme un stingrs raksturs, taču galvenā prasība ir ticība. Pilnveidojiet ticību, un jums būs gan nepieciešamā drosme, gan rakstura stingrība!

Kādai jaunai sievietei, dzīves apstākļu spiestai, vajadzēja strādāt tirdzniecībā, no kuras viņa neko nejēdza. Sieviete sāka staigāt pa mājām, piedāvājot putekļu sūcējus. Viņai izveidojās negatīva attieksme pret sevi un savu darbu. Viņa vienkārši neticēja, ka spēj to paveikt. Viņa jau iepriekš paredzēja sakāvi. Sieviete baidījās tuvoties mājai pat tajos gadījumos, kad viņa bija uzaicināta demonstrēt ierīci. Viņa neticēja, ka spēj kaut ko pārdot. Tāpēc nebija nekāds pārsteigums, ka vairums sarunu ar klientiem beidzās ar neveiksmi.

Kādu dienu viņa apmeklēja klienti, kura bija atsaucīgāka par citiem. Pārdevēja viņai atklāja savu bezspēcību un nevarēšanu. Kliente pacietīgi visu noklausījās, tad mierīgi teica: “Ja jūs sevi noskaņojat uz izgāšanos, tad tā arī notiek, taču. ja cerēsit uz izdošanos, esmu pārliecināta, ka gūsit panākumus.” Tad viņa piebilda: “Došu jums padomu, kas, manuprāt, varētu palīdzēt. Pateikšu vārdus, kas pārveidos jūsu domāšanu, radīs pārliecību un palīdzēs sasniegt mērķus. Atkārtojiet šos vārdus pirms katras vizītes, ticiet tiem, un jūs būsit pārsteigta par to, ko tie jūsu labā paveiks: “Ja Dievs par mums, kas būs pret mums?” (Pāvila vēstule romiešiem 8:31) Taču attieciniet to uz sevi, sakot: “Ja Dievs ir par mani, kas gan var būt pret mani'?" Ja Dievs ir par mani, tad es zinu, ka ar Dieva palīgu es spēju pārdot putekļu sūcējus. Dievs zina, ka jūs vēlaties drošību un atbalstu sev un saviem mazuļiem. Es zinu, ka, izmantojot šo metodi, jūs iegūsit spēku sasniegt to, ko vēlaties.”

Sieviete iemācījās izmantot šo ieteikumu. Viņa katrai mājai tuvojās cerībā noslēgt darījumu, iztēlojoties un apliecinot pozitīvu, nevis negatīvu iznākumu. Izmantojot šos principus, tirdzniecības aģente ieguva jaunu drosmi, paļāvību un ticību sayām spējām. Tagad viņa saka: “Dievs man palīdz pārdot putekļu sūcējus.” Kas var pret to kaut ko iebilst?

Tas ir precīzi definēts un autentisks princips uz ko ļoti ceram, to arī parasti saņemam. Iespējams, tas ir tāpēc, ka ceram uz to, ko patiesi vēlamies. Ja jūs kaut ko nevēlēsities pietiekami stipri un netiks radīta pozitīvu nosacījumu atmosfēra, tas jums nedosies rokās. “Ja jūs no visas sirds” tas ir svarīgākais noslēpums. “Ja jūs no visas sirds” jeb, citiem vārdiem sakot, ja jūs radoši, ar visu miesu un dvēseli netieksities pretim iekārotajam, jūsu pūles būs veltīgas.

Atļaujiet jums piedāvāt izteikumu, kura četri vārdi veido nozīmīgu likumsakarību, ticības spēks dara brīnumus. Šajos četros vārdos slēpjas milzīgs dinamisks un radošs spēks. Paturiet tos prātā! Ļaujiet šiem vārdiem iespiesties zemapziņā, tad tie palīdzēs pārvarēt jebkuras grūtības. Atcerieties tos un atkārtojiet atkal un atkal! Izrunājiet vārdus “ticības spēks dara brīnumus ” tik ilgi, līdz jūsu prāts tos pilnībā pieņēmis un jūs paši tiem noticat.

Man nav ne mazāko šaubu par šīs atziņas efektivitāti. Esmu tik bieži pieredzējis tās iedarbīgumu, ka mana sajūsma par ticības spēku ir bezgalīga.

Jūs varat pārvarēt jebkuru šķērsli. Ar ticības spēku jūs spējat sasniegt milzu lietas. Kā cilvēks attīsta ticības spēku? Atbilde ir piesātiniet prātu ar Bībeles dižajiem vārdiem. Ja jūs katru dienu vienu stundu pavadīsit, lasot Bībeli un iegaumējot tās gudros vārdus, ja ļausit tiem pārveidot jūsu personību. tad pārmaiņas jūsos un pieredzētais būs brīnumains.

To izdarīs viens vienīgs citāts no Bībeles. Pietiks ar Marka evaņģēlija vienpadsmito nodaļu. Jūs atklāsit noslēpumu vienā no Bībeles spēcīgākajiem tekstiem: “(..) Ticiet uz Dievu (tā ir pareiza doma, vai ne?). Jo patiesi Es jums saku: ja kas šim kalnam sacīs (tas ir konkrēts norādījums): celies (tas nozīmē paej sāņus) un meties jūrā! (tas nozīmē prom no acīm viss, ko jūs iemetat jūrā, ir zudis uz visiem laikiem. “Titāniks" guļ jūras dibenā. Jūras dibens ir noklāts ar vrakiem. Iemet savu šķērsli, kuru sauc par “kalnu”, jūrā!) un nešaubīsies savā sirdī (Kāpēc šajā teikumā lietots vārds “sirds”? Tas nozīmē, ka jūs nedrīkstat šaubīties zemapziņā, pašā dziļākajā būtībā. Šaubīties apziņas līmenī nav tik briesmīgi. Dabiski, ka prāts uzdod saprātīgus jautājumus. Taču jāizvairās no dziļām, fundamentālām šaubām.), bet ticēs, ka notiks, ko viņš saka, tad viņam tas notiks. ” (Marka evaņģēlijs 11:22-23)

Šo teoriju neesmu izdomājis es. To māca vispatiesākā cilvēkam zināmā grāmata. Paaudžu paaudzes, lai kādas zināšanas un zinātnes sasniegumi būtu pieejami, arvien biežāk nekā jebkuru citu grāmatu lasa Bībeli. Cilvēce tai uzticas vairāk nekā kādam citam jelkad rakstītam dokumentam. Un Bībele ir tā, kas mums māca, ka ticības spēks dara brīnumus.

Daži cilvēki nespēj gūt panākumus tāpēc, ka neizmanto ticības spēku konkrētam mērķim. Mums tiek teikts: “Liec šim kalnam.” Tas nozīmē, ka nav jāpievēršas visam grūtību kalnam, bet gan vienai atsevišķai problēmai, kas tajā brīdī sagādā raizes. Pārvariet grūtības pa vienai!

Kā jums rīkoties, ja kaut ko vēlaties? Vispirms pajautājiet sev: “Vai man tas patiešām ir vajadzīgs? Ar lūgšanu palīdzību godīgi izvērtējiet, vai tas, ko vēlaties, jums patiešām ir vajadzīgs. Ja uz šo jautājumu spējat atbildēt apstiprinoši, tad neatlaidīgi lūdziet, lai Dievs jums dod to, ko vēlaties. Ja saskaņā ar Dieva prātu jums tas nav vajadzīgs, neuztraucieties Viņš jums to nedos. Bet, ja tas ir kaut kas labs, lūdziet Viņu, nešaubieties un pievērsieties konkrētam gadījumam!

Par šīs likumības nozīmīgumu es pārliecinājos, klausoties kāda sava drauga, dienvidrietumu uzņēmēja stāstu. Viņš ir spēcīgs, nosvērts, komunikabls un pievilcīgs kungs, piedevām patiesi izcils kristietis. Viņš vada apmeklētāju ziņā lielākos Bībeles mācības kursus štatā. Mans draugs ir savas pilsētiņas simbols. Viņa vadītajā fabrikā strādā četrdesmit tūkstoši strādnieku.

Šā vīra biroja galds ir noklāts ar reliģisko literatūru. Tur atrodami arī mani sprediķi un pamfleti. Fabrikā, kas ir viena no lielākajām ASV, ražo ledusskapjus.

, Mans draugs ir viens no tiem nosvērtajiem, raupjajiem indivīdiem, kas spēj ticēt. Viņš tic, ka Dievs ir līdzās turpat viņa birojā.

Mans draugs saka: “Sludini lielu ticību, nevis remdenu, atšķaidītu ticībiņu! Neuztraucies, ka ticība nav pietiekami zinātniska! Es esmu zinātnieks. Katru dienu savā darbā izmantoju zinātnes atziņas, bet katru dienu lasu arī Bībeli. Bībele palīdz. Viss, kas rakstīts Bībelē, piepildās, ja tam tic.”

Kad draugs tika iecelts par fabrikas direktoru, pilsētiņā visi sačukstējās: “Tagad, kad X kungs iecelts par direktoru, mums uz darbu būs jāņem līdzi Bībele.” Pēc dažām dienām viņš uzaicināja savā kabinetā vīrus, kuri bija izteikuši šādas piezīmes. Runādams viņiem saprotamā valodā, direktors sacīja: “Dzirdēju, ka jūs, veči, klīstat pa pilsētu un stāstāt, ka tagad, kad esmu kļuvis par direktoru, jums uz darbu jāiet ar Bībeli.”

“Ak, mēs jau tā nedomājām,” viņi samulsuši taisnojās.

Mans draugs teica: “Ziniet, tā ir viena sasodīti laba ideja, taču es negribu, lai jūs nākat uz darbu ar Bībeli padusē. Paņemiet to līdzi savā prātā un sirdī! Ja ieradīsities ar labu gribu un ticību sirdī un prātā, mēs noteikti sastrādāsimies.”

Draugs, beidzot savu stāstu, teica man: “Ticībai jāpievēršas konkrētam mērķim, jābūt tādai, kas gāž vienu noteiktu kalnu.”

Pēkšņi viņš man pajautāja: “Vai tev kādreiz ir sāpējis kājas pirksts?”

Biju visai pārsteigts, taču, pirms paspēju draugam atbildēt, viņš turpināja: “Man reiz sāpēja kājas pirksts, aizgāju pie pilsētas dakteriem, kuri, bez šaubām, ir lieliski speciālisti. Viņi man teica, ka manam pirkstam nav nekādas vainas. Taču dakteri kļūdījās, jo tas turpināja sāpēt. Tā nu es aizgāju uz veikalu, nopirku anatomijas grāmatu un izlasīju visu par kāju pirkstiem. Tiem ir pavisam vienkārša konstrukcija dažu muskuļu, cīpslu un kaulu savienojums. Šķita, ka ikviens, kam ir kāda nojēga par pirkstiem, varētu tos savest kārtībā, taču es tādu cilvēku nevarēju atrast, un pirksts turpināja sāpēt. Kādu dienu es apsēdos un apskatīju savu pirkstu. Tad es sacīju: “Kungs, es sūtu šo pirkstu taisnā ceļā atpakaļ. Tu to esi radījis. Es taisu ledusskapjus un zinu par viņiem visu. Kad pārdodam savu preci, mēs pircējiem piedāvājam garantijas pakalpojumus. Ja iegādātais ledusskapis nedarbojas, kā nākas, un ja mūsu garantijas meistari to nevar salabot, klients nogādā ledusskapi uz fabriku, un mēs to savedam kārtībā, jo mēs zinām, kā to izdarīt.” Tad es teicu: “Kungs, Tu radīji šo pirkstu. Tavi garantijas pakalpojumu sniedzēji ārsti nezina, kā tam atkal likt darboties, kā nākas. Dievs, ja Tev nekas nav pretim, es vēlētos, lai Tu to pēc iespējas ātrāk salabotu, jo tas man sagādā sāpes.””

“Kā tavs pirksts jūtas tagad?” es painteresējos.

“Lieliski!” viņš atteica.

Iespējams, ka tas bija visai nenopietns stāsts. To klausoties, es smējos, bet biju arī tuvu asarām, redzot sava drauga apgaroto seju, kad viņš man stāstīja par šo īpašo lūgšanu.

Izsakiet konkrētu lūgumu! Nešauboties lūdziet Dievam kaut ko labu, kā to dara mazs bērns. Šaubas aizsprosto spēka plūsmu, ticība atbrīvo. Ticības spēks ir tik varens, ka nav nekā tāda, ko Visuspēcīgais Dievs nevarētu mūsu labā, ar mums un caur mums paveikt, ja vien ļaujam Viņa spēkam plūst cauri mūsu apziņai.

Izbaudiet šos vārdus! Atkārtojiet tos vēlreiz un vēlreiz, līdz tie dziļi iespiežas jūsu prātā un sirdī, līdz tie pārņem visu jūsu būtību! ja kas šim kalnam sacīs: celies un meties jūrā! un nešaubīsies savā sirdī, bet ticēs, ka notiks, ko viņš saka, tad viņam tas notiks." (Marka evaņģēlijs 11:23)

Pirms dažiem mēnešiem es šos principus ieteicu savam senam draugam, cilvēkam, kas nemitīgi gaidīja pašu ļaunāko. Vienmēr līdz šim es no viņa biju dzirdējis tikai gaušanos, ka viņam nekas nesanāks. Manam draugam bija šāda negatīva attieksme pret ikvienu projektu vai problēmu. Viņš pauda absolūtu neticību šajā nodaļā aprakstītajām atziņām un piedāvājās veikt eksperimentu, lai pierādītu, ka mani secinājumi ir kļūdaini. Būdams krietns vīrs, viņš godprātīgi izmantoja manus ieteikumus dažās situācijās un pat skaitīja punktus. Draugs to darīja sešus mēnešus. Pēc tam viņš bez pamudinājuma iesniedza pārskatu, kas liecināja, ka 85% gadījumu viss atrisinājās pozitīvi.

“Tagad es esmu pārliecināts par to, kam nekad neticēju,” viņš atzinās, “jo tas ir skaidri pierādīts. Ja cilvēks cer uz pašu labāko, viņš saņem sava veida spēku, kas rada apstākļus, kuriem pastāvot var notikt vēlamais. No šā brīža es mainu savu attieksmi un turpmāk cerēšu tikai uz pašu labāko, nevis gatavošos ļaunākajam. Eksperiments pierādīja, ka tā nav teorija, bet gan zinātniska metode, kā tikt galā ar dzīves problēmām.”

Man atliek tikai piebilst, ka drauga sasniegtos augstos rādītājus var vēl vairāk palielināt, ja vingrinās. Mācīties cerēt ir tikpat svarīgi kā vingrināties mūzikas instrumenta spēlē vai trenēties golfa klubā. Nevienu prasmi nevar apgūt citādi, kā intensīvi, neatlaidīgi un saprātīgi trenējoties. Jāņem vērā, ka mans draugs šo eksperimentu sāka ar šaubām sirdī, un tas atstāja negatīvu iespaidu uz pirmajiem rezultātiem.

Katru dienu, kad jūs savā dzīvē sastopaties ar problēmām, sakiet šos vārdus: “Es ticu. ka Dievs man dos spēku sasniegt to, ko es patiešām vēlos.”

Nekad nepieminiet |aunāko! Nekad par to nedomājiet! Izslēdziet to no savas zemapziņas! Vismaz desmit reizes dienā atkārtojiet: “Es ceru uz pašu labāko, un ar Dieva palīgu es to sasniegšu.”

Ja tā rīkosities, jūsu domas pievērsīsies labajam un tiks radīti nosacījumi tā īstenošanai. Šī metode palīdzēs sakoncentrēt visus jūsu spēkus, lai iegūtu pašu labāko. Tā sniegs vislabāko tieši jums.

8 Es nepieļauju sakāvi

JA JŪS domājat par sakāvi, es jums no sirds iesaku tikt vaļā no šādām domām, jo, domājot par neveiksmi, jums tiek dota iespēja to piedzīvot. Lai jūsu devīze ir es nepieļauju sakāvi!

Gribu jums pastāstīt par cilvēkiem, kas šo teoriju īstenojuši ar labiem panākumiem, kā arī iepazīstināt ar metodēm un formulējumiem, kurus viņi tik sekmīgi izmantojuši. Ja jūs, rūpīgi iedziļinoties, izlasīsit šeit aprakstītos gadījumus un ticēsit tāpat kā tie cilvēki, domāsit optimistiski un liksit ljetā šīs metodes, tad arī jūs spēsit pārvarēt neveiksmes, kas šobrīd šķiet neizbēgamas.

Es ceru, ka jūs neesat tādi kā “bremze”, par kuru man pastāstīja. Viņu dēvēja par bremzi, tāpēc ka uz jebkuru priekšlikumu viņš nekavējoties atbildēja ar visiem iespējamiem iebildumiem. Taču reiz, sastapies ar cienīgu pretinieku, vīrs guva mācību, kas palīdzēja viņam atbrīvoties no negatīvās attieksmes. Lūk, kā tas notika.

Firmā, kurā šis cilvēks strādāja, direktori bija izstrādājuši projektu, kas bija saistīts ar ievērojamiem izdevumiem, dažiem riska faktoriem, taču bija paredzami arī ieguvumi. Kad šis projekts tika apspriests, bremze vienmēr iesāka ar vienu un to pašu frāzi, turklāt ar pārgudru sejas izteiksmi (šāda tipa cilvēki vienmēr cenšas izskatīties ļoti zinoši, iespējams, lai slēptu savu iekšējo nedrošību): “Vienu acumirkli, lūdzu. Tagad apsvērsim ar šo jautājumu saistītos šķēršļus.”

Kāds cits vīrs, kurš parasti runāja maz, bet kuru kolēģi cienīja spēju, sasniegumu un rakstura stingrības dēļ, beidzot neizturēja un pajautāja: “Kāpēc jūs visu laiku akcentējat faktorus, kas kavē šī projekta īstenošanu, bet nekad nepieminat tā iespējamos ieguvumus?”

“Tāpēc ka,” atteica bremze, “saprātīgs cilvēks vienmēr ir reālists. Tas ir fakts, ka šā projekta īstenošana saistīta ar zināmiem šķēršļiem. Kāda ir jūsu attieksme pret tiem?”

Otrs vīrs nekavējoties atbildēja: “Kāda būtu mana attieksme? Nu, es tos šķēršļus vienkārši novāktu un tad par tiem aizmirstu.”

Bremze nepadevās: “Vieglāk pateikt nekā izdarīt. Jūs teicāt, ka novāksit un aizmirsīsit šķēršļus. Vai drīkstu vaicāt, ar kādām metodēm, par kurām mums pārējiem nekas nav zināms, jūs to paveiksit?”

Viņa pretinieks smaidot atbildēja: “Draugs, es visu savu mūžu ar to vien esmu nodarbojies, kā novācis šķēršļus, un pagaidām vēl neesmu sastapis tādu, kuru nevarētu likvidēt. Vienīgi jābūt pietiekami lielai ticībai, drosmei un vēlmei strādāt. Tā kā tu gribi zināt, kā to iespējams paveikt, es tev kaut ko parādīšu.”

Runātājs iebāza roku kabatā un izvilka kabatas portfeli. Tā caurspīdīgajā kabatiņā bija iebāzts aprakstīts kartona gabaliņš. Vīrs pastūma kabatas portfeli pāri galdam un sacīja: “Lūdzu, izlasiet! Tā ir mana metode, un nemēģiniet man iestāstīt, ka tā nekam neder. Mana pieredze liecina par ko citu.”

Bremze paņēma kabatas portfeli un ar dīvainu sejas izteiksmi izlasīja uzrakstīto.

“Nolasiet skaļi!” portfeļa īpašnieks mudināja.

Bremze nedrošā balsī lēni lasīja: “Es visu spēju Tā spēkā, kas mani dara stipru.” (Pāvila vēstule filipiešiem 4:13) īpašnieks paņēma savu kabatas portfeli un sacīja: “Esmu nodzīvojis ilgu mūžu un savā laikā pieredzējis daudz grūtību, taču šajos vārdos slēpjas spēks reāls spēks ar kura palīdzību var likvidēt jebkuru šķērsli.”

Viņš runāja ar pārliecību, un visi saprata, ka viņš tiešām tā domā. Ap galdu sēdošos pārliecināja kolēģa pozitīvā attieksme, kā arī visiem zināmie fakti par viņa spēju atrisināt daudzus sarežģījumus, turklāt viņš neizlikās "svētāks par pāvestu”. Katrā ziņā noliedzošu runu vairs nebija. Projekts tika ieviests un. par spīti grūtībām un riskam, beigās izrādījās veiksmīgs.

Šī vīra metode pamatojās uz pamatprincipu attieksmē pret grūtībām nekad no tām nebaidīties. Pieradiniet sevi ticēt, ka Dievs ir ar jums un ka kopā ar Viņu jums pietiks spēka uzveikt ikvienu šķērsli.

Tātad, sastopoties ar kādu kavēkli, tam vienkārši jāstājas pretim, nav jāžēlojas un jāčinkst, bet jādodas tiešā uzbrukumā. Nerāpojiet pa dzīvi uz ceļiem, gandrīz uzvarēti! Stājieties pretim grūtībām un rīkojieties! Jūs redzēsit, ka tās nav ne uz pusi tik spēcīgas, kā jums šķiet.

Kāds angļu draugs man atsūtīja Vinstona Čērčila grāmatu “Maxims and Reflections". V. Čērčils tajā stāsta par angļu ģenerāli Tjūdoru, kurš komandēja britu Piekto armiju, kas 1918. gada martā stājās pretim spēcīgam Vācijas armijas uzbrukumam. Visi apstākļi bija pret viņu, taču ģenerālis Tjūdors zināja, kā pārvarēt acīmredzami nesatricināmu un neuzvaramu pretinieku. Viņš vienkārši stāvēja un ļāva šķērslim atsisties pret sevi, tad savukārt pats to satrieca.

Lūk, ko V. Čērčils rakstīja par ģenerāli Tjūdoru.Tas ir lielisks un spēcīgs teikums: “Ģenerālis Tjūdors man atgādina sasalušā zemē iesistu, neizkustināmu dzelzs tapu.”

Ģenerālis Tjūdors zināja, kā pārvarēt šķēršļus. Jāstājas tiem pretim, nevis jāpadodas, rezultātā tie sabruks. Jūs tos satrieksit. Vienam no abiem ir jālūst, un tas būs šķērslis, nevis jūs.

Jūs to varat paveikt, ja jūs ticat Dievam un sev. Galvenā īpašība, kas jums nepieciešama, ir ticība. Ar to pietiek. Patiesībā, tas ir pat vairāk nekā pietiekami.

Izmantojot minētā uzņēmēja ieteikto formulējumu, arī jūs attīstīsit ticību Dievam un sev. Jūs iepazīsit sevi un savas

spējas un iegūsit spēku paveikt nepieciešamo. Atbilstoši tam, kā jūsu attieksme no pesimisma mainīsies uz optimismu, jūs iegūsit arī vajadzīgās prasmes. Tad jebkuros apstākļos ar pārliecību varēsit sev teikt: “Es nepieļauju sakāvi.”

Piemērs tam ir notikums ar Gonzālesu, kurš pirms dažiem gadiem smagā cīņā ieguva uzvaru valsts tenisa čempionātā. Viņš bija gluži nepazīstams tenisists, turklāt lietainā laika dēļ viņam nebija iespējas pirms turnīra patrenēties. Sporta komentētājs, kas galvaspilsētas laikrakstā analizēja Gonzālesa spējas, rakstīja, ka viņa tehnika klibo un kortos ir spēlējuši izcilāki čempioni, taču viņš atzinīgi novērtēja Gonzālesa apbrīnojamās serves un prasmīgos atsitienus. Tomēr galvenais iemesls, kāpēc sportists uzvarēja čempionātā, bija viņa izturība un tas, ka “viņu nekādi nespēja ietekmēt spēles draudīgie pavērsieni”.

Šis ir viens no saprātīgākajiem teikumiem, kādu man nācies dzirdēt sporta komentāros, “viņu nekādi nespēja ietekmēt spēles draudīgie pavērsieni”.

Vai tad tas nenozīmēja, ka spēles gaita bija Gonzālesam nelabvēlīga, taču viņš nepadevās mazdūšībai vai negatīvām domām, kas varētu viņam atņemt uzvarai nepieciešamos spēkus. Šo vīru par čempionu padarīja tieši šīs prāta un gara īpašības. Viņš spēja nostāties pretim grūtībām un tās uzveikt.

Ticība piešķir paliekamu spēku. Tajā ietverta enerģija, kas palīdz turpināt ceļu, kad ir grūti. Ikviens spēj virzīties uz priekšu, ja iešana ir viegla, bet ir nepieciešams kaut kas, kas vairo cīņas sparu, kad visi apstākļi šķietami vēršas pret jums. Frāzē “viņu nekādi nespēja ietekmēt spēles draudīgie pavērsieni” slēpjas diža patiesība.

Iespējams, jūs man iebildīsit: “Mana situācija ir pavisam citāda. Esmu tik dziļā bezdibenī, ka tālāk nav kurp krist.” Tādā gadījumā jums ir laimējies. Ja jau esat tādā bezdibenī, ka tālāk nav kurp krist, jūs vismaz nevarat krist vēl zemāk. No šī stāvokļa ir tikai viena izeja, un tā ved augšup. Tāpēc jūsu situācija ir visai cerīga. Tikai neuzskatiet, ka jūsu grūtības ir tādas, kādas neviens cits pirms jums nav piedzīvojis. Tādu gadījumu nemēdz būt.

Īstenībā cilvēku dzīvē visas situācijas ir iepriekš notikušas. Vienu jūs nekad nedrīkstat aizmirst ir cilvēki, kas pārvarējuši visu iespējamo veidu grūtības, pat tās, kuras patlaban piedzīvojat jūs un kuras jums šķiet absolūti neuzveicamas. Arī citi tā ir domājuši, bet viņi tomēr atrada izeju, ceļu augšup, pāreju vai tuneli.

Viens no iedvesmojošākajiem piemēriem ir stāsts par Eimosu Perišu, kurš divas reizes gadā Ņujorkā viesnīcas Waldorf-Astoria lielajā banketu zālē uz diviem lieliem semināriem pulcina simtiem universālveikalu vadītāju un modes ekspertu. Šajos semināros Periša kungs tirgotājus un asistentus konsultē par jaunākajām tendencēm viņu nozarē, pārdošanas metodēm un citām ar uzņēmējdarbību saistītām lietām. Pēc vairāku šādu semināru apmeklēšanas es ieguvu pārliecību, ka Periša kunga vērtīgākais ieguldījums ir tas, ka viņš saviem klausītājiem iedveš drosmi, pamudina viņus uz pozitīvu domāšanu, rada dziļu ticību saviem spēkiem un pārliecību, ka viņi spēj pārvarēt jebkuras grūtības.

Periša kungs ir paša sludinātās filozofijas dzīvs apliecinājums. Viņš bijis slimīgs, jūtīgs zēns, piedevām stostījies un cietis mazvērtības kompleksa dēļ. Visi domāja, ka Eimoss Perišs savas trauslās veselības dēļ ilgi nenodzīvos, bet tad kādu dienu viņš pārdzīvojis garīgu satricinājumu. Ticība apskaidroja viņa prātu, un kopš tā brīža viņš zināja, ka ar Dieva palīgu, liekot lietā paša spēkus, iespējams gūt panākumus.

Periša kungs izstrādāja unikālu klientu apkalpošanas teoriju, kuru darījumu cilvēki vērtē tik augstu, ka ir gatavi divreiz gadā par lielu maksu divas dienas apmeklēt lekcijas, lai no Eimosa Periša smeltos iedvesmu un biznesa gudrības. Man tas ir aizkustinošs pārdzīvojums, kad es kopā ar milzīgo klausītāju auditoriju sēžu viesnīcas banketu zālē un klausos, kā “Ei Pf’, tā viņu sirsnīgi dēvē, šiem ietekmīgajiem darījumu cilvēkiem stāsta par pozitīvo domāšanas veidu.

Dažreiz Periša kungam stostīšanās dēļ ir ārkārtīgi grūti runāt, taču viņš nekad nezaudē dūšu. Viņš par savu defektu izsakās atklāti un ar humora izjūtu. Piemēram, kādu dienu viņš mēģināja izrunāt vārdu “kadiljaks”. Pēc vairākiem nesekmīgiem mēģinājumiem viņš beidzot ar milzīgu piepūli vārdu izrunāja. Viņš to komentēja šādi: “Es pat nespēju izrunāt vārdu “k-k-kadiljaks”, kur nu vēl to nopirkt.” Zālē sēdošie skaļi iesmējās, taču es pamanīju, ka cilvēki viņā noraugās ar mīlestību. Visi, kuri noklausījušies viņa lekcijas, aiziet ar pārliecību, ka šķēršļus spēj pārvērst ieguvumos.

Es vēlreiz uzsveru nav tādu grūtību, ko jūs nespētu uzveikt. Kāds filozofiski noskaņots melnādainais, atbildot uz jautājumu, kā viņš tiek galā ar savām problēmām, man paskaidroja:

“Kā es tieku vaļā no nepatikšanām? Vispirms es cenšos tām apiet apkārt. Ja es nevaru apiet apkārt, mēģinu izlīst pa apakšu. Ja nevaru izlīst pa apakšu, mēģinu pārrāpties pāri. Ja arī tas neizdodas, tad laužos tām taisni cauri.” Tad viņš piebilda: "Dievs un es, mēs abi laužamies tām cauri.”

Ņemiet vērā tā uzņēmēja izteikto vadmotīvu, kuru es pieminēju nodaļas sākumā. Uz brīdi pārtrauciet lasīšanu un atkārtojiet to piecas reizes, katru reizi vēl apliecinot: “Es ticu.” Vēlreiz izlasiet šo teikumu: “Es visu spēju Tā spēkā, kas mani dara stipru.” (Pāvila vēstule filipiešiem 4:13) Katru dienu atkārtojiet šo teikumu piecas reizes, un tas jūsu apziņā atbrīvos neuzvaramu spēku.

Jūsu zemapziņa, kas vienmēr pretojas pārmaiņām, iespējams, jūs brīdinās: “Netici tādām lietām!” Taču paturiet prātā, ka jūsu zemapziņa ir vislielākā liekule pasaulē. Tā visam piekrīt un tad maldus par jūsu spējām nosūta atpakaļ. Piemēram, jūs zemapziņā esat izveidojis negatīvu attieksmi, bet tā šo kļūdaino domu atsūta jums atpakaļ. Pagriezieties pret savu zemapziņu un sakiet tai: “Paklau, es tai lietai ticu. Es tai neapšaubāmi ticu.” Ja jūs tik apņēmīgi uzrunāsit savu zemapziņu, tad pēc zināma laika to pārliecināsit, pirmām kārtām tāpēc, ka tagad jūs zemapziņai sūtāt pozitīvas domas. Citiem vārdiem

runājot, jūs sakāt tai taisnību. Pēc kāda laika zemapziņa sāks šo patiesību sūtīt jums atpakaļ, proti, patiesību, ka nav tādu šķēršļu, kurus jūs ar Jēzus Kristus palīdzību nespētu pārvarēt.

Veidojot pozitīvu zemapziņu, iedarbīga metode ir “sīku negāciju” izskaušana no domām un izteikumiem. Tās piesārņo cilvēka valodu un, kaut gan katra par sevi šķiet nenozīmīga, tomēr kopumā noskaņo apziņu negatīvi. Kad šī doma par “sīkajām negācijām” man pirmo reizi ienāca prātā, es sāku analizēt pats savu runas veidu un biju satriekts par to, ko atklāju. Es ievēroju, ka lietoju tādus izteicienus kā “baidos, ka nokavēšos”, “ka tikai nepārplīst riepa”, “nedomāju, ka varu to paveikt”, “es nekad nepabeigšu šo darbu vēl ir tik daudz darāmā”. Kad man kaut kas neizdodas, es saku: “Tā jau es domāju.” Ieraugot debesīs dažus mākonīšus, drūmi paziņoju: “Es jau zināju, ka būs lietus.”

Tās, protams, ir “sīkas negācijas”. Lielās domas, bez šaubām, ir spēcīgākas par mazajām, taču nekad nedrīkst aizmirst, ka “mazs cinītis gāž lielu vezumu”. Ja jūsu valodā ieplūdināts milzīgs daudzums “sīko negāciju”, tās neizbēgami iesakņojas jūsu apziņā. Ir pārsteidzoši, cik ātri tās pieņemas spēkā, un, pirms jūs paspējat atjēgties, tās jau ir pāraugušas “lielās negācijās”. Tā nu es nolēmu tikt galā ar “sīkajām negācijām” un iznīdēt tās no savas valodas. Atklāju, ka vislabāk to paveikt, pasakot kaut ko pozitīvu par jebkuru lietu. Ja nepārtraukti apliecināsit, ka viss beigsies labi, ka varat padarīt savu darbu, ka riepa nepārsprāgs un nenokavēsities, jūs, minot labvēlīgu iznākumu, piesaistīsit pozitīvo rezultātu un gūsit panākumus. Visas lietas nokārtosies.

Uz reklāmas plakāta šosejas malā es ieraudzīju sludinājumu par kādu motoreļļu. Sauklis skanēja: "Tīrs motors vienmēr ražo vairāk spēka.” Arī no negatīvām domām atbrīvots, sacīsim, tīrs prāts būs spēcīgāks. Tāpēc attīriet savu prātu, nepiesārņojiet savu domāšanas aparātu! Atcerieties, ka tīrs prāts, tāpat kā tīrs motors, vienmēr rada spēku!

Tāpēc pārvariet šķēršļus un dzīvojiet atbilstoši principam "es nepieļauju sakāvi”, iesakņojiet zemapziņā pozitīvu domāšanas veidu! To, kā mēs tiekam galā ar grūtībām, nosaka mūsu attieksme. Vairumam sarežģījumu ir psiholoģiski cēloņi.

"Nu nē,” jūs protestēsit, “manējos gan nerada psiholoģija, tie ir reāli.”

Iespējams, jums taisnība, taču jūsu attieksmi nosaka prāts. Attieksmi jūs varat izveidot tikai domāšanas procesā, tāpēc tas, ko jūs domājat par grūtībām, lielā mērā ietekmē jūsu rīcību. Ja jūs domāsit, ka nevarat ar sarežģījumu tikt galā, jūs to arī nespēsit. Izveidojiet pārliecību, ka problēma nav nemaz tik liela, kā jums šķita iepriekš. Nepārstājiet domāt, ka tā ir atrisināma! Lai cik nepārliecinoša šī pozitīvā atziņa būtu, no tā brīža, kad jūs tā sākat domāt, sākas process, kura rezultātā tiks pārvarētas jebkuras grūtības.

Ja jūs ilgāku laiku nomāc nepatikšanas, iespējams, jūs jau nedēļām, mēnešiem vai pat gadiem ilgi esat sev iestāstījis, ka neko nevarat darīt, lai novērstu sarežģījumus. Varbūt jūs tik ļoti uzsverat savu bezspēcību, ka jūsu prāts pamazām ir nonācis pie atziņas, kuru jūs viņam visu laiku tik cītīgi esat uzspiedis. Ja jūsu prāts ir pārliecināts par neveiksmi, tad arī jūs esat par to pārliecināts. Mēs esam tādi, kā mēs par sevi domājam.

Ja jūs izmantosit šo jauno, radošo koncepciju: “Caur Jēzu Kristu es varu paveikt visas lietas”, jūs izveidosit pavisam citu skatījumu. Uzsveriet un nostipriniet pozitīvo attieksmi! Tas gala rezultātā jums noteikti dos iespēju pārliecināt savu zemapziņu, ka spējat pārvarēt grūtības. Kad jūsu prāts beidzot būs pārliecināts, rezultāti būs pārsteidzoši. Pēkšņi jūs atskārtīsit, ka jūsos ir tāds spēks, par kuru jums iepriekš nebija ne jausmas.

Reiz es spēlēju golfu ar kādu vīru, kurš bija ne tikai izcils spēlētājs, bet arī filozofs. Viņš aizrautīgi nodevās spēlei, pārvietojoties pa golfa laukumu, un bārstīja gudrus izteicienus. Par vienu no tiem es esmu sevišķi pateicīgs.

Es iesitu bumbiņu īstos džungļos ar garu zāli. Kad mēs nonācām pie bumbiņas, es sarūgtināts teicu: “Paskat tik! Esmu iekūlies pamatīgā biezoknī. Bumbiņa ir neizdevīgā pozīcijā. Nebūs viegli to dabūt laukā.”

Mans draugs smaidot pajautāja: “Vai tikai tavās grāmatās nav kaut kas rakstīts par pozitīvu domāšanu?”

Nokaunējies atzinos, ka ir gan.

“Es gan tavu pozīciju nevērtētu kā tik sliktu,” viņš sacīja. “Kā tev šķiet, vai sanāktu labs sitiens, ja bumbiņa atrastos atklātā vietā uz īsi nopļautas zāles?”

Atbildēju, ka esmu par to pārliecināts.

“Kāpēc tu domā, ka klajumā tev veiktos labāk nekā šeit?” viņš turpināja.

“Tāpēc ka,” es atteicu, “klajumā zāle ir nopļauta un bumbiņu var labāk aizsist.”

Tad draugs ierosināja kaut ko savādu: “Nometīsimies uz ceļiem un izpētīsim situāciju. Palūkosimies, kā īsti bumbiņa ir novietota.”

Kad mēs nometāmies četrrāpus, viņš sacīja: “Paskaties, bumbiņas relatīvais augstums virs zemes te ir tāds pats kā klajumā, vienīgā atšķirība, ka zāles stiebri paceļas kādas piecas, sešas collas[4] virs tās.”

Tad mans draugs izdarīja kaut ko vēl dīvaināku. “Paskaties, kāda veida zāle ir te,” viņš mudināja un, izrāvis zāles stiebru, pasniedza to man. “Nem, pakošļā.”

Es paklausīju. “Vai tā nav mīksta?” viņš vaicāja.

“Jā, ir gan,” es atzinu. “Tā patiešām ir mīksta zāle.”

“Tad jau,” viņš turpināja, “tava piektā numura metāla nūja to nopļaus kā naža asmens.” Un tad viņš pateica ko tādu, ko es atceros visu mūžu, ceru, ka jums būs tāpat.

“Džungļi pastāv tikai prātā. Citiem vārdiem sakot, tie eksistē tavās domās. Tavs prāts ir izlēmis, ka pastāv šķērslis, kuru ir grūti pārvarēt. Spēks, kas palīdzēs šķērsli uzveikt, slēpjas tavā prātā. Ja iztēlosies, kā tu bumbiņu izsit no biezokņa, ticēsi, ka spēj to paveikt, tavs prāts piešķirs taviem

muskujiem lokanību, reakcijas ātrumu un spēku, un tu virzīsi nūju tā, lai bumbiņa lieliskā trajektorijā paceltos gaisā. Tev tikai jāpatur acīs bumbiņa un jāsaka sev, ka tu to tūlīt ar vienu skaistu sitienu izcelsi no zāles. Atbrīvojies no stīvuma un spriedzes! Sit ar sajūsmu un spēku! Atceries džungļi pastāv tikai tavās domās.”

Līdz pat šai dienai es atceros izjusto satraukumu, spēka apziņu un pacilātību, kad ar skaistu sitienu aizraidīju bumbiņu līdz zaļā laukuma malai.

Tā ir ļoti svarīga patiesība, kas būtu jāatceras saistībā ar nav grūtībām, “džungļi pastāv mūsu domās”.

Protams, grūtības reāli eksistē. Tās nav iedomu augļi, taču nav arī tik nepārvaramas, kā šķiet. Jūsu attieksme ir noteicošais faktors. Uz visiem laikiem paturot prātā spēka avotu, ticiet, ka Visuvarenais Dievs jums ir devis spēku izlauzties no džungļiem. Aplieciniet sev, ka caur Šo spēku jūs varat paveikt to, kas jums jādara. Ticiet, ka šis spēks jūs caurstrāvo un atbrīvo no iekšējā sasprindzinājuma! Ticiet tam, un jūs sajutīsit uzvaras garšu!

Tagad palūkojieties uz biedējošo problēmu no citas puses. Jūs pamanīsit, ka tā nemaz nav tik šausmīga, kā jūs domājāt. Sakiet sev: “Džungļi pastāv tikai domās. Es domāju par uzvaru es gūstu uzvaru.” Atcerieties šo atziņu! Uzrakstiet to uz papīra lapas, ielieciet kabatas portfelī, piespraudiet virs spoguļa, kura priekšā jūs skujaties, piestipriniet virtuvē virs izlietnes, nolieciet uz tualetes galdiņa un rakstāmgalda raugieties uz to tik ilgi, līdz tās būtība dziļi iespiežas jūsu zemapziņā, piesūcinot jūsu domāšanu, līdz tā kļūst par apsēstību labākajā nozīmē: “Caur Kristu es varu paveikt visas lietas, jo Viņš mani stiprina.”

Kā jau iepriekš minēju, šķietami sarežģīta situācija ir grūti vai viegli atrisināma atkarībā no domāšanas veida. Ir trīs ievērojami vīri, par kuriem var teikt, ka viņi ietekmējuši amerikāņu domāšanas veidu, R. Emersons, Toro un Viljams Džeimss. Ja izanalizē amerikāņu domāšanas veida attīstību līdz pat mūsdienām, ir acīmredzams, ka šo trīs domātāju filozofisko domu kopums ir radījis ģeniālo amerikāņu tipu, kas nekad nepakļaujas grūtībām un ar apbrīnojamu prasmi paveic neiespējamo.

R. Emersona galvenā doktrīna cilvēku var skart dievišķais spēks, atbrīvojot ceļu diženumam. Viljams Džeimss norādīja, ka katru pasākumu nosaka tā veicēja ticība. Savukārt Toro ir teicis, ka panākumu atslēga ir domāšana par tiem.

Kāds cits vieds amerikāņu vīrs Tomass Džefersons, tāpat kā Frenklins, izstrādāja vadlīnijas savai dzīvei. Frenklinam bija trīspadsmit likumi, bet Džefersonam tikai desmit. Viens no Džefersona, manuprāt, visvērtīgākajiem likumiem ir šāds: “Visu dari ar cimdiem.” Tas nozīmē, ka, uzsākot kādu darbu vai pārvarot grūtības, jāizmanto metode, kura izraisīs vismazāko pretestību. Mehānismos pretestība izraisa berzi, tāpēc to nepieciešams novērst vai samazināt. Negatīva attieksme ir līdzīga berzei, tāpēc arī rada tik lielu pretestību. Savukārt pozitīva attieksme ir “cimdu” metode. Tā ir harmonijā ar Visuma ritumu. Pozitīva attieksme ne tikai nesastop pretestību, bet arī stimulē papildu spēku rašanos. Apbrīnojami, ka šīs filozofijas izmantošana dzīvē dod iespēju sasniegt uz šīs Zemes labus rezultātus jomās, kurās mēs citādi negūtu panākumus.

Piemēram, kāda sieviete bija atsūtījusi pie mums savu piecpadsmit gadus veco dēlu. Viņa gribēja, lai mēs viņu “uzvedam uz īstā ceļa”. Māti neapmierināja tas, ka dēls mācībās neguva augstāku novērtējumu par 70 ballēm. “Zēns ir ļoti gudrs,” viņa lepni apgalvoja.

“Kā jūs to zināt?” es pajautāju.

“Tāpēc ka viņš ir mans dēls,” sieviete atteica. “Es pabeidzu koledžu ar izcilību.”

Zēns ienāca manā kabinetā tik sadrūmis, ka es apvaicājos: “Kas tev kaiš, puis?”

“Nezinu. Māte lika piejums atnākt.”

“Jā,” es novilku, “neizskatās, ka esi par to sajūsmināts. Māte saka, ka tu skolā esi saņēmis tikai 70 balles.”

“Jā,” viņš atzina, “tas ir viss, ko parasti saņemu. Tas nemaz nav tik slikti. Ir gadījies saņemt arī vēl zemākas atzīmes.” “Vai tev ir laba galva?” es pajautāju.

“Māte saka, ka ir. Es nezinu, man pašam šķiet, ka esmu šausmīgi stulbs, dumjš kā zābaks,” viņš nopietni sacīja. “Es uzdoto mācos. Mājās vienreiz izlasu, aizveru grāmatu un cenšos atcerēties. Daru tā trīs reizes. Tad es domāju ja jau pēc trim reizēm vēl neko neatceros, kā gan vispār to varu dabūt galvā. Es eju uz skolu, cerēdams, ka tomēr kaut ko zinu, taču, kad skolotājs mani izsauc, pieceļos un nekā neatceros. Un eksāmenos man metas gan auksti, gan karsti, un es nekādi nevaru izdomāt atbildes. Nezinu, kāpēc tā notiek. Zinu, ka mana māte bija ļoti gudra skolniece. Laikam man nav tādu spēju.”

Zēna negatīvais domāšanas veids vienlaikus ar mazvērtības izjūtu, ko stimulēja mātes attieksme, viņu, protams, nomāca. Puiša prāts bija sastindzis. Māte nekad nebija mudinājusi viņu doties uz skolu un mācīties, lai izjustu zināšanu brīnumu. Viņai pietrūka saprāta aicināt zēnu sacensties pašam ar sevi, nevis ar citiem. Bez tam sieviete pastāvīgi bikstīja dēlu, lai viņš mācībās gūst tādus pašus panākumus kā savulaik viņa pati. Nav brīnums, ka, izjūtot tādu spiedienu, dēls garīgi sastinga.

Es zēnam devu dažus padomus, kas izrādījās noderīgi. “Pirms sāc gatavot uzdoto, uz brīdi apstājies un noskaiti šādu lūgšanu: “Dievs, es zinu, ka man ir laba galva un varu tikt galā ar uzdevumu.” Tad atslābinies un mierīgi sāc lasīt mācību grāmatu! Iedomājies, ka lasi kādu stāstu! Iztēlojies, kā mācību viela nogulsnējas tavā atmiņā un attīstās! Nākamajā rītā, ejot uz skolu, pasaki sev: “Man ir lieliska māte. Viņa ir ļoti jauka un mīļa, taču viņa droši vien bijusi īsts grāmatu tārps, lai saņemtu augstas atzīmes. Kas gan grib būt grāmatu tārps? Negribu kļūt par bezpersonisku gudrīti. Gribu tikai godam pabeigt skolu.”

Kad skolotājs tevi klasē izsauc, pirms atbildi, aši noskaiti lūgšanu. Tad tici, ka Dievs tajā brīdī palīdz tavam prātam.

Eksāmena laikā ar lūgšanu apliecini, ka Dievs atraisa tavu prātu un pasaka tev pareizo atbildi.”

Puisis izpildīja šos ieteikumus, un, kā jūs domājat, kādu atzīmi viņš nākamajā semestrī saņēma? Deviņdesmit balles! Esmu pārliecināts, ka šis zēns, izjutis filozofijas “es nepieļauju sakāvi” iedarbīgumu, arī turpmākajā dzīvē izmantos pozitīvās domāšanas apbrīnojamo spēku.

Es varētu minēt ļoti daudzus piemērus par to, kā ar šīs metodes palīdzību tiek pārveidotas cilvēku dzīves, bet tad šai grāmatai būtu milzīgs apjoms. Turklāt šie gadījumi skar ikdienas dzīvi, tie ir pavisam īsti, nevis teorētiski pieņēmumi. Lielākoties es saņemu vēstules no cilvēkiem, kuri, izlasījuši vai dzirdējuši manus stāstus par veiksmīgu dzīves pieredzi, vēlējušies izklāstīt līdzīgus notikumus pašu dzīvē.

Vienu tādu vēstuli atsūtīja kāds kungs, kurš pastāstīja par savu tēvu. Es pazīstu vairākus cilvēkus, kas ļoti veiksmīgi izmantojuši vēstulē aprakstīto plānu.

“Mans tēvs bija ceļojošs tirdzniecības aģents. Katru gadu viņš pārdeva kaut ko citu: dažreiz mēbeles, citreiz mūzikas aparatūru, pēc tam ādas izstrādājumus.

^Dzirdēju, kā viņš mātei mēdza teikt, ka viņš pēdējoreiz brauc piedāvāt kancelejas preces vai naktslampiņas, vai nu ko citu, ko viņš tobrīd tirgoja. Nākamajā gadā viss būšot citādi, mums sākšoties labāki laiki. Viņam esot iespēja strādāt firmā, kuras produkcija runā pati par sevi. Tā tas atkārtojās katru gadu. Mans tēvs nekad netika pie “ejošas" preces. Viņš vienmēr bija sasprindzis, drūms un baidījās pats no savas ēnas.

Tad kādu dienu tēva kolēģis iedeva viņam lapiņu, uz kuras bija uzrakstīta īsa lūgšana, ko veidoja tikai trīs teikumi. Viņam to vajadzēja atkārtot pirms tikšanās ar klientu. Tēvs pamēģināja, un rezultāti bija apbrīnojami. Pirmajā nedēļā 85% no sarunām ar klientiem beidzās ar pirkumu, un arī visās nākamajās nedēļās rezultāti bija lieliski. Dažās nedēļās šis skaitlis sasniedza 95%, bet nākamajās sešpadsmit nedēļās katrs tēva klients nopirka piedāvāto preci.

Tēvs savu lūgšanu iedeva vairākiem citiem aģentiem, un katrs no viņiem guva pārsteidzošus rezultātus.

Tēva lūgšana bija šāda: “Es ticu, ka mani vienmēr vada Visuaugstākais. Es ticu, ka vienmēr izvēlos īsto ceļu. Es ticu, ka Dievs allaž atrod risinājumu tajos gadījumos, kad man šķiet, ka nav risinājuma.”

Kādas nelielas firmas direktors, kurš bija nonācis lielās grūtībās, veidojot savu biznesu, pastāstīja, cik neizmērojami viņam palīdzējusi paša izgudrotā metode. Viņš atzinās, ka viņam esot nejauka īpašība no “mušas uzpūst ziloni”. Uzņēmējs sapratis, ka viņš uztver problēmas kā zaudētājs. Viņam bija pietiekami daudz veselā saprāta, lai aptvertu, ka problēmas nav nemaz tik lielas, kā viņš iztēlojas. Klausoties firmas direktora stāstā, es prātoju, vai tikai viņš necieš no retas psiholoģiskas kaites, ko dēvē par vēlēšanos ciest sakāvi.

Vīrs izmantoja paņēmienu, kas pārveidoja viņa attieksmi un pēc kāda laika arī ievērojami ietekmēja uzņēmējdarbību. Direktors birojā uz sava rakstāmgalda nolika stiepļu grozu. Pie groza bija piestiprināta kartīte ar šādiem vārdiem: “Caur Dievu visas lietas ir iespējamas.” Kad vien parādījās kādi sarežģījumi un vecais mazdūšības gars tos centās pārvērst milzīgā problēmā, viņš ar to saistītos dokumentus iemeta grozā ar uzrakstu “Caur Dievu visas lietas ir iespējamas" un ļāva, lai tie tur pāris dienas paguļ. “Tas bija tik dīvaini, bet katra lieta, ko izņēmu no groza, vairs nešķita tik sarežģīta.” viņš stāstīja.

Šādi rīkojoties, uzņēmējs it kā reāli izspēlēja problēmas garīgo nodošanu Dieva rokās. Rezultātā viņš saņēma spēku, lai normāli un veiksmīgi tiktu galā ar grūto situāciju.

Kad esat pabeiguši lasīt nodaļu, lūdzu, skaļā balsī izrunājiet šo teikumu: “Es nepieļauju sakāvi.” Turpiniet to apliecināt, līdz šis izteikums nosaka jūsu attieksmi!

9 Ka izskaust paradumu raizēties

NEVAJAG kļūt par savu raižu upuri. Kas tad vispār ir raizes? Tas vienkārši ir neveselīgs un postošs domāšanas veids. Jūs nepiedzimstat ar raizēm. Jūs tās iemantojat. Jūs spējat mainīt jebkuru ieradumu un ikvienu izveidojušos attieksmi, tātad varat no sava prāta izdzīt arī raizes. Tā kā šajā procesā nozīmīga ir agresīva un tieša darbība, lai uzbrukums raizēm izdotos, piemērots ir tikai viens brīdis tūlīt. Tāpēc nekavējoties sāksim atbrīvoties no ieraduma raizēties.

Kāpēc mums tik nopietni jāuztver šī problēma? To nepārprotami pamatojis slavenais psihiatrs Dr. Smailijs Blentons: “Raizes ir modernais lielais mēris.”

Kāds ievērojams psihologs apgalvo, ka “bailes ir postošākais cilvēka personības ienaidnieks”, savukārt kāds slavens ārsts saka, ka “raizes ir pati izsmalcinātākā un graujošākā no visām cilvēku kaitēm”. Vēl kāds cits ārsts apgalvo, ka tūkstošiem cilvēku ir slimi, jo raizes viņus “aizdambējušas”. Šie cietēji nespēj atbrīvoties no nemiera, kas iekšēji iedarbojas uz viņiem, izraisot daudzas veselības problēmas. Uz raižu graujošo iedarbību norāda fakts, ka angļu valodas vārds "worry” (raizēties) cēlies no senās anglosakšu valodas vārda “smacēt”. Ja kāds sagrābtu jūsu kaklu un cieši saspiestu tā, ka tiktu pārtraukta dzīvinošā gaisa plūsma, spilgti atspoguļotos tas, ko jums spēj nodarīt paradums ilgstoši raizēties.

Stāsta, ka bieži vien viens no artrītu izraisošiem faktoriem ir raizes. Ārsti, kas ir izpētījuši šīs izplatītās slimības cēloņus, apgalvo, ka artrīta slimniekiem parasti raksturīgi vismaz daži no šādiem faktoriem: finansiāls krahs, neapmierinātība, spriedze, bažas, vientulība, sēras, ilgi glabāta nelabvēlība un nemitīgas raizes.

Kādas klīnikas personāls esot izmeklējis simt septiņdesmit sešus ASV vadošos darbiniekus, kuru vidējais vecums četrdesmit četri gadi, un atklājis, ka pusei no viņiem ir augsts asinsspiediens, sirdskaites vai kuņģa čūla. Svarīgi atzīmēt, ka visos šo slimību gadījumos būtiska loma bija raizēm.

Rūpju nomākts cilvēks droši vien nenodzīvos tik ilgi kā tas. kurš iemācījies savas raizes uzvarēt. Kādā Rotari kluba žurnālā bija ievietots raksts ar nosaukumu “Cik ilgi cilvēks spēj nodzīvot?”. Tā autors apgalvo, ka cilvēka vidukļa apkārtmērs ir viņa dzīves garuma rādītājs. Rakstā arī uzsvērts, ka tiem, kas grib dzīvot ilgi, jāievēro šādi noteikumi: 1) jābūt mierīgiem; 2) jāiet baznīcā un 3) jāatbrīvojas no raizēm.

Statistika rāda, ka baznīcu draudzes locekļi dzīvo ilgāk nekā cilvēki, kas nepieder ne pie vienas draudzes (ja nevēlaties mirt jauns, labāk izvēlieties kādu draudzi). Rakstā arī teikts, ka precēti ļaudis dzīvo ilgāk nekā vientuļnieki. Iespējams, tāpēc, ka precētie var dalīties savās raizēs. Ja esat viens, jums ar visu jātiek galā pašam.

Kāds cilvēka mūža ilguma eksperts pētīja 450 cilvēkus, kuri nodzīvoja līdz simts gadu vecumam. Viņš noskaidroja, ka šiem cilvēkiem bija garš un laimīgs mūžs tāpēc, ka 1) viņi visu laiku bija aktīvi; 2) visās lietās ievēroja mērenību; 3) lietoja vienkāršu un viegli sagremojamu pārtiku; 4) izjuta lielu prieku par dzīvi; 5) vakaros agri devās gulēt un rītos agri cēlās; 6) neraizējās un nebaidījās, īpaši no nāves; 7) viņi bija lēnprātīgi un ticēja Dievam.

Vai jums bieži nav gadījies dzirdēt kādu sakām: “Raizes mani padara slimu" un tad ar smaidu piebilstam: “Manuprāt, patiesībā jau raizes nevienu slimu nepadara.” Šis cilvēks kļūdās. Raizes var gan padarīt slimu.

Slavenais amerikāņu ķirurgs Dr. Džordžs V. Krails ir teicis: "Mēs izjūtam bailes ne tikai ar prātu, bet arī ar sirdi.

smadzenēm un iekšējiem orgāniem; lai kāds arī būtu bažu un raižu iemesls, to iedarbība būs jūtama arī šūnās, audos un citos ķermeņa orgānos.”

Neirologs Dr. Stenlijs Kobs nesen paziņoja, ka raizes ļoti cieši saistītas ar reimatoīdā artrīta slimību.

Viņš arī izteicās, ka valsti ir pārņēmusi baiļu un raižu epidēmija. “Visi ārsti savā praksē sastopas tieši ar baiļu izraisītām slimībām, kuras padziļinājušas raizes un nedrošības izjūta.”

Taču neuztraucieties jūs spējat uzvarēt savas raizes. Ir kāds līdzeklis, kas palīdzēs tikt vaļā no zūdīšanās. Pirmām kārtām ir jānotic, ka jūs patiešām to spējat. Visu, kam jūs ticat, ar Dieva palīgu spējat paveikt.

Lai atbrīvotos no kaitīgā raizēšanās ieraduma, iesaku rīkoties šādi.

Vingrinieties katru dienu “iztīrīt" prātu! To vislabāk darīt pirms gulētiešanas, lai neļautu raizēm saglabāties jūsu apziņā, kamēr jūs guļat. Miega laikā domas mēdz iespiesties dziļi zemapziņā. Pirmās piecas minūtes pirms laišanās miegā ir ārkārtīgi svarīgas, jo šajā īsajā brīdī prāts vislabāk uztver norSdījumus. Tas mēdz absorbēt pēdējās atziņas, ar kurām zemapziņa bijusi nodarbināta nomodā.

Prāta attīrīšanas process ir ļoti nozīmīgs, lai uzveiktu raizes. Ja neatbrīvojamies no bažīgām domām, tās var piesārņot prātu un kavēt garīgā spēka plūsmu. Taču šādas domas var “izmest” no prāta, un, ja to dara katru dienu, tās nevar uzkrāties. Lai to izdarītu, izmantojiet radošās iztēles metodi. Iedomājieties, ka jūs reāli iztukšojat savu prātu no visām raizēm un bailēm! Vizualizējiet, ka bažīgās domas izplūst no jums kā ūdens no izlietnes pēc aizbāžņa izvilkšanas! Turklāt apgalvojiet: “Ar Dieva palīgu es tagad atbrīvoju savu prātu no visām raizēm, bailēm un nedrošības izjūtas.” Lēni atkārtojiet šo teikumu piecas reizes un tad piemetiniet: “Es ticu, ka patlaban no mana prāta izplūst visas raizes, bailes un nedrošības izjūta.” Atkārtojiet šo apgalvojumu piecas reizes, neļaujot

izgaist iztēlotajai prāta attīrīšanas ainai! Tad pateicieties Dievam par atbrīvošanu no bailēm! Un aizmiedziet!

Uzsākot šo dziedināšanas procesu, iepriekšminētās darbības vajadzētu izdarīt arī rīta pusē, pēcpusdienā un vakarā. Lai to izdarītu, uz piecām minūtēm aizejiet uz kādu klusu vietiņu! Godīgi izpildiet minēto procedūru, un jūs drīz panāksit labvēlīgu rezultātu!

Procedūrai ir vēl labāki rezultāti, ja iztēlojaties, kā “iebāžat" roku prātā un citu pēc citas izvelkat visas raizes. Bērniem iztēles spējas ir daudz labākas nekā pieaugušajiem. Bērns atsaucīgi uztver rotaļu, kad sāpes tiek remdētas ar skūpstu vai bailes aizsviestas prom. Šis vienkāršais paņēmiens uz bērnu iedarbojas tāpēc, ka viņa prāts tic, ka viss patiešām ir beidzies. Reālā darbība viņam ir pierādījums, ka nepatikšanas beigušās. Vizualizējiet, kā bailes izplūst no jūsu prāta, un pēc noteikta laika tā arī notiks.

Iztēle ir baiļu avots, taču tā var būt arī līdzeklis pret bailēm. "Iztēles tehnoloģija” ir prāta tēlu iemiesošana reālā guvumā, turklāt tā ir apbrīnojami iedarbīga procedūra. Iztēlošanās nav parasta fantazēšana. Vārds “iztēloties” darināts no vārda “iztēle”. Tas nozīmē, ka jūs iztēlojaties vai nu bailes, vai atbrīvošanos no tām. Tas, ko jūs iztēlojaties, neizbēgami kļūst par īstenību, ja prāts to balsta ar pietiekami spēcīgu ticību.

Tāpēc attīriet sevi no raizēm, un drenāžas process tieši laikā izvadīs no jūsu domām kaitnieciskās bailes. Tomēr ar prāta iztukšošanu nepietiek, jo tas nepaliek ilgi “tukšs”. Tam ar kaut ko jābūt aizņemtam. Tas necieš vakuumu. Tāpēc jāmācās ne tikai iztukšot prātu, bet arī no jauna piepildīt ar ticību, cerību, drosmi un paļāvību. Izsakiet skaļi šādu apliecinājumu: “Dievs piepilda manu prātu ar drosmi, mieru un rāmu pārliecību. Dievs mani tagad sargā no visa ļauna. Dievs tagad pasargā no visa ļauna arī manus mīļos. Dievs tagad palīdz man pieņemt pareizos lēmumus. Dievs mani izvedīs no šiem sarežģījumiem.”

Vismaz sešas reizes dienā piepildiet savu prātu ar šādām domām, līdz tas ir pilns līdz malām. Kad būs nepieciešams.

šīs domas no prāta izspiedīs raizes. Bailes no visām izjūtām ir visspēcīgākās, izņemot ticību. Ticība vienmēr spēj uzveikt bailes. Ticība ir vienīgais spēks, kam bailes nespēj pretoties. Ja jūs dienu no dienas piepildāt savu prātu ar ticību, bailēm vairs nepaliek vietas. Tā ir viena no lielajām patiesībām, ko nedrīkst aizmirst. Iemācieties ticēt, un jūs automātiski iegūsit varu pār bailēm.

Tātad process ir šāds: iztīriet prātu un dezinficējiet to ar Dieva žēlastību, tad piepildiet ar ticību, un jūs tiksit vaļā no paraduma raizēties.

Piesūciniet prātu ar ticību, un drīz tā izstums bailes. Lielas jēgas no šiem padomiem nebūs, ja neizmantosit tos dzīvē. Un īstais laiks sākt ir tūlīt, kamēr esat pārliecināti, ka galvenais darbs, kas jāpaveic, lai atbrīvotos no ieraduma raizēties, ir katru dienu attīrīt prātu no bailēm un piepildīt to ar ticību. Tas ir tik vienkārši. Vingrinieties ticībā, līdz kļūstat par ticības ekspertu! Tad bailes nespēs jūsos iemājot.

Nav iespējams pārspīlēt, cik nozīmīga ir prāta atbrīvošana no bailēm. Jums atliek tikai ilgāku laiku par kaut ko bažīties, un pastāv liela varbūtība, ka ar savām bailēm jūs veicināt tā īstenošanos. Bībelē ir kāds teikums, kas ir pats baisākais apgalvojums, kāds jebkad izteikts, briesmīgs savā patiesīgumā: “Šausmas, kuras es bijos, ir mani aizsniegušas (..).” (ījaba grāmata 3:25) Protams, ja jūs no kaut kā nepārtraukti baidāties, jūs spējat savā prātā radīt labvēlīgus apstākļus, lai notiktu tas, no kā baidāties. Tiek veidota vide, kur augt un iesakņoties bailēm. Jūs pats sev tās piesaistāt.

Taču neuztraucieties! Bībelē vairākkārt atkārtota arī kāda cita liela patiesība: “Tas, kam es no sirds ticu. notiek.” Tā nav izteikta gluži tādiem vārdiem, taču Bībele atkal un atkal atgādina, ka “nekas nav neiespējams”, ja ticam, un “pēc jūsu ticības jūs saņemsit”. Tātad, ja jūs prātu pārslēdzat no bailēm uz ticību, jūs pārstājat radīt baiļu objektu un aktualizējat ticību. Ieskaujiet prātu ar spirdzinošām domām, ticību, nevis bailēm, un jūs saņemsit ticības, nevis baiļu augļus!

Lai cīnītos pret ieradumu raizēties, nepieciešama noteikta stratēģija. Frontāls uzbrukums raižu galvenajai citadelei ar cerību to ieņemt var izrādīties pārāk grūts. Iespējams, gudrāks plāns būtu citu pēc cita ieņemt ārējos nocietinājumus, tā pamazām tuvojoties pašam centram.

Tēlaini izsakoties, vispirms varētu apcirpt baiļu koka sīko raižu zariņus un tad ķerties pie paša stumbra un iznīcināt to.

Manā fermā bija milzīgs koks, ko diemžēl nācās nogāzt. Liela, veca koka nociršana izraisa grūtsirdību. Ieradās vīri ar motorzāģi. Es domāju, ka viņi sāks zāģēt stumbru tuvu pie zemes. Vīri turpretī pieslēja kāpnes un atdalīja mazos zarus, tad lielākos un, visbeidzot, koka galotni. Pāri palika tikai milzīgais stumbrs, taču pēc dažiem mirkļiem mans koks gulēja zemē, sazāģēts un sakrauts glītā grēdā, it kā tas nebūtu audzis piecdesmit gadus.

“Ja mēs būtu koku nozāģējuši bez zaru apgriešanas, tas krītot būtu sabojājis citus kokus. Vieglāk ir, ja koka apmērus pēc iespējas vairāk samazina,” paskaidroja koku gāzējs.

Milzīgo raižu koku, kas gadiem ilgi audzis jūsos, vislabāk pēc iespējas samazināt. Tāpēc vispirms ieteicams nogriezt sīkās raizītes un ar tām saistītos izteikumus. Piemēram, mazāk lietojiet vārdus, kas izsaka raizes. Vārdi ne vienmēr ir raižu izpausme, bet to radītāji gan. Ja prātā ielavās kāda raižpilna doma, nekavējoties izstumiet to ar kādu ticības pilnu atziņu vai darbību. Piemēram, jūs domājat: “Esmu nobažījies, ka nokavēšu vilcienu.” Izejiet no mājas laicīgi, lai būtu pārliecināts, ka nenokavēsit. Jo mazāk jūs raizēsities, jo lielāka ir iespēja, ka dosities ceļā laikā, jo nepiesārņots prāts darbojas konstruktīvi un spēj plānot laiku.

Kad “nocērtat” sīkās raizes, jūs pamazām nonākat līdz galvenajam -“stumbram”. Tad, attīstījuši lielāku spēku, jūs spējat izraidīt no savas dzīves pašu ieradumu raizēties.

Mans draugs medicīnas zinātņu doktors Daniels A. Polingss ieteicis vērā ņemamu metodi. Viņš pastāstīja, ka katru rītu pirms celšanās trīs reizes atkārto šādus vārdus: "Es ticu.” Tā doktors Polingss, uzsākot dienu, noskaņo savu prātu uz . a vs«.ii ivrio uumnartrtrta arcNS

ticību, un tā vienmēr ir ar viņu. D. Polingsa prāts akceptē atziņu, ka ar ticību iespējams pārvarēt visas dienas problēmas un grūtības. Viņš dienu iesāk ar pozitīvām radošām domām. Mans draugs tic, un cilvēku, kurš tic, ir ļoti grūti aizkavēt.

Es kādā radiointervijā pastāstīju par doktora Polingsa metodi. Vēlāk saņēmu vēstuli no sievietes, kura atzinās, ka nekad neesot bijusi stipra savā ticībā jūdaismā. Viņa rakstīja, ka ģimenē valdījuši strīdi, ķildas, raizes un bēdas. Sieviete rakstīja, ka vīrs “pārmērīgi dzēris” un visu dienu sēdējis, neko nedarīdams. Viņš gļēvi žēlojies, ka nespēj atrast darbu. Arī vīramāte, kas dzīvoja kopā ar viņiem, visu laiku žēlojusies un sūdzējusies par dažādām kaitēm un sāpēm.

Sieviete atzina, ka doktora Polingsa metode uz viņu atstājusi dziļu iespaidu un viņa nolēmusi to izmēģināt. Pamodusies nākamajā rītā, viņa trīs reizes atkārtojusi: “Es ticu, es ticu, es ticu.” Sieviete savā vēstulē raksta: “Bija pagājušas tikai desmit dienas, kopš sāku īstenot savu plānu. Mans vīrs tovakar atgriezās mājās un paziņoja, ka atradis darbu par 80 dolāriem nedēļā. Viņš arī pateica, ka grib atmest dzeršanu. Es ticēju, ka viņš no tiesas tā domā. Un vēl kas mana vīramāte ir gandrīz pavisam pārstājusi sūdzēties par savām kaitēm. Ir tā, it kā mūsu mājā būtu noticis brīnums. Manas raizes, šķiet, drīz būs beigušās.”

Tas patiešām šķiet brīnums, taču tādas pārsteidzošas lietas katru dienu notiek ar cilvēkiem, kuri negatīvās, bažīgās domas ir nomainījuši ar pozitīvo attieksmi un ticību.

Mans labs draugs, mākslinieks Houards Čendlers Kristi, kas nu jau miris, bija izstrādājis daudzas argumentētas metodes pret raizēm. Man reti ir gadījies sastapt cilvēku, kurš būtu bijis tik dzīvespriecīgs. Viņam piemita nelokāma griba, un viņa priecīgums aizrāva arī citus.

Manā baznīcā pastāv tradīcija katra mācītāja kalpošanas laikā pasūtīt viņa ģīmetni. Portrets atrodas mācītāja mājās līdz viņa nāves stundai, tad to nodod baznīcai un pakar galerijā līdzās viņa priekšgājēju ģīmetnēm. Parasti draudzes padomes locekļi nosaka, kad, viņuprāt, mācītājs izskatās vislabāk

un var tikt iemūžināts gleznā (mans portrets tika uzgleznots pirms vairākiem gadiem).

Pozējot es reiz pajautāju: “Houard, vai tu nekad neraizējies?” Viņš iesmējās: “Nekādā gadījumā. Es tādām lietām neticu.” “Nu.” es piezīmēju, “tas ir pārāk vienkāršs neraizēšanās iemesls. Patiesībā man tas šķiet pārāk vienkārši tu tikai tam netici un tāpēc to nedari. Vai tiešām tu nekad neesi bijis norūpējies?”

Mākslinieks atbildēja: “Jā, vienreiz es pamēģināju. Es pamanīju, ka visi ir tik drūmi, un nodomāju, ka kaut ko palaižu garām neizbaudītu, tāpēc vienu dienu nolēmu pamēģināt, kā ir raizēties. Es izvēlējos vienu dienu un sacīju sev: “Šī būs mana rūpju diena.” Biju nolēmis izpētīt to raižu būšanu un pats paraizēties, lai izjustu, kā tas ir. Iepriekšējā vakarā devos laicīgi pie miera, lai būtu labi izgulējies un atpūties un nākamajā dienā kārtīgi paraizētos. No rīta piecēlies, ieturēju sātīgas brokastis tukšā dūšā nevar pa īstam raizēties un tad nolēmu stāties pie darba. Tā nu es pēc labākās sirdsapziņas mēģināju raizēties līdz pēcpusdienai, taču netiku gudrs, kā tas darāms. Es to nesapratu un beigās atmetu ar roku.”

Viņš izplūda aizrautīgos smieklos.

Es neatlaidos: “Tev droši vien ir arī vēl cita metode, kā uzveikt raizes.” Tāda viņam patiešām bija, iespējams, pati labākā no visām.

“Katru rītu es piecpadsmit minūtes piepildu savu prātu ar Dievu,” viņš stāstīja. “Kad prāts ir pilns ar Dievu, raizēm neatliek vietas. Katru dienu es piepildu savu prātu ar Dievu un visā tās garumā baudu dzīvi.”

Houards bija dižens otas meistars, taču arī tikpat lielisks dzīves mākslinieks, jo viņš spēja no lielas patiesības sintezēt vienkāršu atskārsmi, proti, prātā valda tikai tās domas, kuras tu pats tajā iepriekš esi ielicis. Piepildi savu prātu ar domām par Dievu, nevis ar bailēm, un tu saņemsi ticību un drosmi.

Raizēšanās ir postošs process, kura laikā prāts tiek nodarbināts ar domām, kas kontrastē ar Dieva mīlestību un rūpēm. Tās ir raizes. Līdzeklis pret tām ir prāta piepildīšana ar domām par Dieva varenību. Viņa aizgādniecību un Viņa žēlsirdību. Veltiet piecpadsmit minūtes dienā prāta piepildīšanai ar Dievu! Iesakņojiet savā prātā filozofiju “Es ticu”, un jūsu galvā nepaliks vietas raižpilnām domām un neticībai.

Daudzi cilvēki nespēj uzveikt raizēšanās kaiti, jo atšķirībā no Houarda Kristi viņi uzskata, ka problēma ir sarežģīta, un nerisina to, izmantojot kādu vienkāršu metodi. Pārsteidzoši, kā pašas lielākās mūsu personīgās grūtības pakļaujas necilu metožu iedarbībai. Tas pierāda, ka svarīgi zināt ne tikai to, kas jādara. bet arī to. kā jārīkojas, lai uzveiktu sarežģījumus.

Nepieciešams izstrādāt cīņas metodi un turpināt to pilnveidot. Ir vērts darīt kaut ko tādu, kas mūsu prātā uzbur efektīvu uzbrukuma ainu. To darot, mēs saprotamā un praktiskā veidā liekam garīgajam spēkam vērsties pret problēmu.

Viens no labākajiem piemēriem, kas atspoguļo stratēģiju cīņā ar raizēm, ir kāda uzņēmēja izstrādātais plāns. Viņš bija raizēšanās čempions. Faktiski uzņēmējs ātrā tempā sabeidza savus nervus un veselību. Vīram bija īpašs raizēšanās veids, proti, viņš pastāvīgi bažījās, vai tikai visu ir izdarījis vai pateicis pareizi. Viņš vienmēr mainīja pieņemtos lēmumus un uzttaucās par tiem. Uzņēmējs bija ļoti izglītots cilvēks ar izcilām sekmēm beidzis divas universitātes. Es viņam ieteicu izdomāt kādu vienkāršu metodi, kas palīdzētu dienu, kad tā pagājusi, izdzēst no atmiņas un pievērsties nākotnei. Es izskaidroju, cik iedarbīga ir vienkārša garīga patiesība, kad tā tiek apliecināta ar konkrētu rīcību.

Lieliem gariem vienmēr piemīt lieliska spēja būt vienkāršiem cilvēkiem, proti, talants izstrādāt vienkāršus plānus, kā izmantot absolūtas patiesības. Uzņēmējs tādu izstrādāja saistībā ar raizēm. Es pamanīju, ka viņa stāvoklis sāk uzlaboties, un viņam to pateicu.

“Tā ir,” viņš sacīja, “es beidzot atklāju, kāds ir noslēpums, un mana metode ir apbrīnojami iedarbīga.” Viņš teica, ka nodemonstrētu, kā ticis vaļā no raizēšanās ieraduma, ja es atnāktu uz viņa biroju darbadienas beigās. Kādu dienu uzņēmējs man piezvanīja un uzaicināja kopā paēst pusdienas. Mēs satikāmies darbadienas beigās viņa birojā. Viņš paskaidroja, ka atbrīvojies no sava raizēšanās ieraduma, katru dienu pirms došanās mājās izpildot paša izstrādātu “mazu rituālu”. Tas bija ļoti oriģināls un atstāja uz mani vērā ņemamu iespaidu.

Paņēmuši cepures un mēteļus, mēs devāmies uz durvju pusi. Pie biroja durvīm atradās papīrgrozs, bet virs tā pie sienas karājās kalendārs. Tas nebija viens no tiem, kur varēja redzēt nedēļas vai mēnešus, bet gan dienas noplēšamais kalendārs, kurā ar lieliem burtiem bija uzrakstīts datums. Uzņēmējs teica: “Un tagad es izpildīšu savu vakara rituālu, kas man palīdzēja pārvarēt ieradumu raizēties.”

Viņš pastiepa roku un norāva lapiņu ar tās dienas datumu. Mans paziņa to saburzīja mazā lodītē, un es fascinēts vēroju, kā viņa pirksti lēni pavērās un viņš iemeta “dienu” papīrgrozā. Tad viņš pievēra acis un viņa lūpas kustējās, es sapratu, ka viņš skaita lūgšanu, un bijīgi klusēju. Pabeidzis lūgšanu, viņš skaļā balsī teica: “Āmen. Diena ir pagājusi. Nāciet, iesim izklaidēties!”

Kad mēs soļojām pa ielu, es ieprasījos: “Vai jūs man nepastāstītu, par ko jūs lūdzāt?”

Viņš iesmējās un atteica: “Nez vai tā ir lūgšana jūsu izpratnē.” Es neatlaidos. Viņš padomāja un sacīja: “Es lūdzos aptuveni tā: “Kungs, Tu man devi šo dienu. Es to Tev nelūdzu, taču esmu priecīgs, ka tā man bija. Izmantoju to pēc labākās sirdsapziņas, un Tu man palīdzēji, par to es Tev pateicos. Es pieļāvu arī dažas kļūdas. Tas notika tad, kad nepaklausīju Tavam padomam, un es to nožēloju. Piedod man! Taču es guvu arī dažas uzvaras un vienu otru panākumu, esmu pateicīgs, ka vadīji mani. Bet tagad. Kungs, neņemot vērā uzvaras vai zaudējumus, diena ir galā, esmu to izmantojis un tagad atdodu Tev atpakaļ. Āmen.”

Varbūt tā nebija tradicionālā lūgšana, taču tā bija pierādījusi savu efektivitāti. Uzņēmējs pabeidza dienu ar nelielu uzvedumu un pievērsās nākotnei, cerēdams nākamajā dienā sasniegt vēl ko vairāk. Viņš izmantoja Dieva metodi. Kad diena beidzas, Dievs izslēdz gaismu un nolaiž nakts priekškaru. Izmantojot šo metodi, šā cilvēka pieļautās kļūdas un neveiksmes, kā arī paviršības un neizpildīto uzdevumu grēki pamazām viņu atstāja. Viņš atbrīvojās no raizēm, kas bija uzkrājušās iepriekšējās dienās. Šis vīrs lika lietā vienu no visiedarbīgākajām pretraižu metodēm, ko varētu izteikt šādos vārdos: “(..) bet vienu gan aizmirsdams to, kas aiz manis, stiepdamies pēc tā. kas priekšā, es dzenos pretim mērķim. goda balvai Dieva debesu aicinājumam Kristū Jēzū.” (Pāvila vēstule filipiešiem 3:13-14)

Jums droši vien ir savas metodes, kas palīdz atbrīvoties no ieraduma raizēties, un es labprāt kaut ko uzzinātu par tām. kuras ir pierādījušas savu lietderību. Es ticu, ka visi, kas interesējas par sevis pilnveidošanu, ir studenti Dieva lielajā garīgajā laboratorijā. Mēs kopā izstrādājam veiksmīgas dzīves īstenošanas metodes. Cilvēki no malu malām man raksta par savām metodēm un gūtajiem panākumiem. Es mēģinu būt noderīgs, ar savu grāmatu, sprediķu, avīžu rakstu, radio, televīzijas un citu mediju starpniecību nododot šīs pārbaudītās metodes citiem cilvēkiem. Šādā veidā arvien vairāk cilvēku uzzina, kā pārvarēt ne tikai raizes, bet arī personīgās problērrfas.

Lai jums palīdzētu sākt veiksmīgu cīņu ar raizēšanās ieradumu, piedāvāju desmit principus, ar kuru palīdzību var uzveikt raizes.

1.       Sakiet sev: “Raizēšanās ir slikts domāšanas ieradums. Ar Dieva palīdzību es varu mainīt jebkuru ieradumu.”

2.       Cilvēks kļūst nomākts, ja viņš nepārtraukti raizējas. No raizēm var atbrīvoties, ja attīsta spēcīgāku un pozitīvāku ieradumu. proti, ticību. Ar visu spēku un neatlaidību, kas ir jūsu rīcībā, sāciet piekopt ticību!

3.Kā vingrināties ticībā? Katru rītu pirms piecelšanās trīs reizes skaļi aplieciniet: “Es ticu!”

4.       Skaitiet šādu lūgšanu: “Es ielieku šo dienu, savu dzīvi, savus mīļos, savu darbu Dieva rokās. Dieva rokās tiem nevar notikt nekas ļauns, tās ir labas rokas. Lai kas arī notiktu un ko es gūtu, ja esmu nodevis sevi Dieva rokās, tā ir Dieva griba, un tā ir laba.”

5.       Vingrinieties pateikt kaut ko labu par visu to, par ko esat izteikušies slikti! Runājiet par pozitīvo! Piemēram, nesakiet: “Šī būs briesmīga diena.” Tā vietā aplieciniet: “Šī būs lieliska diena.” Nesakiet: “Es nekad to nespēšu paveikt”, bet labāk aplieciniet: “Ar Dieva palīgu es to paveikšu.”

6.Nekad nepiedalieties sarunās, kurās dominē raizes vai bažas! Visās savās sarunās ieplūdiniet ticību! Cilvēki, kas sarunās izsaka pesimistiskas atziņas, var ikvienu aplipināt ar negatīvismu. Izsakoties optimistiski, jūs varat izkliedēt nomācošo atmosfēru un likt ikvienam justies cerību pilnam un laimīgam.

7. Viens no raižu cēloņiem ir tas, ka jūsu prāts ir burtiski piesātināts ar sliktām nojautām, bēdīgām domām un domām par sakāvi. Lai tām pretotos, Bībelē atzīmējiet katru rindkopu, kurā tiek runāts par ticību, cerību, laimi, triumfu, gaismu. Iegaumējiet tās! Atkārtojiet tās atkal un atkal, līdz šīs radošās domas piesātina jūsu zemapziņu! Tad zemapziņa atkal atdos jums optimismu, nevis raizes.

8. Veidojiet draudzību ar cerību pilniem |audīm! Satiecieties ar cilvēkiem, kam ir optimistisks domāšanas veids, kas rada pārliecību un sekmē radošas gaisotnes veidošanos. Tas jūs uzlādēs ar ticību.

9.Padomājiet, cik daudziem cilvēkiem jūs varētu palīdzēt atbrīvoties no ieraduma raizēties. Palīdzot citiem uzveikt raizes, jūs iegūstat lielāku varu pār tām arī sevī.

10. Katru savas dzīves dienu centieties dzīvot ciešā sadarbībā un vienotībā ar Jēzu Kristu! Ja Viņš patiešām soļotu jums blakus, vai tad jūs baidītos vai raizētos? Tāpēc sakiet sev: “Viņš ir ar mani.” Skaļi aplieciniet: “Es vienmēr esmu ar Tevi!” Tad pārveidojiet šos vārdus, sakot: “Viņš tagad ir ar mani.” Katru dienu trīs reizes atkārtojiet šo apgalvojumu!

10 Spēja atrisināt personīgās problēmas

GRIBU pastāstīt par dažiem laimīgiem cilvēkiem, kuri raduši savām problēmām pareizo risinājumu.

Viņi īstenoja vienkāršu un praktiski izmantojamu plānu, un katrs gadījums beidzās laimīgi un veiksmīgi. Šie |audis no jums ne ar ko neatšķiras. Viņiem ir tādas pašas grūtības un problēmas kā jums, taču viņi ir atraduši paņēmienu, ar kura palīdzību saņemt pareizās atbildes uz sarežģītiem jautājumiem. Ja to izmantosit, arī jūs varēsit gūt līdzīgus panākumus.

.»Vispirms atļaujiet man pastāstīt par kādu laulātu pāri, maniem seniem draugiem. Vīrs, vārdā Bils, gadiem ilgi smagi strādāja, līdz beidzot savā uzņēmumā ieguva ļoti augstu stāvokli. Viņš bija pirmais kandidāts uz firmas prezidenta amatu un bija pārliecināts, ka, prezidentam aizejot pensijā, noteikti tiks izvirzīts šim postenim. Nebija nekādu acīmredzamu iemeslu, kas ne|autu piepildīties viņa centieniem. Viņš atbilda amata prasībām gan pēc spējām, gan pēc izglītības un profesionālās pieredzes. Turklāt Bilam lika saprast, ka izvēlēsies tieši viņu.

Taču, kad vajadzēja iecelt jaunu prezidentu, viņš tika apiets. Uz šo amatu uzaicināja cilvēku no malas.

Es ierados pilsētā tūlīt pēc liktenīgā trieciena. Bila sieva Mērija bija sevišķi naidīgā noskaņojumā. Pie pusdienu galda viņa dusmīgi izklāstīja visu, ko viņa “gribētu viņiem pateikt”. Pār vīru un mani aumaļām gāzās kaismīgas dusmas, kurās

bija koncentrējusies milzīga vilšanās, pazemojums un neapmierinātība.

Bils turpretim klusēja. Lai gan viņš jutās vīlies un apjucis, tomēr notikušo uztvēra ar pašcieņu. Tā kā Bils bija maigas dabas cilvēks, tad nebija nekāds pārsteigums, ka viņš neplosījās un nedusmojās. Mērija gribēja, lai vīrs nekavējoties aiziet no darba. Viņa ieteica “pateikt visu, ko par viņiem domā”, un tad iesniegt atlūgumu.

Bils, šķiet, nebija noskaņots to darīt. Viņš teica, ka varbūt viss notiek uz labu un viņš centīsies sastrādāties ar jauno prezidentu un kā spēdams palīdzēs viņam.

Šāds lēmums, protams, nebija viegls, taču Bils bija nostrādājis firmā tik ilgi, ka citur viņš justos nelaimīgs. Turklāt viņš saprata, ka firmā viņš joprojām būs otrais cilvēks aiz prezidenta.

Tad Bila sieva man vaicāja, kā es tādā situācijā būtu rīkojies. Es teicu, ka droši vien justos vīlies un sāpināts tāpat kā viņa, taču neļautu sevī iezagties naidam, jo tas ne tikai saēd dvēseli, bet arī izjauc domāšanas procesu.

Es sacīju, ka šādā situācijā mums nepieciešams dievišķais padoms, gudrība, kas pašu spēkiem nav sasniedzama. Problēma emocionāli ir tik ļoti uzlādēta, ka mēs droši vien nespēsim par to spriest objektīvi un racionāli.

Ieteicu dažas minūtes paklusēt, nesakot ne vārda, mierīgi pasēdēt draudzīgā gaisotnē, savās lūgšanās pievēršot domas Tam, kurš teicis: “Jo, kur divi vai trīs ir sapulcējušies Manā Vārdā, tur Es esmu viņu vidū.” (Mateja evaņģēlijs 18:20) Es piebildu, ka arī mēs esam trīs. Ja mēs mēģināsim izjust, ka esam kopā Viņa Vārdā, tad Viņš būs mums līdzās, lai mierinātu un dotu padomu, kas darāms.

Bila sievai nebija viegli pieņemt manis ieteikto attieksmi, taču viņa bija gudra un inteliģenta sieviete, tāpēc pievienojās mūsu plānam.

Pēc dažiem klusuma mirkļiem es uzaicināju sadoties rokās un, lai gan mēs atradāmies restorānā, iesāku lūgties. Savā lūgšanā es jautāju pēc padoma. Es lūdzu sirdsmieru Bilam un Mērijai, es gāju pat soli tālāk un izlūdzos Dieva svētību ieceltajam prezidentam. Es arī lūdzu, lai Bils labi sastrādātos ar jauno vadību un būtu savā darbā vēl prasmīgāks nekā līdz šim.

Pēc lūgšanas mēs kādu brīdi sēdējām klusēdami, tad Mērija nopūtusies sacīja: “Jā, liekas, tas ir īstais veids, kā tikt ar problēmu galā. Kad es uzzināju, ka tu ar mums pusdienosi, baidījos, ka liksi mums notikušo uztvert no kristieša viedokļa. Atklāti sakot, es to negribēju. Man iekšā viss vārījās, taču tagad saprotu, ka šīs problēmas pareizais risinājums panākams tikai ar šādu pieeju. Es mēģināšu tā izturēties, lai cik grūti tas varētu būt.” Viņa vāri pasmaidīja, taču naidīgums bija zudis.

Laiku pa laikam painteresējos, kā klājas maniem draugiem, un pārliecinājos, ka viņi gluži labi samierinājušies ar jauno stāvokli, lai gan notikumi nerisinājās tā, kā viņi vēlējās. Viņi spēja pārvarēt vilšanos un nelabvēlību.

Vēl vairāk, Bils man atzinās, ka viņam jaunais prezidents patīk un savā ziņā ir pat patīkami strādāt kopā ar to.

Mērija izturējās laipni pret prezidenta sievu, un viņas daudzējādā ziņā centās sadarboties.

Pagāja divi gadi. Kādu dienu es ierados savu draugu pilsētā un viņiem piezvanīju.

“Ak. esmu tik uztraukusies, ka tik tikko spēju parunāt,” Mērija sacīja.

Izteicu domu, ka laikam atgadījies kāds neparasts notikums.

Nepievēršot uzmanību manis teiktajam. Mērija izsaucās: “Notikusi visbrīnišķīgākā lieta. X kungu,” viņa nosauca prezidenta vārdu, “vadošam amatam izvēlējusies kāda cita firma, tagad viņš aiziet no mūsu uzņēmuma, lai ieņemtu vēl augstāku posteni. Uzmini, kas nāks viņa vietā!” Viņa ieturēja pauzi un izgrūda: "Bils nupat saņēma paziņojumu, ka viņš iecelts par firmas prezidentu. Nāc tūlīt pie mums, lai kopīgi varam pateikties.”

Vēlāk, kad es aizgāju pie viņiem, Bils sacīja: “Zini, es sāku saprast, ka kristietība galu galā nav teorētiska. Mēs esam

atrisinājuši problēmu, balstoties uz precīzi definētiem garīgiem, zinātniski pamatotiem principiem. Es nodrebu šausmās, tikai iedomājoties, kādu briesmīgu kļūdu mēs varējām izdarīt, ja pret notikušo nebūtu izturējušies saskaņā ar Jēzus mācību.”

Tad viņš iesaucās: “Kurš ir tas muļķis, kas teicis, ka kristietībai nav praktiskas nozīmes? Turpmāk es visas problēmas risināšu ar to pašu metodi, ar kuras palīdzību mēs trijatā uzveicām šo problēmu.”

Pagāja vairāki gadi, un Bilam un Mērijai bija jāpiedzīvo arī citas grūtības. Pret katru no tām viņi cīnījās ar šo pašu metodi, un rezultāti bija labi. Nododot savas problēmas Dieva rokās, viņi iemācījās tās atrisināt pareizā veidā.

Vēl kāda efektīva problēmu risināšanas metode ir uzskatīt Dievu par savu partneri. Viena no pamatpatiesībām, ko mums māca Bībele: Dievs ir ar mums. Īstenībā kristietība sākas ar šo koncepciju, jo, kad Jēzus Kristus piedzima. Viņam tika dots vārds Immanuel, kas nozīmē “Dievs ir ar mums”.

Kristietība māca, ka Dievs stāv mums klāt visās dzīves grūtībās, problēmās un notikumos. Mēs varam runāt ar Viņu. paļauties uz Viņu, saņemt no Viņa palīdzību, baudīt nenovērtējamo labumu, ko sniedz Viņa ieinteresētība, atbalsts un palīdzība. Gandrīz ikviens vispārīgi tic tam, un daudzi ir izjutuši šīs ticības reālo spēku.

Lai rastu problēmas pareizo risinājumu, nepietiek tikai tam ticēt, nepieciešams vēl kaut kas. Klātbūtnes ideja ir praktiski jāizmanto. Iemācieties ticēt, ka Dievs jūsu dzīvē ir tikpat reāls kā jūsu sieva, biznesa partneris vai tuvākais draugs! Pierodiet pārrunāt lietas ar Viņu; ticiet, ka Viņš jūs uzklausa un domā par jūsu problēmu. Pieņemiet, ka Viņš ieplūdina apziņā pareizās idejas un izpratni, kas nepieciešama problēmu atrisināšanai. Nelokāmi ticiet, ka šie risinājumi būs pareizi un jūs tiksit virzīti uz īsto rīcību, kas dos labus rezultātus.

Nākamajā dienā pēc uzstāšanās kādas Rietumu pilsētas Rotari klubā mani uzrunāja Uzņēmējs. Viņš pastāstīja, ka kaut kas, ko viņš bija izlasījis manā avīzes rakstā, ir, kā viņš izteicās, “revolucionāri izmainījis viņa attieksmi un izglābis biznesu”.

Protams, es par to ieinteresējos, jo priecājos, ka kaut niecīgākais mans padoms radījis iespēju sasniegt tik lielisku rezultātu.

“Es savā biznesā piedzīvoju visai grūtus laikus,” uzņēmējs stāstīja, “faktiski jautājums kļuva tik nopietns, ka bija šaubas, vai spēšu izglābt savu biznesu. Manu nozari pamatīgi ietekmēja gūzma nelabvēlīgu apstākļu reizē ar sliktu tirgus situāciju, izmaiņām likumos un sarežģījumiem valsts ekonomikā kopumā. Es izlasīju jūsu rakstu, kurā jūs izklāstāt uzskatu, ka Dievs jāuzaicina par partneri. Man šķiet, jūs lietojāt frāzi: “Apvienojieties ar Dievu!”

Kad es pirmo reizi to izlasīju, tā man šķita visai “neprātīga ideja”. Kā gan cilvēks var Dievu aicināt sev par partneri? Starp citu, vienmēr esmu domājis, ka Dievs ir kolosāla būtne, daudz lielāks par cilvēku, un ka es Viņa acīs esmu tikai sīks kukainītis, bet jūs rakstījāt, ka Viņš jāaicina par partneri. Tad draugs man iedeva vienu no jūsu grāmatām, kurā es izlasīju līdzīgas atziņas. Jūs stāstījāt par cilvēkiem, kuri bija izmantojumi šo padomu. Tie visi šķita saprātīgi ļaudis, taču es vēl nebiju pārliecināts par ieteikuma noderīgumu. Es uzskatīju, ka mācītāji ir ideālistiski teorētiķi un neko nesaprot no uzņēmējdarbības un praktiskām lietām. Tā nu es savā ziņā jūs “norakstīju”,” viņš ar smaidu sacīja.

“Tomēr kādu dienu atgadījās kaut kas jocīgs. Es ierados birojā tik drūmā garastāvoklī, ka gribēju izšķaidīt sev smadzenes un tā tikt vaļā no problēmām, kas mani burtiski bija “iedzinušas zemē”. Tad man iešāvās prātā ideja par Dievu kā partneri. Es aizvēru durvis, apsēdos krēslā un piespiedu pieri uz rakstāmgalda noliktajām rokām. Varu jums atzīties, ka daudzu gadu gaitā biju lūdzies labi ja divpadsmit reižu. Tomēr šoreiz es patiešām skaitīju lūgšanu. Es pastāstīju Tam Kungam, ka esmu dzirdējis par domu uzaicināt Dievu par partneri, bet īsti nezinu, ko tas nozīmē un kā to darīt. Pastāstīju Viņam, ka esmu noguris, ka manā galvā ir tikai histēriskas

domas, ka esmu samulsis, apjucis un ļoti nobijies. Es teicu: “Kungs, es Tev kā partneris neko daudz nevaru piedāvāt, taču, lūdzu, pievienojies man un palīdzi! Tagad es savu biznesu, sevi, ģimeni un nākotni nododu Tavās rokās. Kā Tu teiksi, tā būs. Es pat nezinu, kādā veidā Tu man darīsi zināmu, kā rīkoties, taču esmu gatavs Tevi uzklausīt un sekošu Tavam padomam, ja Tu to izskaidrosi.””

“Tā es lūdzos,” viņš turpināja. “Pēc tam es sēdēju pie rakstāmgalda. Šķiet, gaidīju, ka notiks brīnums, taču nekas nenotika. Tomēr pēkšņi jutos mierīgs un atpūties. Mani pārņēma mierpilna izjūta. Tajā dienā un arī vakarā nekas neparasts nenotika, taču nākamajā dienā devos uz biroju možākā un laimīgākā noskaņojumā nekā parasti. Sāku izjust pārliecību, ka lietas izvērtīsies labi. Bija grūti izskaidrot, kāpēc tā jutos. Nekas nebija mainījies. Patiesībā stāvoklis bija vēl pasliktinājies, taču es biju mainījies, kaut nedaudz.

Šī miera izjūta mani nepameta, un es sāku justies labāk. Katru dienu lūdzos un sarunājos ar Dievu tā, kā būtu to darījis ar partneri. Tās nebija tradicionālās baznīcas lūgšanas, bet gan godīga vīru saruna. Tad kādu dienu, uzturoties birojā, man iešāvās prātā kāda doma. Tā izlēca kā maizes šķēle no tostera. Es sev jautāju: “Ko tu zini par savām biznesa lietām?” Tā bija doma, kas man nekad iepriekš nebija ienākusi prātā, taču uzreiz nopratu, ka tajā paslēpta īstā metode grūtību pārvarēšanai. Man nebija ne mazākās nojausmas, kāpēc iepriekš par to nebiju iedomājies. Man šķiet, ka mans prāts bija pārāk sastindzis. Es garīgi nefunkcionēju, kā nākas. Nu es uzreiz sekoju savai intuīcijai.”

Viņš apklusa un tad turpināja: “Nē, tā nebija intuīcija, tas bija Partneris, kas ar mani runāja. Nekavējoties īstenoju savu ideju, un lietas sāka iet no rokas. Man radās arvien jaunas idejas un, par spīti visiem apstākļiem, izdevās nostabilizēt savu uzņēmumu. Tagad situācija ir ievērojami uzlabojusies un es esmu izkļuvis no bedres.”

Tad uzņēmējs piemetināja? “Man nav lielas sajēgas par sprediķošanu un grāmatām, kuras jūs rakstāt, vai kādiem citiem sacerējumiem par šo tēmu. bet atļaujiet man pateikt, lūk, ko kad vien jums ir izdevība uzrunāt uzņēmējus, pasakiet viņiem, ka viņi saņems vairāk ideju, nekā spēs izmantot, un ka viņi spēs šīs idejas pārvērst aktīvos, ja tie par savu partneri izraudzīsies Dievu. Ar to es domāju ne tikai naudu, jo manā izpratnē Dieva rosinātas idejas ir labs ieguvums no savām investīcijām. Pastāstiet viņiem, ka metode aicināt Dievu par partneri ir veids, kā veiksmīgi atrisināt problēmas.”

Šis gadījums ir tikai viens no daudziem līdzīgiem Dieva un cilvēku attiecību likuma praktiskās darbības pierādījumiem. Nav iespējams pārvērtēt šīs problēmu risināšanas metodes lielo efektivitāti. Tā daudzos manis novērotos gadījumos devusi apbrīnojamus rezultātus.

Nodarbojoties ar tik ļoti nozīmīgo personīgo problēmu pārvarēšanu, pirmkārt, ārkārtīgi svarīgi saprast, ka spēks, kas nepieciešams to pareizai atrisināšanai, paslēpts jūsos pašos. Otrkārt, nepieciešams izstrādāt un īstenot plānu. Garīgā un emocionālā plāna trūkums noteikti ir viens no iemesliem, kāpēc cilvēki nespēj veiksmīgi atrisināt savas personiskās problēmas.

Kāds vadošs uzņēmuma darbinieks pastāstīja, ka paļaujoties uz “kritiskām situācijām paredzēto spēku cilvēka smadzenēs”. Viņš ir izstrādājis saprātīgu teoriju, ka cilvēkam piemīt papildu spējas, kuras atraisās un iespējams izmantot ārkārtējā situācijā. Ikdienā šis neparedzētiem gadījumiem domātais spēks snauž, taču kritiskos apstākļos, sajutis aicinājumu, cilvēks saņem nepieciešamo papildu spēku.

Indivīds, kurš attīstījis patiesu ticību, neļauj šim spēkam palikt inertā stāvoklī, bet gan daudzas no spējām saskaņā ar savu ticību izmanto parastos apstākļos. Tāpēc daži cilvēki ikdienā un kritiskās situācijās parāda lielāku spēku nekā citi. Viņi ir pieraduši pasmelties no tā spēka, kuru citi izmanto tikai tad, kad uz to spiež dramatiska nepieciešamība.

Vai jūs zināt, kā rīkoties grūtā situācijā? Vai jums ir skaidri noteikts plāns, kā atrisināt ļoti sarežģītas problēmas, tikko tās radušās? Daudzi cilvēki cīņā ar grūtībām izmanto šaušanu uz labu laimi un diemžēl netrāpa mērķī. Nav iespējams pārvērtēt, cik svarīgi jūsu rīcībā esošos papildspēkus izmantot plānveidīgi. lai varētu pārvarēt problēmu radītos sarežģījumus.

Bez divu vai triju personu kopīgas lūgšanas, paļaujoties uz Dievu, partnerattiecību nodibināšanas ar Viņu un plāna izstrādāšanas, lai izmantotu ārkārtas situācijām domātos spēkus, ir vēl viena lieliska metode ticīga domāšanas veida izkopšana. Gadiem ilgi biju lasījis Bībeli, līdz beidzot aptvēru, ka tā cenšas pateikt, ka spēšu pārvarēt visas grūtības, tikt galā ar jebkuru situāciju, pārciest ikvienu sakāvi un atrisināt visas savas sarežģītās problēmas, ja ticēšu, no sirds ticēšu. Diena, kad pār mani nāca šī apskaidrība, bija pati nozīmīgākā diena manā dzīvē. Manu grāmatu, bez šaubām, lasīs arī tādi cilvēki, kuriem nav ne mazākās sajēgas, kā dzīvot. Es ceru, ka tagad jūs šīs zināšanas iegūsit, jo ticība neapšaubāmi ir viena no visspēcīgākajām patiesībām pasaulē, kas dod iespēju veiksmīgi nodzīvot mūžu.

Šī patiesība Bībelē nemitīgi tiek akcentēta: “(..) ja jums ticība ir kā sinepju graudiņš, tad jūs sacīsit šim kalnam: pārcelies no šejienes uz turieni, un tas pārcelsies, un nekas jums nebūs neiespējams.” (Mateja evaņģēlijs 17:20) Šie vārdi nav apšaubāmi, tie ir reāli, pilnīgi un precīzi. Tā nav ilūzija vai fantāzija. Tā nav nedz ilustrācija, nedz simbols, nedz arī metafora, bet gan absolūta patiesība, kas atrisinās jūsu problēmas, jebkuru no tām, visas tās, ja jūs ticēsit un izkopsit ticību. “(..) Lai jukns notiek pēc jūsu ticības.” (Mateja evaņģēlijs 9:29) Vienīgais nosacījums ir ticība, un iegūtais rezultāts būs tieši proporcionāls jūsu ticībai un tam, kā to izmantosit. Maza ticība dod mazus, vidēja ticība viduvējus, bet liela lieliskus rezultātus. Taču Visuvarenais Dievs savā augstsirdībā jūsu labā paveiks brīnumus, kaut arī jūsu ticība būs tikai tik liela kā simboliskais sinepju graudiņš.

Vēlos pastāstīt par aizraujošo notikumu ar maniem draugiem Morisu un Mēriju Flintiem. Es ar viņiem iepazinos pirms manas grāmatas “Pārliecinātas dzīves ce|vedis” recenzijas žurnālā Liberty. Morisam Flintam tajā laikā ļoti neveicās.

Viņu piemeklēja neveiksmes ne tikai darbā, bet arī personīgajā dzīvē. Viņš bija baiļu un rūgtuma iemiesojums, viens no pesimistiskākajiem cilvēkiem, kādu man nācies sastapt. Apveltīts ar jaukām īpašībām un savā sirdī brīnišķīgs cilvēks, viņš tomēr, kā pats atzinās, bija sabojājis savu dzīvi.

Moriss izlasīja manas grāmatas anotāciju, kurā bija uzsvērta doma par ticību sinepju graudiņa lielumā. Tolaik viņš kopā ar ģimeni sievu un diviem dēliem dzīvoja Filadelfijā. Moriss zvanīja man uz baznīcu Ņujorkā, taču kaut kādu iemeslu dēļ nesazvanīja manu sekretāri. Moriss Flints neatlaidās. līdz nebija dabūjis tālsarunu un noskaidrojis, kad baznīcā notiek dievkalpojumi. Tā nebija viņam raksturīga rīcība, jo Viņš nekad nebūtu mēģinājis zvanīt vēlreiz tāds nu bija viņa nožēlojamais paradums padoties pēc pirmā niecīgā mēģinājuma. Es to pieminu tāpēc, lai parādītu, ka viņa emocionālā attieksme jau bija sākusi mainīties uz labo pusi. Nākamajā svētdienā viņš no Filadelfijas ieradās Ņujorkā, lai kopā ar ģimeni apmeklētu baznīcu. Flinti to turpināja darīt regulāri jebkuros laika apstākļos.

Vēlāk sarunā Moriss sīki izstāstīja savu dzīves gājumu un pajautāja, vai viņam vispār ir izredzes sevi mainīt. Problēmas, kas bija saistītas ar naudas grūtībām, parādiem, dažādām situācijām, nākotni un galvenokārt ar viņu pašu bija tik komplicētas un nomācošas, ka viņš visu uzskatīja par absolūti bezcerīgu.

Es Flintam apsolīju, ka visas problēmas varēs atrisināt, ja viņš sevi iekšēji sakārtos un paļausies uz Dievu un ja viņš apgūs un izmantos ticības metodi.

Viņiem ar sievu vajadzēja izdzīt no domām aizvainojumu. Abi izjuta trulas dusmas pret visiem un dažus cilvēkus pat ienīda. Viņi savās slimīgajās iedomās uzskatīja, ka pie pašreizējā nelaimīgā stāvokļa ir vainīgi citi cilvēki, kas pret viņiem izturējušies zemiski, nevis paši. Flintu pāris vārda tiešā nozīmē vakaros gultā pārrunāja, kādus apvainojumus viņi citiem izteiks. Tādā neveselīgā atmosfērā viņi mēģināja iemigt un atpūsties, taču no tā nekas labs nesanāca.

Moriss Flints patiesi pieķērās ticības idejai. Nekas viņu nebija tik ļoti piesaistījis kā šī ideja. Viņa reakcija, protams, bija kavēta, jo gribasspēks dezorganizēts. Iesākumā viņš sava ilgstošā negatīvisma dēļ nespēja izmainīt savas domas. Taču viņš sīksti, pat izmisīgi pieķērās idejai, ka viss ir iespējams, “ja jums ticība ir tik liela kā sinepju graudiņš”. Moriss visiem spēkiem centās iepludināt sevī ticību. Vingrinoties spēja ticēt, protams, pamazām pieauga.

Kādu vakaru Flints iegāja virtuvē, kur sieva mazgāja traukus, un teica: “Svētdienās baznīcā ticības ideja ir salīdzinoši viegli uztverama, taču es nevaru to noturēt. Tā izgaist. Kā būtu, ja es nēsātu sinepju graudiņu kabatā, tad es varētu to aptaustīt, kad justos vājš, un tas man palīdzētu saglabāt ticību. Vai tev ir kāds sinepju graudiņš, vai arī tie sastopami tikai Bībelē? Vai mūsdienās vispār var dabūt sinepju graudiņus?” Mērija iesmējās un sacīja: “Man te marinēto dārzeņu burkā daži ir.”

Viņa izzvejoja vienu graudiņu un iedeva vīram. “Zini, Moriss, tev nemaz nevajag īstu sinepju graudiņu. Tas ir tikai simbols,” Mērija piezīmēja.

“Tā Bībelē nav rakstīts,” vīrs atteica, “tur teikts “sinepju graudiņš”, un man vajadzīgs tieši tas. Varbūt man nepieciešama kāda simboliska lietiņa, lai iegūtu ticību.”

Moriss aplūkoja sēkliņu savā plaukstā un izbrīnīts sacīja: “Vai tiešām tā ir visa ticība, kas man nepieciešama, tik niecīga kā šis sīkais sinepju graudiņš?” Viņš kādu brīdi to paturēja, tad, ielikdams kabatā, teica: “Ja varēšu tam dienas gaitā pieskarties, tas man palīdzēs nezaudēt ticību.” Taču sēkliņa bija tik sīciņa, ka Moriss to pazaudēja. Tad viņš gāja pie dārzeņu burkas un izzvejoja citu, bet arī tā noklīda. Kādu dienu, kārtējo reizi pazaudējis sēkliņu, viņš iedomājās, ka varētu sinepju graudiņu paslēpt plastmasas bumbiņā. Bumbiņu viņš nēsātu līdzi kabatā vai piekarinātu pie pulksteņa ķēdes, lai tā vienmēr atgādinātu: “Ja jums ticība ir kā sinepju graudiņš, nekas jums nebūs neiespējams.”

Viņš konsultējās ar plastmasas izstrādājumu speciālistu, lai uzzinātu, vai iespējams sinepju graudiņu iekausēt plastmasas lodītē tā, lai neveidotos burbuji. “Eksperts” atbildēja, ka tas nav iespējams tādēļ, ka neviens cits to iepriekš nav darījis. To, protams, gan nevar uzskatīt par argumentu.

Flinta ticība ap to laiku jau bija pietiekami stipra, lai viņš būtu pārliecināts, ka spēs iedabūt sēkliņu plastmasas lodītē, ja viņa ticība būs “tik liela kā sinepju graudiņš”. Viņš ķērās pie darba un neatlaidās tik ilgi, līdz viņa nodoms izdevās. Moriss pagatavoja vairākas rotaslietas kaklarotu, kaklasaites adatu, atslēgas piekariņu, rokassprādzi un atsūtīja man. Tās bija ļoti jaukas, pie katras mirdzēja caurspīdīga lodīte ar sinepju graudiņu viducī. Pie katras rotas bija piestiprināta kartīte ar uzrakstu “Sinepju graudiņa atgādinājums” un skaidrojumu, kā rota lietojama. Sinepju sēkliņa tās īpašniekam atgādinās “ja jums ticība ir tik liela kā sinepju graudiņš, nekas jums nebūs neiespējams”.

Moriss lūdza noskaidrot, vai šos suvenīrus nevarētu ražot vairumā. Tā kā nebiju speciālists tādās lietās, es rotas parādīju Greisai Auslerei, žurnāla Guideposts zinātniskajai redaktorei. Viņa tās aiznesa mūsu kopīgajam draugam Volteram Hovingam. Bonwit Teller lielveikalu prezidentam un vienam no slavenākajiem uzņēmumu vadītājiem valstī. Viņš tūlīt novērtēja šī projekta iespējas. Iedomājieties manu pārsteigumu un sajūsmu, kad divas dienas vēlāk es Ņujorkas laikrakstā izlasīju sludinājumu: “Ticības simbols īsta sinepju sēkliņa mirdzoša stikla ietvarā piešķir šai rokassprādzei īpašu nozīmi.” Sludinājumā bija arī citāts no Svētajiem Rakstiem: “(..) ja jums ticība ir kā sinepju graudiņš, tad jūs sacīsit šim kalnam: pārcelies no šejienes uz turieni, un tas pārcelsies, un nekas jums nebūs neiespējams.” (Mateja evaņģēlijs 17:20) Šis raksts sacēla īstu vētru. Tagad simtiem lielveikalu un veikalu visā valstī ar grūtībām nodrošina, lai šīs preces pastāvīgi būtu nopērkamas.

Flintiem dienvidrietumu pilsētā pieder fabrika, kas ražo suvenīru “Sinepju graudiņa atgādinājums”. Vai tas nav nepa

rasti neveiksminieks aiziet uz baznīcu, izdzird citātu no Bībeles un izveido lielisku uzņēmumu. Varbūt arī jums, kad nākamo reizi būsit baznīcā, vajadzētu uzmanīgāk ieklausīties Bībeles tekstā un sprediķī. Iespējams, radīsies laba doma, kas pārveidos ne tikai jūsu dzīvi, bet arī biznesu.

Šajā gadījumā ticība radīja uzņēmumu, kas ražo un izplata produktu, kurš palīdzējis un turpinās palīdzēt tūkstošiem cilvēku. Šīs rotaslietas ir tik populāras un iedarbīgas, ka citi tās ir atdarinājuši, taču oriģināls ir tikai M. Flinta suvenīrs “Sinepju graudiņa atgādinājums”. Stāsts par to, kā šī mazā atceres lietiņa pārveidojusi dzīves, ir mūsu paaudzes romantiskākais garīgais nostāsts. Morisa un Mērijas Alises Flintu dzīves pārvērtības, viņu rakstura izmaiņas un personības atraisīšanās ticības spēka ietekmē ir spilgts un aizraujošs piemērs tam. Viņos vairs nav negatīvisma viņi ir pozitīvi noskaņoti. Flinti vairs nav neveiksminieki viņi ir uzvarētāji. Moriss un Mērija ir pārvarējuši sarūgtinājumu, un viņu sirdis ir mīlestības pilnas. Viņi ir citi cilvēki, ar jaunu pasaules uzskatu un spēka apziņu. Flinti ir visiedvesmojošākie cilvēki, ko savā mūžā esmu saticis.

Pajautājiet Morisam un Mērijai Alisei Flintiem. kā pareizi atrisināt problēmas. Un viņi jums teiks “Ticiet, patiesi ticiet”. Es apliecinu, ka viņiem tiešām ir taisnība.

Ja jūs, izlasot šo stāstu, noliedzoši sakāt: “Flintiem nekad nav klājies tik slikti kā man", ticiet, ka man reti nācies sastapt tik dziļi nelaimē nonākušus cilvēkus kā Flinti. Es uzdrošinos teikt, ka arī jūs savas problēmas atrisināsit veiksmīgi, lai cik izmisīga būtu situācija, ja izmantosit šajā nodaļā aprakstītās četras metodes, kā to darīja Flinti.

Šajā nodaļā esmu centies parādīt dažādas metodes, kā atrisināt problēmas. Es vēlos dot desmit vienkāršus padomus, kurus var izmantot kā problēmu risināšanas metodi.

1.       Ticiet, ka katra problēma ir atrisināma!

2. Saglabājiet mieru! Sasprindzinājums bloķē spēka plūsmu. Stresa apstākļos smadzenes nespēj funkcionēt. Nodarbojieties ar savu problēmu bez satraukuma!

3.       Nemēģiniet par katru cenu panākt risinājumu! Atslābiniet prātu, lai domas noskaidrotos un varētu izkristalizēties!

4.       Objektīvi, bezkaislīgi un saprātīgi apkopojiet visus faktus!

5. Uzrakstiet šos faktus uz papīra lapas! Tas palīdz skaidrāk domāt un sakārtot visus faktorus noteiktā sistēmā. Tādējādi jūs gan redzat, gan domājat. Problēma k|ūst objektīva, nevis subjektīva.

6.       Lūdziet par savām grūtībām, izsakot pārliecību, ka Dievs apgaismos jūsu prātu!

7. Paļaujieties uz Dievu un meklējiet Viņa padomu, kā teikts 73. psalmā, “Tu mani vadi pēc Sava prāta”!

8.       Uzticieties atklāsmes un intuīcijas spējām!

9.       Apmeklējiet baznīcu un ļaujiet savai zemapziņai risināt problēmu, kamēr ļaujaties dievkalpojuma noskaņojumam! Radošai garīgajai domāšanai ir apbrīnojama spēja dot "pareizās” atbildes.

10.    Ja apzinīgi izpildīsit šos desmit ieteikumus, tad atbilde, kas dzims jūsu apziņā, būs īstais jūsu problēmas risinājums.

11 Kā dziedināt ar ticību

VAI RELIĢISKĀ TICĪBA IR izdziedināšanas nosacījums? To apstiprina nopietni pierādījumi. Bija laiks, kad es pats par to nebiju pārliecināts, taču tagad vairs par to nešaubos. Esmu guvis tik daudzus pierādījumus, ka nespēju domāt citādi.

Mēs pamazām nonākam pie atziņas, ka pareizi izprasta un izmantota ticība ir spēcīgs faktors slimību pārvarēšanā un veselības atgūšanā.

Arī daudzi mediķi ir vienisprātis ar mani. Laikraksti stāstīja par slavenā Vīnes ķirurga medicīnas zinātņu doktora Hansa Finsterera vizīti ASV. Es citēšu rakstu ar virsrakstu “Izcilais ķirurgs, kuru vada Dievs”:

“Starptautiskā ķirurgu koledža piešķīrusi apbalvojumu savu augstāko goda nosaukumu Vīnes ārstam Hansam Finstereram, kurš tic, ka “Dieva neredzamā roka palīdz izdarīt veiksmīgu operāciju”. Viņš saņēma atzinību par panākumiem vēdera dobuma operācijās, izmantojot tikai vietējo anestēziju.

Septiņdesmit divus gadus vecais Vīnes Universitātes profesors Finsterers, izmantojot tikai vietējo anestēziju, veicis vairāk nekā 20 000 nopietnu operāciju, to skaitā 8000 kuņģa rezekciju (kuņģa daļas izoperēšana). Doktors Finsterers izteicies, ka, neraugoties uz pēdējo gadu ievērojamo progresu medicīnā un ķirurģijā, šie sasniegumi nav pietiekami, lai nodrošinātu ikvienas operācijās veiksmīgu rezultātu. “Daudzos gadījumos,” atzīst profesors, “acīmredzami vienkāršas ķirurģiskas iejaukšanās laikā slimnieks nomiris, turpretim citos, kad stāvoklis, pēc ķirurga domām, bijis bezcerīgs, pacients atlabis.

Daži kolēģi tādu situāciju dēvē par neparedzētu laimes gadījumu, tomēr citi ir pārliecināti, ka šajās smagajās operācijās viņus vadījusi Dieva neredzamā roka. Diemžēl pēdējos gados daudzi pacienti un ārsti ir zaudējuši pārliecību, ka viss ir Dieva rokās.

Kad mēs atkal ticēsim tam, cik būtiska nozīme mūsu darbā, it īpaši pacientu ārstēšanā, ir Dieva palīdzībai, mēs gūsim patiesus panākumus savā darbā.””

Ar šādiem vārdiem beidzās ievērojamā ķirurga domu izklāsts, kurš savā darbā apvieno zinātni ar reliģisko ticību.

Es uzstājos kādas nozīmīgas vietējās rūpniecības nozares pārstāvju sanāksmē. Tas bija liela mēroga vadošo darbinieku saiets kādā neparasti radošā tirdzniecības uzņēmumā, kas šo nozari bija padarījis par Amerikas saimnieciskās dzīves neatņemamu sastāvdaļu.

Biju nedaudz pārsteigts, ka lenča laikā, kad galvenā sarunu tēma bija nodokļi, ražošanas izmaksu pieaugums un biznesa proķlēmas, viens no vadītājiem, pagriezies pret mani, pajautāja: “Vai esat pārliecināts, ka ticība spēj dziedināt?”

“Ir diezgan daudz autentisku ziņu par cilvēkiem, kurus ticība ir izdziedinājusi,” es atbildēju. “Protams, neuzskatu, ka, ārstējot fiziskas kaites, vajadzētu paļauties tikai uz ticību. Tomēr es ticu Dieva un ārsta sadarbībai. Šāds uzskats ļauj izmantot tās priekšrocības, ko dod gan medicīnas, gan ticības zinātnes. Tās abas ir atveseļošanas procesa sastāvdaļas.” “Ļaujiet man jums pastāstīt par sevi,” mans galdabiedrs turpināja. “Pirms vairākiem gadiem man bija žokļa osteoma labdabīgs žokļa kaula audzējs. Ārsti man pateica, ka slimība ir praktiski neizārstējama. Varat iedomāties, cik uztraucies biju. Izmisīgi meklēju palīdzību. Lai gan baznīcu apmeklēju samērā regulāri, nebiju sevišķi reliģiozs. Es gandrīz nekad nelasīju Bībeli. Kādu dienu, guļot gultā, man tomēr iegribējās palasīt Svētos Rakstus, un es palūdzu sievu, lai viņa

man atnes Bībeli. Mana laulātā draudzene bija pārsteigta, jo nekad neko tamlīdzīgu viņai nebiju lūdzis.

Iesāku lasīt, tūlīt guvu mierinājumu un izjutu mieru. Manī radās arī maza cerība, nejutos tik nomākts. Es turpināju katru dienu zināmu laiku lasīt Bībeli. Tas nebija lielākais ieguvums. Ievēroju, ka mani slimības simptomi vairs nebija tik izteikti. Iesākumā šķita, ka tās ir iedomas, taču vēlāk pārliecinājos, ka manī notiek kaut kādas pārmaiņas.

Kādu dienu, lasot Bībeli, izjutu dīvainu iekšēju siltumu un lielu pacilātību. To ir grūti aprakstīt, un sen jau esmu arī atmetis mēģinājumus to izskaidrot. No tā brīža atveseļošanās noritēja straujāk. Es atkal aizgāju pie ārstiem, kuri man pirmo reizi uzstādīja diagnozi. Viņi ļoti rūpīgi mani izmeklēja. Dakteri bija acīmredzami pārsteigti un vienisprātis, ka mans stāvoklis uzlabojies, taču brīdināja, ka tā var būt tikai īslaicīga atelpa. Taču vēlāk pēc papildu izmeklēšanas noskaidrojās, ka osteomas simptomi pilnībā izzuduši. Ārsti tomēr teica, ka tie var parādīties no jauna. Tas mani neuztrauca, jo savā sirdī ticēju, ka esmu izveseļojies.”

“Cik ilgs laiks pagājis kopš jūsu izveseļošanās?” es pajautāju.

“Četrpadsmit gadu,” skanēja atbilde.

Uzmanīgi paskatījos uz savu galdabiedru. Spēcīgs un veselīgs vīrs, viens no vadošajiem speciālistiem savā nozarē. Viņš man šo gadījumu atstāstīja, minot tikai faktus, kā to mēdz darīt uzņēmēji. Šī cilvēka apziņā nepastāvēja ne mazākās šaubas. Kā gan tās varēja rasties, ja nāvei nolemtais ir dzīvs un spara pilns!

Kas to paveica? Ārsta prasmīgais darbs un vēl kaut kas. Kas bija šis vēl kaut kas? Acīmredzot ticība, kas dziedina.

Izdziedināšanās gadījums, par ko pastāstīja šis kungs, ir tikai viens no daudziem līdzīgiem stāstiem, turklāt vairumu no tiem ir apstiprinājuši kompetenti mediķi. Acīmredzami vajag ieteikt cilvēkiem vairāk izmantot ticības dziedinošo spēku. Diemžēl reliģiskajā ticībā dziedināšanas elements ir atstāts novārtā. Esmu pārliecināts, ka ticība spēj darīt un dara to, ko mēs saucam par brīnumiem, bet kas patiesībā ir garīgās zinātnes likumu izpausmes.

Mūsdienu reliģiskajā praksē arvien lielāka uzmanība tiek veltīta tam, lai palīdzētu cilvēkiem izdziedināt prāta, sirds, dvēseles un ķermeņa kaites. Tā ir atgriešanās pie kristietības pirmatnējās prakses. Tikai jaunākajos laikos parādījās tendence atstāt bez ievērības faktu, ka gadsimtiem ilgi reliģija ir nodarbojusies arī ar dziedināšanu. Jau pats angļu valodas vārds pastor (dvēseļu gans) ir atvasināts no vārda, kura nozīme ir “dvēseles dziedināšana”. Mūsdienās cilvēks pieņēmis maldīgu uzskatu, ka savienot Bībeles mācību ar zinātni ir neiespējami, tāpēc reliģijas dziednieciskais aspekts ir pilnībā atmests un nodots materiālās zinātnes pārziņā. Tomēr pēdējos gados arvien vairāk tiek atzīta reliģijas un veselības ciešā saikne.

Zīmīgi, ka angļu valodas vārds holiness (svētums) ir atvasināts no vārda wholiness (veselums), bet vārdam meditation (meditācija), kas parasti tiek lietots reliģiskā nozīmē, ir kopīga sakne ar vārdu medication (ārstēšana). Šo divu vārdu radniecība kļūst pārsteidzoši skaidra, kad mēs saprotam, ka patiesa meditācija par Dievu un Viņa pausto patiesību ir zāles dvēselei un miesai.

Mūsdienu medicīna akcentē ārstēšanas procesa psihosomatiskos faktorus, atzīstot garīgā stāvokļa saistību ar fizisko veselību. Modernā medicīna novērtē un ņem vērā cilvēka domāšanas un atveseļošanās ciešo saistību. Tā kā reliģija nodarbojas ar domāšanu, jūtām un attieksmi, ir dabiski, ka ticībai ir nozīmīga loma ārstēšanas procesā.

Rakstniekam un lugu autoram Heroldam Šērmenam palūdza pārstrādāt nopietnu radiouzvedumu, apsolot, ka ar viņu kā rakstnieku tiks noslēgts pastāvīgs kontrakts. Pēc vairāku mēnešu darba viņu atlaida, bet sagatavoto materiālu izmantoja bez atsauces uz autoru. Tas radīja gan pazemojuma izjūtu, gan materiālās grūtības. H. Šērmenu gremza aizvainojums, kas izvērtās augošā nepatikā pret radio vadošo darbinieku, kurš bija viņu piekrāpis. Rakstnieks atzinās, ka šī bijusi vienīgā reize dzīvē, kad viņam bijušas slepkavnieciskas domas. Viņa naids izpaudās fiziskā kaitē mikozē (sēnīšu slimībā), kas pārņēma viņa rīkles membrānas. Viņam tika nodrošināta vislabākā medicīniskā aprūpe, taču kaut kā pietrūka. Kad H. Šērmens atbrīvojās no naidīguma un ieguva spēju saprast un piedot, viņa stāvoklis pamazām uzlabojās. Ar medicīnas un jaunas attieksmes palīdzību viņa kaite tika uzvarēta.

Lai nodrošinātu veselību un laimi, ir saprātīgi pilnā mērā izmantot visas iespējamās medicīnas metodes un līdzekļus, tajā pašā laikā liekot lietā teoloģijas gudrības, pieredzi un paņēmienus. Apbrīnojami, bet pierādījumi apliecina patiesību, ka Dievs darbojas gan caur zinātnes atziņu īstenotāju ārstu, gan caur ticības skolotāju mācītāju. Daudzi ārsti par to ir vienisprātis.

Kādās Rotari kluba pusdienās es sēdēju pie viena galda ar deviņiem vīriešiem, no kuriem viens bija ārsts, kas nesen bija atvaļinājies no militārā dienesta un atsācis ārsta civilpraksi. Viņš sacīja: “Atgriezies no armijas, ievēroju, ka manu pacientu sūdzības ir citādas nekā iepriekš. Es konstatēju, ka lielai daļai slimnieku drīzāk bija nepieciešams cits domāšanas veids, nevis medicīniskā palīdzība. Viņu miesa bija vesela, bet domas un emocijas slimas. Manus pacientus bija pārņēmušas bailes, mazvērtības izjūta, vainas apziņa un aizvainojums. Sapratu, ka, viņus ārstējot, man jābūt gan psihiatram, gan terapeitam un ka arī tad nav iespējams visu izdarīt, kā nākas. Secināju, ka daudzos gadījumos cilvēku kaišu cēlonis bija garīgas problēmas. Tā nu es pamanīju, ka saviem pacientiem esmu pasācis citēt Bībeli. Pamazām man izveidojās ieradums “parakstīt” pacientiem reliģiska un garīga satura grāmatas, sevišķi tādas, kurās bija doti padomi, kā dzīvot.”

Vērsdamies tieši pie manis, viņš sacīja: “Jums, mācītājiem, pienācis laiks apzināties, ka arī jums daudzu cilvēku ārstēšanā jāuzņemas noteiktas funkcijas. Protams, nav jādublē ārsta darbs, tāpat kā mums nav jāiejaucas jūsu lauciņā, lomfir,

lai cilvēki varētu atgūt veselību un labsajūtu, mums, ārstiem, jāstrādā roku rokā ar mācītājiem.”

No kāda Ņujorkas štata pilsētiņas ārsta saņēmu vēstuli, kurā bija rakstīts: “Sešdesmit procenti pilsētiņas iedzīvotāju ir neveseli, jo viņu prāts un dvēsele ir slimi. Briesmīgi apzināties, ka modemā cilvēka dvēsele ir tik nevesela, ka fiziskie orgāni cieš sāpes. Man šķiet, ka pienācis laiks, lai mācītāji, priesteri un rabīni šo sakarību pamanītu.”

Ārsts man laipni paziņoja, ka viņš saviem pacientiem iesaka izlasīt manu grāmatu “Pārliecinātas dzīves ceļvedis”, kā arī citus līdzīga satura sacerējumus. Tādā veidā viņš sasniedzis ievērojamus rezultātus.

Alabamas štata Birmingemas pilsētas grāmatnīcas vadītāja man atsūtīja recepti, kuru bija izrakstījis viņas ārsts. Tajā norādītās zāles varēja iegādāties nevis aptiekā, bet grāmatu veikalā. Katrai kaitei viņš parakstīja dažāda satura sacerējumus.

Ārsts Kāris R. Feriss, Misūri štata Kanzasas pilsētas Džeksona apgabala Medicīnas biedrības bijušais prezidents, ar kuru kopā man bija tas gods piedalīties veselības un laimes jautājumiem veltītā radioprogrammā, paziņoja, ka, ārstējot cilvēku kaites, to fiziskais un garīgais aspekts ir savijies tik cieši, ka tos grūti nodalīt.

Pirms daudziem gadiem mans draugs medicīnas zinātņu doktors Klerenss V. Lībs norādīja uz garīgo un psihisko problēmu ietekmi uz veselību, un, ņemot vērā viņa gudros novērojumus, es sāku saprast, ka problēmas, ar kurām saskaros, proti, bailes un vainas apziņa, naids un aizvainojums, ļoti bieži ir cieši saistītas ar veselības un fiziskās labsajūtas problēmām. Doktors Lībs ir tik ļoti pārliecināts par šādu terapijas veidu, ka kopā ar doktoru Smailiju Blentonu ir nodibinājis reliģiskās psihiatrijas klīniku, kurā gadiem ilgi sniegta palīdzība simtiem Marble Collegiate baznīcas draudzes locekļu Ņujorkā.

Mēs ar mūžībā aizgājušo doktoru Viljamu Beinbridžu, kā ārsts un mācītājs strādājot roku rokā, spējām palīdzēt daudziem cilvēkiem atgūt veselību un uzsākt jaunu dzīvi.

Divi mani draugi no Ņujorkas mediķu aprindām medicīnas zinātņu doktori Z. Teilors Berkovics un Hauards Vestkots ir bijuši nenovērtējami palīgi manā darbā, jo gan zinātniski, gan garīgi dziļi izpratuši miesas, prāta un dvēseles kaišu saikni ar ticību.

Doktore Rebeka Bīrda raksta: "Mēs esam atklājuši augsta asinsspiediena psihosomatiskos cēloņus. Tā ir kāda īpaša apspiestu baiļu forma bailes no tā, kas varētu notikt, nevis reālām lietām. Galvenokārt tās ir bailes no nākotnes notikumiem. Šādā nozīmē tās ir iedomas, kas, iespējams, nekad nepiepildīsies. Mēs esam atklājuši, ka cukura diabēta gadījumā tieši bēdas un vilšanās “aprij” vairāk enerģijas nekā citas emocijas, tā iztērējot insulīnu, ko ražo aizkuņģa dziedzera šūnas, līdz tās nolietojas.

Mēs noskaidrojām, ka ir emocijas, kas sakņojas pagātnē, liek to no jauna pārdzīvot un atņem spēju pilnvērtīgi dzīvot. Medicīna nespēj tikt galā ar šāda veida veselības traucējumiem. Tā var piedāvāt zāles, kas pazemina vai paaugstina asinsspiedienu, taču ne uz visiem laikiem. Mediķi var iedot insulīnu, kas vairāk cukura pārvērš enerģijā, tā atvieglojot diabētiķu stāvokli. Tā ir zināma palīdzība, taču šie līdzekļi neizārstē pilnībā. Nav izgudrotas tādas zāles, kas varētu mūs pasargāt no pašu emocionālajiem konfliktiem. Labāka sava emocionālā stāvokļa izpratne un atgriešanās pie reliģiskās ticības, šķiet, ir tā kombinācija, kura dod lielākās cerības ikvienam no mums.”

Nobeigumā medicīnas zinātņu doktore Bīrda secina: “Varam apgalvot, ka var palīdzēt Jēzus dziedinošā mācība.”

Kāda cita spējīga ārste man atrakstīja par savu izstrādāto metodi, kurā apvienota medicīnas un ticības terapija. “Es ieinteresējos par jūsu vienkāršo reliģisko filozofiju. Savulaik strādāju pāri spēkiem un kļuvu saspringta un viegli aizkaitināma, dažreiz mani vajāja agrāk pārdzīvotas bailes un vainas apziņa. Man bija nepieciešams atbrīvoties no šī slimīgā sasprindzinājuma. Kādā agrā rītā, būdama pavisam nomākta, paņēmu jūsu grāmatu un iesāku to lasīt. Tur es atklāju lielo Dziedinātāju -

Dievu un ticību Viņam. Ticība kā antibiotikas iznīcināja baiļu baciļus un padarīja nekaitīgus vainas apziņas vīrusus.

Sāku ievērot jūsu grāmatā raksturotos labos kristietības principus. Pamazām saspringtība mazinājās, es jutos atbrīvotāka un laimīgāka, kā arī labāk gulēju. Nelietoju vairs vitamīnus un stimulējošus preparātus.” Vēl viņa piebilst, un, manuprāt, tas ir ļoti svarīgi: “Tad es sāku izjust vēlēšanos dalīties savā pieredzē ar pacientiem, kuri cieta no neirozēm. Biju pārsteigta, cik daudzi no viņiem bija lasījuši jūsu grāmatu un arī citus izdevumus. Tagad man un pacientam bija kopīgs pamats, uz kura atbalstīties. Tā bija bagātinoša pieredze. Sarunas par ticību Dievam kļuva dabiskas un vienkāršas.

Kā ārste esmu pieredzējusi daudzas brīnumainas izveseļošanās, pateicoties Dieva sniegtajai palīdzībai. Pēdējās nedēļās es piedzīvoju vēl kādu gadījumu. Pirms trim nedēļām manai māsai izdarīja smagu operāciju, pēc kuras viņai izveidojās zarnu aizsprostojums. Piektajā dienā māsas stāvoklis bija kritisks, un, kad pēcpusdienā atstāju slimnīcu, sapratu, ka nepieciešams steidzami parūpēties par viņu, citādi atveseļošanās izredzes būs ļoti niecīgas. Biju ļoti norūpējusies un kādas divdesmit minūtes braucu bez mērķa, lūdzoties, lai aizsprostojums likvidētos. (Medicīniskā ziņā jau bija izmēģināti visi līdzekļi.) Kad ierados mājās, pēc desmit minūtēm atskanēja telefona zvans, un māsas kopēja paziņoja, ka aizcietējums likvidējies un māsa noteikti sāk atveseļoties. Tagad viņa ir pilnībā atguvusi veselību. Vai gan varu apšaubīt to, ka Dieva iejaukšanās izglāba manas māsas dzīvību?”

Tāds bija veiksmīgi praktizējošas ārstes vēstules saturs.

Šādā skatījumā, kas balstās uz stingru, saprātīgu zinātnisku pieeju, mēs uz dziedināšanu, kura notikusi ar ticības fenomena palīdzību, varam raudzīties ar pārliecību. Ja es pa īstam neticētu, ka ticības faktora izmantošana ārstēšanā ir pamatota, šajā nodaļā nebūtu šos uzskatus izklāstījis.

Ilgākā laika periodā esmu saņēmis vēstules no daudziem lasītājiem un radioklausītājiem, kā ari ziņas no draudzes locekļiem par izdziedināšanos, kurā liela loma bijusi ticības klātbūtnei. Esmu skrupulozi izpētījis daudzus no šiem gadījumiem. lai pārliecinātos par to patiesumu. Kaut es spētu pašiem lielākajiem ciniķiem ieskaidrot, ka šis ir ce|š uz veselību, laimi un veiksmīgu dzīvi. Aprakstītie gadījumi apstiprina, ka cilvēks, kurš nepretojas slimībai zemapziņā sakņotas mazdūšīgas attieksmes dēļ, zaudē iespēju uzlabot savu veselību.

Visiem šiem gadījumiem ir kopīga visu medicīnisko un psiholoģisko resursu izmantošana vienlaikus ar reliģijas iespējām. Tas ir ārstēšanas metožu kopums, kas patiesi spēj atdot veselību un fizisko labsajūtu, ja vien Dieva plānā pacientam ir paredzēts vēl dzīvot. Nenoliedzami, katram no mums pienāk reize, kad zemes dzīve beidzas (dzīve kā tāda nekad nebeidzas, pienāk gals tikai tās zemes fāzei).

Manuprāt, mēs tā sauktajās vecmodīgajās baznīcās, nepievēršot nepieciešamo uzmanību atziņai, ka kristietībā ietverts arī vārdos pausts veselības vēstījums, esam zaudējuši vienu no vislielākajiem iespējamiem ieguldījuma veidiem. Ja šo mierinājumu nerod baznīcās, tiek radītas grupas, organizācijas un citas reliģiskas iestādes, lai kompensētu šo kristīgās mācības trūkumu. Nav taču nekādu vērā ņemamu iemeslu, kāpēc visas baznīcas nevarētu atzīt to, kas neapšaubāmi ir autentiski apstiprinājies, proti, ticība dziedina un skaļi izteiktas lūgšanas piedāvā mūsu cilvēkiem dziedināšanas metodes. Laimīgā kārtā visās mūsu reliģiskajās organizācijās atrodas tālredzīgi, zinātniski domājoši garīgie līderi, kas veic uz faktiem (un Svētajiem Rakstiem) balstītu darbu un dara cilvēkiem pieejamas Jēzus Kristus brīnišķīgās, dziedinošās svētības principus.

Izpētot veiksmīgas izveseļošanās gadījumus, secināju, ka visos bija konstatējami vairāki faktori. Pirmkārt, tā bija absolūta vēlēšanās nodot sevi Dieva rokās. Otrkārt, pilnīga atbrīvošanās no visiem sārņiem, piemēram, no visa veida grēkiem, un vēlēšanās attīrīt dvēseli. Treškārt, pārliecība un ticība medicīnas sasniegumiem harmonijā ar Dieva dziedinošo spēku. Ceturtkārt, sirsnīga vēlēšanas bez sarūgtinājuma vai īgnuma pieņemt Dieva atbildi, lai kāda tā būtu. Piektkārt, milzīga un nešaubīga ticība Dieva spējām dziedināt.

Runājot par visiem šiem izveseļošanās gadījumiem, tika uzsvērta silta, gaiša pārliecība, ka cilvēku skāris spēks. Praktiski katrā no manis izpētītajiem gadījumiem pacienti tādā vai citādā veidā stāstīja par brīžiem, kad viņi jutuši siltumu, aizgrābtību, mieru, prieku un atvieglojumu. Dažreiz pārliecība par izveseļošanos radusies pēkšņi, citreiz attīstījusies pakāpeniski.

Vienmēr, analizējot šādus gadījumus, es zināmu laiku nogaidu, lai pārliecinātos, ka izveseļošanās ir galīga un uzlabošanās nav iestājusies īslaicīga spēka uzliesmojuma rezultātā.

Piemēram, varu pastāstīt par izdziedināšanos, par kuru man vēstulē pavēstīja kāda sieviete, kuras spriedumam pilnībā uzticos. Šī gadījuma dokumentācija ir pamatīga un zinātniski iespaidīga. Sievietei tika pateikts, ka viņai nekavējoties nepieciešama operācija, jo viņai diagnosticēja ļaundabīgo audzēju.

Es citēju viņas rakstīto: “Tika veikta visa nepieciešamā ārstēšana, taču slimība uzliesmoja no jauna. Es, protams, pārbijos, jo sapratu, ka turpmāka ārstēšanās slimnīcā ir bezjēdzīga. Cerību nebija, es lūdzu palīdzību Dievam. Kāds ticīgs iesvētīts Dieva bērns lūdza par mani. Tas palīdzēja man saprast, ka zināšanas par Dievu un dziedināšanu Kristū palīdzēs arī man. Es pieķēros šai domai un nodevu sevi Dieva rokās.

Kādu rītu es, kā paradusi, pielūdzu Dievu un tad ķēros pie mājas darbiem, kuru pietika visai dienai. Kad viena pati virtuvē gatavoju vakariņas, pamanīju, ka telpu piepilda spoža gaisma, un šķita, ka kāds būtu nostājies man cieši līdzās pa kreisi. Biju dzirdējusi par izdziedināšanās gadījumiem, zināju, ka par mani aizlūdz, tāpēc nodomāju, ka izjūtu Kristus dziedinošo klātbūtni.

Lai būtu par to droša, nolēmu pagaidīt līdz nākamajam rītam; ja slimības simptomi būs pazuduši, es to zināšu. No rīta uzlabošanās bija tik ievērojama, ka vairs nešaubījos par Dieva palīdzību un paziņoju savam draugam par izveseļošanos.

Atmiņas par izdziedināšanos un Kristus klātbūtni manā prātā ir tikpat dzīvas kā toreiz. Tas notika pirms piecpadsmit gadiem, mana veselība stabili uzlabojās, un tagad es esmu lieliskā formā.”

Daudzu sirds slimību gadījumos ticības terapija (pārliecināta, nopietna ticība Jēzum Kristum) neapšaubāmi veicina izveseļošanos. Cilvēki, kuri piedzīvojuši sirdslēkmi un pēc tam nopietni un pamatīgi attīstījuši ticību Kristus dziedinošajai svētībai, tajā pašā laikā rūpīgi ievērojot ārstu noteikumus, stāsta par ievērojamas atlabšanas gadījumiem. Reizēm šie cilvēki ieguvuši pat labāku veselību nekā līdz tam, jo, iemācījušies aptvert cilvēka ierobežotās spējas un sapratuši, ka līdz šim sevi pārāk noslogojuši, viņi tagad pietaupa savus spēkus.

Vēl vairāk viņi ir apguvuši vienu no lieliskākajām metodēm, kas nodrošina cilvēka fizisko un garīgo labsajūtu, paļaušanos uz Dieva dziedinošo spēku. Tas tiek sasniegts, apzinīgi iesaistoties šajā jaunrades procesā, apzinoties atjauninošo spēku iedarbību. Pacients atver savu apziņu Visuma dzīvības spēku un radošās enerģijas plūsmai, kuru bloķējis sasprindzinājums, spēcīgs spiediens un citi faktori, kas traucē labsajūtai.

Kāds slavens vīrs pirms trīsdesmit pieciem gadiem pārcieta sirdslēkmi. Ārsti paskaidroja, ka viņš nekad vairs nespēs strādāt, un ieteica lielāko daļu laika pavadīt gultā, paziņojot, ka atlikušās nedaudzās dienas viņš droši vien būšot invalīds. Mūsdienās mediķi pacientam šādus apgalvojumus diez vai izteiktu. Katrā ziņā slimais uzklausīja drūmos pareģojumus par savu nākotni un rūpīgi pārdomāja tos.

Kādu rītu. agri pamodies, viņš paņēma Bībeli un nejauši (varbūt ne, varbūt viņam tika dota iespēja?) atvēra tajā vietā, kur aprakstīta viena no Jēzus veiktajām izdziedināšanām. Viņš arī atcerējās sentenci: “Jēzus Kristus vakar un šodien tas pats un mūžīgi.” (Vēstule ebrejiem 13:8) Viņam ienāca prātā kāpēc Jēzus Kristus nevarētu atdot veselību arī šodien, ja jau Viņš toreiz varēja izdziedināt cilvēkus un Viņš ir tas pats, kas

senāk. “Kāpēc gan Jēzus nevarētu izārstēt mani?” šis vīrs sev vaicāja. Un viņā modās ticība.

Tūlīt pat viņš vienkāršā paļāvībā lūdza Tā Kunga palīdzību. Viņam šķita, ka Jēzus jautā: “Vai tu tici, ka Es varu tev palīdzēt?” “Jā, Kungs, es ticu, ka Tu to vari.”

Vīrs aizvēra acis, un viņam šķita, ka sajūt “Jēzus dziedinošo pieskārienu savai sirdij”. Visas dienas garumā viņš izjuta dīvainu atvieglojumu. Gāja laiks, un viņš bija pārliecināts, ka krūtīs briest spēks. Visbeidzot, kādu dienu vīrs vērsās pie Dieva ar lūgšanu: “Kungs, ja tā ir Tava griba, rīt es piecelšos, iziešu laukā un pēc dažām dienām došos uz darbu. Es pilnībā nododu sevi Tavās rokās. Ja man rīt šādas aktīvas darbības dēļ ir jāmirst, gribu Tev pateikties par tām brīnišķīgajām dienām, ko Tu man dāvāji. Rīt es ar Tavu palīdzību došos ceļā, un Tu visu dienu būsi man līdzās. Es ticu, ka man būs pietiekami daudz spēka, taču, ja es šīs piepūles rezultātā miršu, mūžībā būšu kopā ar Tevi, tā ka jebkurā gadījumā viss būs labi.”

Ar šādu mierpilnu pārliecību no dienas dienā viņš palielināja savu slodzi. Šis vīrs neaizmirsa savu ticību katru aktīvās karjeras dienu, kura pēc piedzīvotās sirdslēkmes ilga vēl trīsdesipit gadus. Viņš aizgāja pensijā septiņdesmit piecu gadu vecumā. Es pazīstu tikai dažus tādus cilvēkus, kas ar savu enerģisko darbu ir tādā mērā sekmējuši cilvēces labklājību kā šis vīrs. Viņš vienmēr centās saglabāt savu fizisko formu un garīgos spēkus. Vīrs pēc lenča pusstundu pagulēja un atpūtās un nekad nepakļāva sevi stresam. Viņš laikus gāja gulēt un agri cēlās, vienmēr ievērodams stingru un disciplinējošu dzīves kārtību.

Viņš bija brīvs no raizēm, sarūgtinājuma un spriedzes, kaut gan strādāja smagi, taču bez uztraukuma.

Ārstiem bija taisnība. Ja šīs vīrs nebūtu atbrīvojies no savas agrākās dzīves postošajiem ieradumiem, viņš droši vien sen jau būtu miris vai vismaz kļuvis invalīds. Ārstu ieteikumi radīja situāciju, kad dziedināšana caur Kristu kļuva iespējama. Ja nebūtu bijis sirdslēkmes, viņš nebūtu psiholoģiski vai garīgi gatavs tai.

Kāds cits mans draugs, ievērojams uzņēmējs, arī pārcieta sirdslēkmi. Nedēļām ilgi viņš bija piesaistīts pie gultas, taču tagad ir atgriezies pie savu svarīgo pienākumu pildīšanas ar tādiem pašiem panākumiem kā senāk, tikai bez lieka satraukuma. Šķiet, ka viņš iemantojis jaunu spēku, kāda viņam nebija iepriekš. Viņš izveseļojās, jo izveidoja noteiktu zinātniski pamatotu garīgo attieksmi pret savu slimību. Draugu ārstēja ļoti prasmīgi speciālisti, un viņš precīzi ievēroja viņu ieteikumus. Tas ir nozīmīgs faktors šādās situācijās.

Tomēr līdztekus zāļu lietošanai un ārstnieciskajām manipulācijām draugs izstrādāja arī garīgās atveseļošanās plānu. Savā vēstulē no slimnīcas viņš to apraksta šādi: “Kāds mans palātas biedrs, tikai divdesmit piecus gadus vecs puisis, ar tādu pašu diagnozi kā man nomira četru stundu laikā. Līdzīgu likteni piedzīvoja divi mani paziņas no blakuspalātām. Man laikam vēl lemts paveikt kādu darbu. Nolēmu, ka atgriezīšos un ķeršos pie saviem pienākumiem ar cerību, ka nodzīvošu ilgāk un mana dzīve būs pilnvērtīgāka nekā pirms šīs bēdīgās pieredzes. Ārsti bija lieliski, medmāsas brīnišķīgas, un slimnīca ideāla.”

Mans draugs izstrādāja garīgās atveseļošanās plānu, kuru arī lika lietā. Tas sastāvēja no trim daļām: “1) Slimības sākumstadijā, kad bija jāievēro pilnīgs miers, es paklausīju Psalmos rakstītajai pamācībai: “Rimstiet un atzīstiet, ka Es esmu Dievs (..).”” (Psalmi 46:11) Tas nozīmē, ka viņš pilnīgi atbrīvojās un nodeva sevi Dieva rokās. Lasīju tālāk: “2) Kad stāvoklis kļuva cerīgāks, es izmantoju apliecinājumu: “Esi droša un stipra, mana sirds, un gaidi uz To Kungu!”” (Psalmi 27:14) Draugs nodeva savu sirdi Dieva aprūpē, un Dievs uzlika Savu dziedinošo roku uz viņa sirds un atveseļoja to. Visbeidzot: “3) Reizē ar spēku atgriešanos man radās jauna pārliecība, kuru es izteicu ar vārdiem: “Es spēju visu Tā spēkā, kas mani dara stipru.”” (Pāvila vēstule filipiešiem 4:13) Līdz ar to uzņēmējs apliecināja, ka viņam dots spēks, ar kuru viņš ieguvis jaunu enerģiju.

Mans draugs atguva veselību ar šī trīsdaļīgā plāna palīdzību. Ārstu prasmīgā darbošanās saglabāja un stimulēja spēkus, kas atjaunoja viņa organisma funkcijas. Atveseļošanos veicināja arī tikpat prasmīga ticības izmantošana, stimulējot viņa iekšējo garīgo spēku. Abi šie ārstēšanas veidi iedarbojas uz diviem mūsu dzīvībai būtiskiem atjaunojošiem spēkiem, no kuriem viens ir cilvēka ķermeņa funkciju atjaunošanās spējas, bet otrs tonizējošais spēks, kas slēpjas mūsu prātā. Viens padodas medicīniskajai, otrs ticības iedarbībai, bet Dievs vada abus šos procesus. Viņš ir radījis gan miesu, gan dvēseli un, būdams kungs pār abiem, regulē veselības un labsajūtas procesus. “Jo Viņā mēs dzīvojam un rosāmies, un esam (..).” (Apustuļu darbi 17:28)

Lai izvairītos no saslimšanas un izveseļotos garīgi un fiziski, nekavējieties smelties no varenākā spēka avota, kas ir jūsu rīcībā, dziedinošās ticības.

Kā iespējams praktiski palīdzēt sev vai saviem mīļajiem slimībā, izmantojot šajā nodaļā izklāstīto? Piedāvāju astoņus praktiskus padomus.

1.       Izpildiet kādas slavenas medicīnas skolas direktora ieteikumi^ “Ja esat slims, nekavējoties sūtiet gan pēc ārsta, gan pēc garīdznieka!” Citiem vārdiem sakot, ticiet, ka ārstēšanas procesā garīgiem spēkiem un zālēm ir vienlīdz liela nozīme.

2. Aiciniet Dievu par savu ārstu! Apzinieties, ka Dievs dziedināšanas procesā kā instrumentus izmanto mācītus cilvēces pārstāvjus. Kāds ārsts ir teicis: “Mēs ārstējam pacientu, bet Dievs viņu dziedina.” Tāpēc lūdziet, lai ārsts spētu pavērt ceļu Dieva dziedinošajai svētībai!

3.       Lai ko jūs darītu, nekrītiet panikā un nebaidieties, jo baiļojoties jūs raidīsit negatīvas, tātad postošas domas savu mīļo virzienā tad. kad viņiem nepieciešama pozitīvu un dziedinošu domu palīdzība!

4.       Atcerieties, ka Dievs rīkojas saskaņā ar likumiem! Neaizmirstiet, ka mūsu materiālās pasaules sīkie likumiņi ir tikai Visuma milzīgās spēka plūsmas niecīgas daļiņas. Garīgie likumi arī valda pār slimību. Dievs ir radījis divus slimības

izdziedināšanas veidus. Viens ir ārstēšana, balstoties uz dabas likumiem (ko izmanto zinātne), bet otrs veselības atdošana, izmantojot caur ticību realizētus garīgos likumus.

5. Pilnībā nododiet savus mī|os Dieva rokās! Ar savu ticību jūs spējat iegremdēt viņus dievišķā spēka straumē. Tur var saņemt dziedināšanu, taču, lai tā notiktu, pacientam pilnībā jāatdod sevi Dieva gribai. To ir vienlīdz grūti izprast un paveikt, tomēr neapšaubāmi, ka tad, kad jūsu bezgalīgā vēlēšanās, lai jūsu mīļie dzīvotu, tiek apvienota ar tikpat lielu vēlmi nodot viņus Dieva rokās, sāk darboties apbrīnojami dziedinoši spēki.

6. Ir svarīgi, lai ģimenē valdītu harmonija, proti, garīgā harmonija. Atcerieties, kas teikts Mateja evaņģēlijā (18:19): ”(..) ja divi nojums virs zemes ir vienā prātā kaut kādas lietas dēļ, ko tie grib lūgt, tad Mans Debesu Tēvs tiem to dos.” Ir skaidrs, ka slimības un disharmonija iet roku rokā.

7. Iztēlojieties, ka jūsu mīļie ir veseli un viņu veselība ir lieliska! Gara acīm vērojiet, kā viņi staro, saņemdami Dieva mīlestību un labvēlību. Apziņā var iemājot domas par slimību un pat par nāvi. Taču deviņas desmitdaļas no jūsu prāta veido zemapziņa. Ļaujiet domām par veselību iespiesties zemapziņā, un šī jūsu prāta spēcīgā daļa izstaros veselības enerģiju! Kam mēs ticam savā zemapziņā, to mēs arī saņemam. Ja jūs ar ticības palīdzību nekontrolēsit zemapziņu, nekad negūsit labo, jo zemapziņa atdod tikai to, par ko jūs patiesi domājat. Ja jūsu patiesās domas ir negatīvas, arī rezultāti būs negatīvi; ja tās ir pozitīvas, jūs sasniegsit labus rezultātus.

8. Esiet pilnīgi dabiski! Lūdziet Dievu, lai viņš izdziedina jūsu mīļos! To jūs no sirds vēlaties, tāpēc lūdziet lūdzu, izdari to! Iesaku jums izrunāt vārdu LŪDZU tikai vienu reizi. Pēc tam savās lūgšanās domājiet par Viņa labsirdību. Šāda pārliecināta ticība caur Dieva mīlestības apliecinājumu palīdzēs atbrīvot dziļus garīgos spēkus un prieku. Šis prieks jums palīdzēs. Atcerieties, ka priekam jau pašam par sevi piemīt dziedinošs spēks!

12 Kad zūd vitalitāte, izmēģiniet šo metodi

SIEVIETE reiz aizgājusi uz aptieku un lūgusi kādu psihosomatisku līdzekli.

Šādas zāles aptiekā, protams, nav atrodamas, jo tās nemēdz būt ne tablešu, ne pilienu veidā. Tomēr psihosomatiskie ārstniecības līdzekļi pastāv, un daudziem no mums tie ir nepieciešami. To sastāvā ir lūgšanas, ticība un aktīva garīgā domāšana.

Ir aprēķināts, ka 50-75 procenti mūsdienu cilvēku ir slimi tāpēc. ka prāts nepareizi iedarbojas uz emocionālo un fizisko stāvokli. Tāpēc šāda veida zālēm ir svarīga nozīme. Daudzi cilvēki, kuri nejūtas tik labi, cik būtu iespējams, atklājuši metodi, kas kopā ar ārstu pakalpojumiem sniedz ievērojamu palīdzību.

Gadījums ar kāda liela uzņēmuma tirdzniecības daļas vadītāju atspoguļo veidu, kā, izmantojot garīgo un emocionālo ārstēšanu, var atgūt izsīkstošo dzīvotprieku. Šis vīrs, kam senāk piemita neparasti produktīvs un aktīvs spēks, izjuta, ka spējas un enerģija iet mazumā. Viņš zaudēja arī savas radošās idejas. Pirms tam tās bija oriģinālas un iespaidīgas. Darbabiedri pamanīja, ka ar tirdzniecības daļas vadītāju kaut kas nav labi. un ieteica konsultēties ar ārstu. Uzņēmums aizsūtīja viņu atpūsties uz Atlantu, pēc tam uz Floridu, lai viņš mēģinātu atgūt spēkus. Šķiet, neviens no šiem atvaļinājumiem viņa stāvokli neizmainīja.

Menedžera ārsts, kurš zināja par mūsu reliģiskās psiholoģijas klīniku, ieteica uzņēmuma prezidentam nosūtīt savu darbinieku pie mums uz pārrunām. Paklausot prezidenta rīkojumam, tirdzniecības daļas vadītājs ieradās, taču bija ļoti sašutis, ka atsūtīts uz baznīcu.

“Kaut kas neiedomājams,” vīrs izteica savu neapmierinātību, “biznesmeni sūtīt pie mācītāja. Vai jūs tagad ar mani kopā skaitīsit pātarus un lasīsit Bībeli?” viņš saērcināts izsaucās.

“Es gan jūsu vietā nebūtu tik izbrīnīts,” teicu, “dažas no mūsu kaitēm ir tādas, kuras var nopietni ietekmēt lūgšanas un Bībele.”

Viņš bija tik drūms un neatsaucīgs, ka galu galā biju spiests skaidri un gaiši pasacīt: "Vēlos bez aplinkiem pateikt, ka jums labāk vajadzētu ar mums sadarboties, pretējā gadījumā jūs tiksit atlaists.”

“Kas jums to teica?” viņš noprasīja.

“Jūsu priekšnieks,” es atbildēju. “Viņš sacīja, ka viņam, lai cik žēl arī būtu, nāksies jūs atlaist, ja mēs nespēsim jūs savest kārtībā.”

Man reti kad nācies redzēt tik apjukušu sejas izteiksmi, kāda bija mūsu pacientam. “Ko man, jūsuprāt, tagad darīt?” viņš murmināja.

“Bieži cilvēki nonāk tādā pašā stāvoklī kā jūs, tāpēc ka prātu pārņēmušas bailes, raizes, sasprindzinātība, neapmierinātība, vainas apziņa vai viss kopā,” es paskaidroju. “Kad šie emocionāli traucējošie faktori uzkrājas, sasniedzot zināmu līmeni, indivīds to vairs nespēj izturēt un sabrūk. Dabiskie emocionālās, garīgās un intelektuālās enerģijas avoti tiek aizsprostoti. Tad neapmierinātība, bailes vai vainas apziņa ievelk cilvēku muklājā. Nezinu, kas jūs nomoka, taču iesaku uzskatīt mani par līdzjūtīgu draugu, ar kuru jūs varat būt pilnīgi atklāts, un izstāstīt par sevi visu.” Es uzsvēru, ka nav ieteicams neko slēpt un viņam pilnībā jāatbrīvojas no bailēm, neapmierinātības vai vainas izjūtas, kas varētu mājot viņa apziņā. “Es galvoju, ka mūsu saruna būs stingri konfidenciāla. Vienīgais,

ko vēlas jūsu uzņēmums, atgūt darbinieku ar tikpat augstām darba spējām kā agrāk.”

Pēc zināma laika atklājās tirdzniecības daļas vadītāja kaišu cēloņi. Viņš bija grēkojis un pamatīgi sapinies savos melos. Vīrietis dzīvoja pastāvīgās bailēs no atmaskošanas, viņa apziņā valdīja pamatīgs juceklis. Tā bija gandrīz līdzīga garīgai miskastei.

Ar šo vīrieti bija visai grūti sarunāties, jo savā dziļākajā būtībā viņš bija godīgs cilvēks ar izteiktu kauna izjūtu. Teicu, ka varu saprast viņa nevēlēšanos runāt, taču tas jādara, līdz apziņa pilnībā attīrīta.

Nekad neaizmirsīšu menedžera reakciju, kad viņš bija beidzis savu grēksūdzi. Piecēlies kājās, viņš izstaipījās, nostājās uz pirkstgaliem, pastiepa rokas pret griestiem un dziļi ieelpoja. “Ak kungs, es jūtos lieliski!” viņš iesaucās. Tā bija iespaidīga atvieglojuma un atbrīvotības izpausme. Es aicināju lūgt, lai Dievs viņam piedod un lai piepilda viņu ar mieru un skaidrību.

“Jūs domājat, lai es lūdzos skaļi?” viņš šaubīdamies jautāja. “Es savā dzīvē neko tādu neesmu darījis.”

“Jā,” es apstiprināju. “Tas ir labs darbs un jūs stiprinās.” Tā bija vienkārša lūgšana, kas skanēja aptuveni tā: “Mīļais Kungs, esmu bijis netīrs cilvēks, bet es nožēloju to slikto, ko esmu nodarījis. Esmu visu atklājis savam draugam. Tagad es izlūdzos Tavu piedošanu. Piepildi mani ar mieru! Dari mani stipru, lai es nekad vairs tā nedarītu. Palīdzi man atkal būt skaidram un labam daudz, daudz labākam!”

Tajā pašā dienā tirdzniecības daļas vadītājs atgriezās savā birojā. Neviens viņam neko nepārmeta, un nebija arī vajadzības, jo viņš drīz atguva formu un tagad ir viens no labākajiem tirdzniecības daļas vadītājiem pilsētā.

Pēc kāda laika es satiku uzņēmuma prezidentu, kurš sacīja: “Nezinu, ko jūs ar Bilu izdarījāt, bet tagad viņš iet kā zibens."

“Es neko neizdarīju, visu paveica Dievs,” es atbildēju.

“Jā, saprotu,” prezidents teica. “Nu vienalga, bet tas atkal ir vecais Bils.”

Kad šī cilvēka vitalitāte mazinājās, viņš izmantoja veselības atjaunošanas metodi, kas atmodināja viņa parastās spējas. Viņš “ieņēma” psihosomatiskās zāles, kas novērsa viņa garīgās un emocionālās veselības traucējumus.

Kolorādo Universitātes Medicīnas fakultātes mācībspēks, medicīnas zinātņu doktors Frenklins Ebo apgalvo, ka viena trešda|a no visiem slimnīcu pacientiem cieš no kādas tīri fiziskas kaites, viena trešda|a gan no fiziskas, gan emocionālas dabas traucējumiem un vēl viena trešda|a no tīri emocionālām saslimšanām.

Medicīnas zinātņu doktors Flanders Danbārs, grāmatas "Prāts un miesa” autors, raksta: “Nav svarīgi, vai slimība ir fiziska vai emocionāla rakstura, bet jānosaka, cik spēcīgs ir katrs no faktoriem.”

Katrs domājošs cilvēks, kurš iedziļinājies šajā jautājumā, saprot, ka ārstiem ir taisnība, kad viņi saka, ka neapmierinātība, naids, nenovīdība, nelabvēlība, greizsirdība un atriebīgums ir emocionālais stāvoklis, kuri rada veselības traucējumus. Kad jums uznāk dusmu lēkme, jūs sajūtat spiedienu kuņģa rajonā, tādu kā nelabumu. Emocionālais izvirdums ķermenī ir izraisījis ķīmisku reakciju, kas savukārt cilvēkam liek justies slikti. Ja šādas emocionālās izpausmes turpinās ilgāku laiku, ķermeņa vispārējais stāvoklis strauji pasliktinās.

Kad runājām par kādu vīru. ko abi pazinām, ārsts paziņoja, ka vīrs nomiris no naida. Ārsts burtiski esot jutis, kā slimnieks izdziest, ilgi glabāta naida sagrauzts. “Viņš savam ķermenim bija nodarījis tik lielu postu, ka tā pretošanās spējas bija pazeminātas,” ārsts paskaidroja. “Kad viņam uzbruka fiziska kaite, viņam vairs nebija spēka to uzveikt. Ar savu ļaunumu pacients bija padarījis sevi fiziski nespēcīgu.”

Sanfrancisko ārsts Čārlzs Mainers Kūpers rakstā “Sirsnīgs padoms sirdsslimniekiem” iesaka: “Jums jāpiebremzē emocijas. Kad es jums stāstu par pacientu, kura asinsspiediens pēc dusmu izvirduma “uzskrien” par sešdesmit vienībām, jums nav grūti iedomāties, kādu slodzi šāda reakcija rada sirdij.” Viņš norāda, ka ekspansīvi cilvēki vainu par izdarīto kļūdu vai neveiksmi parasti impulsīvi uzveļ citiem, kaut gan gudrāk būtu bijis tik ļoti neuztraukties, jo notikušo tikpat vairs nevar padarīt par nebijušu. Č. M. Kūpers piemin arī slaveno skotu ķirurgu Džonu Hanteru, kuram pašam bija slima sirds. Viņš ļoti labi apzinājās, kādu iespaidu uz sirdi var atstāt spēcīgas emocijas. Dž. Hanters apgalvojis, ka viņa dzīvība atkarīga no to cilvēku žēlastības, kas varētu viņu nokaitināt. Un patiešām viņš nomira no sirdslēkmes, kuru bija izraisījuši dusmu uzplūdi, kad viņš aizmirsa kontrolēt sevi.

Nobeigumā doktors Kūpers raksta: ‘‘Katrreiz, kad kāda biznesa problēma sāk jūs uztraukt vai arī jūs sākat dusmoties, atslābinieties! Rezultātā jūsu iekšējais nemiers norims. Jūsu sirdij nepieciešams visu laiku atrasties slaidā, priecīgā un mierīgā cilvēkā, kas saprātīgi iegrožo savas fiziskās, garīgās un emocionālās aktivitātes.”

Tāpēc, ja jūsu labsajūta ir sliktāka, nekā vajadzētu būt, ļoti pamatīgi izanalizējiet sevi! Godīgi pavaicājiet sev, vai nejūtat pret kādu nelabvēlību, aizvainojumu vai skaudību! Ja jūsos iemājojušas tādas jūtas, izgrūdiet tās laukā! Nekavējoties atbrīvojieties no tām! Citus šīs jūtas neievaino. Tās nenodara ļaunumu cilvēkam, kuru jūs ienīstat, bet dienu un nakti grauž jūs pašu. Daudziem cilvēkiem ir slikta veselība nevis tāpēc, ka viņi nepareizi ēd, bet gan tāpēc, ka kaut kas saēd viņus pašus. Emocionālās kaites vēršas pret jums, atņem enerģiju, samazinot spējas un bojājot veselību. Un, protams, tās iznīcina laimi.

Tāda ir domāšanas ietekme uz cilvēka fizisko stāvokli. Mēs zinām, ka cilvēks var padarīt sevi slimu, izjūtot aizvainojumu. Mums ir zināms, ka vainas apziņas dēļ indivīdam var parādīties fizioloģiski traucējumi. Noteiktus fizioloģiskos simptomus var izraisīt arī bailes un raizes. Taču ir skaidrs, ka izārstēties iespējams, ja tiek mainīts domāšanas veids.

Nesen kāds mediķis pastāstīja man par jaunu sievieti, kura tika uzņemta slimnīcā ar augstu temperatūru. Viņai bija izteikts reimatiskais artrīts slimnieces locītavas bija ļoti satūkušas.

Lai šo gadījumu kārtīgi izpētītu, ārsts pacientei nedeva nekādas zāles, tikai viegli nomierinošu līdzekli atsāpināšanai. Pēc divām dienām sieviete ārstam vaicāja: “Kad man kļūs labāk, un cik ilgi man būs jāpaliek slimnīcā?”

“Man jums jāsaka, ka jums droši vien nāksies uzturēties slimnīcā aptuveni sešus mēnešus,” ārsts atbildēja.

“Jūs gribat teikt, ka es varēšu apprecēties tikai pēc sešiem mēnešiem?” viņa iesaucās.

“Man žēl, bet neko citu es nevaru solīt," atteica ārsts.

Šī saruna notika vakarā. Nākamajā rītā pacientes temperatūra bija normāla un locītavu sapampums pazudis. Nespēdams izskaidrot šādas pārmaiņas, ārsts viņu pāris dienu novēroja un tad palaida mājās.

Pēc mēneša paciente bija atpakaļ slimnīcā tādā pašā stāvoklī kā iepriekš, ar augstu temperatūru un sapampušām locītavām. Pārrunās atklājās, ka meitenes tēvs bija pieprasījis, lai viņa apprecas ar vīrieti, kurš būtu izdevīgs viņa biznesam. Jaunā sieviete tēvu mīlēja un vēlējās viņam izpatikt, taču negribēja precēties ar vīrieti, kuru nemīlēja. Zemapziņa nāca palīgā un izraisīja reimatisko artrītu un paaugstinātu temperatūru.

Ārsts meitenes tēvam paskaidroja, ka viņa meita kļūs par invalīdi, ja viņš uzstās uz šīm laulībām. Kad pacientei pateica, ka viņai nevajadzēs precēties, viņa atveseļojās strauji un pilnībā.

Tikai neiedomājieties, ka jūs slimojat ar artrītu tāpēc, ka esat apprecējušies ar nepareizo cilvēku! Šis gadījums tikai pierāda, cik stipri garīgie pārdzīvojumi ietekmē cilvēka fizisko stāvokli.

Es ar interesi izlasīju kāda psihologa apgalvojumu, ka zīdaiņi var "inficēties” ar apkārtējo cilvēku bailēm un naidu tāpat kā ar masalām vai citu lipīgu slimību. Baiļu "vīruss” var paslēpties dziļi zemapziņā un palikt tur uz visu mūžu. "Taču,” psihologs piebilst, “par laimi zīdaiņi spēj “saķert” arī mīlestību, labestību un ticību un izaugt par normāliem, veselīgiem bērniem un pieaugušajiem.”

Konstansa Dž. Fostere rakstā sieviešu žurnālam citē Templas Universitātes Medicīnas fakultātes pasniedzēja, medicīnas zinātņu doktora Edvarda Vaisa uzrunu Amerikas ārstu koledžas klausītājiem. Doktors Vaiss secina, ka pacienti, kas cieš no hroniskām sāpēm muskuļos un locītavās, iespējams, izjūt ievērojamu nepatiku pret kādu sev tuvu cilvēku. Viņš piebilst, ka parasti tādi cilvēki nemaz neapzinās, ka glabā ilgstošu aizvainojumu.

Autors turpina: “Lai nerastos nekādi pārpratumi, jāuzsver, ka emocijas un jūtas ir tikpat īstas kā mikrobi un ne mazāk respektējamas. Sāpes un ciešanas, ko radījušas emocijas, nav mazāk reālas kā tās, ko izraisījušas mikrobi. Nevienā no gadījumiem pacientu nevar apsūdzēt slimības izraisīšanā. Tādi cilvēki necieš no kādas garīgas kaites, bet gan no emocionāliem traucējumiem, kas bieži vien saistīti ar laulības vai vecāku un bērnu problēmām.”

Tajā pašā rakstā minēts gadījums ar kādu X kundzi, kas ieradās pie ārsta un sūdzējās par izsitumiem uz rokām. Viņai bija diagnosticēta ekzēma. Ārsts iedrošināja X kundzi pastāstīt par sevi. Atklājās, ka viņa ir ļoti nervoza persona. Viņas lūprfs bija plānas un mazkustīgas. Sievietei bija arī nosliece uz reimatismu. Ārsts aizsūtīja X kundzi pie psihiatra, kurš uzreiz saprata, ka viņa atrodas uzbudinātā stāvoklī, kas ārēji izpaužas ādas izsitumos, tā projicējot uz viņu pašu vēlēšanos par kaut ko vai ar kādu “pakasīties”.

Galu galā ārsts viņai bez aplinkiem pavaicāja: “Kas jūs grauž? Jūs taču kaut kas tracina?”

Ārsts atceras: “Viņa palika stīva kā miets un izsoļoja no kabineta. No tā es secināju, ka esmu trāpījis mērķī, pārāk tuvu sāpīgajai vietai. Pēc pāris dienām paciente atnāca atkal. Ekzēma sievieti bija tā novārdzinājusi, ka viņa bija gatava ļaut sev palīdzēt, pat ja tas liktu viņai atteikties no naida.

Izrādījās, ka vainīgs bija strīds par ģimenes mantojumu. X kundzei šķita, ka jaunākais brālis izturējies pret viņu negodīgi. Kad paciente tika vaļā no sava naidīguma, viņai kļuva labāk, bet, līdzko salaba ar brāli, ekzēma divdesmit četru stundu laikā pazuda pavisam.”

To, ka pastāv sakarība starp emocionāliem traucējumiem un parastu saaukstēšanos, apliecina arī Pensilvānijas Universitātes Medicīnas fakultātes pasniedzējs, medicīnas zinātņu doktors L. Dž. Zauls. Viņš šajā jomā veicis pētījumus: “Emocionāli traucējumi iedarbojas uz deguna un kakla iekšējo sieniņu asinsriti. Tie ietekmē arī dziedzeru sekrēciju. Visi šie faktori padara g|otādu uzņēmīgāku pret saaukstēšanās vīrusiem un mikrobu izraisītām infekcijām.”

Kolumbijas Universitātes Ārstu un ķirurgu koledžas pasniedzējs, medicīnas zinātņu doktors Edmunds P. Fauless apgalvo: “Ir saaukstēšanās, kas medicīnas studentiem parādās eksāmenu laikā, un vēl citas, kuras uzbrūk cilvēkiem pirms vai pēc ce|ojuma. Ar saaukstēšanās slimībām slimo mājsaimnieces, kurām jāaprūpē liela ģimene. Ir pacienti, kuriem parādās saaukstēšanās simptomi, kad viņu mājā uz dzīvi apmetas sievasmāte, bet tie bieži vien pazūd, kad radiniece aizbrauc.” (Doktors Fauless gan neapraksta, kāda varētu būt vedeklas vai znota ietekme uz sievasmāti vai vīramāti. Iespējams, ka arī viņas cieš no saaukstēšanās.)

Doktors Fauless stāsta par kādu divdesmit piecus gadus vecu pārdevēju. Kad jaunā sieviete ieradās pie ārsta, viņas deguns bija aizlikts, g|otāda sarkana un iekaisusi, viņai bija galvassāpes un neliela temperatūra. Šādi simptomi saglabājās jau gandrīz divas nedēļas. Pēc iztaujāšanas noskaidrojās, ka tie parādījušies četras stundas pēc pacientes strīda ar līgavaini.

Ar zālēm saaukstēšanās simptomi tika novērsti, taču pēc dažām nedē|ām pārdevēju piemeklēja jauns slimības uzliesmojums. Šoreiz viss bija sācies pēc strīda ar ga|as pārdevēju. Atkal ārstēšana novērsa traucējumus. Taču saaukstēšanās gadījumi atkārtojās, un katru reizi to cēlonis bija meitenes dusmu lēkmes. Beidzot doktoram Faulesam izdevās pacienti pārliecināt, ka hroniskās saaukstēšanās cēlonis ir viņas straujā daba. Kad sieviete iemācījās dzīvot ar mierīgāku attieksmi, šķaudīšana un šņaukāšanās mitējās.

Tomēr ļaudis vēl joprojām domā, ka Bībeles padoms nedusmoties un neizjust naidu ir teorētisks. Bībele nav tikai teorija. Tā ir pati lieliskākā gudrības grāmata. Tajā ir milzum daudz padomu par dzīvi un veselību. “Dusmas, aizvainojums un vainas apziņa padara jūs slimus,” uzskata mūsdienu ārsti, un tas tikai apliecina, cik mūsdienīgas atziņas par cilvēka labsajūtu glabā Bībele. Daudzi pret Svētajiem Rakstiem izturas nevērīgi vai uzskata to par tīri reliģisku sacerējumu bez praktiskas nozīmes. Tomēr tā tiek visvairāk lasīta salīdzinājumā ar jebkuru citu grāmatu, jo atklāj ne tikai to, kas mums kaiš, bet arī veidu, kā kaiti novērst.

Medicīnas zinātņu doktors Fauless pievērš uzmanību arī “emocionālajām saaukstēšanās slimībām", no kurām cieš bērni, kas nejūtas drošībā. Viņš apraksta daudzus hroniskas saaukstēšanās gadījumus bērniem, kas nāk no nelabvēlīgām ģimenēm. Vecākiem bērniem parādās respiratoriskas infekcijas, kad ģimenē piedzimst mazulis, jo viņi jūtas atstumti un ir greizsirdīgi. Kādam deviņus gadus vecam zēnam bija ļoti despotisks tēvs un iecietīga māte. Bērnu acīmredzot satrauca kontrasts starp viena vecāka skarbumu un otra labestību. Puisēns sevišķi baidījās saņemt sodu no tēva. Šis bērns gadiem ilgi Čieta no nepārtraukta klepus un iesnām. Zīmīgi, ka saaukstēšanās simptomi pazuda, kad viņš aizbrauca uz nometni.

Ja neiecietībai, dusmām, naidam un aizvainojumam ir tik ievērojama loma veselības pasliktināšanā, kādi varētu būt pretlīdzekļi? Acīmredzot prāts jāpiepilda ar labu gribu, piedošanu, ticību, mīlestību un nesatricināmu mieru. Kā to var panākt? Turpmāk doti daži praktiski padomi. Daudziem tie noderējuši, lai nepakļautos sliktām emocijām, īpaši dusmām. Ja šos padomus konsekventi izpildīsit, jūs jutīsities komfortabli.

1.       Atcerieties, ka dusmas ir emocijas, bet emocijas vienmēr ir siltas, pat karstas. Lai mazinātu kādas emocijas iedarbīgumu, tā “jāatdzesē”. Kā to izdarīt? Kad cilvēks kļūst dusmīgs, dūres savelkas, balss paaugstinās, muskuļi saspringst, ķermenis kļūst nekustīgs. (Psiholoģiski jūs esat noskaņots

uz cīņu, un ķermenī paaugstinās adrenalīna līmenis.) Tā par sevi mūsu nervu sistēmā atgādina senais alu cilvēks. Tāpēc šā emocionālā stāvokļa svelmei jāliek pretim aukstums tas jāatvēsina. Apzināti, izmantojot gribasspēku, neļaujiet plaukstām savilkties dūrēs! Turiet pirkstus izstieptus! Ar nolūku pazeminiet balsi līdz čukstam! Atcerieties, ka čukstus ir grūti strīdēties! Atlaidieties krēslā, ja iespējams, pat atgulieties! Guļus stāvoklī ir ļoti grūti būt niknam.

2.Pasakiet sev skaļi: “Neesi muļķis. Tā tu neko nepanāksi, tāpēc liecies mierā.“ Tādā brīdī droši vien lūgšanu skaitīt būs grūti, tomēr pamēģiniet; vismaz pacentieties iztēloties Jēzu Kristu tikpat saniknotu kā sevi. To jūs nespēsit, taču pieliktās pūles mazinās dusmu uzplūdus.

3. Vienu no labākajām dusmu mazināšanas metodēm izstrādājusi Greisa Auslere. Viņa mēdza izmantot veco labo skaitīšanu līdz desmit, taču atklāja, ka Tēvreizes pirmais teikums iedarbojas vēl labāk. “Mūsu Tēvs debesīs, svētīts lai top Tavs Vārds.” Kad esat dusmīgi, atkārtojiet to desmit reizes, un dusmām vairs nebūs pārjums varas.

4. Dusmas ir uzkrājušos neskaitāmu, sīku aizkaitinājumu kaislīgs izvirdums. Katrs par sevi šis aizkaitinājums ir niecīgs, taču kopā tie uzliesmo ar tik niknu spēku, ka paši jūtamies apmulsuši. Tāpēc sastādiet to lietu sarakstu, kas jūs kaitina, neatkarīgi no tā, cik muļķīgas vai nenozīmīgas tās liktos! Šīs darbības mērķis ir iztukšot sīkos strautiņus, kas baro lielo dusmu upi.

5. Katrai kaitinošajai lietai veltiet atsevišķu lūgšanu! Uzvariet tās pa vienai! Tā vietā, lai uzbruktu savām dusmām kopumā, jo tās, kā mēs noskaidrojām, ir apvienots spēks, ar lūgšanas palīdzību atšķeliet pa atsevišķam saērcinājumam, kas uztur jūsu naidu. Tādā veidā jūs novājināsit dusmas līdz tādam līmenim, ka spēsit tās kontrolēt.

6. Pierodiet katru reizi, kad sajūtat dusmu uzplūdus, sev pajautāt: “Vai ir vērts sev emocionāli nodarīt tādu ļaunumu? Es tikai padarīšu sevi par muļķi. Es zaudēšu draugus.” Lai ar šīs metodes palīdzību gūtu maksimālu labumu, vairākas reizes dienā atkārtojiet šādus vārdus: “Galīgi neatmaksājas par kaut ko satraukties vai dusmoties.” Aplieciniet: “Nav vērts tērēt emocijas tūkstoš dolāru vērtībā dažus centus vērta aizkaitinājuma dē|.”

7. Kad veidojas situācija, kas jūs aizskar, atrisiniet to pēc iespējas ātrāk. Neapceriet to ne minūti ilgāk, kā nepieciešams, lai sevi apvaldītu! Dariet kaut ko! Nepadodieties īgnumam vai sevis žēlošanai! Nestaigājiet apkārt ar aizvainojumu sirdī! Tajā brīdī, kad jūs tiekat aizvainots, rīkojieties tāpat kā tad, ja būtu sagriezis pirkstu. Nekavējoties uzlieciet zāles! Ja jūs to nedarīsit, situācija var tikt izkropļota līdz nepazīšanai. Tāpēc nekavējoties uzziediet savam aizvainojumam “garīgo joda tinktūru”, noskaitot mīlestības un piedošanas lūgšanu.

8. Attīriet prātu no pārestībām! Atdariet savu apziņu, lai tās izplūst laukā! Aizejiet pie kāda, kam jūs uzticaties, un izstāstiet viņam visu, lai no pārestības nepaliek ne pēdu! Tad aizmirstiet par to!

9. Vienkārši sāciet lūgt Dievu par cilvēku, kurš jūs aizvainojis! Turpiniet to tik ilgi, līdz jūtat, ka rūgtums izgaisis. Dažreiz, lai iegūtu vēlamo rezultātu, jums vajadzēs lūgties ilgi. Kāds vīrs, kurš izmēģināja šo metodi, man pastāstīja, ka viņš mēģinājis saskaitīt, cik reižu vajadzēja lūgties, līdz aizvainojums pazuda un atnāca miers. Tieši sešdesmit četras reizes. Viņš vārda tiešā nozīmē izvadīja rūgtumu no sava organisma ar lūgšanām. Šīs metodes iedarbība ir garantēta.

10. Noskaitiet šo mazo lūgšanu: “Lai Jēzus Kristus mīlestība piepilda manu sirdi!” Tad pievienojiet vēl vienu teikumu:

“Lai mīlestība Kristū pret_________ (miniet konkrētās personas vārdu) piepilda manu dvēseli!” Lūdzieties, domājiet tā (vai lūdziet, lai jūs tā domātu), un jūs sajutīsit atvieglojumu!

11.Burtiski izpildiet Jēzus padomu un piedodiet septiņdesmit reiz septiņas reizes! Ja gribam izteikties precīzi, četri simti deviņdesmit reizes! Jūs vēl nebūsit paspējuši tik daudzas reizes piedot pāridarītājam, kad jau būsit brīvs no aizvainojuma.

12.Visbeidzot, jūsos esošā mežonīgā, neapvaldītā un primitīvā dziņa, kas izšaujas uz āru, var tikt apslāpēta, |aujot Jēzum Kristum to vadīt. Tāpēc nobeigumā noskaitiet lūgšanu Jēzum Kristum: “Tāpat kā Tu spēj pārveidot cilvēka tikumus, es Tev lūdzu pārveidot manus nervus. Tāpat kā Tu dod varu pār miesu, dod man varu pār raksturu. Pak|auj manas dusmas Savai kontrolei! Dāvā mieru manai nervu sistēmai, kā arī manai dvēselei!” Ja jūs pārņēmušas dusmas, atkārtojiet lūgšanu trīs reizes dienā! Vēlams to uzrakstīt arī uz kartītes un nolikt uz galda, piestiprināt virs izlietnes vai ielikt piezīmju grāmatiņā.

13 Jaunas domas var jūs pārveidot

VIENU NO spēcīgākajām un nozīmīgākajām atziņām par cilvēku izteicis gudrākais no Amerikas vīriem Viljams Džeimss: "Manas paaudzes lielākais atklājums ir atziņa, ka cilvēciskas būtnes spēj mainīt savu dzīvi, pārveidojot savu attieksmi." Jūs būsit tāds, kā jūs par sevi domājat. Tāpēc aizskalojiet visas novecojušās, nogurušās un nederīgās domas! Piepildiet savu prātu ar svaigām, jaunām, radošām mīlestības, ticības un labestības idejām! Šādi jūs no tiesas spējat pārvērst savu dzīvi.

Kur jūs varat smelties domas, kas pārveido personību?

Es pazīstu kādu uzņēmēju, kas ir vienkāršs vīrs, taču viņš nekad nav piedzīvojis sakāvi. Viņu nespēj uzveikt nekādas problēmas, neveiksmes vai pretestība. Šis vīrs pret ikvienu grūtību izturas optimistiski un ir pārliecināts, ka viss izdosies labi. Dīvainā kārtā ar viņu tā arī notiek. Šķiet, ka šim vīram ir maģiska pieeja dzīvei. Tā viņu nekad nepieviļ.

Izlasot šo iespaidīgo raksturojumu, jūs sapratīsit, kāpēc vienmēr esmu izjutis interesi par šo cilvēku. Es sapratu, ka jābūt kādam skaidrojumam, kāpēc viņš tāds ir, un, protams, vēlējos dzirdēt viņa stāstu. Ņemot vērā uzņēmēja vienkāršību un kautrību, nebija viegli viņu pierunāt pastāstīt par sevi.

Kādu dienu, kad viņš bija noskaņots atklāt savu noslēpumu, pie tam pārsteidzoši vienkāršu, sēdēju viņa fabrikā. Tā bija modema, mūsdienīga celtne ar gaisa kondicionētājiem. Jaunākā tipa darbgaldi un ražošanas tehnoloģijas metodes liecināja, ka šis ir ļoti produktīvs uzņēmums. Strādājošo un vadības attiecības bija tik perfektas, ka par tādām varēja tikai sapņot. Visā uzņēmumā valdīja labestības gaisotne.

Uzņēmēja birojs bija ieturēts ultramodernā stilā un aprīkots ar glītām mēbelēm, paklājiem, sienas apšūtas ar eksotisku koku paneļiem. Savstarpēji patīkami saskanīgas piecas spilgtas krāsas kalpoja kā dekoratīvs elements. Kopumā ņemot, šāds krāsu salikums bija modes pēdējais kliedziens, un vēl kāds!

Varat iedomāties manu izbrīnu, kad uz spoži pulētā sarkankoka rakstāmgalda ieraudzīju vecu, apbružātu Bībeles izdevumu. Tas bija vienīgais vecmodīgais priekšmets šajās ultramodernajās telpās. Es norādīju uz šo acīmredzamo dīvaino nekonsekvenci.

“Šī grāmata,” viņš sacīja, norādīdams uz Bībeli, “ir vismodernākā lieta šajā fabrikā. Iekārtas nolietojas, mēbeļu stils mainās, bet grāmata ir tik tālu aizsteigusies mums priekšā, ka tā nekad nenoveco.

Kad es devos uz koledžu, mana ticīgā māte iedeva līdzi šo Bībeli ar piebildi, ka dzīvē gūšu panākumus, ja to lasīšu un izmantošu tās mācību. Es uzskatīju viņu par jauku vecu kundzi,” viņš iesmējās. “Toreiz man viņa šķita veca, lai gan patiesībā tāda nebija. Lai izpatiktu mātei, es Bībeli paņēmu, taču gadiem ilgi tajā faktiski neieskatījos. Es domāju, ka man tā nav vajadzīga.” Tad viņš turpināja, lietojot slengu: “Es biju īsts zābaks. Gatavais stulbenis. Salaidu dzīvi galīgi grīstē.

Viss aizgāja greizi jau no paša sākuma, jo man nebija taisnība. Es nepareizi domāju, nepareizi darbojos, nepareizi rīkojos. Es neko nespēju sasniegt un visur izgāzos. Es nesapratu, ka mana galvenā vaina bija nepareiza domāšana. Es biju negatīvi noskaņots, aizvainots, ķildīgs, pašpārliecināts. Neviens man neko nedrīkstēja pateikt. Iedomājos, ka zinu visu. Es kašķējos ar visiem. Nav brīnums, ka nevienam nepatiku. Es noteikti biju īsts rūgumpods.”

Tāds bija viņa drūmais stāsts. “Kādu vakaru, izskatot papīrus,” viņš turpināja, “es uzdūros sen aizmirstajai Bībelei. Tā pamodināja senas atmiņas, un es sāku to bezmērķīgi lasīt. Ziniet, reizēm notiek dīvainas lietas, un vienā acumirklī viss pārvēršas. Kad lasīju, man acīs iekrita teikums, kas pārveidoja manu dzīvi, un to es saku pavisam nopietni. No tā brīža, kad es izlasīju to teikumu, viss kļuva citādi, gluži citādi.”

“Kāds bija šis brīnumainais teikums?” es gribēju zināt, un uzņēmējs lēni nocitēja: “(..) Tas Kungs ir manas dzīves patvērums (..). (..) es esmu pilns paļāvības.” (Psalmi 27:1 ;3) “Nezinu, kāpēc viena rindiņa atstāja uz mani tādu iespaidu,” viņš turpināja, "taču tā bija. Es sapratu, ka esmu bijis vājas gribas cilvēks, neveiksminieks, jo man pietrūka ticības un paļāvības. Es biju ļoti noliedzoši noskaņots un orientēts uz sakāvi. Manā prātā kaut kas notika. Es piedzīvoju garīgu pārdzīvojumu. Manas domāšanas veids no negatīva pārtapa pozitīvā. Es nolēmu paļauties uz Dievu un, cik vien godīgi spēdams, ievērot Bībelē noteiktos principus. Kad tā sāku darīt, pamanīju, ka iegūstu pavisam jaunu domāšanas veidu. Es sāku domāt citādi. Ar laiku šī jaunā garīgā pieredze aizskaloja vecās, sakāvnieciskās atziņas un manī ieplūda svaigas domas, kas pakāpeniski, bet būtiski mani pārveidoja.”

Tā beidzās uzņēmēja stāsts. Viņš pārveidoja savu domāšanu, un jaunās domas, kas viņā ieplūda, izstūma vecās, neveiksmi nesošās idejas, līdz ar to viņa dzīve pārmainījās.

Šis notikums atspoguļo kādu svarīgu faktu par cilvēka dabu: ar domām jūs varat bruģēt ceļu gan uz neveiksmīgu un nelaimīgu, gan uz tādu dzīvi, kas ved pretim veiksmei un laimei. Pasauli, kurā mēs dzīvojam, nosaka nevis kādi ārējie apstākļi un nosacījumi, bet gan domas, kas aizņem mūsu prātu. Atcerieties izcilā seno laiku domātāja Marka Aurēlija gudros vārdus: “Cilvēka dzīve ir tāda, kāda radīta viņa domās.” Uzskata, ka viedākais vīrs, kāds jebkad Amerikā dzīvojis, ir Ralfs Voldo Emersons. Viņš teicis, ka “cilvēks ir tas, par ko viņš augu dienu domā”.

Kāds slavens psihologs paudis šādu viedokli: “Cilvēkam ir raksturīga izteikta tendence kļūt precīzi tādam, kādu viņš sevi pastāvīgi iztēlojas.”

Kāds ir teicis, ka domām ir dinamisks spēks. Spriežot pēc spēka, ko tās demonstrē, šādam viedoklim var piekrist. Jūs patiesi varat ar domāšanas palīdzību radīt vai sagraut kādu noteiktu stāvokli. Jūs savas domāšanas dēļ gan varat kļūt slims, gan ari sevi izārstēt. Ja domāsit vienu, jūs piesaistīsit atbilstošos nosacījumus, lai domas īstenotos, ja kaut ko citu, radīsit pavisam citādu nosacījumu kopumu. Domas daudz lielākā mērā rada nosacījumus nekā nosacījumi domas.

Piemēram, ja jūs domājat pozitīvi, jūs dodat iespēju pozitīvajiem spēkiem radīt pozitīvus rezultātus. Pozitīvas domas jums visapkārt izveido tādu atmosfēru, kas labvēlīga pozitīva iznākuma radīšanai. Turpretī, ja domāsit negatīvi, jūs ap sevi radīsit gaisotni, kas veicinās negatīvu notikumu attīstību.

Lai mainītu apstākļus, vispirms jāsāk citādi domāt. Pasīvi nesamierinieties ar nepatīkamiem apstākļiem, bet savā prātā veidojiet tādu dzīves ainu. kādai tai vajadzētu būt! Saglabājiet šo bildi apziņā, iztēlojieties tās vissīkākās detaļas un ticiet tai, lūdziet par to. darbojieties, lai to izveidotu, un jūs to spēsit iedzīvināt atbilstoši tēlam, kas būs izveidojies pozitīvās domāšanas ietekmes rezultātā.

Tas ir viens no varenākajiem Visuma likumiem. Es ļoti vēlos, kaut būtu to atklājis jaunībā. Izpratne par šo likumu man radās daudz vēlāk, un es uzskatu, ka tas ir viens no maniem dižākajiem, ja ne pats dižākais atklājums, izņemot manu saikni ar Dievu. Dziļākajā būtībā šis likums ir viens no faktoriem, kas nosaka cilvēka attiecības ar Dievu, jo tas paver ceļu Dieva spēka ieplūšanai mūsos.

Šī likuma saturs, īsi un vienkārši formulēts, ir šāds: ja tu domāsi noliedzoši, iegūsi negatīvus rezultātus. Ja domāsi pozitīvi, sasniegsi pozitīvus rezultātus. Uz šo patiesību pamatojas brīnumainais veiksmes un labklājības likums. To var izteikt četros vārdos tici un gūsti panākumus.

Es par šo likumu uzzināju visai interesantā veidā. Pirms dažiem gadiem mēs grupa cilvēku Louels Tomass, policijas iecirkņa priekšnieks Edijs Rikenbeikers, Brānčs Rikijs, Reimonds Tombergs un citi nodibinājām iedvesmojošu žurnālu Guideposts (“Ceļa rādītāji”). Šim žurnālam bija divas funkcijas; pirmkārt, tas stāstīja par cilvēkiem, kuri ar ticības palīdzību bija pārvarējuši savas grūtības, izklāstīja metodes, kā veidot panākumiem bagātu dzīvi, uzveikt bailes, apstākļus, šķēršļus un aizvainojumu. Žurnāls popularizēja atziņu, ka negatīvismam nepieciešams pretstatīt ticību.

Otrkārt, kā bezpeļņas, pie sektām nepiederošs, ekumenisks izdevums tas mācīja lielo patiesību, ka Dievs vada vēstures gājumu un ka šī nācija tika dibināta, pamatojoties uz ticību Dievam un Viņa likumiem.

Žurnāls saviem lasītājiem atgādina, ka Amerika ir vēsturē pirmā lielā valsts, kurai bija lemts izveidoties, pastāvot noteiktiem reliģiskiem priekšnoteikumiem, un ka mūsu brīvība zudīs, ja mēs tos neņemsim vērā.

Reimonda Tomburga kungam kā izdevējam un man kā redaktoram. uzsākot žurnāla izdošanu, nebija nekāda finansiāla nodrošinājuma. Tā izdošana balstījās tikai uz ticību. Pirmās žurnāla biroja telpas atradās virs pārtikas veikala mazā Ņujorkas štata ciematā Polingā. Tā iekārtojums sastāvēja no aizlienētas rakstāmmašīnas, dažiem ļodzīgiem krēsliem, lielas idejas un milzīgas ticības. Pamazām abonentu skaits pieauga līdz 25 000. Nākotne rādījās cerīga. Pēkšņi kādu nakti izcēlās ugunsgrēks, stundas laikā izdevniecība kopā ar abonētāju sarakstu bija iznīcināta. Muļķīgā kārtā nebija izgatavota saraksta kopija.

Louels Tomass, uzticamais un spējīgais Guideposts īpašnieks no tā pirmsākumiem, pieminēja šo bēdīgo apstākli savā radiopārraidē. Rezultātā mēs ieguvām 30 000 abonentus, praktiski visus vecos un daudzus jaunus.

Abonentu skaits pieauga aptuveni līdz 40 000, taču tā izmaksas auga vēl straujāk. Lai pēc iespējas plašāk izplatītu žurnālā paustās idejas, tas tika pārdots lētāk par pašizmaksu. Taču ražošanas izmaksas izrādījās augstākas, nekā bijām plānojuši, un mēs piedzīvojām nopietnas finansiālas grūtības. Kādu brīdi tiešām šķita, ka žurnāla izdošanu turpināt ir gandrīz neiespējami.

Šajā krustpunktā mēs sasaucām sanāksmi. Esmu pārliecināts, ka tā bija pati pesimistiskākā, negatīvākā un mazdūšīgākā tikšanās, kādu nācies apmeklēt. No tās burtiski pilēja pesimisms. Kur mums atrast naudu, ar ko samaksāt rēķinus? Mēs gudrojām, kā panākt, lai vilks būtu paēdis, bet kaza dzīva. Mūsu prātus pārņēma izmisums.

Uz sanāksmi bija uzaicināta arī kāda sieviete, kuru mēs visi ļoti augsti vērtējām. Mēs viņu uzaicinājām tāpēc, ka iepriekšējā reizē viņa bija ieguldījusi $ 2000, lai palīdzētu uzsākt žurnāla Guideposts izdošanu. Mēs cerējām, ka iekāpsim upē divreiz vienā un tajā pašā vietā. Taču šoreiz viņa mums iedeva kaut ko vērtīgāku par naudu.

Šajā drūmajā sanāksmē sieviete ilgu laiku neteica ne vārda, tad beidzot ierunājās: "Manuprāt, jūs, kungi, no manis gaidāt finansiālu palīdzību. Izbeigšu jūsu mokas. Jūs nesaņemsit no manis ne centa.”

Tas mūsu mokas nemazināja. Gluži pretēji, tās kļuva vēl lielākas. Viņa turpināja: “Es jums iedošu kaut ko vērtīgāku par naudu.”

Bijām pārsteigti, jo nespējām iedomāties, kas šajos apstākļos varētu būt vērtīgāks par naudu.

“Gribu jums uzdāvināt ideju,” viņa klāstīja tālāk, “radošu ideju.”

“Jā-ā,” mēs bez īpašas sajūsmas pie sevis novilkām, “kā gan ar ideju varēsim samaksāt rēķinus!”

Bet tieši ideja palīdz samaksāt rēķinus. Katrs šīs pasaules sasniegums vispirms ir piedzimis kā radoša ideja. Vispirms ideja, tad ticība un beidzot idejas īstenošana. Tā sākas ceļš uz panākumiem.

“Tagad par ideju,” sacīja dāma. “Kādas ir jūsu pašreizējās grūtības? Jums visa trūkst. Jums trūkst naudas, jums trūkst abonentu, jums trūkst iekārtas, un jums trūkst ideju. Kāpēc jums trūkst visu šo vajadzīgo lietu? Tāpēc, ka jūs domājat par trūkumu. Domas par trūkumu rada tādus apstākļus, kas nodrošina trūkumu. Visu laiku apziņā izceļot to, kā jums trūkst, jūs esat nomākuši radošos spēkus, kas varētu dot impulsu

Guideposts attīstībai. Jūs esat smagi strādājuši, lai paveiktu daudzas lietas, taču neesat izdarījuši vienu, pašu svarīgāko, kas visām jūsu pūlēm piešķirtu spēku, jūs neesat izmantojuši pozitīvo domāšanu. Tā vietā jūs domājāt trūkuma kategorijās.

Lai situāciju uzlabotu, mainiet savu domāšanu un sāciet domāt par uzplaukumu, sasniegumiem un veiksmi. Tam nepieciešamas zināmas iemaņas, taču, ja ticēsit, varēsit to ātri izdarīt. Jāiztēlojas, ka Guideposts ir veiksmīgs izdevums. Iedomājieties, ka Guideposts ir lielisks žurnāls, kas populārs visā valstī. Vizualizējiet lielus lasītāju pūļus, kuri kāro izlasīt šo iedvesmojošo informāciju un gūt no tās labumu! Iztēlojieties dzīves, kuras Guideposts pārveidojis, savos ikmēneša numuros iepazīstinot ar veiksmes filozofiju!

Izdzēsiet grūtību un neveiksmju attēlus savā prātā, pacelieties tiem pāri. iztēlojieties iespējas un sasniegumus! Kad jūs domās vizualizējat sasniegumus, jūs uz savām problēmām “skatāties" no augšas, nevis no apakšas un tādā veidā “redzat” tās daudz cerīgākā gaismā. Vienmēr pacelieties problēmām pāri! Nekad netuvojieties tām no apakšas!”

“Tagad ļaujiet man pastāstīt par turpmāko,” sacīja sieviete. “Cik daudziem lasītājiem jāparakstās uz jūsu žurnālu, lai tas varētu pastāvēt?”

Mēs ātri apsvērām un atbildējām: “Simt tūkstošiem.” Mums bija četrdesmit tūkstoši.

“Labi,” viņa pārliecināti teica, “tas nebūs grūti. Tas būs pavisam viegli. Iztēlojieties 100 000 cilvēku, kuriem ar jūsu žurnāla palīdzību tiks sniegts radošs atbalsts, un jūs tos dabūsit! Patiesībā tajā mirklī, kad jūs tos gara acīm ieraudzīsit, tie būs jūsu."

Viņa pagriezās pret mani un vaicāja: “Normen, vai tu šajā acumirklī vari saskatīt 100 000 abonentu? Palūkojies tur sev priekšā! Vai tu viņus redzi gara acīm?”

Nebūdams vēl īsti pārliecināts, es svārstīdamies atbildēju: “Nu, iespējams, bet viņi izskatās tādi izplūduši.”

Man šķiet, ka biju mūsu draudzenei sagādajis nelielu vilšanos, jo viņa pajautāja: “Vai tiešām tu nespēj iztēloties 100 000 lasītāju?”

Mana iztēle droši vien nebija visai laba, jo es spēju ieraudzīt tikai reālos 40 000, ar kuriem bija par maz.

Tad sieviete vērsās pie mana senā drauga Reimonda Tornburga, kurš bija apveltīts ar neatvairāmu personīgo šarmu, lietodama viņa iesauku: “Pinkij, vai tu vari iztēloties 100 000 parakstītāju?”

Šaubījos, vai Pinkijs spēs viņus saskatīt. Viņš taču darbojās gumijas ražošanas nozarē un no biznesa brīvajā laikā palīdzēja izdot šo iedvesmojošo bezpeļņas žurnālu. Bija grūti iedomāties, ka gumijas ražotājam būtu šāds domāšanas veids. Taču viņam piemita radošā iztēle. Pēc Pinkija sajūsminātās sejas izteiksmes sapratu, ka viņš tai bija rokā. Vīrs ar visai izbrīnītu skatienu raudzījās sev taisni priekšā, kad mūsu atbalstītāja viņam pajautāja: “Vai tu redzi simt tūkstošus abonentu?"

“Jā,” viņš dedzīgi iesaucās, “es viņus patiešām redzu!”

Kā elektrizēts es iekliedzos: “Kur? Parādi man arī!”

Tad arī es savā iztēlē sāku viņus saskatīt.

“Tagad,” turpināja mūsu draudzene, “nolieksim galvas un pateiksimies Dievam, ka Viņš mums atsūtījis simt tūkstošus lasītāju.”

Atklāti sakot, es nodomāju, ka Dievam tika uzkrauts par daudz, taču tas ir piedodami, jo Svētajos Rakstos teikts: “Un visu, ko jūs ticībā lūgsit, to jūs dabūsit.” (Mateja evaņģēlijs 21:22) Tas nozīmē, ka, kaut ko lūdzot, jums vienlaikus jāiztēlojas savu lūgšanu objekts. Ticiet, ka jūsu vēlme tiks piepildīta tajā pašā mirklī, ja tā atbildīs Dieva prātam un ja būs godīga un nesavtīga, paredzēta cilvēku labumam.

Ja jums grūti pieņemt iepriekš minēto, teikšu, ka no tā brīža līdz pat šim laikam žurnālam Guideposts visa kā pietiek. Tas ir ieguvis brīnišķīgus draugus un lielisku atbalstu. Žurnāls vienmēr spēj samaksāt rēķinus, nopirkt nepieciešamās iekārtas un pats sevi finansēt. Kad es rakstu šīs rindiņas,

Guideposts lasītāju skaits tuvojas pusmiljonam, un tas regulāri pieaug, dažreiz par trim, četriem tūkstošiem dienā.

Es šo piemēru minēju ne tāpēc, lai reklamētu Guideposts, lai gan Joti iesaku šo žurnālu visiem saviem lasītājiem. Ja vēlaties uz to parakstīties un iegūt informāciju, sūtiet vēstules uz adresi: Guideposts, Pawling, New York. Pastāstīju jums par šo notikumu tāpēc, ka piedzīvotais manī iedvesa bijību. Es sapratu, ka esmu saskāries ar likumu, turklāt ļoti svarīgu, kas nodrošina panākumus. Izlēmu to turpmāk izmantot savu personīgo problēmu risināšanā un vienmēr guvu lieliskus rezultātus. Bet katru reizi, kad šo likumu neievēroju, palaidu garām lieliskas iespējas.

Tas ir pavisam vienkārši nododiet savas problēmas Dieva ziņā! Domās “pacelieties” pāri savām grūtībām, lai jūs varētu uz tām “paraudzīties” no augšas, nevis no apakšas! Pārbaudiet, vai tās ir saskaņā ar Dieva gribu, proti, nemēģiniet izmantot panākumu gūšanai kaut ko netaisnu! Pārliecinieties par savu vēlmju morālo, garīgo un ētisko pareizību! No maldiem nevar gūt labus rezultātus. Ja jūsu domāšana ir nepareiza, tā ir slikta, nevis laba, un. kamēr tā ir slikta, tā nevar kļūt laba. Ja tā ir slikta savā dziļākajā būtībā, tad arī rezultāts būs slikts.

Tāpēc pārliecinieties, vai jūsu vēlme ir pareiza, ar Dievpalīgu nostipriniet to un iztēlojieties lieliskus rezultātus! Vienmēr stingri paturiet prātā labklājības, sasniegumu un panākumu idejas! Nekad nedomājiet par neveiksmi! Ja kāda negatīva doma par sakāvi ienāk jums prātā, izdzeniet to ar pozitīvu apgalvojumu! Sakiet skaļā balsī: “Dievs man šajā brīdī dāvā veiksmi. Viņš man dod iespēju gūt panākumus.” Iztēles aina, ko esat radījuši un nostiprinājuši, īstenosies, ja jūs to nepārtraukti apstiprināsit savās domās un ja darbosities uzcītīgi un efektīvi. Šis radošais process ir vienkāršs: iztēlojieties, lūdziet un realizējiet!

Dažādu sabiedrības slāņu cilvēki, kas guvuši ievērojamus panākumus, apzinās šā likuma vērtību, pamatojoties uz savu pieredzi.

Henrijs J. Kaizers man pastāstīja, ka viņš reiz gar upes krastu būvējis aizsargdambi, uznākusi spēcīga vētra un plūdi, kas noslīcinājuši viņa zemes rakšanas tehniku un iznīcinājuši jau paveikto darbu. Kad ūdens nokrities, viņš devies noskaidrot postījumu lielumu un atradis savus strādniekus drūmām sejām blenžam uz dubļiem un tajos apraktajām mašīnām.

Kaizers iejucis viņu pulkā un ar smaidu vaicājis: “Kāpēc esat tik sašļukuši?”

“Vai tad neredzat, kas noticis?” viņi sacījuši. “Mūsu tehnika aprakta dubļos.”

“Kādos dubļos?” Kaizers priecīgā balsī atjautājis.

"Kādos dubļos!” strādnieki izbrīnīti iesaukušies. “Paskatieties apkārt! Te jau ir dubļu jūra.”

“Es neredzu nekādus dubļus,” viņš smiedamies atbildējis. “Kā gan jūs tos nespējat pamanīt?” viņi jautājuši.

“Tāpēc ka,” sacījis Kaizers, “es skatījos uz skaidrajām, zilajām debesīm. Tur augšā dubļu nav. Tur spīd saule, un es nekad neesmu redzējis dubļus, kas spētu pretoties saulei. Drīz tie izžūs, tad jūs varēsit iedarbināt savas mašīnas un sākt visu no gala.”

Viņam ir taisnība. Ja jūs skatāties lejup uz dubļiem un jums ir neveiksminieka izjūtas, jūs pats sevi arī sakausit. Cerību pilna vizualizācija kopā ar lūgšanu un ticību neizbēgami palīdzēs gūt panākumus.

Kāds cits mans draugs, sākot savu karjeru no visvienkāršākā amata, guva ievērojamus panākumus. Atceros viņu skolas laikā kā neveiklu, neizskatīgu un ļoti kautrīgu lauku zēnu. Taču viņam bija stingrs raksturs un pašas apķērīgākās smadzenes, kādas es zinu. Pašreiz viņš ir pazīstams vīrs savā nozarē. Es draugam jautāju: “Kāds ir tavu panākumu noslēpums?” “Cilvēki, kuri visus šos gadus kopā ar mani strādājuši, un neierobežotās iespējas, kas dotas ikvienam Amerikas Savienoto Valstu puisim,” viņš atbildēja.

“Par to es nešaubos, taču esmu pārliecināts, ka tev noteikti ir kāda personīga metode, un es ļoti vēlētos to uzzināt,” es teicu.

“Viss atkarīgs no tā, kā tu uztver problēmas,” viņš skaidroja. “Es, pirmkārt, uzklūpu problēmai un ar savu prātu saplucinu to sīkos gabaliņos, vēršoties pret to ar visu savu garīgo spēku. Otrkārt, es no sirds lūdzu Dievu par to. Treškārt, savā prātā izveidoju panākumu attēlu. Ceturtkārt, vienmēr sev pavaicāju: “Vai es daru pareizi?” Nekas labs nevar sanākt, ja lieta nav taisna. Piektkārt, es daru visu, kas manos spēkos.” “Taču es vēlētos uzsvērt,” viņš noslēgumā sacīja, “ja tu prāto par sakāvi, nekavējoties maini domāšanu! Sāc domāt pozitīvi! Tas ir grūtību uzveikšanas un panākumu gūšanas pamatnosacījums.”

Šobrīd, lasot manu grāmatu, droši vien arī jums prātā ir kādas idejas. Atbrīvojot un attīstot tās, jūs varat atrisināt savas finansiālās problēmas, biznesa situāciju, parūpēties par sevi un ģimeni, gūt panākumus uzņēmējdarbībā. Pastāvīgs šādu radošu domu pieplūdums un to praktiska izmantošana var pārveidot jūsu dzīvi un arī jūs pašu.

Bija laiks, kad es samierinājos ar muļķīgo uzskatu, ka materiālajai labklājībai nav nekāda sakara ar reliģiju un reliģiju nekad nedrīkst saistīt ar sasniegumiem, jo tā nodarbojas tikai ar ētikas, morāles un sociālo vērtību jautājumiem. Tagad esmu sapratis, ka šāds viedoklis ierobežo Dieva varu un indivīda attīstību. Reliģija māca, ka Visumā darbojas neizmērojams spēks un ka tas var iemājot arī cilvēkā. Tas ir spēks, kurš satriec visu, kas saistīts ar sakāvi, un paceļ mūs pāri visām grūtajām situācijām.

Mēs esam pieredzējuši atomenerģijas spēku un zinām, kāda apbrīnojama un milzīga enerģija pastāv Visumā. Tāda pati enerģija eksistē cilvēka prātā. Uz zemes nav nekā varenāka par cilvēka prāta potenciālo spēku. Vidusmēra cilvēks spēj sasniegt daudz vairāk, nekā viņš apzinās.

Tas ir patiesi attiecībā uz ikvienu, kurš patlaban lasa šīs rindiņas. Kad jūs pa īstam iemācīsities atbrīvoties, jūs atklāsit, ka jūsu prātā paslēptas tik vērtīgas radošas idejas un līdz ar to jums nevajadzētu dzīvot trūkumā. Pilnīgi un pareizi izmantojot

savu spēku, kuru savukārt stimulē Dieva spēks, jūs varat dzīvot labklājībā.

Jūs varat panākt gandrīz visu visu, kam jūs ticat vai ko iztēlojaties, visu, ko jūs lūdzat un kā labā pūlaties. Ielūkojieties sava prāta dzīlēs! Tur mīt pārsteidzoši brīnumi.

Lai kādā situācijā jūs atrastos, jūs spējat visu vērst par labu. Vispirms nomieriniet savu prātu, lai no tā dzi|umicm varētu pacelties iedvesma! Ticiet, ka Dievs patlaban jums palīdz! Vizualizējiet panākumus! Attīstiet savā dzīvē garīgās vērtības, un Dievs varēs jūsos darboties! Stingri saglabājiet savā prātā panākumu, nevis sakāves ainu! Izdariet to, un jūsu prātā sāksies brīvu radošu domu plūsma. Tas ir apbrīnojams likums, kas spēj pārveidot ikviena cilvēka, arī jūsu dzīvi. Jaunu domu pieplūdums var jūs pārveidot, pastāvot jebkurām grūtībām, es atkārtoju jebkurām grūtībām.

Iepriekšējā gadījuma analīze parādīja, ka galvenais cēlonis, kāpēc cilvēks nespēj dzīvot radošu un sekmīgu dzīvi, ir viņa paša maldi. Mēs domājam nepareizi. Mums nepieciešams labot savu kļūdaino domāšanu. Mums jāmācās domāt pareizi. Kad 23. psalmā lasām “Viņš (..) ved mani pa taisnības ceļiem Sava Vārda dēļ”, būtu jāpatur prātā, ka šie vārdi nav attiecināmi tikai uz taisnprātību, bet ari uz pareizu domāšanu. Pravieša Jesajas vārdi: “Bezdievis lai atstāj savu ce|u un ļaunprātis savas domas (..)” (Jesajas grāmata 55:7) nozīmē, ka cilvēkam ne vien jānovēršas no ļaunuma un jādara labi darbi, bet arī jānomaina nepareizā domāšana ar pareizo, maldi ar patiesību. Veiksmīgas dzīves lielais noslēpums ir mūsu garīgās pasaules k|ūdu mazināšana un patiesības vairošana. Jaunu nareizu veselīeu domu pieplūdums radoši ietekmē mūsu uzives apsiakļus, jo uciba vienmer veicina īstos procesus un līdz ar to dod pareizos rezultātus.

Pirms daudziem gadiem es pazinu kādu jaunu cilvēku, kurš bija viens no lielākajiem neveiksminiekiem, kādu man nācies sastapt. Viņš bija apburošs cilvēks, taču visur cieta neveiksmi. Darba devējs pieņēma puisi darbā un bija sajūsmināts par viņu, taču sajūsma drīz noplaka, un pēc neilga laika nelaimes putns jau bija zaudējis vietu. Šāda shēma atkārtojās neskaitāmas reizes. Viņam neveicās gan kā cilvēkam, gan kā darbiniekam. Jaunais cilvēks nespēja sadarboties ne ar vienu. Viņš neko nemācēja izdarīt pareizi un nepārtraukti man vaicāja: "Kas par vainu, ka man nekas neizdodas?”

Tomēr puisī bija arī daudz augstprātības. Viņš bija lecīgs un pašapmierināts, viņam piemita arī kaitinošs ieradums vainot savās nelaimēs citus, nevis sevi. Pie vainas bija gan biroji, kuros viņš iegriezās, gan ikviena iestāde, kurā viņš strādāja. Savās neveiksmēs puisis apsūdzēja visus, bet nekad sevi pašu. Viņš nekad nepaskatījās uz sevi no malas. Puisim ne prātā nenāca, ka vaina varētu slēpties viņā pašā.

Kādu vakaru jauneklis tomēr gribēja ar mani aprunāties. Tā kā man vajadzēja uzstāties ar runu vietā, kas atradās aptuveni simt jūdžu attālumā, es uzaicināju viņu sev līdzi. Ap pusnakti, atgriežoties mājās, mēs apstājāmies pie ce|malas krodziņa, lai apēstu hamburgeru un izdzertu tasi kafijas. Nezinu, kā hamburgers bija gatavots, taču kopš tā laika man pret tiem radies respekts. Puisis pēkšņi iekliedzās: "Rokā ir! Rokā ir!”

"Kas tev ir?” es pārsteigts jautāju.

“Ķs atradu atbildi. Tagad zinu, kāpēc man neveicas. Viss iet greizi, tāpēc ka esmu nepareizs.”

Es paplikšķināju viņam pa muguru un sacīju: “Vecais, beidzot tu esi uz pareizā ceļa!”

“Nu, tas taču ir skaidrs kā diena,” viņš sacīja, “es visu laiku domāju nepareizi, tāpēc arī rezultāts bija slikts.”

Tobrīd mēs jau bijām izgājuši no ēstuves un mēness gaismā stāvējām pie mana auto. Es viņam teicu: “Harij, tev jāsper vēl viens solis un jālūdz Dievs, lai viņš tevi iekšēji sakārto.” Citēju viņam Bībeles vārdus: “Jūs atzīsit patiesību, un patiesība darīs jūs brīvus.” (Jāņa evaņģēlijs 8:32) Ielaidiet savā prātā patiesību, un jūs atbrīvosities no savām neveiksmēm!

Jauneklis kļuva par jūsmīgu un aktīvu Jēzus Kristus sekotāju. Ar neliekuļotas ticības palīdzību, pilnībā mainot domāšanu un ieradumus, viņš atbrīvojās no kļūdainajām idejām un rīcības. Jaunais cilvēks sevi sakārtoja, nomainot kļūmīgo domāšanas veidu pret īsto. Kad puisis bija mainījies, viņam sāka veikties.

Turpmāk raksturoti septiņi soļi, kas jums palīdzēs mainīt negatīvo attieksmi uz pozitīvu, atbrīvot jaunas, radošas domas un pārslēgties no maldiem uz patiesību. Izmēģiniet tos, esiet neatlaidīgi! Tie paveiks savu!

1. Turpmākajās divdesmit četrās stundās par visu darbu, veselību, nākotni runājiet tikai ar cerībām! Papūlieties par visām lietām izteikties tikai optimistiski! Tas nebūs viegli, jo jums, iespējams, ir izveidojies ieradums izteikties pesimistiski. No šā sliktā ieraduma jāatbrīvojas, kaut vai ar piespiešanos.

2. Pēc tam kad divdesmit četras stundas būsit runājuši ar cerībām, turpiniet tādā pašā garā vēl nedēļu, pēc tam drīkstat vienu vai divas dienas atkal būt “reālists”. Jūs sapratīsit, ka tas, ko pirms nedēļas uzskatījāt par reālismu, patiesībā ir pesimisms. Tagad jūsu uztverē vārds “reālisms” ieguvis pavisam citu jēgu, kas liecina, ka jūsos sāk veidoties pozitīvs pasaules uzskats. Vairumā gadījumu, kad cilvēki apgalvo, ka ir reāli domājoši, viņi sevi maldina, jo patiesībā ir pesimistiski noskaņoti.

3. Prāts, tāpat kā miesa, ir “jābaro”. Lai prāts būtu veselīgs, tam jāpiegādā spēcinošas un veselīgas domas. Tāpēc jau šodien pat no negatīvās domāšanas pārslēdzieties uz pozitīvo domāšanu! Sāciet ar to, ka Jaunajā Derībā pasvītrojiet katru teikumu, kurā pieminēta ticība, līdz esat to izdarījuši visos četros Mateja, Marka, Lūkas un Jāņa evaņģēlijā. īpašu uzmanību pievērsiet Marka evaņģēlija 11. nodaļas 22., 23. un 24. pantam! Tie būs kā paraugs, pēc kura jāpasvītro citi panti, kuri būs pamatīgi jāiegaumē.

4. Iemācieties no galvas pasvītrotos pantus! Iegaumējiet pa vienam katru dienu, līdz varat noskaitīt no galvas visus pasvītrotos citātus! Tas būs laikietilpīgs process, taču atcerieties jūs esat iztērējis daudz vairāk laika, lai kļūtu par negatīvu domātāju!

5. Izveidojiet savu draugu sarakstu, lai noteiktu, kurš no viņiem ir pats optimistiskākais, un meklējiet šī drauga sabiedrību! Neatsakieties no negatīvi tendētiem cilvēkiem, tikai kādu laiku vairāk tuvinieties tiem, kam ir pozitīvāki uzskati, lai piesavinātos viņu domāšanas veidu. Tad pievērsieties saviem pesimistiski domājošajiem draugiem un iedvesiet arī viņiem šo jauniegūto domāšanas veidu, vairs nebaidoties, ka “uzsūksit” viņu negatīvismu.

6.Izvairieties no strīdiem! Katrreiz, kad tiek pausta negatīva attieksme, atspēkojiet to ar pozitīvu un optimistisku viedokli!

7. Daudz lūdziet Dievu, un vienmēr izsakiet savu pateicību, pieņemot, ka Dievs jums dāvā brīnišķīgas un dižas lietas, jo Viņš noteikti tās jums dos, ja tā domāsit. Dievs jūs neapveltīs ar lielāku svētību kā tā, kam jūs spējat ticēt. Viņš vēlas jums dot lieliskas lietas, taču pat Viņš nespēj likt jums saņemt vairāk, nekā jūsu ticība spēj pieņemt. “Lai jums notiek pēc jūsu ticības.” (Mateja evaņģēlijs 9:29)

Labākas un veiksmīgākas dzīves noslēpums ir atbrīvošanās no vecajām, nedzīvajām un neveselīgajām domām. Aizstājiet tās ar jaunām, dzīvinošām un dinamiskām ticības domām! Varat būt droši jaunu domu pieplūdums pārveidos jūs un jūsu dzīvi.

14 Aslābinietics

“KATRU VAKARU cilvēkiem Amerikas Savienotajās Valstīs nepieciešams vairāk nekā seši miljoni miega zāļu tablešu, lai viņi varētu gulēt.”

Šo satraucošo ziņu man pirms vairākiem gadiem pavēstīja zāļu ražotāju sanāksmē, kurā es uzstājos ar runu. Lai gan šis apgalvojums šķiet neticams, no autoritatīviem cilvēkiem esmu dzirdējis, ka minētais skaitlis tagad vairs neatbilst patiesībai.

No citiem avotiem esmu uzzinājis, ka amerikāņi katru dienu patērē divpadsmit miljonus miega zāļu devu. Tas ir pietiekami, lai aizmidzinātu katru divpadsmito ASV iedzīvotāju. Statistika liecina, ka pēdējos gados miega zāļu tablešu lietošana pieaugusi par 1000%. Pēdējie aprēķini ir vēl satraucošāki. Saskaņā ar kāda liela zāļu ražošanas koncerna viceprezidenta teikto katru gadu tiek patērēti septiņarpus miljardi miega zāļu tablešu, tas ir, aptuveni deviņpadsmit miljoni tablešu katru vakaru.

Cik nožēlojami! Miegs ir dabisks spēku atjaunošanas process. Varētu domāt, ka ikviens cilvēks pēc dienas darbiem spēj mierīgi aizmigt, bet amerikāņi acīmredzot šo mākslu ir zaudējuši. Patiesībā viņi ir ļoti uzbudināti. Man kā mācītājam, kuram ir iespēja par to pārliecināties, jāatzīst, ka mūsu valsts iedzīvotāji ir tik nervozi un saspringti, ka viņus vairs nav iespējams iemidzināt ar sprediķi. Gadiem neesmu pamanījis sprediķa laikā kādu guļam. Tā ir bēdīga situācija.

Kāds Vašingtonas ierēdnis, kuram patīk paspīdēt ar skaitļiem, īpaši astronomiskiem cipariem, man pastāstīja, ka pagājušajā gadā ASV konstatēti septiņarpus miljardi galvassāpju gadījumu. Tas nozīmē aptuveni piecdesmit galvassāpju gadījumu uz katru cilvēku gadā. Vai jūs jau esat saņēmuši savu šāgada galvassāpju devu? Ierēdnis neatklāja, kā viņš ieguvis šos skaitļus, taču drīz pēc mūsu sarunas es izlasīju pārskatu, ka pagājušajā gadā zāļu tirgotāji pārdevuši vienpadsmit miljonus mārciņu aspirīna. Iespējams, ka šo laikmetu precīzāk būtu dēvēt par “aspirīna laikmetu” kā izteicies kāds rakstnieks.

Pēc autoritatīviem avotiem, katru otro gultu ASV slimnīcās ieņem nevis pacients, kas inficējies ar kādu vīrusu, cietis negadījumā vai saslimis ar kādu fizisku kaiti, bet gan cilvēks, kas nespēj organizēt un disciplinēt savas emocijas.

Kādā klīnikā tika izmeklēti 500 pacienti, no tiem 386 jeb 77 % konstatēja, ka saslimšanu izraisījuši psihosomatiski traucējumi fizisku kaiti bija izraisījis neveselīgs garīgais stāvoklis. Kāda cita klīnika izpētīja lielu skaitu kuņģa čūlas gadījumu un paziņoja, ka gandrīz puse pacientu bija saslimuši nevis kādu fizisku iemeslu dēļ, bet gan tāpēc, ka pārāk daudz raizējas un dusmojas, bieži jūtas par kaut ko vainīgi vai cieš no stresa.

Kādas citas klīnikas ārsts bija novērojis, ka mediķi, pat ņemot vērā ievērojamos sasniegumus medicīnā, ar tīri zinātniskām metodēm, viņaprāt, spēj izārstēt mazāk par pusi no visiem slimniekiem, ar kuriem viņiem nākas saskarties. Viņš apgalvo, ka daudzos gadījumos pacienti nosūta ķermenim atpakaļ savas slimās domas. Starp tām ievērojamāko vietu ieņem raizes un sasprindzinājums.

Šī netīkamā situācija kļuvusi tik nopietna, ka mēs Marble Collegiate baznīcā. Piektās avēnijas un 29. ielas krustojumā Ņujorkā, esam pieņēmuši darbā divpadsmit psihiatrus, kurus pārrauga medicīnas zinātņu doktors Smailijs Blentons. Kāpēc baznīcai nepieciešami psihiatri? Tāpēc, ka psihiatrija ir zinātne. Tās uzdevums ir analizēt, diagnosticēt un ārstēt

cilvēku, izmantojot noteiktus, autentiski pamatotus likumus un procedūras.

Arī kristietību var uzskatīt par zinātni. Tā ir filozofija, kā arī teoloģija, metafizika un lūgšanu sistēma. Tajā ietverts morāles un ētikas kodekss. Taču kristietībai piemīt arī zinātnei raksturīgas iezīmes tajā ziņā, ka tā balstās uz grāmatu, kura satur metožu un ieteikumu sistēmu, kas palīdz izprast un ārstēt cilvēka garu. Ja ievēroti sapratnes, ticības un darbības nosacījumi, kristietības likumi ir tik precīzi un tik daudzas reizes sevi apliecinājuši, ka varam apgalvot reliģija ir arī eksakta zinātne.

Kad pacients nonāk mūsu klīnikā, pirmais, kurš ar viņu aprunājas, parasti ir psihiatrs. Viņš laipni un uzmanīgi izpēta problēmu un pacientam izskaidro, kāpēc tas uzvedas tieši tā un ne citādi. To ir ļoti svarīgi zināt. Piemēram, kāpēc jums visas dzīves garumā ir mazvērtības komplekss, kāpēc jūs vajā bailes un kāpēc glabājat aizvainojumu. Kādēļ vienmēr esat kautrīgs un sevī ierāvies vai darāt muļķības un nevietā izsakāt piezīmes? Šādas cilvēciskās īpašības neizpaužas tāpat vien. Jūsu rīcību nosaka kāds cēlonis, un tā diena, kad jūs uzzināt, kāds tas ir, būs nozīmīgākā jūsu dzīvē. Sevis iepazīšana ir sevis labošanas sākums.

Pēc sevis iepazīšanas psihiatrs nodod pacientu mācītāja gādībā, kurš viņam pastāsta, ko un kā vajadzētu darīt. Mācītājs katram konkrētam gadījumam izmanto zinātnisku un sistēmisku pieeju, lūgšanu, ticības un mīlestības terapiju. Psihiatrs un mācītājs apvieno savas zināšanas un terapijas veidus. Tā rezultātā daudzi cilvēki jegūst jaunu dzīvi un laimi. Mācītājs nemēģina būt psihiatrs, un otrādi. Katrs no viņiem pilda savas funkcijas, taču vienmēr savstarpēji sadarbojas.

Kristīgā zinātne, kas šajā procesā tiek izmantota, ir Tā Kunga un Pestītāja Jēzus Kristus spēcinošā mācība. Mēs ticam, ka Jēzus mācība ir gan iedarbīga, gan izmantojama praktiski. Mēs ticam, ka patiesi “Es visu spēju Tā spēkā, kas mani dara stipru". (Pāvila vēstule filipiešiem 4:13) Studējot evaņģēliju, mēs pārliecināmies, ka tas vārda tiešā nozīmē ir brīnišķīgu apsolījumu piepildījums: “(..) ko acs nav redzējusi un auss nav dzirdējusi un kas neviena cilvēka sirdī nav nācis, to Dievs ir sagatavojis tiem, kas Viņu mīl.” (Pāvila 1. vēstule korintiešiem 2:9) Ticiet (Kristum); ticiet Viņa domu un darbu sistēmai; ticiet, un jūs pārvarēsit visas bailes, naidu, mazvērtības kompleksus, vainas apziņu un visa veida neveiksmes. Citiem vārdiem sakot, ikvienai labai lietai ir jātic. Jūs neesat nedz redzējuši, nedz dzirdējuši, nedz spējat iedomāties to, ko Dievs spēj dāvāt tiem, kas Viņu mīl.

Mūsu klīnikas praksē visbiežāk novērotā kaite ir stress. To lielā mērā var dēvēt par amerikāņu dominējošo slimību. Taču šķiet, ka ne tikai ASV iedzīvotāji cieš no tās. Kanādas Centrālā banka pirms kāda laika šai problēmai veltīja mēneša bi|etenu ar nosaukumu "Samazināsim tempu!”, kurā bija teikts: “Šis biļetens nepretendē uz padomdevēja lomu garīgās un fiziskās veselības jautājumos, tomēr tas cenšas tikt galā ar problēmu, kas Kanādā apsēdusi gandrīz ikvienu pieaugušo.” Varu piebilst, ka, manuprāt, arī Amerikas Savienotajās Valstīs.

Bankas biļetenā rakstīts: “Mēs visi esam arvien pieaugoša stresa upuri; mēs nespējam atslābināties. Mūsu saspīlētā nervu sistēma nepārtraukti tiek tracināta. Iekrituši mūžīgās steigas lamatās, kas turpinās visas dienas garumā un vēl krietni iestiepjas naktī, mēs vairs nedzīvojam pilnvērtīgu dzīvi. Mums vajadzētu atcerēties, ko par dzīvošanu teicis Kārlails, “mierīgs gars pār apstākļiem”.

Ja pat ievērojama finanšu institūcija pievērš savu klientu uzmanību faktam, ka viņi nespēj gūt no dzīves to, ko patiešām vēlas, jo kļuvuši par stresa upuriem, tad neapšaubāmi ir pienācis laiks kaut ko lietas labā darīt.

Floridas štata Sanktpēterburgas pilsētā es uz ielas ieraudzīju automātu ar uzrakstu “Kāds ir jūsu asinsspiediens?”. Iemetot spraugā monētu, jūs varat saņemt bēdīgās ziņas. Ja asinsspiediena mērījumu rezultātus, tāpat kā košļājamo gumiju, iespējams iegūt no automāta, tas liecina, ka no šīs kaites cieš daudzi cilvēki.

Viena no metodēm, kā atbrīvoties no sasprindzinājuma, ir kļūt savaldīgam. Dariet visu lēnāk, ne tik drudžaini un bez pārslodzes! Mans draugs Brančs Rikijs, slavens beisbola spēlētājs, man teica, ka viņš nekad komandā nepieņemtu beisbolistu, lai cik izveicīgs un labs viņš būtu, ja tas spēlētu pārāk saspringti. Lai kļūtu par veiksmīgu augstākās līgas beisbola spēlētāju, ikviena darbība jāveic ar spēku un, protams, ar prātu. Bumbiņu vislabāk atsist viegli, bez sasprindzinājuma, tad visi muskuļi ir elastīgi un darbojas saskaņoti. Bet mēģiniet bumbiņu atsist ar mežonīgu sparu, un jūs to sašķaidīsit vai, iespējams, vispār tai netrāpīsit. Tas attiecas uz golfu, beisbolu un ikvienu citu sporta veidu.

No 1907. g. līdz 1919. gadam, izņemot 1916. gadu, Taijs Kābs bija uzstādījis Amerikas līgas rekordu vidējā atsisto bumbiņu skaita ziņā. To, cik man zināms, vēl nevienam nav izdevies pārspēt. Taijs Kābs uzdāvināja manam draugam beisbola nūju, ar kuru bija paveicis savus neparastos varoņdarbus. Man atļāva to paņemt rokās. To darīju ar zināmu bijību. Es centos ieņemt spēlei raksturīgu pozu, it kā atsistu bumbiņu. Bez šaubām, manai stājai nebija nekā kopīga ar slavenā beisbolista iznesību. Patiesībā draugs, kurš pats bija spēlējis zemākajā līgā, man, labsirdīgi smiedamies, aizrādīja: “Taijs Kābs tā nekad nedarīja. Tu esi pārāk stīvs un saspringts. Ir skaidri redzams, ka tu pārcenties. Droši vien tu izsistu bumbiņu autā.”

Taiju Kābu bija prieks vērot. Cilvēks un nūja veidoja vienu veselumu. Tā bija ritmiska etīde, skatītāju sajūsmināja vieglums, ar kādu viņš atvēzējās. Viņš bija nepiespiesta spēka meistars. Tas arī ir visu sasniegumu pamatā. Pavērojiet cilvēkus, kuri patiešām ir izveicīgi. Šķiet, ka viņi darbu paveic bez grūtībām, ar minimālu piepūli. Tā darot, viņi maksimāli atbrīvo savu spēku.

Kāds mans draugs, slavens uzņēmējs, kurš nodarbojās ar svarīgiem darījumiem dažādās nozarēs, vienmēr šķita nepiespiesti brīvs. Viņš visu paveica prasmīgi un ātri, taču vienmēr bez satraukuma. Viņa sejā nekad neparādījās tā raizīgā un nogurusī izteiksme, kas raksturīga cilvēkiem, kuri nespēj sadalīt savu laiku vai saplānot darbu. Gribēju uzzināt viņa acīmredzamās dabiskās enerģijas noslēpumu.

Draugs smaidīdams paskaidroja: “Nav jau nekāda noslēpuma. Es tikai cenšos dzīvot saskaņā ar Dievu. Tas arī viss. Katru rītu pēc brokastīm mēs ar sievu dzīvojamā istabā kādu brītiņu pavadām mierā. Lai noskaņotos uz meditāciju, viens no mums skaļi lasa kādu iedvesmojošu sacerējumu. Tā var būt dzeja vai kāda cita literatūras žanra fragments. Pēc tam mierīgi sēžam un katrs pie sevis skaitām lūgšanu vai meditējam, tad kopā apliecinām, ka Dievs mūs piepilda ar spēku un nomierinošu enerģiju. Tas ir piecpadsmit minūšu ilgs rituāls, un mēs nekad to neizlaižam. Bez tā mēs nevarētu dzīvot. Mēs salūztu. Pēc rituāla es vienmēr izjūtu, ka manī ir vairāk enerģijas, nekā nepieciešams, un vairāk spēka, nekā vajadzīgs.” To, lūk, stāstīja vīrs, kam piemīt dabiska enerģija.

Pazīstu daudzus vīriešus un sievietes, kas ar līdzīgiem paņēmieniem mazinājuši stresu. Mūsdienās tā kļuvusi par gluži parastu un populāru procedūru.

Kādā februāra rītā es šāvos pa Floridas viesnīcas garo gaiteni, turēdams rokā vēstuļu žūksnīti no mana Ņujorkas biroja. Biju ieradies Floridā, lai pavadītu ziemas brīvdienas, taču nebiju atmetis paradumu ik rītu caurskatīt pastu. Kad es tā steidzos, domājot par gaidāmo divu stundu darbu ar vēstulēm, manu sparīgo skrējienu apturēja draugs no Džordžijas, kurš, cepuri pār acīm uzvilcis, zvilnēja atpūtas krēslā un mani uzrunāja savā patīkamajā, rāmajā dienvidnieka izloksnē: “Kurp tā nesies, dakter? Tā te Floridas saulītē neviens nedara. Labāk nāc šurp. iekārtojies vienā no šiem šūpuļkrēsliem un palīdzi man vingrināties vienā no diženākajām mākslām pasaulē.”

Neizpratnē iesaucos: “Palīdzēt tev vingrināties vienā no diženākajām mākslām pasaulē!”

“Jā,” viņš apstiprināja, “mākslā, ko dēvē par atslēgšanos. Nav daudz cilvēku, kas zina, kā to dara.”

“Labi, pastāsti, kā tas ir,” es palūdzu. “Es gan nemanu, ka tu pašlaik kaut ko darītu.”

“O, jā. Daru gan,” viņš iebilda. “Es vingrinos saulē sēdēšanas mākslā. Apsēdies un ļauj, lai saule apspīd tavu seju! Tā ir silta un jauki smaržo. Tā liek tev iekšēji justies labi.”

“Vai tu kādreiz esi padomājis par sauli?” draugs jautāja. “Tā nekad nesteidzas, nekad neuztraucas, bet rāmi, bez trokšņa dara savu darbu nespaida zvanu podziņas, neatbild uz telefona zvaniem, neizsaka rīkojumus padotajiem, tikai turpina spīdēt, vienā mirklī paveicot vairāk, nekā mēs abi spējam visā mūžā. Padomā, ko tik viņa visu dara, liek uzplaukt ziediem, audzē kokus, sasilda zemi, nogatavina aug|us, briedina dārzeņus un labību, iztvaicē ūdeni, lai tas atkal nolītu pār zemi, un piepilda cilvēku ar mieru.

Kad sēžu saulē un ļauju tai uz mani iedarboties, es jūtu, ka tā ar saviem stariem ieplūdina manī enerģiju. Tas, protams, notiek tad, kad es šādai nodarbei atvēlu laiku. Tāpēc met tās vēstules kaktā un apsēdies man līdzās!”

Es darīju, kā teikts, un vēlāk, atgriezies savā numurā, viens divi izskatīju pasta sūtījumus. Ir atšķirība starp parastu sēdēšanu un sēdēšanu, kad esi atslābinājies. Protams, es pazīstu ne mazums sliņķu, kuri visu mūžu sēdējuši saulītē, tā arī neko nesasniegdami. Pastāv atšķirība starp sēdēšanu, kad esi atslābinājies, un bezmērķīgu sēdēšanu. Ja jūs sēžat un atbrīvojaties no sasprindzinājuma, domājot par Dievu, harmonijā ar Viņu un atverot sevi Viņa izstarotajam spēkam, tad tā nav parasta slinkošana, bet gan labākais veids, kā atjaunot spēkus. Šīs nodarbes laikā tiek radīta enerģija, tāda veida enerģija, kuru spējat vadīt jūs, nevis kura vada jūs.

Galvenais ir saglabāt mierīgu prātu, izvairīties no drudžainas steigas un vingrināties mierīgā domāšanā. Lielākā māka ir samazināt tempu, veicot savus pienākumus, izmantot visefektīvāko enerģijas taupīšanas paņēmienu. Ieteicams izstrādāt dažus reālus plānus, kuru īstenošanas rezultātā jūs varat kļūt par īstu atbrīvota un dabiska spēka iemiesojumu.

Vienu šādu ļoti labu paņēmienu man piedāvāja policijas iecirkņa priekšnieks Edijs Rikenbekers. Būdams ļoti aizņemts cilvēks, viņš ar saviem pienākumiem tika galā tik viegli, ka nebija šaubu par viņa spēka rezervēm. Vienu no viņa noslēpuma elementiem es atklāju gluži nejauši.

Gatavoju televīzijas programmas ierakstu ar viņa piedalīšanos. Mums teica, ka darbu varēs paveikt ātri. Tāpēc viņš atlikušo dienas daļu plānoja nodarboties ar citiem jautājumiem.

Tomēr filmēšana ieilga krietni pāri paredzētajam laikam. Policijas šefs neizrādīja nekādas uztraukuma pazīmes. Viņš nekļuva nervozs vai noraizējies. Viņš neskraidīja šurpu turpu un izmisīgi nezvanīja uz savu kantori. Tā vietā viņš situāciju uztvēra iecietīgi. Studijā atradās daži veci šūpuļkrēsli, kuri droši vien bija paredzēti citam filmēšanas laukuma iekārtojumam. Policijas šefs brīvi atlaidās vienā no krēsliem.

Vienmēr esmu apbrīnojis Edija Rikenbekera mierīgo attieksmi. “Es zinu, cik aizņemts jūs esat," es teicu, “kā jūs spējat tā mierīgi, klusi un savaldīgi sēdēt?”

Es pats biju nedaudz uztraucies, galvenokārt tāpēc, ka man bija |ēl atņemt policijas šefam tik daudz laika. “Kā jūs spējat būt tik nesatricināmi mierīgs?” es pavaicāju.

“Ak, es izpildu tikai to, ko jūs pats sludināt. Pamēģiniet, tas ir viegli! Apsēdieties man blakus!” viņš smejot aicināja.

Es pievilku otru šūpuļkrēslu un arī pats drusku atslābinājos. Tad vērsos pie viņa: “Edij, es zinu, ka jums ir sava metode, kā sasniegt šādu iespaidīgu miera stāvokli. Pastāstiet par to, lūdzu!”

Edijs bija kautrīgs vīrs, taču es lūdzu ļoti neatlaidīgi, un viņš atklāja visbiežāk izmantoto metodi. Tagad es pats to lietoju, un tā ir ļoti iedarbīga. To var aprakstīt šādi:

“Vispirms atslābiniet fizisko ķermeni! Dariet to vairākas reizes dienā! Atbrīvojiet ikvienu sava auguma muskuli! Iedomājieties, ka esat medūza, un panāciet, ka jūsu ķermenis ir absolūti ļengans! Iztēlojieties lielu audekla maisu ar kartupeļiem! Domās sagrieziet to un ļaujiet kartupeļiem izbirt!

Iztēlojieties, ka jūs esat šis kartupeļu maiss! Kas var būt vēl vairāk sašļucis par tukšu kartupeļu maisu?

Otrs metodes elements ir “prāta attīrīšana”. Katru dienu vairākas reizes “izsūknējiet” no sava prāta uzbudinājumu, aizvainojumu, vilšanos, neapmierinātību un īgnumu! Ja jūs bieži un regulāri neattīrīsit prātu, šīs nejaukās domas uzkrāsies, līdz būs nepieciešama jau pamatīgāka iztukšošanas procedūra. Attīriet prātu no visiem elementiem, kas varētu traucēt brīvu spēka plūdumu!

Trešais, kas jāveic, domājiet par garīgām lietām! Tas nozīmē regulāri pievērst savas domas Dievam. Vismaz trīs reizes dienā “paceliet savu skatienu uz kalniem”! Tas jums palīdzēs būt saskaņā ar Dievu. Tas piepildīs jūs ar mieru.”

Šī no trim daļām sastāvošā metode atstāja uz mani milzīgu iespaidu, un es to izmantoju jau vairākus mēnešus. Tā ir lieliska atslābināšanās un mierīgas dzīvošanas metode.

Daudzko par mākslu strādāt bez stresa esmu uzzinājis no sava drauga medicīnas zinātņu doktora Z. Teilora Barkoviča, kas dzīvo Ņujorkā. Bieži, kad uzgaidāmā telpa ir pilna ar pacientiem un zvana telefoni, viņš, izjūtot spriedzi, pēkšņi apstājas, atbalstās pret galdu un uzrunā To Kungu vienkāršā, bet cieņas pilnā manierē. Man patīk viņa lūgšanu stils. Draugs man pastāstīja, ka viņš to dara apmēram šādi: “Uzklausi, Dievs, es sevi pārāk izdzenu. Kļūstu nervozs. Es dodu padomus cilvēkiem, kā būt mierīgiem, bet tagad man pašam tas jādara. Piešķir man Savu dziedinošo mieru. Dod man savaldību, mieru, spēku un saglabā manu enerģiju, lai es varētu palīdzēt cilvēkiem, kas pie manis nāk.” Tad viņš dažas minūtes mierīgi pastāv, pēc tam pateicas Dievam un turpina ar pilnu atdevi, bet mierīgi darīt savu darbu.

Apmeklējot slimniekus mājās, Dr. Barkovičs bieži iekļūst satiksmes sastrēgumos. Viņš šo kaitinošo situāciju izmanto, lai ļoti interesantā veidā relaksētos. Ārsts izslēdz motoru, atgāžas sēdeklī, atliec galvu un aizver acis, ir gadījies, ka viņš pat iemieg. Viņš saka, ka par aizmigšanu nav iemesla uztraukties, jo viņu uzmodinās griezīgā taurēšana, kad mašīnas sāks atkal kustēties.

Šīs pilnīgas atslābināšanās interlūdijas ilgst tikai pāris minūšu, taču tās ir ļoti vērtīgas enerģijas atjaunošanas ziņā. Dienas gaitā var atrast pārsteidzoši daudz minūšu un sekunžu atpūtai neatkarīgi no tā, kur jūs atrodaties. Ja pat šādos īsos brīžos apzināti smeļaties spēkus no Dieva, jūs varat atpūsties. Spēku atjaunošanā noteicošais ir nevis atslābināšanās ilgums, bet gan tās kvalitāte.

Man pastāstīja, ka ievērojamais statistiķis Rodžers Babsons bieži mēdz ieiet tukšā baznīcā un kādu brītiņu tur klusu pasēdēt. Droši vien viņš izlasa arī dažus psalmus un tādā veidā gūst atpūtu un spēku atjaunošanos. Kad Deils Kārnegijs jūtas sasprindzis, viņš iet uz baznīcu, kas atrodas netālu no viņa Ņujorkas biroja, lai kādas piecpadsmit minūtes skaitītu lūgšanas un meditētu. Viņš saka, ka dodas turp, kad birojā ir vissaspringtākais darbs. Tas pierāda, ka viņš valda pār laiku, nevis laiks pār viņu, un arī to, ka viņš uzmanās, lai stress nekļūtu nekontrolējams.

Vienu vakaru Vašingtonas-Ņujorkas vilcienā es satiku kādu draugu. Šis vīrs bija Kongresa loceklis un atradās ceļā uz savu apgabalu, lai uzrunātu vēlētājus. Viņš pastāstīja, ka ļaužu grupa, kuras priekšā gatavojas uzstāties, ir pret viņu naidīgi noskaņota un droši vien centīsies viņam traucēt. Lai gan viņi pārstāvēja tā apgabala mazākumu, kongrcsmenis tomēr vēlējās ar viņiem tikties.

“Viņi ir Amerikas pilsoņi, un es pārstāvu arī viņus. Viņiem ir tiesības ar mani tikties, ja viņi to vēlas.”

“Jūs neizskatāties pārāk noraizējies,” es konstatēju.

“Nē,” viņš atteica. “Ja es raizēšos, tad būšu uztraucies un nespēšu veiksmīgi kontrolēt situāciju.”

“Vai jūsu rīcībā ir kāda īpaša metode, lai tiktu galā ar šādu spriedzes situāciju?” es painteresējos.

“Ir gan,” viņš atteica. “Pūlis būs trokšņains, bet man ir sava metode, kā šādas situācijas atrisināt bez asumiem. Es elpošu dziļi, runāšu mierīgi un sirsnīgi, būšu draudzīgs un izrādīšu cieņu, apvaldīšu savas dusmas un ļaušu, lai Dievs mani vada.”

“Esmu iegaumējis svarīgu lietu,” kongresmenis turpināja, “ka ikvienā situācijā jābūt brīvam, jāsaglabā miers, jāizturas draudzīgi, jātic un no sirds jācenšas. Izpildiet to, un vairumā gadījumu spēsit vērst lietas sev par labu!”

Es nešaubījos par kongresmeņa spējām dzīvot un strādāt bez stresa un, kas ir vēl svarīgāk, veiksmīgi sasniegt savus mērķus.

Kad manā fermā Polingā Ņujorkas štatā veica celtniecības darbus, es vēroju, kā strādnieks cilāja lāpstu. Viņš raka smiltis. Tā bija pievilcīga aina. Viņa līdz jostasvietai kailais, muskuļotais ķermenis kustējās saskaņoti un precīzi. Lāpsta pacēlās un nolaidās ideālā ritmā. Vīrs iedūra lāpstu kaudzē un uzspieda tai ar visu ķermeni, iedzenot to dziļi smiltīs. Tad ar precīzu un vieglu vēzienu viņš pacēla lāpstu uz augšu un, nepārtraucot kustību, smiltis izbēra. Pēc tam lāpsta atkal iegrima smiltīs, viņš uzspieda tai ar visu ķermeņa spēku un atkal nevainojamā lokā viegli pacēla lāpstu. Šķita, ka šī strādnieka kustību ritmā varētu dziedāt. Vīrs, darot darbu, patiešām dziedāja.

Nejutos pārsteigts, kad darbu vadītājs man atklāja, ka racējs ir viens no viņa labākajiem strādniekiem. Vadītājs savu darbinieku raksturoja kā laimīgu un patīkamu cilvēku, kuram piemīt laba humora izjūta un ar kuru labi sastrādāties. Tas bija brīvs cilvēks, izveicīgas darbošanās meistars, kurā strāvoja priecīgs spēks.

Relaksācijas rezultātā tiek atgūti spēki, un šim procesam jānotiek nepārtraukti. Cilvēks ir saistīts ar nepārtraukto spēka straumi, kas plūst no Dieva pie viņa un atkal atpakaļ pie Dieva, lai atjaunotos. Kad mēs dzīvojam saskaņā ar nepārtrauktu atjaunošanās procesu, mēs iemācāmies, cik ļoti vērtīga ir prasme atslābināties un strādāt bez saspringuma.

Kā apgūt šo prasmi? Lūk, desmit likumi, kas jāievēro, lai darbs nešķistu grūts. Izmēģiniet šīs pārbaudītās metodes, lai bez piepūles varētu uzcītīgi strādāt! Tās palīdzēs jums atslābināties un iemantot dabisku spēku.

I. Neiedomājieties, ka esat Atlants, uz kura pleciem gulstas pasaules smagums! Neesiet tik sasprindzis! Neesiet tik nopietns!

2.       Izturieties pret darbu ar patiku! Tad tas sagādās prieku, nevis būs par slogu. Varbūt jums nemaz nav vajadzības mainīt nodarbošanos. Izmainiet sevi, un darbs šķitīs citāds!

3.Plānojiet savu darbu un strādājiet saskaņā ar plānu! Ja strādājat bez sistēmas, rodas iespaids, ka pienākumi jūs ir pārplūdinājuši.

4.       Nemēģiniet darīt visu reizē! Tā jūs tikai veltīgi iztērēsit laiku. Paklausiet Bībeles gudrajam padomam darīt tikai vienu lietu!

5.Izveidojiet pareizu attieksmi, atcerieties, ka jūsu darba grūtums vai vieglums atkarīgs no tā, kā jūs to uztverat! Ja domāsit, ka tas ir grūts, jūs to būsit padarījuši smagu! Ja jūs uzskatīsit, ka tas ir viegls, tā arī būs.

6.  K|ūstiet prasmīgs sava darba meistars! “Zināšanas ir spēks” (zināšanas par darbu). Vieglāk strādāt, ja to dara pareizi.

7.Mācieties relaksēties! Atbrīvotība vienmēr palīdz. Nesteidzieties un nepārpūlieties! Uztveriet visu bez satraukuma!

8.Disciplinējiet sevi ko var padarīt šodien, neatlieciet uz rītu! Nepadarīti darbi vērš strādāšanu grūtāku. Centieties strādāt saskaņā ar grafiku!

9.       Lūdziet Dievu par savu darbu! Šādi jūs iegūsit iemaņas, pašam nemanot.

10. Uzticieties “neredzamajam partnerim”! Jūs būsit pārsteigts, kādu nastu Viņš novels no jūsu pleciem. Dievs jūtas kā mājās visur birojā, rūpnīcā, veikalā, virtuvē un baznīcā. Viņš par jūsu darbu zina vairāk nekā jūs pats. Viņš palīdzēs jums vieglāk paveikt darbu.

15 Kā iemantot cilvēku simpātijas

MĒS VARAM droši atzīties, ka vēlamies cilvēkiem patikt.

Jums droši vien gadījies dzirdēt kādu sakām: “Man vienalga, vai es cilvēkiem patīku vai ne.” Taču ņemiet vērā, ka viņš nesaka patiesību!

Psihologs Viljams Džeimss teicis, ka viens no cilvēka dabas lielākajiem dzinējspēkiem ir vēlēšanās būt novērtētam. Mēs savā dziļākajā būtībā vēlamies būt cilvēki, kuri patīk citiem, tiek cienīti un ir populāri.

Vidusskolēnu vidū tika veikta aptauja. Viņiem vajadzēja atbildēt uz jautājumu: “Ko tu vēlies vairāk par visu?” Pārliecinošs aptaujāto vairākums atbildēja, ka viņi vēlas būt populāri. Arī vecāka gadagājuma cilvēki izjūt tādu pašu vēlmi. Ir diezgan neticami, ka kāds nevēlētos būt labi ieredzēts, saņemt darbabiedru atzinību un mīlestību.

Lai kļūtu populārs, jābūt dabiskam. Ja centīsities visiem spēkiem dzīties pēc popularitātes, ļoti iespējams, ka to nekad neiegūsit. Ja mēģināsit līdzināties tām retajām personībām, par kurām cilvēki mēdz sacīt: “Viņā patiešām kaut kas ir”, jūs noteikti būsit uz pareizā ceļa.

Taču man jābrīdina, ka absolūti visiem nekad nebūsit simpātisks, kaut arī būsit guvis zināmu popularitāti. Cilvēka daba ir tik dīvaini iekārtota, ka daži cilvēki jūs organiski necietīs. Uz Oksfordas mūra ir izlasāma šāda četrrinde:

“Man nepatīk doktors Fells,

Kāpēc to nezinu es.

Ir skaidrs vienīgi fakts Man nepatīk doktors Fells.”

Šajā četrrindē slēpjas smalka doma. Autoram nepatīk medicīnas zinātņu doktors Fells. Viņam nav skaidrs, kāpēc, bet viņam tā šķiet. Droši vien tā bijusi neizskaidrojama nepatika, jo doktors Fells, bez šaubām, bijis ļoti jauks cilvēks. Varbūt, ja rakstītājs būtu iepazinis doktoru tuvāk, viņš tam būtu paticis. Taču nabaga doktoram Fellam tā arī neizdevās iegūt šīs četrrindes autora simpātijas. Iespējams, iemesls tam bija savstarpējā nesaderība, sarežģīts mehānisms, ar kura palīdzību mēs ar konkrētiem cilvēkiem vai nu saprotamies, vai ncsaprotamies.

Pat Bībele atzīst šo cilvēka dabas bēdīgo faktu, jo tajā teikts: “Ja iespējams, no savas puses, turiet mieru ar visiem cilvēkiem.” (Pāvila vēstule romiešiem 12:18) Bībele ir |oti reālistiska grāmata, tā patiesi atspoguļo cilvēku, viņa neizsmeļamās iespējas un arī nepilnības. Bībelē lasām, ka Jēzus mācek|iem tiek teikts, lai viņi, ja apmeklējuši kādu ciemu, kur no sirds centušies ar ļaudīm atrast kopīgu valodu, bet cietuši neveiksmi, nokrata tā ciema putekjus no savām kājām: “Un, ja kāds jūs neuzņem, tad, iziedami no tās pilsētas, nokratait pīšļus no savām kājām par liecību pret tiem.” (Lūkas evaņģēlijs 9:5) Šie vārdi nozīmē, ka jūs būsit daudz gudrāki, ja nepieļausit, ka jūs uztrauc tas, ka nespējat iepatikties absolūti visiem.

Tomēr ir zināmas metodes un paņēmieni, kurus precīzi izpildot var kļūt par citiem cilvēkiem tīkamu personu. Jūs spējat veidot labas personīgās attiecības arī tad, ja esat smaga rakstura cilvēks vai kautrīgs un sevī ierāvies, pat nesabiedrisks. Jums ir iespējams sevi izveidot par tādu personu, kam prieku sagādā normālas, nepiespiestas, dabiskas un patīkamas attiecības ar līdzcilvēkiem.

Es jums no sirds iesaku apdomāt šā jautājuma nozīmīgumu, veltīt tam laiku un uzmanību, lai to pilnībā izprastu. Ja to nedarīsit, jūs nekad nespēsit būt pilnībā laimīgs vai veiksmīgs. Ja neapgūsit šo prasmi, tas jūs slikti ietekmēs arī psiholoģiski. Popularitātes iegūšanai ir daudz dziļāka jēga nekā vienkārši sava ego apmierināšana. Lai gūtu dzīvē panākumus, svarīga nozīme ir arī normālām un patīkamām personiskajām attiecībām.

Būt nemīlētam vai nevajadzīgam ir postošākā cilvēka izjūta saskarsmē ar apkārtējo pasauli. Jūs kļūsit atbrīvots tādā mērā, kādā citi meklēs jūsu sabiedrību vai jūs būsit viņiem nepieciešams. “Vientuļie vilki” vai sevī noslēgušies indivīdi ir neaprakstāmi nelaimīgi cietēji. Pašaizsardzības nolūkā viņi arvien dziļāk ieraujas sevī. Viņu uz iekšu vērstais introvertais raksturs neļauj tiem dzīvot tikpat normāli kā komunikablam un atsaucīgam cilvēkam. Ja tāds indivīds netiek izvilkts no savas čaulas un nekļūst kādam vajadzīgs, viņš var saslimt un nomirt. Mazvērtības izjūta, ka nevienam neesi vajadzīgs un neviens ar tevi nevēlas kontaktēties, rada vilšanos, novecošanos, slimības. Ja tā notiek ar jums, patiešām kaut kas ir jādara. Tas ir ne tikai nožēlojams eksistences veids, bet arī nopietna psiholoģiska problēma. Tie, kuri nodarbojas ar cilvēka uzvedības traucējumiem, nepārtraukti sastopas ar šo problēmu un tās nelabvēlīgajām sekām.

Reiz, brokastojot kādā Rotari klubā, pie mana galda sēdēja arī divi ārsti: viens no viņiem pavecāks vīrs, kas jau vairākus gadus bija pensijā, un otrs jauns, tai pilsētiņā ļoti populārs mediķis. Jaunais ārsts, nogurušu seju, atskrēja pēdējā brīdī un ar smagu nopūtu atslīga krēslā. “Kaut tas telefons uz mirkli pārstātu zvanīt,” viņš sūkstījās. “Es nekur netieku, jo man nepārtraukti zvana cilvēki. Kaut es varētu tam tālrunim uzlikt klusinātāju.”

Vecākais ārsts rāmā balsī ierunājās: “Saprotu, kā tu jūties, Džim. Savā laikā es jutos tāpat, tomēr esi pateicīgs, ka tavs telefons zvana. Priecājies, ka ļaudis izvēlas tevi un tu viņiem esi nepieciešams.” Tad viņš bēdīgi piebilda: “Mani neviens vairs nemeklē. Vēlētos, kaut mans tālrunis atkal iezvanītos. Neviens negriežas pie manis, un es nevienam neesmu vajadzīgs. Esmu pagātne.”

Mēs visi, kas sēdējām pie galda un arī dažreiz jutāmies noguruši no daudzajiem darbiem, klausoties vecā ārsta vārdos, iegrimām domās.

Kāda pusmūža sieviete sūdzējās, ka jūtoties slikti. Viņa bija neapmierināta un nelaimīga. “Mans vīrs ir miris, bērni izauguši, un es vairs neatrodu sev vietu. Cilvēki pret mani izturas laipni, taču vienaldzīgi. Katram ir savas intereses, un es nevienam neesmu vajadzīga neviens mani negrib. Varbūt tas ir manas sliktās pašsajūtas iemesls?” viņa jautāja. Tas patiešām varēja būt nozīmīgs iemesls.

Firmas dibinātājs, tikko pārkāpis septiņdesmit gadu slieksni, nemierīgi un bezmērķīgi šaudījās pa biroju. Viņš sarunājās ar mani, kamēr viņa dēls, tagadējais uzņēmuma vadītājs, kuru biju ieradies satikt, runāja pa telefonu. Vecais vīrs drūmi sacīja: “Kāpēc nav uzrakstīta rokasgrāmata, kā aiziet pensijā. Es ļoti vēlētos uzzināt, kā tas jādara. Biju iedomājies, ka būs tik brīnišķīgi atbrīvoties no darbu nastas,” viņš turpināja, “bet nu redzu, ka manī neviens ar interesi vairs neieklausās. Biju pieradis domāt, ka esmu populārs, bet tagad, kad ierodos pasēdēt kantorī, viņi pasaka man “sveiks” un tad vairs neliekas ne zinis. Viņi neuztrauktos, ja es vispār te neparādītos. Tagad uzņēmumu vada mans dēls un dara to labi, bet,” viņš bēdīgi piebilda, “man patiktu domāt, ka arī es viņiem vēl drusku esmu vajadzīgs.”

Visi šie cilvēki cieš no pašas bēdīgākās un nelaimīgākās izjūtas savā dzīvē. Viņu galvenā prasība ir būt vajadzīgiem, un tā netiek apmierināta. Viņi grib, lai cilvēki tos novērtē. Cilvēks ilgojas pēc cieņas. Taču šāda situācija rodas, ne tikai aizejot pensijā.

Kāda divdesmit vienu gadu veca meitene man pastāstīja, ka esot negribēta jau kopš dzimšanas. Kāds jaunietei bija iestāstījis, ka viņa ir negribēts bērns. Šis nopietnais apgalvojums bija dziļi iesakņojies meitenes zemapziņā, izraisot dziļu mazvērtības izjūtu un sevis šaustīšanu. Tāpēc viņa bija kautrīga un gausa, kā arī noslēgusies sevī. Meitene jutās vientuļa un nelaimīga un faktiski bija atpalikusi attīstībā. Izārstēt viņu varēja, vienīgi sakārtojot tās garīgo dzīvi, īpaši domāšanu. Ar laiku, atbrīvojusies no sava iedomātā tēla, viņa kļuva par labi ieredzētu personu.

Neskaitāmi cilvēki, neapzināti nopietnu psiholoģisko pretrunu un konfliktu upuri, nekad nav spējuši iegūt popularitāti. Viņi ir ļoti pūlējušies, nonākuši līdz galējībām, bieži uzvedušies tā, kā pašiem nav paticis, lai tikai piepildītu savu kaismīgāko vēlēšanos patikt citiem cilvēkiem. Mūsdienās mēs visur sastopam cilvēkus, kas tēlo kādu lomu, lai apmierinātu pārliecīgo kāri pēc popularitātes šī vārda virspusējā nozīmē, kādā to lieto modernā sabiedrība.

Patiesībā popularitāti var iegūt ar dažiem vienkāršiem, dabiskiem un viegli apgūstamiem paņēmieniem. Izmēģiniet tos cītīgi, un jūs kļūsit par labi ieredzētu personu!

Vispirms kļūstiet par patīkamu cilvēku, ar kuru pārējie cilvēki varētu kontaktēties, neizjūtot spriedzi. Par dažiem ļaudīm mēdz teikt: “Nevar saprast, no kuras puses viņam pieiet.” Šādos gadījumos izveidojas it kā nepārvarama barjera. Omulīgs cilvēks ir iecietīgs un dabisks. Viņa izturēšanās ir patīkama, laipna un sirsnīga. Atrašanās viņam līdzās ir tikpat patīkama kā kāda veca, mīļa apģērba gabala vai ērtu apavu valkāšana. Stīvs, atturīgs un neatsaucīgs indivīds nekad neiekļausies kādā ļaužu grupā. Viņš vienmēr turēsies nedaudz sāņus. Jūs nekad nevarat paredzēt, ko viņš darīs vai kā viņš reaģēs. Ar tādu cilvēku jūs vienkārši nejūtaties ērti.

Daži jaunieši runāja par kādu septiņpadsmit gadus vecu puisi, kurš viņiem ļoti patika. Viens no puišiem sacīja: “Ar viņu kopā ir forši. Čalis uz goda. Ar viņu viss ir vienkārši.” Ir ļoti svarīgi prast izturēties nepiespiesti. Parasti šādiem cilvēkiem ir silta sirds. Niecības, kuriem ļoti rūp tas, kā citi pret viņiem izturas, kuri uztraucas par savu stāvokli vai ieņemamo amatu un skrupulozi aizstāv savas privilēģijas, ir sasaistīti un viegli aizvainojami.

Bijušais ASV Galvenā pasta vadītājs Džeimss E. Fārlijs ir lielisks šeit pausto patiesību piemērs.

Pirmo reizi Fārlija kungu sastapu pirms vairākiem gadiem. Dažus mēnešus vēlāk atkal satiku viņu lielā ļaužu pūlī, un viņš uzrunāja mani vārdā. Tā kā nekas cilvēcisks man nav svešs, es šo jauko izturēšanos neesmu aizmirsis, tas arī ir viens no iemesliem, kāpēc man Fārlija kungs vienmēr ir paticis.

Kāds interesants atgadījums atklāja, kāpēc šis vīrs ļoti vienkārši prot iekarot cilvēku simpātijas. Man Filadelfijā bija jāuzstājas brokastīs, kas tika rīkotas par godu grāmatām un to autoriem. Pie galda bez Fārlija kunga man līdzās sēdēja vēl divi rakstnieki. Es gan nebiju aculiecinieks notikumam, ko gatavojos aprakstīt, jo ierados ar nokavēšanos, bet mans izdevējs tur bija klāt. Pasākuma referentu grupa, ejot pa viesnīcas gaiteni, gāja garām melnādainai istabenei, kura stāvēja pie ratiņiem, kas bija piekrauti ar palagiem, dvieļiem un citām mantām, kuras viņa izdalīja pa numuriem. Meiča nepievērsa uzmanību garāmejošajai ļaužu grupai, kad tic sāniski spraucās garām viņas ratiņiem. Fārlija kungs piegāja kalpotājai klāt un, pastiepis roku, sacīja: “Sveiki! Kā klājas? Es esmu Džims Fārlijs. Un kā sauc jūs? Es priecājos ar jums iepazīties.”

Kad pārējie bija pagājuši istabenei garām, mans izdevējs atskatījās. Meitenes mute no pārsteiguma bijusi pavērta, un viņas sejā rotājies burvīgs smaids. Tas ir lielisks piemērs, kā nesavtīgs, patīkams un komunikabls cilvēks veido veiksmīgas attiecības ar cilvēkiem.

Kādas universitātes psiholoģijas fakultātē tika veikts pētījums par īpašībām, kas cilvēkiem patīk vai nepatīk. Pavisam zinātniski tika izanalizētas 100 īpašības. Gala slēdzienā tika konstatēts, ka cilvēkam nepieciešamas četrdesmit sešas labas īpašības, lai viņš patiktu citiem. Ir visai biedējoši uzzināt, ka popularitātes iemantošanai nepieciešamas tik daudzas rakstura iezīmes.

Kristietība turpretim māca, ka vajadzīga tikai viena pamatīpašība, kuras dēļ jūs patiksit citiem cilvēkiem, patiesa un neviltota interese par viņiem un mīlestība. Pilnīgi iespējams, ka, attīstot šo vienu iezīmi, pārējās izveidosies dabiskā ceļā.

Ja esat cilvēks, ar kuru nav patīkami kontaktēties, iesaku jums mērķtiecīgi izpētīt savu raksturu, lai izskaustu iespējamos apzinātos vai neapzinātos faktorus, kas rada spriedzi. Neiedomājieties, ka jūs citiem cilvēkiem nepatīkat tāpēc, ka ar viņiem kaut kas nav kārtībā! Labāk uzskatiet, ka vaina ir jūsos, un esiet apņēmības pilns to konstatēt un iznīcināt! Tas prasīs nojums absolūtu godīgumu, un, iespējams, būs nepieciešama arī psihologa palīdzība. Tā sauktie “asumi" jūsu raksturā var būt īpašības, kas izveidojušās daudzu gadu garumā. Iespējams, ka tās radušās pašaizsardzības nolūkā vai arī jaunībā izveidojušās attieksmes rezultātā. Neatkarīgi no tā, kā tās radušās, šīs īpašības iespējams iznīdēt, izmantojot zinātnisku pašanalīzi, kā arī atzīstot nepieciešamību pēc pārmaiņām un tām sekojošā rakstura atveseļošanas procesa.

Uz mūsu baznīcas klīniku pēc palīdzības ieradās kāds vīrietis, kuram bija saskarsmes problēmas. Būdams aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecs, viņš bija no tiem tipiem, uz kuriem cilvēki mēdz atskatīties divas, ja ne visas trīs reizes. Viņš bija apbrīnojami proporcionāli veidots un izskatīgs. Pirmajā acumirklī šķita dīvaini, ka viņš cilvēkiem varētu nepatikt. Taču jaunais vīrietis pavēstīja par nepārtrauktiem nelaimīgiem gadījumiem un neizdevīgiem apstākļiem, kas liecināja par viņa nomācošo nespēju veidot cilvēciskas attiecības.

“Es daru, ko varu,” viņš skaidroja. “Esmu mēģinājis izmantot praksē labu attiecību veidošanas likumus, kuri man savulaik tika mācīti, taču bez panākumiem. Es vienkārši cilvēkiem nepatīku, un, kas ir pats sliktākais, es to apzinos.”

Pēc sarunas ar jauno vīrieti nebija grūti noteikt viņa nepatikšanu cēloni. Tā bija viņa runas maniere, kurai bija raksturīga vāji slēpta kritika. Viņam bija nejauks ieradums sakniebt lūpas, tas norādīja uz stīvumu un nosodošu attieksmi, it kā viņš pret citiem cilvēkiem izturētos formāli un nicinoši. Patiesībā viņš demonstrēja ievērojamu augstprātību. Viņš bija ļoti stingrs, bez mazākās piekāpības.

“Vai man ir iespējams kaut kādā veidā mainīties, lai es cilvēkiem iepatiktos?” viņš stingri noprasīja. “Vai iespējams panākt, lai es spētu pārtraukt savu neapzināto “rīvēšanos” ar cilvēkiem.”

Jaunais vīrietis, bez šaubām, bija egocentrisks un patmīlīgs. Vienīgā persona, kas viņam patiešām patika, bija viņš pats. Ikviens izteikums, ikviena attieksme neapzināti tika izvērtēta atkarībā no tā, kā tā skāra viņu pašu. Mums vajadzēja viņam iemācīt mīlēt citus cilvēkus un aizmirst par sevi, kas, protams, bija pilnīgi pretēji viņa raksturam toreiz. Tomēr tas bija vitāli nepieciešams, lai atrisinātu viņa problēmu. Es noskaidroju, ka jaunajam vīrietim pārējie cilvēki šķita kaitinoši un viņš tiem klusībā “uzknāba”, lai gan līdz atklātiem konfliktiem ar citām personām nenonāca. Apziņā viņš centās tos pārtaisīt, pielāgojot savām vajadzībām. Cilvēki to instinktīvi saprata, lai gan nespēja izjūtas izteikt vārdos. Tāpēc viņi savā prātā izveidoja pret vīrieti barjeru.

Tā kā jaunais vīrietis nejauki domāja par cilvēkiem, tad, veidojot savstarpējās attiecības, viņš izturējās vēsi. Viņš bija samērā pieklājīgs un prata būt laipns, taču cilvēki instinktīvi izjuta viņa vēsumu un tāpēc atstūma viņu. Cilvēki tā darīja tāpēc, ka arī viņš savā prātā tos bija atstūmis. Viņš ar sevi bija ļoti apmierināts un, lai stiprinātu savu pašcieņu, izjuta nepatiku pret citiem cilvēkiem. Vīrietis cieta no narcisma, pret kuru galvenās zāles ir mīlestība pret citiem cilvēkiem.

Jaunais cilvēks jutās samulsis un apjucis, kad mēs viņam visu paskaidrojām. Taču viņš bija atklāts un izturējās nopietni. Izmantojot ieteiktās metodes, viņš mācījās mīlēt citus, nevis sevi. Lai to izdarītu, bija nepieciešamas būtiskas pārmaiņas, taču viņš to paveica.

Viena no metodēm bija šāda: vakarā pirms gulētiešanas viņam bija jāuzraksta, kādus cilvēkus viņš dienas garumā saticis, piemēram, autobusa šoferi vai avīžu pārdevēju. Vīrietim vajadzēja iztēloties katras sarakstā minētās personas seju un, kad redzēja to savu acu priekšā, veltīt tai labas domas. Pēc tam viņam jālūdzas par katru no tiem. Viņam nācās ar savām lūgšanām aptvert visu savu mazo pasaulīti. Katram no mums ir sava mazā pasaulīte, cilvēki, ar kuriem mēs veicam darījumus vai esam saistīti citādi.

Piemēram, pirmais, kuru jaunais vīrietis no rīta satika, izņemot ģimenes locekļus, bija viņa mājas lifta apkalpotājs. Viņš nemēdza šim vīram pateikt kaut ko vairāk par pavirši noņurdētu “labrīt". Toties tagad viņš ar lifta apkalpotāju mazliet patērzēja. Viņš apvaicājās par vīra ģimeni un interesēm. Jaunais cilvēks atklāja, ka lifta apkalpotājam ir interesanti uzskati un gadījušies daži patiešām aizraujoši piedzīvojumi. Viņš cilvēkā, ko līdz šim bija uzskatījis par robotam līdzīgu mehānismu, kurš aizvada liftu līdz viņa stāvam un lejup, sāka saskatīt jaunas vērtības. Vīrietim lifta apkalpotājs sāka pat iepatikties, bet liftnieks, kuram jau bija izveidojies diezgan noteikts priekšstats par jauno vīru, savukārt mainīja savus uzskatus. Viņiem izveidojās draudzīgas attiecības. Tā notika arī ar citiem cilvēkiem.

Kādu dienu jaunais vīrietis man paziņoja: “Esmu atklājis, ka pasaule ir pilna interesantiem cilvēkiem, bet senāk es par to nekad nebiju iedomājies.”

Kad vīrietis sāka to pamanīt, viņš pierādīja, ka sāk atbrīvoties no sava egocentrisma un, kā teikts Bībelē, atrod sevi no jauna. Ticis vaļā no sava vecā ego, viņš atrada savu jauno ego un iemantoja daudzus draugus. Cilvēkiem viņš sāka iepatikties.

Svarīga loma vīrieša atveseļošanās procesā bija lūgšanām par citiem cilvēkiem. Kad jūs lūdzat par kādu. jūsu attieksme pret šo personu sāk mainīties. Šādā veidā jūs veidojat jaunas attiecības. Labākais, kas ir citā cilvēkā, plūst pie jums, tāpat kā jūsu labestība strāvo viņa virzienā. Kad cilvēkā satiekas šīs abas straumes, izveidojas savstarpējā sapratne.

Un otrādi kad jūs iemantojat citu cilvēku simpātijas, rodas patika pret viņiem. Viens no populārākajiem mūsu laikabiedriem, kurš dzīvoja Amerikas Savienotajās Valstīs, bija nelaiķis Vilis Rodžerss. Viņa raksturīgs izteikums bija: “Es vēl neesmu saticis cilvēku, kurš man nepatiktu.” Tas šķiet mazliet pārspīlēts apgalvojums, taču esmu pārliecināts, ka

Vilis tā nedomāja. Tā viņš vērtēja cilvēkus, kuri tam atvērās kā saules apspīdēti ziedi.

Dažreiz atskan vārgi iebildumi, ka pret dažiem cilvēkiem ir grūti labi izturēties. Piekrītu, ka vieni cilvēki ir patīkamāki nekā citi, taču, ja nopietni cenšamies iepazīt kādu tuvāk, atklājam viņā tādas īpašības, kas pelnījušas apbrīnu un pat mīlestību.

Kādam vīrietim problēmas sagādāja aizkaitinājums, ko viņš izjuta pret cilvēkiem, ar kuriem saskārās. Dažus cilvēkus viņš pat nevarēja ciest. Tie viņu ārkārtīgi kaitināja, taču viņš šīs jūtas uzveica, vienkārši sastādot sīku to īpašību sarakstu, kuras viņš katrā no šiem cilvēkiem spētu apbrīnot. Katru dienu viņš centās sarakstu papildināt. Vīrietis pārsteigts konstatēja, ka cilvēkiem, kurus viņš necieta, bija daudz patīkamu īpašību. Pēc tam kad viņš bija atklājis sev netīkamo cilvēku pievilcīgās īpašības, viņš nespēja saprast, kā bija varējis izjust pret tiem nepatiku. Protams, kamēr vīrietis veica šos atklājumus par citiem cilvēkiem, tie savukārt viņā pašā konstatēja jaunas, pievilcīgas īpašības.

Ja esat nodzīvojis savu dzīvi līdz šim brīdim, tā arī nenodibinot labas, cilvēcīgas attiecības, neuzskatiet, ka nespējat mainīties. Lai šo problēmu atrisinātu, jums tomēr būs jāveic |oti konkrēti pasākumi. Ja papūlēsities, jūs varat mainīties un kļūt par populāru, labi ieredzētu un cienītu personu. Vai drīkstu jums atgādināt, tāpat kā es to daru sev, ka vidusmēra cilvēka lielākā traģēdija ir tā, ka viņš visu mūžu nodarbojas ar savu slikto īpašību izkopšanu? Mēs izveidojam, lolojam un kopjam savas nepilnības, nekad tās nemainīdami. Kā vecā gramofona platē iestrēgusi adata mēs maļam vienu un to pašu meldiņu atkal un atkal. Jums atliek tikai izcelt adatu no plaisas platē, lai disharmonijas vietā iegūtu harmoniju. Neizniekojiet savu dzīvi, uzlabojot cilvēku attiecību nepilnības! Pavadiet sava mūža atlikušo daļu, izkopjot savas lieliskās draudzīguma spējas, jo personīgās attiecības ir ļoti svarīgs veiksmīgas dzīves priekšnoteikums.

Vēl viens svarīgs faktors, kas palīdz cilvēkiem iepatikties, ir citu cilvēku pašapziņas celšana. Mūsu ego, būdams mūsu personības pamats, mums ir svēts. Katram cilvēkam raksturīga dabiska vēlme justies nozīmīgam. Ja es noniecinu jūsu ego, līdz ar to jūsu nozīmīgumu, jūs varbūt par to smiesities, tomēr es būšu jūs dziļi ievainojis. Patiesībā es tādā veidā esmu izrādījis jums necieņu. Pat ja izjūtat pret mani līdzcietību, es tomēr jums nepatikšu, ja vien neesat garīgi īpaši smalki attīstīta personība.

Turpretim, ja ceļu jūsu pašcieņu un vairoju personīgās vērtības izjūtu, es izrādu lielu cieņu jūsu ego. Es palīdzu jums parādīt sevi no labākās puses, tāpēc jūs augstu novērtējat to, ko jūsu labā esmu paveicis. Jūs jūtaties man pateicīgs. Tāpēc es jums patīku.

Cita cilvēka ego varbūt tiek aizskarts tikko manāmi, taču neviens nespēj noteikt, cik dziļas pēdas var atstāt pat vienkārša piezīme vai izturēšanās, kuras nolūks nav bijis ļauns. Aplūkosim, kādā veidā ego visbiežāk tiek aizskarts.

Nākamo reizi, kad kompānijā kāds pastāsta joku, par kuru visi atzinīgi un priecīgi smejas, palieciet nopietns un, kad smiekli pierimuši, pasakiet aizbildnieciskā tonī: “Tas patiešām ir labs joks. Izlasīju to pagājušā mēneša žurnālā.”

Protams, jūs jutīsities pārāks par citiem, ka varējāt izrādīt savas lieliskās zināšanas. Bet kā, jūsuprāt, jutās cilvēks, kas bija izstāstījis joku? Jūs viņam atņēmāt gandarījumu par labu stāstu. Jūs izstūmāt viņu no uzmanības centra, kurā stāstītājs atradās īsu brīdi, un piesavinājāties pārējo uzmanību. Patiesībā jūs izjaucāt viņa plānus un pametāt viņu iztukšotu un pazemotu. Viņš priecājās par savu īso slavas mirkli, bet jūs viņam to atņēmāt. Par to pārējie izjutīs pret jums nepatiku, bet it īpaši cilvēks, kura stāstu jūs sabojājāt. Neatkarīgi no tā, vai jums kāds joks patīk vai nepatīk, ļaujiet stāstītājam un klausītājiem to izbaudīt. Atcerieties, ka šis cilvēks varbūt ir mazliet kautrīgs un apmulsis. Labvēlīga attieksme viņu uzmundrinātu. Nepazemojiet cilvēkus! Vairojiet viņu pašcieņu, un viņi jūs mīlēs!

_ i vuiimo uv/ivinjnnnj jrtrvo

Šīs nodaļas tapšanas laikā man bija patīkama tikšanās ar senu, mīļu draugu doktoru Džonu V. Hāfmanu, bijušo Ohaio Veslija Universitātes prezidentu. Kad mēs ar viņu kopā sēdējām restorānā, es aptvēru, cik daudz šī izcilā personība man vienmēr nozīmējusi. Pirms daudziem gadiem, mana koledžas izlaiduma priekšvakarā, mūsu studentu korporācijas namā notika bankets, kurā viņš piedalījās un teica runu. Pēc pusdienām prezidents uzaicināja mani pavadīt viņu līdz mājām.

Tā bija spožas mēnesnīcas apspīdēta jūnija nakts. Ejot pa ceļu, kas veda kalnup, viņš visu laiku runāja ar mani par dzīvi un tās piedāvātajām iespējām un stāstīja, kādi pārdzīvojumi gaida, ieejot lielajā pasaulē. Kad mēs apstājāmies prezidenta mājas priekšā, viņš uzlika man roku uz pleca un sacīja: “Normen, jūs vienmēr man esat paticis. Es jums ticu. Jūs esat ļoti spējīgs. Es vienmēr esmu ar jums lepojies. Jums piemīt dievišķa dzirksts.” Protams, viņš mani novērtēja pārāk augstu, taču tas ir labāk nekā kādu novērtēt par zemu.

Tā kā bija jūnija nakts, vakars pirms izlaiduma, jutos saviļņots līdz sirds dziļumiem, emocijas izlauzās virspusē, un es atvadījos, cenšoties slēpt asaras, kas bija aizmiglojušas acis. Kopš tā laika pagājuši daudzi gadi, taču es nekad neaizmirsīšu, kā un ko viņš man teica tajā tālajā jūnija naktī. Visus šos gadus esmu viņu mīlējis.

Es atklāju, ka līdzīgus vārdus viņš teicis daudziem puišiem un meitenēm, kuri jau sen ir pieauguši vīrieši un sievietes. Arī viņi mīlēja doktoru Hāfmanu, jo viņš respektēja cilvēkus kā personības un vienmēr vairoja viņu pašcieņu. Daudzus gadus viņš man un pārējiem saviem studentiem rakstīja apsveikuma vēstulītes par mūsu mazajiem sasniegumiem, un katrs viņa atzinības vārds mums bija vērtīgs. Nav jābrīnās, ka šis cienījamais jaunatnes audzinātājs iemantojis tūkstošiem sastapto cilvēku mīlestību un uzticību.

Jebkurš cilvēks, kura izaugsmi jūs veicināsit un kuram palīdzēsit tapt labākam, spēcīgākam un jaukākam, pieķersies jums. Pēc iespējas vairāk veiciniet cilvēku izaugsmi, darot to nesavtīgi! Vienkārši tāpēc, ka viņi jums patīk un jūs saskatāt viņu iespējas. Dariet to, un jums nekad netrūks draugu! Par jums vienmēr labi domās. Celiet cilvēku pašapziņu, un viņi jūs patiesi mīlēs! Dariet viņiem labu, un viņu cieņa un mīlestība atgriezīsies piejums!

Pamatprincipi, kas jāievēro, lai iegūtu citu cilvēku mīlestību, ir tik ļoti vienkārši un tik labi atklāj savu būtību, ka jums nebūs vajadzīgi gari un zinātniski skaidrojumi. Tomēr minēšu desmit praktiskus ieteikumus, kas palīdzēs iegūt citu cilvēku cieņu. Šo principu pamatotība ir pierādīta neskaitāmas reizes. Izpildiet tos, līdz kļūstat lietpratējs, un cilvēkiem jūs patiksit!

1. Izkopiet paradumu atcerēties cilvēku vārdus! Ja to nespējat, cilvēki var uzskatīt, ka jūsu interese nav pietiekami patiesa. Cilvēkam ir ļoti nozīmīgs viņa vārds.

2.  Izturieties laipni, lai kopā ar jums cilvēks justos labi, tāpat kā nēsājot vecu iemīļotu apģērba gabalu vai ērtus apavus. Esiet omulīgs!

3.Izveidojiet atbrīvotu, dabisku attieksmi, lai nekas jūs nesatrauktu!

4.  Neesiet egoistisks! Neradiet iespaidu, ka uzskatāt, ka jums viss labāk zināms! Esiet dabisks un normas robežās kautrīgs!

5. Esiet interesants, lai cilvēki vēlētos uzturēties jūsu sabiedrībā un gūt kādu stimulu saskarsmē ar jums!

6. Iemācieties atbrīvoties no robustuma elementiem savā raksturā, pat tiem, kurus jūs pats neapzināties!

7.No sirds centieties kristīgā garā vērst par labu katru pārpratumu, kas noticis! Atbrīvojiet sevi no aizvainojuma jūtām!

8.       Mācieties patikt cilvēkiem, līdz patiešām to spējat! Atcerieties Villa Rodžersa vārdus: “Es neesmu vēl saticis cilvēku, kurš man nepatiktu.” Centieties arī jūs būt tāds kā šis vīrs!

9.Nekad nepalaidiet garām izdevību kādu apsveikt ar panākumiem vai izteikt līdzjūtību, bēdas vai vilšanos!

10.  Iegūstiet dziļu garīgo pieredzi, lai jums būtu, ko dot cilvēkiem. Tas palīdzētu viņiem kļūt stiprākiem un labāk tikt galā ar dzīvi! Dodiet cilvēkiem spēku, un viņi jums pretim sniegs mīlestību!

16 pret sirdēstiem

“LŪDZU IZRAKSTIET MAN recepti pret sirdēstiem.”

Šo visai dīvaino, žēlabaino lūgumu izteica kāds vīrs, kuram ārsts bija pavēstījis, ka veselības traucējumiem, ko viņš izjūt, nav fizisku cēloņu. Viņa kaite izpaudās nespējā beigt bēdāties. Viņš cieta sāpes, ko bija izraisījušas skumjas.

Ārsts pacientam ieteica meklēt garīga rakstura palīdzību un ārstēšanu. Tā nu šis vīrs man uzstādīja jautājumu: “Vai ir kāda garīga recepte, kas palīdzētu mazināt manas pastāvīgās iekšējās ciešanas? Es saprotu ikvienu reizēm piemeklē bēdas, un man, tāpat kā citiem, vajadzētu spēt tikt ar tām galā. Esmu darījis visu iespējamo, taču nevaru rast mieru.” Un atkal ar gurdu un skumju smaidu viņš lūdza: “Iedodiet man recepti pret sirdēstiem!”

Tāda “recepte” pret sirdssāpēm patiešām ir. Viena no tās sastāvdaļām ir fiziska aktivitāte. Cietējam jāizvairās no kārdinājuma dīki sēdēt un nodoties skumjām domām. Saprātīga dienas kārtība, kad neauglīga prātošana tiek nomainīta ar fizisku aktivitāti, samazina spriedzi tajā mūsu smadzeņu daļā, kura nosaka domāšanu, uzskatus un garīgās ciešanas. Savukārt impulsu musku|iem dod cita smadzeņu da|a, tādējādi spriedze tiek pārnesta uz to un cietējs iegūst atvieglojuma izjūtu.

Kāds vecs lauku jurists, kuram piemita veselīgs domāšanas veids un liela gudrība, bēdu nomāktai sievietei teica, ka labākās zāles pret "lauztu sirdi” ir "paņemt grīdas beržamo suku, nomesties ceļos un naigi ķerties pie darba”.

‘‘Bet īstam vīram labākās zāles,” viņš paziņoja, ‘‘ir paņemt cirvi un tik ilgi cirst malku, kamēr iestājas fizisks nogurums.” Lai gan tas negarantē pilnīgu atbrīvošanos no sirdēstiem, tomēr mazina ciešanas.

Lai kāds būtu sirdēstu raksturs, vispirms, lai cik grūti tas arī būtu, jāapņemas izkļūt no kļūmīgā stāvok|a, kas, iespējams, nav vienkāršs, un atgriezties normālajā dzīves ritmā. No jauna pievērsieties savām ikdienas nodarbēm! Uzmeklējiet savus vecos paziņas! Iegūstiet jaunus draugus! Veiciet garas pastaigas, dodieties izjādēs ar zirgu, peldiet un nodarbojieties ar dažādām sporta spēlēm, lieciet asinīm atkal riņķot! Līdz ausīm iegrimstiet kādā vērtīgā projektā! Piepildiet dienas ar radošu darbu, taču galveno uzmanību pievērsiet darba fiziskajiem aspektiem! Nodarbojieties ar kaut ko lietderīgu un prātu atslogojošu, tikai pārliecinieties par tā nozīmīgumu un konstruktīvismu! Nenopietna bēgšana no īstenības, drudžaini metoties, piemēram, dzeršanā un uzdzīvē, tikai uz laiku notrulina sāpes, bet nedziedina.

Lielisks, dabisks veids, kā mazināt sirdssāpes, ir ļauties bēdām. Mūsdienās izplatīts muļķīgs uzskats, ka cilvēks nedrīkst izrādīt bēdas, ka nav pieklājīgi raudāt, proti, izpaust emocijas ar asarām un šņukstiem. Tā ir dabas likumu noliegšana. Kad uzbrūk sāpes vai skumjas, raudāt ir tikai dabiski. Tas ir mehānisms, kas sniedz atvieglojumu un ko mums piešķīris Visuvarenais Dievs, un tas būtu jāizmanto.

Bēdu nomākšana, ierobežošana un uzkrāšana sevī nozīmē, ka mēs nemākam izlietot vienu no Dieva piedāvātajiem līdzekļiem, lai mazinātu nospiedošās skumjas. Bēdas, tāpat kā jebkuras ķermeņa funkcijas un nervu sistēma, ir jākontrolē, taču tās nedrīkst noliegt pavisam. Krietna izraudāšanās palīdz mazināt sirdssāpes gan vīriešiem, gan sievietēm. Tomēr man jūs jābrīdina, ka šo metodi nedrīkst izmantot pārāk lielās devās un raudāšana nedrīkst kļūt par ieradumu. Ja tā notiktu, tas pārvērstos par nedabisku bēdu izpausmi un varētu pārtapt psihozē. Nedrīkst pieļaut nekāda veida nelīdzsvarotību.

Esmu saņēmis vēstules no daudziem cilvēkiem, kuri zaudējuši savus mīļos. Viņi stāsta, ka ir bezgala smagi apmeklēt tās vietas, kurās ar aizgājējiem viesojušies, kā arī satikties ar nelaiķim tuviem cilvēkiem. Tāpēc viņi izvairās no senajām vietām un draugiem.

Manuprāt, tā ir nopietna kļūda. Galvenais noslēpums, kā pārvarēt sirdēstus, ir uzvesties tik normāli un dabiski, cik vien iespējams. Tas nebūt neliecina par nodevību vai vienaldzību, bet gan ir nepieciešams, lai pārmērīgas bēdas jūs nesagrautu. Bēdas ir dabisks process, to apliecina indivīda spēja atgriezties pie savām parastajām nodarbēm un pienākumiem un turpināt darboties tāpat kā iepriekš.

Iedarbīgāks sirdēstu mazināšanas līdzeklis, protams, ir dziedinošais mierinājums, ko sniedz paļāvība uz Dievu. Nepārprotami nozīmīgākā sirdssāpju likvidēšanas metode ir ticībā vērsties pie Dieva, atverot Viņam savu prātu un sirdi. Uzcītīga sevis attīrīšana rezultātā sadziedēs salauzto sirdi. Šai paaudzei, kas cietusi tikpat daudz, ja ne vairāk, kā cilvēki iepriekšējos laikmetos, nepieciešams no jauna apgūt to, ko visu laiku gudrākie prāti zinājuši jau sen. proti, ka nekas tā neatvieglo cilvēces ciešanas kā ticības žēlīgā palīdzība.

Viena no cēlākajām visu laikmetu dvēselēm bija brālis Lorencs, kurš sacījis: “Lai šajā dzīvē mēs iepazītu paradīzes dzidro mieru, mums jāveido cieša, draudzīga un mīlestības pilna saikne ar Dievu.” Nav ieteicams bez dievišķās palīdzības mēģināt pārvarēt bēdas un garīgās ciešanas, jo tās ir smagākas, nekā cilvēks spēj izturēt. Tātad vienkāršākais un efektīvākais sirdssāpju uzveikšanas veids ir just Dieva klātbūtni. Tas nomierinās sirdssāpes un beigās sadziedēs brūci. Vīrieši un sievietes, kuri ir pārcietuši lielas traģēdijas, apliecina, ka šī metode ir iedarbīga.

Vēl kāds ļoti efektīvs sirdēstu uzveikšanas paņēmiens ir izveidot saprātīgus un sev pieņemamus uzskatus par dzīvi, nāvi un mūžību. Tad, kad es pats ieguvu nesatricināmu pārliecību, ka nāve nepastāv, ka dzīve pirms un pēc nāves ir vienots veselums, ka laiks un mūžība nav nodalāma, ka ir viens

neierobežots Visums, es atklāju sev pašu pieņemamāko un pārliecinošāko dzīves filozofiju.

Šī filozofija stāv uz drošiem balstiem, no kuriem viens ir Bībele. Es ticu, ka Bībele dod mums izsmalcināti gudras un, kā galu galā pierādījies, zinātniskas atklāsmes, kuras atbild uz lielo jautājumu: “Kas notiek, kad cilvēks atstāj šo pasauli?” Bībele |oti gudri mums parāda, ka to mēs uzzināsim caur ticību. Filozofs Anrī Bergsons ir teicis, ka drošākais ceļš uz patiesības izzināšanu līdz zināmai robežai iet caur uztveri, intuīciju, domāšanu, tad seko “nāves lēciens” un intuitīva nonākšana pie patiesības. Jūs sasniedzat brīnišķīgu mirkli, kad jūs vienkārši to “zināt”. Tā tas notika arī ar mani.

Esmu pilnīgi, no visas sirds un caurcaurēm pārliecināts par tām atziņām, par kurām šeit rakstu, un manī nav ne šaubu ēnas. Es pie šīs nesatricināmās pārliecības nonācu pamazām, līdz pienāca mirklis, kad es to vienkārši zināju.

Šī filozofija nenovērš bēdas, kuras radušās, zaudējot niī|u cilvēku, kas fiziski šķīries no šīs pasaules, tomēr mazina un izkliedē skumjas. Tā piepildīs jūsu prātu ar dzi|u izpratni par šī nenovēršamā fakta jēgu un sniegs jums nesatricināmu pārliecību, ka savus mīļos neesat zaudējuši. Dzīvojiet ar šo ticību, un jūs iemantosit mieru, un sāpes atstās jūsu sirdi!

Ieslēdziet savā prātā un sirdī vienu no brīnišķīgākajiem Bībeles tekstiem: “(..) ko acs nav redzējusi un auss nav dzirdējusi un kas neviena cilvēka sirdī nav nācis, to Dievs ir sagatavojis tiem, kas Viņu mīl.” (Pāvila 1.vēstule korintiešiem 2:9)

Lai kādus brīnumus būtu skatījušas jūsu acis, tomēr jūs nekad neesat redzējuši kaut ko tādu, ko varētu salīdzināt ar tām lieliskajām lietām, kuras Dievs ir sagatavojis tiem, kas Viņu mīl un uzticas Viņam. Vēl vairāk Bībelē norādīts, ka jūs nekad neesat dzirdējis kaut ko tādu, ko varētu salīdzināt ar tiem brīnumiem, kurus Dievs ir sagatavojis tiem, kas seko Viņa mācībai un dzīvo saskaņā ar Viņa garu. Jūs ne tikai neesat redzējuši vai dzirdējuši, bet jums nav lemts pat aptuveni iztēloties, ko Dievs jūsu labā gatavojas darīt. Šajā teikumā

ietverts mierinājuma, nemirstības un atkalredzēšanās solījums un daudzas citas labas lietas tiem, kuru dzīves centrs ir Dievs.

Pēc daudziem Bībeles studēšanas gadiem, iepazinies ar simtiem cilvēku dzīves dažādajām norisēm, ar pilnu atbildību vēlos apliecināt, ka šis Bībeles solījums ir absolūta patiesība. Tas attiecas ari uz šo pasauli. Cilvēki, kuri dzīvo patiesi kristīgu dzīvi, ir piedzīvojuši brīnumu lietas.

Šis Bībeles citāts attiecas ari uz tiem, kuri pirms mums šķērsojuši robežu, ko sauc par nāvi, un kuri tagad mājo viņā saulē, un uz mūsu attiecībām ar viņiem. Es vārdu “robeža” lietoju apoloģētiskā nozīmē. Nāvi mēs vienmēr esam uzskatījuši par robežu tās separātisma dē|.

Zinātnieki, kas nodarbojas ar parapsiholoģiju un pēta ekstrasensuālo uztveri, priekšnojautas, telepātiju un gaišredzību (senāk parapsiholoģiju uzskatīja par šarlatānismu, bet tagad tā tiek saprātīgi, atbilstoši zinātnes atziņām izmantota pētījumos), uzskata, ka dvēsele pārdzīvo laika un telpas robežu. Īstenībā mēs esam uz pasaules vēsturē nozīmīgākā zinātniskā atklājuma sliekšņa. Dvēseles un tās nemirstības esamība tiek pamatota ar laboratoriskiem pētījumiem.

Daudzu gadu garumā esmu apkopojis gadījumus, kuru ticamību es neapšaubu un kuri apstiprina pārliecību, ka mēs dzīvojam dinamiskā Visumā, kura pamatprincips ir dzīvība, nevis nāve. Es uzticos cilvēkiem, kuri ir aprakstījuši savus piedzīvojumus, un nešaubos, ka tie norāda uz pasauli, kas saskaras vai savijas ar mūsējo. Cilvēku dvēseles abpus nāves robežai atrodas nesaraujamā vienotībā cita ar citu. Dzīves apstāk|i tajā robežas pusē atšķiras no zemes dzīves iezīmēm. Neapšaubāmi tie, kuri ir šķērsojuši robežu, dzīvo augstākās sfērās nekā mēs, un viņu izpratnes spējas ir pārākas par mūsējām. Fakti liecina, ka mūsu mīļie turpina eksistēt un neatrodas tālu no mums. Vēl cits ne mazāk ticams fakts netieši norāda, ka mēs ar viņiem atkal satiksimies. Pagaidām mēs turpinām dzīvot vienotā veselumā ar tiem, kuri mājo garu pasaulē.

Viljams Džeimss, viens no Amerikas ievērojamākajiem zinātniekiem, kas šajā jomā veicis pētījumus mūža garumā.

sacījis, ka priecājas, ka cilvēka smadzenes ir tikai dvēseles eksistences plašsaziņas līdzeklis. Viņš apgalvoja, ka prāts tā pašreizējā formā tiks nomainīts ar saprātu. Tas |aus tā īpašniekam apgūt vēl neskartas izpratnes sfēras. Kad, k|ūstot vecākiem un pieredzējušākiem, mūsu garīgā pasaule uz šīs zemes top pilnīgāka, mēs šo daudzpusīgo pasauli spējam izzināt labāk. Kad nomirstam, mēs tikai iegūstam plašākas spējas.

Viens no dižākajiem antīkās pasaules domātājiem Eiripīds bija pārliecināts, ka mūsu nākamā dzīve būs daudz nozīmīgāka. Ari Sokrātā uzskati bija tādi paši. Viņa sentence “Labam cilvēkam ne šajā, ne viņā saulē nevar notikt nekas ļauns" ir pats lielākais mierinājums, kāds jebkad izteikts.

Lūk, ko par savas māsas nāvi stāsta Natālija Kalmusa, krāsaino filmu tehnoloģe. Šīs akadēmiski domājošās sievietes stāsts tika publicēts iedvesmojošajā žurnālā Guideposts.

Natālija Kalmusa citēja savas mirstošās māsas vārdus: “Natālij, apsoli, ka tu neļausi dot man nomierinošas zāles. Es saprotu, ka ārsti grib mazināt manas sāpes, taču es vēlos pilnībā apzināties visas izjūtas. Esmu pārliecināta, ka nāve būs brīnišķīgs piedzīvojums.”

Tālāk N. Kalmusa raksta: “Es viņai to apsolīju. Vēlāk, palikusi viena, es raudāju, domādama par viņas drosmi. Tad, augu nakti svaidoties pa gultu, es aptvēru, ka to, ko vērtēju kā nelaimi, mana māsa uzskata par triumfu.

Desmit dienas vēlāk beigas jau bija tuvu. Es stundām atrados pie viņas gultas. Mēs sarunājāmies par daudzām lietām, un es visu laiku apbrīnoju viņas mierpilno, nesatricināmo pārliecību par mūžīgo dzīvošanu. Viņa ne reizes neļāva fiziskajām mokām mazināt garīgo spēku. Tas bija kaut kas, ko ārsti nebija ņēmuši vērā.

“Mīļais Dievs, uzturi manu prātu skaidru un dod man mieru,” pēdējās dienas viņa atkal un atkal pie sevis klusu atkārtoja.

Mēs sarunājāmies ilgāku laiku, un es pamanīju, ka viņa ieslīgst snaudā. Atstāju viņu medmāsas uzraudzībā un klusītēm aizgāju, lai nedaudz atpūstos. Pēc dažām minūtēm

dzirdēju māsas balsi saucam pēc manis. Es ātri atgriezos istabā. Viņa mira.

Es sēdēju uz gultas malas un turēju māsas roku. Tā dega kā ugunīs. Tad viņa gultā saslējās gandrīz sēdus.

“Natālij,” viņa teica, “viņu ir tik daudz. Te ir Freds… un Rūta…. Ko viņa te dara? Ak, es saprotu!”

Jutos kā saņēmusi strāvas triecienu. Viņa pieminēja Rūtu. Rūta bija mūsu māsīca, kura pirms nedēļas bija mirusi pēkšņā nāvē. Eleonorai tas nebija teikts.

Man pār muguru skrēja auksti drebuļi. Jutu, ka atrodos uz kādas varenas, gandrīz biedējošas atklāsmes sliekšņa. Viņa bija izdvesusi Rūtas vārdu.

Māsas balss bija pārsteidzoši skaidra: “Tas ir tik mulsinoši. Viņu ir tik daudz!” Pēkšņi viņa priecīgi atplēta rokas, it kā gribētu mani apskaut. “Es dodos augšup,” viņa sacīja.

Tad viņa apvija rokas man ap kaklu un sabruka manās skavās. Eleonoras gara spēks bija pārvērtis pēdējo agoniju ekstāzē.

Kad es māsu atguldīju uz spilvena, viņas seju rotāja silts un mierīgs smaids. Zeltaini brūnie mati izklaidus vijās uz spilvena. Es izņēmu no vāzes baltu ziedu un iespraudu viņai matos. Mazais, glītais augumiņš, viļņotie mati ar balto ziedu un maigais smaids padarīja viņu uz mūžīgiem laikiem līdzīgu skolas meitenei.”

Tas, ka mirstošā sieviete pieminēja māsīcu Rūtu un skaidri to redzēja, ir fenomens, kas novērojams daudzos gadījumos, kuri nonākuši manā redzeslokā. To var konstatēt tik bieži, turklāt pieredzētā apraksti ir tik līdzīgi, ka pamatoti var uzskatīt, ka cilvēki, kuru vārdi tika nosaukti, patiešām bija.

Kur viņi atrodas? Kādā stāvoklī viņi eksistē? Kāds ir viņu ķermenis? Tie ir grūti jautājumi. Ideja par citu dimensiju, iespējams, ir visloģiskākā, precīzāk varētu teikt, ka viņi dzīvo citā cikla frekvencē.

Kad elektriskā ventilatora spārni negriežas, tiem cauri redzēt nav iespējams. Taču, griežoties lielā ātrumā, spārni šķiet caurspīdīgi. Augstākajā frekvencē jeb telpā, kurā mīt mūsu mīļie aizgājēji, cilvēkam, kas dodas nezināmajā, paveras Visuma neizdibināmās sfēras. Šo lielo patiesību Roberts Ingersols licis nojaust angļu literatūras skaistākajās rindās: “Nāves tumšajā stundā cerība ierauga zvaigzni, bet mīlestība spēj saklausīt spārnu švīkas.”

Slavens neiropatologs man pastāstīja par vīru, kas atradās uz nāves sliekšņa. Mirstošais vīrietis paskatījās uz ārstu, kas sēdēja pie viņa gultas, un sāka saukt vārdus, kurus dakteris pierakstīja. Mediķis personīgi nepazina nevienu, kura vārds tika nosaukts. Vēlāk viņš pajautāja vīra meitai: "Kas ir šie cilvēki? Jūsu tēvs sauca šos vārdus, it kā viņš redzētu nosauktos cilvēkus.”

"Tie visi ir radinieki, kas jau sen kā miruši,” meita atbildēja.

Ārsts ticēja, ka pacients viņus patiešām redzējis.

Mans draugs Viljams Seidžs ar kundzi dzīvoja Ņūdžersijā, un es bieži viesojos viņu mājā. Seidža kungs, kuru sieva dēvēja par Viļu, nomira pirmais. Pēc dažiem gadiem Seidža kundze gulēja uz nāves gultas. Pēkšņi viņas sejā atspoguļojās pārsteigums, tad parādījās gaišs smaids, un viņa iesaucās: “Vai, tas taču Vils!” Par to, ka viņa redzēja vīru pie savas gultas, nebija ne mazāko šaubu.

Arturs Godfrijs, pazīstams radiodarbinieks, pastāstīja, ka Pirmā pasaules kara laikā, guļot savā kojā uz kuģa, iemidzis. Pēkšņi viņam blakus nostājies tēvs. Viņš izstiepis roku, pasmaidījis un sacījis: “Ardievu, dēls!” un Godfrijs atbildējis: “Ardievu, tēt.”

Pēc tam viņu pamodināja un nodeva telegrammu, kura ziņoja par tēva nāvi. Telegrammā bija minēts tēva miršanas laiks, kas precīzi sakrita ar to brīdi, kad Godfrijs miegā “redzēja” tēvu.

Mērija Mārgarita Makbraida. arī radiozvaigzne, smagi pārdzīvoja mātes nāvi. Abas bijušas ļoti tuvas. Kādu nakti viņa pamodusies un apsēdusies uz gultas malas. Pēkšņi Mērijai licies, kā viņa pati teica, ka “mamma ir līdzās”. Viņa māti neredzēja un nedzirdēja, taču kopš tā laika viņa ir pārliecināta

par mātes klātbūtni: “Es zināju, ka mana māte nav mirusi ka viņa ir tepat līdzās.”

Nelaiķis Rūfes Džonss, viens no mūsu laika ievērojamākajiem garīgajiem līderiem, stāsta par savu dēlu Louvelu, kurš nomiris divpadsmit gadu vecumā. Viņš bijis tēva acuraugs. Zēns saslimis, kad tēvs atradies uz kuģa, kas bija ceļā uz Eiropu. Iepriekšējā naktī pirms iebraukšanas Liverpūles ostā, guļot kojā, viņu pārņēmušas nenoteiktas un neizskaidrojamas skumjas. Tad viņam licies, ka Dievs viņu apskauj. Viņu pārņēmis liels miers, licies, ka viņš pilnīgi saplūst ar dēlu.

Kad Džonsa kungs Liverpūlē izkāpa krastā, viņam paziņoja, ka dēls miris. Nāve bija iestājusies tieši tajā brīdī, kad doktors Džonss izjutis Dieva klātbūtni un mūžīgo tuvību ar dēlu.

Kāda manas draudzes locekle Braisona Kaltas kundze pastāstīja par savu krustmāti, kuras vīrs un trīs bērni bija gājuši bojā ugunsgrēkā, kad dega viņu māja. Krustmāte bija guvusi smagus apdegumus, taču nodzīvoja vēl trīs gadus. Kad viņa gulēja uz nāves gultas, viņas seju pārņēma gaišums: “Viss ir tik ļoti skaists,” viņa iesaucās. “Viņi nāk man pretim. Uzbužiniet manu spilvenu un ļaujiet man aizmigt.”

Mans sens draugs H. B. Klārka kungs daudzus gadus strādāja par celtniecības inženieri daudzās pasaules daļās. Viņam piemita analītisks domāšanas veids, viņš bija visai apvaldīts, reālistisks un bezkaislīgs cilvēks. Vienu vakaru man piezvanīja viņa ārsts un pateica, ka Klārka kungam atlicis dzīvot tikai pāris stundu. Viņa sirdsdarbība bija vāja un asinsspiediens ārkārtīgi zems. Nebija nekādu refleksu. Dakteris nedeva cerības.

Es sāku par viņu lūgties, un pārējie ģimenes locekļi man pievienojās. Nākamajā dienā slimnieks atvēra acis un pēc pāris dienām atguva runas spējas. Viņa sirdsdarbība un asinsspiediens normalizējās. Atguvis spēkus, viņš sacīja: “Slimības laikā vienu brīdi ar mani notika kaut kas neparasts. Nevaru to izskaidrot. Šķiet, ka es biju kaut kur tālu projām. Tā bija pati brīnišķīgākā un pievilcīgākā vieta, kādu esmu redzējis.

Mani apņēma burvīga gaisma. Es saskatīju dūmakā tītas sejas, tās bija laipnas, un es jutos mierīgs un laimīgs. Patiesībā tik laimīgs es nekad savā dzīvē nebiju juties.

Tad man prātā ienāca doma: “Es laikam mirstu.” Tajā pašā brīdī aptvēru: “Droši vien jau esmu miris.” Es gandrīz ska|i iesmējos un sev jautāju: “Kāpēc es visu savu dzīvi baidījos no nāves? Tajā nav nekā briesmīga.””

“Ko tu pārdzīvoji?” es jautāju. “Vai tev gribējās atgriezties dzīvē? Vai tu vēlējies dzīvot, jo tu vēl nebiji miris, lai gan ārsts uzskatīja, ka esi ļoti tuvu nāvei. Vai tu vēlējies dzīvot?”

Viņš smaidot atteica: “Tam nebija nekādas nozīmes. Ja kas notiktu, šķiet, man labāk patiktu palikt tajā skaistajā vietā.”

Es neticu, ka redzētais bija halucinācija, sapnis vai vīzija. Esmu ļoti ilgus gadus iztaujājis cilvēkus, kuri nonākuši līdz nezināmā robežai un palūkojušies tai pāri. Viņi vienbalsīgi stāstīja par brīnišķīgu daili, gaismu un mieru. Nav ne mazākā iemesla, lai par to šaubītos.

Jaunā Derība ļoti vienkāršā un interesantā veidā mums izskaidro mūžīgo dzīvošanu. Tajā aprakstīts, ka Jēzus pēc krustā sišanas gan parādījies, gan pazudis, gan atkal parādījies. Daži cilvēki Viņu ieraudzīja, tad Viņš pagaisa viņu acīm. Tad Viņu pamanīja atkal citi. un atkal Viņš pazuda. Varētu teikt: “Tu mani gan redzi, gan neredzi.” Tas mums rāda, ka Dievs mums grib pavēstīt tas, ka mēs neredzam Viņu, nenozīmē, ka Viņa nav. Būt prom no acīm nenozīmē būt prom no dzīves. Atsevišķas noslēpumainas parādības, ko daži redzējuši, apliecina to pašu Dievs ir līdzās. Vai tad Viņš nav teicis: “(..) jo Es dzīvoju, un jums būs dzīvot.” (Jāņa evaņģēlijs 14:19) Citiem vārdiem sakot, mūsu mīļie, kas miruši ar šo ticību, ir līdzās un dažreiz pietuvojas mums, lai sniegtu mierinājumu.

Kāds puisis savai mātei no dienesta vietas Korejā rakstīja: “Ar mani notiek neiedomājamas lietas. Šad un tad, kad mani naktī pārņem bailes, šķiet, ka man līdzās atrodas tētis.” Viņa tēvs jau desmit gadus bija miris. Tad zēns mātei ar cerībām jautāja: "Kā tu domā, vai tētis patiešām atrodas man blakus Korejas kara laukā?” Mātes atbilde bija: “Kāpēc ne?” Kā mēs varam būt zinātnes laikmeta bērni un neticēt, ka tā ir patiesība? Arvien no jauna tiek iegūti pierādījumi, ka dinamiskais Visums ir burtiski pārlādēts ar noslēpumainiem, elektriskiem, elektroniskiem spēkiem un atomenerģiju. Tie visi ir tik brīnumaini, ka mēs vēl neesam paspējuši tos izzināt. Visums ir liela, dzīva un vitāla, ar garīgumu piepildīta māja.

Pazīstamais kanādiešu rakstnieks Alberts E. Klifs ir aprakstījis sava tēva nāvi. Mirstošais vīrs ieslīga komā un tika uzskatīts par mirušu. Pēkšņi dzīvība uz īsu brīdi atgriezās. Viņa acis atvērās. Pie pretējās sienas karājās viena no veco laiku sentencēm: “Es zinu. ka mans Pestītājs ir dzīvs.” Mirstošais vīrs atvēra acis, paskatījās uz šo moto un sacīja: “Es patiešām zinu. ka Pestītājs ir dzīvs. Visi māte, tēvs, brā|i un māsas ir ap mani.” Tie visi sen bija atstājuši šo pasauli, taču viņš tos acīmredzot uzlūkoja. Kas to var noliegt?

Nu jau nelaiķe Tomasa A. Edisona kundze man kādreiz pastāstīja, ko viņas slavenais vīrs mirdams bija pačukstējis ārstam: “Tur ir tik pasakaini skaisti.” T. Edisons bija pasaules ievērojamākais zinātnieks. Visu savu dzīvi viņš pētīja neparastas parādības. T. Edisona pasaules uzskats balstījās uz faktiem. Viņš neko nepieņēma par patiesu, iekams nebija par to pārliecinājies. Viņš nekad nebūtu teicis: “Tur ir tik pasakaini skaisti”, ja nebūtu pārliecināts, ka tā ir īstenība.

Pirms daudziem gadiem uz Dienvidsendviču salām devās kāds misionārs, lai darbotos kanibālu ciltī. Pēc vairākiem mēnešiem viņš cilts vadoni bija pievērsis kristīgajai ticībai. Kādu dienu vecais virsaitis misionāram pajautāja: “Vai tu atceries to dienu, kad pirmo reizi ieradies pie mums?” “Atceros gan,” atbildēja misionārs. “Kad es gāju cauri mežam, jutu sev visapkārt naidīgus spēkus.”

“Tevi patiešām aplenca ļauni spēki,” sacīja virsaitis, “jo mēs tev sekojām, lai nogalinātu tevi, taču kaut kas mūs atturēja.”

“Un kas tas bija?” misionārs atjautāja.

“Pasaki tagad, kad esam kļuvuši draugi,” lūdza vadonis, “kas bija tie divi mirdzošie, kas tev abas pusēs gāja blakus.”

Mans draugs Džefrijs O'Hāra ir slavens komponists, populāru Pirmā pasaules kara laika dziesmu “Keitija”, “Nāves nav” un “Dodiet vīram rikšotāju” un daudzu citu sacerējumu autors. Viņš pastāstīja par kādu pulkvedi, kura vienība nežēlīgā kaujā tika pilnībā iznīcināta. Viņš sacīja, ka, ejot pa ierakumu, jutis savu karavīru klātbūtni un viņu roku pieskārienus. Pulkvedis teicis O’Hāram: “Es jums saku nāves nav.” Džefrijs O’Hāra uzrakstīja vienu no savām labākajām dziesmām, izvēloties šos vārdus par tās nosaukumu “Nāves nav”.

Personīgi es par šīm dziļajām un smalkajām izjūtām nekādā ziņā nešaubos. Esmu stingri pārliecināts, ka dzīve turpinās arī pēc tam, kad noticis tas, ko mēs dēvējam par nāvi. Es ticu, ka parādībai, ko mēs saucam par nāvi, ir divas puses: šī puse, kurā mēs dzīvojam pašlaik, un tā, kurā mēs dzīvosim turpmāk. Mūžība nesākas ar nāvi. Mēs jau tagad atrodamies mūžībā. Mēs esam mūžības pilsoņi. Mēs vienkārši nomainām pieredzi, ko sauc par dzīvi, pret citu, ticiet man, daudz labāku.

Mana māte bija cēls cilvēks, viņa ietekmēja visu manu dzīvi, un tam nekas nespēj līdzināties. Viņa bija brīnišķīga sarunu biedrene. Mātes prāts bija ass un možs. Viņa ceļoja pa pasauli un kā kristīgo misionāru vadītāja nodibināja daudzus kontaktus. Viņas dzīve bija bagāta un piepildīta. Mātei bija lieliska humora izjūta. Man vienmēr patika atrasties viņas sabiedrībā. Visi, kas pazina manu māti, uzskatīja viņu par neparasti pievilcīgu un iedvesmojošu personību.

Kad biju pieaudzis, es, kad vien tas bija iespējams, braucu viņu apciemot. Vienmēr ar prieku gaidīju ciemošanos vecajā ģimenes mājā, jo tas bija uztraucošs pārdzīvojums, kad mēs sēdējām pie brokastu galda un sarunājāmies. Kādas laimīgas tikšanās kādas priecīgas atkalredzēšanās. Tad pienāca viņas nāves stunda un mēs ar mīlestību viņu apglabājām mazajā, skaistajā Linčbergas kapsētā Ohaio štata dienviddaļā. Tā bija viņas bērnības pilsētiņa. Es biju ļoti noskumis, kad mēs viņu tur atstājām, un devos projām ar smagu sirdi. Mēs aizvedām māti uz pēdējo atdusas vietu, kad viņas dzimtajā pusē vasara bija pašā plaukumā.

Pienāca rudens, un man gribējās tikties ar māti. Jutos vientuļš bez viņas, tāpēc nolēmu aizbraukt uz Linčbergu. Vilcienā augu nakti kavējos skumjās atmiņās par pagājušajām laimīgajām dienām un domāju par to, kā viss ir mainījies un ka nekas vairs nebūs kā agrāk.

Es ierados pilsētiņā. Kad gāju uz kapsētu, bija auksts un debesis klāja mākoņi. Atvēru vecos dzelzs vārtiņus, un, ejot uz mātes kapa pusi, man zem kājām čabēja rudens lapas. Es sēdēju pie kapa skumjš un vientuļš. Pēkšņi mākoņi pašķīrās un uzspīdēja saule. Tā spoži izgaismoja Ohaio pakalnus krāšņajā rudens krāsu rotā, tos pašus, kuros es uzaugu un kurus tik ļoti mīlēju, kalnus, kuros sen atpakaļ mana māte bija rotaļājusies kā maza meitene.

Pēkšņi man šķita, ka saklausu viņas balsi. Es to nedzirdēju vārda burtiskā nozīmē, bet man tā šķita. Esmu pārliecināts, ka saklausīju to iekšēji. “Teiktais izskanēja” skaidri un noteikti viņas iemīļotajā agrākajā manierē. Lūk, ko māte man sacīja: “Ko jūs meklējat dzīvo pie mirušajiem? Es še vairs neesmu. Vai tu domā, ka es paliktu šajā tumšajā un drūmajā vietā? Es vienmēr esmu kopā ar tevi un saviem mīļajiem.” Iekšējas gaismas apspīdēts, es jutos neizsakāmi laimīgs. Es zināju, ka tas, ko dzirdēju, ir patiesība. Šī ziņa mani satrieca ar savu patiesīgumu. Es biju gatavs kliegt. Piecēlos, uzliku rokas kapakmenim un uzlūkoju to kā vietu, kur guļ tikai mirstīgās atliekas. Miesas noteikti atradās tur, taču tur bija guldīta tikai čaula, jo valkātājam tā vairs nebija vajadzīga. Viņas pašas lieliskā un jaukā gara te nebija.

Devos prom no tās vietas un kopš tā laika reti tur iegriezos. Man patīk turp aiziet un domāt par viņu un par savas jaunības senajām dienām, taču tā vairs nav sēru vieta. Tas ir tikai simbols, jo viņas tur nav. Viņa ir kopā ar mums, saviem mīļajiem. “Ko jūs meklējat dzīvo pie mirušajiem.” (Lūkas evaņģēlijs 24:5)

Lasiet Bībeli un ticiet tai, ticiet Dieva žēlastībai un dvēseles nemirstībai! Lūdziet no sirds un ar ticību! Lai lūgšanas un ticība kļūst par jūsu dzīves ieradumu! Iemācieties pa īstam būt kopā ar Dievu un Jēzu Kristu! Ja jūs to spēsit, jūs atklāsit, ka jūsu apziņā mostas dziļa pārliecība, ka šīs brīnišķīgās lietas ir patiesība.

“(..) Ja tas tā nebūtu, vai Es jums tad būtu teicis (..)?” (Jāņa evaņģēlijs 14:2) Jūs varat paļauties uz Kristu. Viņš neļautu jums ticēt un būt pārliecinātam par tik svētām lietām, ja tās nebūtu absolūta patiesība.

Ticība, kas ir saprātīgs, būtisks un racionāls pasaules uzskats par dzīvi un mūžību, ir zāles jūsu sirdēstiem.

17 smelties spēkus no Visuaugstākā

ČETRI VĪRIEŠI sēdēja kāda lauku golfa kluba ģērbtuvē pēc spēles. Saruna par golfa gūtajiem punktiem pamazām novirzījās uz personīgām likstām un problēmām. Viens no runātājiem bija ļoti nomākts. Draugi, zinādami par viņa drūmo garastāvokli, bija sarīkojuši šo spēli, lai novirzītu domas no sarežģījumiem. Viņi cerēja, ka dažas stundas golfa laukumā kaut mazliet izkliedēs drauga grūtsirdīgo noskaņojumu.

Tagad, pēc spēles sēžot kopā, viņi izteica dažādus priekšlikumus. Beidzot viens no vīriem piecēlās, lai dotos projām. Viņam grūtības nebija svešas, jo pats tās bija daudz pieredzējis, taču viņš savām problēmām bija atradis lielisku risinājumu. Kājās stāvēdams, viņš vilcinādamies uzlika roku draugam uz pleca. "Džordž,” viņš sacīja, “ceru, ka tu neiedomāsies, ka lasu tev morāli. Tā tas patiešām nav, bet es vēlētos tev ko ieteikt. Es pats tā tiku galā ar savām grūtībām. Tas patiešām palīdz, ja pacenšas. Kāpēc tev nesmelties spēkus no Visuaugstākā?”

Viņš sirsnīgi paplikšķināja draugam pa muguru un devās prom. Pārējie palika sēžam, pārspriežot tikko dzirdēto. Beidzot mazdūšīgais vīrs lēni teica: “Es sapratu, ko viņš ar to domāja, un zinu, kur to Visuaugstākā spēku atrast. Es tikai vēlētos noskaidrot, kā šo spēku pasmelt. To man patiešām vajag.”

Pēc zināma laika viņš atklāja, kā izmantot Visuaugstākā spēku, un tas visu viņa dzīvē pārmainīja. Tagad viņš ir veselīgs un laimīgs cilvēks.

Golfa klubā dotais padoms patiešām bija ļoti gudrs. Mūsdienās ir daudz nelaimīgu un nomāktu cilvēku, kuri netiek galā ar sevi un savām problēmām. Viņiem tādiem nav jābūt. Nudien, ne! Tāpēc jāapgūst spēja pasmelties Visuaugstākā spēku. Kā to izdarīt?

Vēlos pastāstīt par personīgo pieredzi. Agrā jaunībā mani nosūtīja uz lielu universitātes pilsētiņas baznīcu, kuras draudzes locekļi bija profesori un pilsētas ievērojamākie pilsoņi. Gribēju attaisnot to cilvēku uzticību, kuri man bija devuši šo lielisko izdevību, un ļoti centīgi strādāju. Rezultātā sāku justies pārguris. Ikvienam savi pienākumi jāpilda apzinīgi, taču pārpūle vai pārlieku liela centība, kas padara darbu neauglīgu, ir nevajadzīga. Tas ir kā golfa spēlē. Mēģiniet bumbiņu “nosist", un jūs netrāpīsit pa to. Tāpat var notikt darbā. Es sāku nogurt, kļuvu nervozs un nejutos pietiekami spēcīgs.

Kādu dienu nolēmu apciemot vienu no profesoriem, savu labu draugu, tagad jau nelaiķi doktoru Hjū M. Tailroju. Viņš bija lielisks pasniedzējs, nepārspējams makšķernieks un mednieks. Draugs bija ļoti vīrišķīgs un sportisks cilvēks. Ja nesastapu viņu universitātē, zināju, ka atradīšu viņu uz ezera, un tur viņš patiešām bija. Paklausīdams manam aicinājumam, profesors izkāpa krastā. “Zivis ķeras, kāp iekšā,” viņš mudināja. Es ierausos laivā, un mēs kādu brīdi makšķerējām.

“Kas par lietu, dēls?" viņš saprotoši apvaicājās. Pastāstīju viņam, cik ļoti es nopūlos un cik nervozs esmu kļuvis. “Nejūtu nekādu spēka pieplūdumu,” es žēlojos.

Viņš iesmējās: “Varbūt tu pārlieku centies?”

Kad laiva atdūrās pret krastu, profesors uzaicināja: “Ienāc pie manis!” Kad mēs iegājām viņa namiņā, doktors norīkoja: “Atgulies uz dīvāna! Gribu tev kaut ko nolasīt. Kamēr es meklēju vajadzīgo vietu, aizver acis un atslābinies!”

Darīju, kā teikts, domādams, ka profesors man gatavojas nolasīt kādu filozofisku vai izklaidējošu tekstu, bet tā vietā viņš sacīja: “Re, kur tas ir. Klausies mierīgi, kamēr es lasīšu. Ļauj vārdiem iespiesties atmiņā! “Vai tu to nezini, vai tu to neesi dzirdējis? Mūžīgais Dievs ir Tas Kungs, kas radījis iTT I Wtllivn.l LA/lVlrtOAIinj jrcrvj

zemes galus. Viņš nepiekūst un nenogurst, Viņa gudrība ir neaptverama. Viņš nogurušajiem dod spēku un vairo stiprumu nespēcīgajiem. Jaunekļi piekūst un pagurst, un jauni vīri sabrūk, bet, kas paļaujas uz To Kungu, tie dabū jaunu spēku, tā ka viņiem aug jaunas spārnu vēdas kā ērgļiem, ka viņi skrien un nepiekūst, ka viņi iet un nenogurst.”” (Jesajas grāmata 40:28-31) Tad viņš pajautāja: “Vai zini, ko es nolasīju?”

“Jā,” es atteicu, “Jesajas grāmatas četrdesmito nodaļu.”

“Priecājos, ka pārzini Bībeli,” profesors mazliet ironiski piebilda. “Kāpēc tad tu to neizmanto? Tagad atslābinies! Trīs reizes lēnām ieelpo un izelpo! Mācies rast Dieva mieru un paļauties uz Viņa atbalstu un spēku! Tici, ka Viņš tagad šo spēku tev dod, un nezaudē saikni ar to! Ļaujies tam lai tas caurstrāvo tevi!

Atdod darbam visus savus spēkus! Tev tas, protams, ir jādara. Taču dari to viegli un nepiespiesti kā spēlētājs augstākās līgas beisbola sacensībās. Viņš viegli atvēzē nūju un nemēģina izsist bumbiņu no laukuma. Viņš tikai dara, ko spēj, un ir pārliecināts par sevi, jo zina, ka viņam vēl ir daudz spēka rezervē.” Un atkal profesors nolasīja rindiņu no Bībeles: “Bet, kas paļaujas uz To Kungu, tie dabū jaunu spēku (..).” (Jesajas grāmata 40:31)

Tas notika sen, bet es šo mācību stundu nekad neesmu aizmirsis. Profesors iemācīja man smelties spēkus no Visuaugstākā, un, ticiet man, viņa padomi palīdzēja. Turpināju sekot sava drauga padomam, un divdesmit gadus, kas pagājuši kopš tās dienas, tas mani nekad nav pievīlis. Mana dzīve ir ļoti aktīva, bet spēka formula dod visu nepieciešamo spēku.

Otrs paņēmiens, kā smelties spēkus no Visuaugstākā, ir iemācīties katru problēmu uztvert pozitīvi un optimistiski. Spēks, ko jūs saņemsit grūtību pārvarēšanai, būs tieši proporcionāls jūsu ticības stiprumam. Mateja evaņģēlija 9. nodaļas 29. pantā varam lasīt veiksmīgas dzīves pamatlikumu: “(..) Lai jums notiek pēc jūsu ticības.”

Pastāv augstāks spēks, un tas var jūsu labā paveikt visu. Smelieties no tā un izjūtiet tā lielo atbalstu! Kāpēc ļaut sevi uzveikt, ja dota iespēja izmantot šo augstāko spēku? Izstāstiet savu problēmu! Lūdziet konkrētu atbildi! Ticiet, ka jūs šo atbildi patlaban saņemat! Ticiet, ka tagad ar Dieva palīgu jūs iegūstat varu pār savām grūtībām!

Pie manis ieradās laulāts pāris, kuru bija piemeklējusi nopietna nelaime. Kungs, kādreizējais žurnāla redaktors, bija plaši pazīstams mūziķu un mākslinieku aprindās. Viņš visiem patika sirsnīgās un draudzīgās izturēšanās dēļ. Arī viņa sieva baudīja līdzīgu cieņu. Tā kā sievai bija vārga veselība, pāris apmetās laukos, kur dzīvoja gandrīz pilnīgā nošķirtībā.

Vīrs pastāstīja, ka pārcietis divas sirdslēkmes, no kurām viena bijusi ļoti smaga. Sievas stāvoklis nepārtraukti pasliktinājās, un viņš bija norūpējies. Lūk, ko viņš no manis vēlējās uzzināt: “Vai es varētu atrast kādu spēku, kas palīdzētu mums fiziski atlabt un dotu jaunu cerību, drosmi un enerģiju?” Vīrs raksturoja situāciju kā nebeidzamu neveiksmju un nelaimju virkni.

Atklāti sakot, es sapratu, ka viņš bija pārāk noslēgts cilvēks, lai tā vienkārši noticētu un uzticētos man. Tas būtu nepieciešams, ja viņu dziedinātu ar ticību. Es viņam sacīju, ka šaubos, vai viņam piemīt spēja izmantot vienkāršu ticību, lai ar kristietības metožu palīdzību atvērtu spēka avotus.

Taču vīrietis mani pārliecināja, ka viņa vēlēšanās ir nopietna, viņš ir brīvs no aizspriedumiem un izpildīs visus norādījumus. Mani pārliecināja viņa godaprāts, un es saskatīju vīra dvēseles īsto būtību. Kopš tā laika esmu viņam ļoti pieķēries. Devu vīram vienkāršu padomu lasīt Jauno Derību un Psalmus, līdz tie iegulst prātā. Kā parasti ieteicu viņam arī iegaumēt nodaļas no galvas. Būtībā devu viņam padomu nodot savu dzīvi Dieva rokās, vienlaikus ticot, ka Dievs piepildīs abus ar spēku. Viņiem nesatricināmi jātic, ka Dievs vada pašus ikdienišķākos viņu dzīves notikumus.

Abiem bija arī jātic, ka, paklausot ārstam, kuru es pazinu un apbrīnoju, viņiem tiek dota Jēzus Kristus dziedinošā svē-

tība. Ieteicu viņiem iztēloties, kā Lielā Dziedinātāja spirdzinošais spēks jau darbojas viņos.

Reti man nācies redzēt divus cilvēkus, kuri savā ticībā būtu kļuvuši līdzīgi bērniem un kuru paļāvība būtu vēl pilnīgāka. Viņi aizrāvās ar Bībeles studēšanu un bieži man zvanīja, lai pavēstītu, kādu “brīnišķīgu teikumu” nupat atraduši. Viņi ļāva man Bībeles patiesības ieraudzīt jaunā gaismā. Darbs ar šo pāri bija patiešām radošs process.

Nākamajā pavasarī Helēna (tā sauc sievu) sacīja: “Nekad neesmu piedzīvojusi tik brīnišķīgu pavasari. Puķes šogad ir neredzēti skaistas. Vai esat pamanījis neparastos mākoņu veidojumus debesīs un ausmas un rieta maigās krāsas? Lapas šogad šķiet zaļākas, un es nekad neesmu dzirdējusi putnus dziedam tik melodiski un ar tādu aizrautību.” Kad viņa izrunāja šos vārdus, viņas seja staroja aizgrābtībā, un es sapratu, ka viņa atdzimusi garīgi. Helēna atspirga arī fiziski un atguva lielu daļu senākā spēka. Viņas iedzimtais radošais spēks atkal sāka plūst, un dzīve ieguva jaunu jēgu.

Kas attiecas uz Horasu1 , viņam vairs nebija problēmu ar sirdi, un viņš bija kļuvis fiziski, garīgi un dvēseliski neparasti vitāls. Abi ir iejutušies jaunajā sabiedrībā un kļuvuši par tās dvēseli. Lai kurp viņi dotos, viņi sniedz cilvēkiem neparastu, pacilājošu spēku.

Kādu noslēpumu viņi atklāja? Viņi vienkārši iemācījās smelties spēkus no Visuaugstākā.

Šis augstākais spēks ir pats pārsteidzošākais cilvēces eksistences fenomens. Lai cik bieži man nākas ar šo parādību sastapties, manī iedveš bijību tās pamatīgās, milzīgās un neaptveramās labās pārmaiņas, ko cilvēku dzīvē paveic Visuaugstākais. Esmu tik ļoti sajūsmināts par visu, ko šis augstākais spēks spēj darīt cilvēku labā, ka man negribas vēl beigt šo grāmatu. Es vēl un vēl varētu stāstīt par gadījumiem, kad cilvēki, iegūdami pieeju šim spēkam, atdzimuši jaunai dzīvei.

Šis spēks ir pastāvīgi pieejams. Ja esat tam atvērti, tas jūsos ieplūdīs kā vareni paisuma viļņi. Spēks pieejams ikvienam

' Helēnas vīrs. Red. piez.

jebkurā laikā un jebkuros apstākļos. Šim milzīgajam enerģijas pieplūdumam ir tāds spēks, ka tas aizslauka un izmēž bailes, naidu, slimības, nespēku, morālu sakāvi un izkaisa tos visos vējos, it kā tie nekad jūsos nebūtu bijuši, atjaunojot un saglabājot jūsu dzīvē veselību, laimi un labestību.

Daudzus gadus esmu interesējies par alkohola atkarības problēmu un par organizāciju, kas pazīstama kā Anonīmo alkoholiķu biedrība. Viens no tās pamatprincipiem ir prasība atzīt sevi par alkoholiķi un to, ka pats nespēj sev līdzēt, ka pietrūkst spēka, ka esi sakauts. Tikai tad cilvēks var saņemt palīdzību. Kad cilvēks pats akceptējis šo skatījumu, viņš gatavs saņemt palīdzību no citiem alkoholiķiem un no augstākā spēka Dieva.

Otrs nosacījums ir vēlme paļauties uz augstāko spēku, no kura nelaimīgais smeļas to, kā pašam trūkst. Šī spēka iedarbība uz cilvēku dzīvi ir pats aizkustinošākais un saviļņojošākais fakts šajā pasaulē. Neviena cita spēka izpausme nespēj tam līdzināties. Būtībā stāsti par sasniegumiem, kas gūti, izmantojot augstāko spēku, ir romantiski. Cilvēki iepazīst likumus, metodes un liek šim spēkam darīt ievērojamas lietas. Garīgie spēki arī darbojas saskaņā ar likumiem. Šo likumu apgūšana rada brīnumus jomā, kas ir daudz komplicētāka par jebkuru mehānismu, proti, cilvēka dabā. Viena lieta ir likt pareizi darboties mašīnai, pavisam cita likt pareizi rīkoties cilvēkam. Tam nepieciešama liela meistarība, taču to var paveikt.

Kādu dienu es sēdēju Floridā zem līganām palmām un klausījos kāda vīra stāstā par augstākā spēka aktīvu izpausmi. Viņš par mata tiesu bija izvairījies no traģēdijas. Sācis dzert sešpadsmit gadu vecumā, jo tolaik tas skaitījies “šiki”; kad sasniedzis divdesmit trīs gadus, alkoholiskos dzērienus lietojis saviesīgos pasākumos. 1947. gada 24. aprīlī viņš bija nonācis “ceļa galā”. Arvien pieaugošais naids un rūgtums pret sievu, sievasmāti un sievasmāsu izpaudās vēlmē visas trīs sievietes nogalināt. Atstāstīšu šo gadījumu viņa stilā.

“Lai pirms asiņainā darba uztaisītu dūšu, es devos uz bāru. Dažas glāzītes man radītu drosmi paveikt trīskāršo slepkavību. Iegājis bārā, pamanīju puisi, vārdā Kāris, dzeram kafiju. Lai gan Kārlu jau no bērnības ienīdu, mani apstulbināja viņa nevainojamais izskats, biju arī pārsteigts, ka viņš dzēra kafiju bārā, kurā senāk par dzērieniem vien mēnesī iztērēja vidēji 400 dolārus. Neizprotama bija arī viņa dīvaini starojošā seja. Kārla izskata pārsteigts, es piegāju viņam klāt un pajautāju: “Kas ar tevi noticis, ka dzer tikai kafiju?”

“Es jau veselu gadu nedzeru neko stiprāku,” teica Kāris. Biju pilnīgi mēms, jo mēs ar Kārlu daudzreiz bijām plostojuši kopā. Pats dīvainākais bija tas, ka jutos tā kā saviļņots, tā kā aizkustināts, lai gan nevarēju viņu ciest. Es pat uzklausīju Kārlu, kad viņš man vaicāja: “Ed, vai tu nekad neesi vēlējies atmest dzeršanu?”

“Jā, esmu mēģinājis tūkstošiem reižu,” es atbildēju.

Kāris pasmaidīja un sacīja: “Ja tu patiesi vēlies atrisināt savu problēmu, sestdien deviņos atnāc skaidrā prātā uz anonīmo alkoholiķu sanāksmi Prezbiteriešu baznīcā.”

Pateicu viņam, ka par reliģiju neinteresējos, taču varbūt atnākšu. Mani tas neiespaidoja, taču nespēju aizmirst mirdzumu viņa acīs.

Kāris neuzstāja, lai es apmeklētu saietu, taču vēlreiz atkārtoja, ka viņš un viņa biedri palīdzēšot tikt galā ar manu kaiti, ja es vēlos kaut ko darīt savā labā. To pateicis. Kāris aizgāja, bet es devos pie letes, lai pasūtītu dzērienu, taču kaut kā vairs nekārojās iedzert. Es devos uz mājām, vienīgajām, kas man vēl bija atlikušas, savas mātes mājām.

Septiņpadsmit gadus biju precējies ar jauku meiču, taču, būdama neiecietīga un zaudējusi ticību man dzeršanas dēļ, viņa izlēma iesniegt šķiršanos. Es biju zaudējis ne tikai darbu un visus materiālos labumus, bet arī mājas.

Pie mātes es nosēdēju pie pudeles līdz sešiem no rīta, tomēr nespēju iedzert ne malka. Turpināju domāt par Kārla izskatu. Sestdienas rītā aizgāju pie viņa un pajautāju, kā lai sevi atturu no dzeršanas līdz deviņiem vakarā, kad sākas sanāksme.

Kāris teica: “Katrreiz, kad tu ej garām bāram, ieraugi uzrakstu “viskijs” vai nonāc pie alus sētas, noskaiti mazu lūgšanu: “Dievs, lūdzu, palīdzi man tikt garām šai vietai,” un tad mūc, ko nagi nes. Tā būs sadarbība ar Dievu. Viņš tavu lūgšanu uzklausīs, bet tev būs jāpaveic sava daļa jābēg.”

Precīzi izpildīju Kārla teikto. Daudzas stundas, norūpējies un trīcošs, māsas pavadīts, klīdu pa pilsētas ielām. Beidzot astoņos māsa sacīja: “No šejienes līdz sanāksmes vietai ir vēl kādas septiņas dzertuves. Tālāk ej viens, un, ja tu netiksi tām garām un atnāksi mājās piedzēries, mēs tevi tomēr mīlēsim un cerēsim uz to labāko, taču man šķiet, ka šī tikšanās atšķirsies no citām, kuras tu esi apmeklējis.” Ar Dieva palīgu es tiku garām visiem septiņiem krogiem.

Pie baznīcas ieejas es palūkojos apkārt, un man tieši pretī mirgoja iemīļotās dzertuves izkārtne. Es nekad neaizmirsīšu kauju, ko izcīnīju, lai izšķirtos starp bāru un anonīmo alkoholiķu sanāksmi, taču spēks, kas bija varenāks par mani, aizvilka uz sapulci.

Kad iegāju sanāksmes telpā, mani ārkārtīgi pārsteidza ienīstā Kārla stingrais rokas spiediens. Nepatika pret viņu bija zudusi. Sākās iepazīšanās. Tur bija visu profesiju un sabiedrības slāņu pārstāvji ārsti, juristi, mūrnieki, dzirnavnieki, ogļrači, celtnieki, apmetēji, laukstrādnieki. Ar dažiem no šiem cilvēkiem biju kopā dzēris pēdējos desmit vai divdesmit gadus, un nu viņi sestdienas vakarā bija skaidrā prātā un izskatījās laimīgi.

Kas notika sanāksmē, atceros kā pa miglu. Viss, ko zinu, es piedzimu no jauna. Iekšēji es jutos pilnīgi citāds.

Ap pusnakti laimīgs devos mājās no sanāksmes, sirdī brīnišķīgi pacilāts, un pirmo reizi piecu gadu laikā mierīgi gulēju. Nākamajā rītā pamodies, es atcerējos, ka kāds man noteiktā balsī bija teicis: “Ir kāds spēks, kas ir varenāks par tevi. Ja tu nodosi savu gribu un dzīvi Dieva rokās,Viņš tev dos spēku.”

Bija svētdienas rīts, un es nolēmu aiziet uz baznīcu. Sprediķi lasīja cilvēks, kuru es nevarēju ciest kopš bērnības.

(Autors vēlas uzsvērt, cik nesaraujami naids ir saistīts ar garīgo un fizisko saslimšanu. Kad prāts tiek attīrīts no naida, ir sperts milzu solis atveseļošanās virzienā. Mīlestībai piemīt liels dziedinošs spēks.) Šis mācītājs bija viens no rāmajiem, nolaizītajiem prezbiteriešu sludinātājiem. Viņš man nepatika, bet tā bija mana vaina. Patiesībā viņam nebija ne vainas. Es nervozi nosēdēju dziedāšanas un kolektes vākšanas laikā. Tad mācītājs nolasīja savu sprediķi, kas bija veltīts tēmai “Nekad nenoniecini cita cilvēka pieredzi viņš to ir piedzīvojis”. Kamēr vien dzīvošu, neaizmirsīšu šo sprediķi. Tas man iemācīja ko ļoti vērtīgu nekad nenoniecini pieredzi, jo kāds to ir piedzīvojis un kopā ar Dievu ir iepazinis šīs pieredzes dziļumu un īstumu.

Pamazām es šo priesteri iemīļoju. Viņš ir viens no lieliskākajiem un sirsnīgākajiem cilvēkiem, ko man nācies sastapt.

Ir grūti precīzi noteikt, kad tieši iesākās mana jaunā dzīve. Vai tas notika, kad bārā satiku Kārlu, vai arī izcīnot kauju ar dzertuvēm, varbūt anonīmo alkoholiķu sanāksmē vai baznīcā, to man grūti pateikt. Taču es, bezcerīgs alkoholiķis ar divdesmit piecu gadu stāžu, pēkšņi kļuvu par nedzērāju. Es to nekad nebūtu panācis viens, jo biju bez panākumiem mēģinājis tūkstošiem reižu. Es pasmēlos augstāko spēku no Visuaugstākā Dieva.”

Nākamā stāsta varoni es pazinu vairākus gadus. Pēc tam kad viņš atmeta dzeršanu, viņam bija jāatrisina smagas finansiālas problēmas un jātiek galā ar citām nepatikšanām, taču viņš nekad nepadevās. Sarunājoties ar viņu, jutos dīvaini aizkustināts. Izjūtas radīja nevis vārdi vai balss noskaņa, bet gan spēks, kurš strāvoja no šī vīra. Viņš nav slavenība. Viņš ir parasts, strādīgs tirgotājs, taču viņā mīt augstākais spēks, kas caurstrāvo viņu, palīdz darbībā un pāriet uz citiem. To saņēmu arī es.

Šī nodaļa nav paredzēta kā disertācija par alkohola atkarības tēmu, lai gan es izmantošu vēl vienu atsauksmi, kas saistīta ar šo problēmu. Es šos gadījumus pieminu tāpēc, lai pārliecinoši pierādītu, ka spēks, kas spēj atbrīvot cilvēku no alkohola atkarības, var palīdzēt ikvienam cilvēkam pārvarēt jebkura veida grūtības, kuras stājas viņam ce|ā. Neko nav tik grūti uzveikt kā alkohola atkarību. Esmu pārliecināts, ka spēks, kas spēj paveikt šo grūto uzdevumu, palīdzēs jums tikt galā ar visiem sarežģījumiem.

Ļaujiet man pastāstīt par vēl kādu gadījumu, lai uzsvērtu, ka ir kāds spēks, ko var pasmelt un izmantot un kas noslēpumainā kārtā, taču nekļūdīgi cilvēkiem, kuri tam tic, palīdz gūt pašas nozīmīgākās uzvaras.

Viesnīcā Roanoke tāda paša nosaukuma pilsētiņā Virdžīnijas štatā kāds cilvēks, kurš vēlāk kļuva mans draugs, vienu vakaru pavēstīja par notikumu savā dzīvē. Pirms diviem gadiem viņš bija izlasījis manu grāmatu “Pārliecinātas dzīves ceļvedis”. Tajā laikā visi, arī viņš uzskatīja, ka ir bezcerīgi nelabojams alkoholiķis. Viņš bija uzņēmējs kādā Virdžīnijas štata pilsētiņā un tik talantīgs, ka spēja diezgan veiksmīgi vadīt savu biznesu, kaut arī viņam bija problēmas ar alkoholu. Draugs absolūti nespēja kontrolēt savu dzeršanas ieradumu. Pamazām sāka izpausties lejupslīdes pazīmes.

Lasot manu grāmatu, viņu nepameta doma, ka kaite tiktu izārstēta, ja vien viņš varētu tikt līdz Ņujorkai. Uzņēmējs ieradās Ņujorkā pilns kā mārks. Draugs viņu nogādāja viesnīcā un atstāja. Uzņēmējs tiktāl nāca pie sajēgas, lai izsauktu izsūtāmo zēnu un pateiktu, ka vēlas doties uz Townes slimnīcu, plaši pazīstamu ārstniecības iestādi alkoholiķiem, kuru vadīja doktors Silkverts, viens no ievērojamākajiem speciālistiem, kas bija guvis panākumus alkoholisma ārstēšanā, tagad jau miris, bet neaizmirsts. Izspiedis no uzņēmēja gandrīz simts dolārus, kas viņam bija kabatā, izsūtāmais zēns aizveda vīru uz slimnīcu. Pēc vairāku dienu ārstēšanas doktors Silkverts ieradās viņu apraudzīt un sacīja: “Čārlz, domāju, ka esam izdarījuši jūsu labā visu, ko spējām. Man šķiet, ka ar jums viss ir kārtībā.”

Parasti doktors tā nerīkojās. Tomēr fakts, ka viņš šajā gadījumā darīja tieši tā, liek domāt, ka iejaucās kāda augstāka vara.

Vēl mazliet saguris, Čārlzs devās centra virzienā, līdz nonāca pie Marhle Collegiale baznīcas biroja durvīm, 29. Rietumu ielā, Ņujorkā. Todien bija oficiāla brīvdiena un baznīca bija slēgta (baznīca vienmēr ir atvērta, izņemot šādas brīvdienas). Viņš apstājās durvju priekšā. Čārlzs bija cerējis ieiet baznīcā un noskaitīt lūgšanu. Nevarēdams tajā iekļūt, viņš rīkojās savādi. Izņēmis no kabatas portfeļa vizītkarti, viņš to iemeta pastkastītes spraugā durvīs.

Tajā brīdī viņu pāršalca milzīga miera vilnis. Čārlzs izjuta pārsteidzošu atvieglojumu. Viņš piespieda galvu pie durvīm un šņukstēja kā bērns, zinot, ka ir brīvs, ka ar viņu notikusi kāda neizmērojama pārmaiņa, ko apliecināja fakts, ka no tā brīža viņš vairs neatgriezās uz vecā ceļa. No tā brīža viņš ir pilnīgs atturībnieks.

Ir vairākas iezīmes, kuras vērts pieminēt. Pirmām kārtām šķiet, ka doktors Silkverts izlaida viņu no slimnīcas īstajā psiholoģiskajā, garīgajā un, tā teikt, pārdabiskajā noskaņā. Tas norāda, ka arī ārstu vadīja dievišķa vara.

Kad Čārlzs man to divus gadus vēlāk izstāstīja viesnīcā Roanoke, man šķita, ka teikto jau agrāk esmu dzirdējis precīzi visos sīkumos, taču viņš man par to agrāk neko nebija stāstījis. Es taču ar viņu nekad nebiju sarunājies. Iedomājos, ka varbūt Čārlzs man par sevi ir rakstījis un zinu dzirdēto no viņa vēstulēm, taču Čārlzs apgalvoja, ka nekad nav sūtījis man vēstuli. Tad es pajautāju, vai viņš nav šo stāstu pavēstījis kādai no manām sekretārēm, līdzstrādniekiem vai kādai citai ar mani saistītai personai, taču viņš apgalvoja, ka ne ar vienu, izņemot sievu, nav par to runājis, bet viņa sievu līdz tam vakaram es nebiju pazinis. Acīmredzot šis notikums tika “noraidīts” manai apziņai un tagad es to “atcerējos”.

Kāpēc Čārlzs iemeta pastkastītē vizītkarti? Iespējams, ka viņš simboliski paziņoja par sevi garīgajām mājām un Dievam. Tā bija dramatiska un simboliska atteikšanās no sava pagrimuma un pievēršanās augstākajam spēkam, kurš nekavējoties sāka darboties un izārstēja viņu.

Šajā nodaļā, izmantojot vairāku cilvēku pieredzēto, esmu pastāstījis par uzvarām, kas pierāda pastāvīgo un vienmēr pieejamo spēku, kurš atjauno dzīvi un, atrodoties ārpus mums, tomēr mīt mūsos. Jūsu problēma var nebūt atkarība no alkohola, taču fakts, ka augstākais spēks var izārstēt cilvēku no šīs vissmagākās kaites, apliecina lielo patiesību, kas izklāstīta šajā nodaļā un visā grāmatā, proti, ka nav tādas problēmas, grūtības vai nelaimes, ko nevarētu atrisināt vai uzveikt ar ticības, pozitīvas domāšanas un lūgšanu palīdzību. Metodes ir vienkāršas un praktiskas. Un Dievs jums vienmēr palīdzēs, kā viņš palīdzējis šīs vēstules autoram.

“Dārgais doktor Pīl! Kad mēs domājam par visu to jauko, kas ar mums noticis kopš tā laika, kad mēs jūs pirmo reizi satikām un sākām apmeklēt Marble baznīcu, šķiet, ka tas nav nekas cits kā brīnums. Ja iedomājos, ka tieši šajā mēnesī pirms sešiem gadiem biju pilnīgi izputējis patiesībā biju parādā tūkstošiem dolāru fiziski pilnīgi sabrucis un man nebija gandrīz neviena drauga pārmērīgās dzeršanas dēļ, jūs sapratīsit, kādēļ mums vajag šad tad sev iekniebt, lai saprastu, ka lielā laime nav sapnis.

Kā jūs labi zināt, pirms sešiem gadiem alkohols nebija mana vienīgā problēma. Biju viens no noliedzošākajiem cilvēkiem. ko jums nācies sastapt. Tā bija tikai puse no patiesības. Es biju viegli aizkaitināms un čīkstulīgs, viens no viskritiskāk noskaņotajiem, nepacietīgākajiem un lecīgākajiem cilvēkiem, kādu jums gadījies sastapt savos ceļojumos.

Nedomājiet, ka esmu uzveicis visas šīs sliktās īpašības! Tā tas nav. Esmu viens no tiem cilvēkiem, kuriem katru dienu pie sevis jāpiestrādā. Taču pamazām, ievērojot jūsu pamācības, es mācos kontrolēt sevi un mazāk kritizēt savus līdzcilvēkus. Es esmu kā iznācis no cietuma. Es vienkārši neticēju, ka dzīve var būt tik piepildīta un brīnišķīga. Ar cieņu (sekoja paraksts) Diks.”

Kāpēc nepasmelt spēkus no Visuaugstākā?

Epilogs

JŪS ESAT PABEIGUŠI lasīt šo grāmatu. Ko jūs uzzinājāt?

Jūs iepazināties ar praktiski īstenojamām metodēm, kā veidot veiksmīgu dzīvi, ar ieteikumiem, kā izmantot ticību. Tas palīdzēs jums uzveikt jebkuru neveiksmi.

Jūs lasījāt par piemēriem no to cilvēku dzīves, kuri ticēja un izmantoja ieteiktās metodes. Šie gadījumi tika izklāstīti, lai parādītu, ka arī jūs, lietojot tādas pašas metodes, varat gūt tādus pašus panākumus kā viņi. Taču ar lasīšanu vien nepietiek. Tagad, lūdzu, atgriezieties pie pirmās lappuses un uzcītīgi izpildiet ikvienu šajā grāmatā aprakstīto metodi! Turpiniet to darīt, līdz iegūstat vēlamos rezultātus!

Es rakstīju šo grāmatu tāpēc, ka no sirds vēlējos jums palīdzēt. Būšu |oti laimīgs, ja uzzināšu, ka šī grāmata jums ir palīdzējusi. Esmu pilnīgi pārliecināts par šajā darbā izklāstīto principu un metožu vērtīgumu un ticu tiem. Tie ir izturējuši pārbaudi gan garīgajā, gan materiālajā pasaulē. Tie palīdz, ja tos izmanto.

Mēs droši vien nekad nesatiksimies, bet mēs esam tikušies šīs grāmatas lappusēs. Mēs garā esam draugi. Es par jums lūdzos. Dievs jums palīdzēs tāpēc ticiet un lai jums dzīvē veicas!

NORMENS VINSENTS PĪLS

Normens Vinsents PīIs POZITĪVĀS DOMĀŠANAS SPKKS

Redaktore Zane Seņkova Māksi, redaktors Aigars Truhins

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA. K. Valdemāra ielā 6, Rīgā. LV-1010. Red. nr. S-583.

A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-I0I0

[1] 1 mārciņa aptuveni 453 grami. Red. piez.

[2] a guide to cojident living. prentice-hall, inc., 1948. red. piez.

[3] akrs = 0,4047 ha. red. piez.

[4] 1 colla 2, 54 cm. red. piez.

Content

Pīls Normens Vinsents Pozitīvās domāšanas spēks

SATURS

PRIEKŠVĀRDS

IEVADS . Ko šī grāmata spēj darīt jūsu labā

1 Ticiet sev

2 Dvēseles miers - enerģijas avots

3 Kā iegūt neizsīkstošu enerģiju

4 Izmēģiniet lūgšanu spēku

5 Kā būt laimīgam

6 Beidziet uztraukties un činkstēt

7 Ceriet uz labāko un saņemiet to

8 Es nepieļauju sakāvi

9 Ka izskaust paradumu raizēties

10 Spēja atrisināt personīgās problēmas

11 Kā dziedināt ar ticību

12 Kad zūd vitalitāte, izmēģiniet šo metodi

13 Jaunas domas var jūs pārveidot

14 Aslābinietics

15 Kā iemantot cilvēku simpātijas

16 pret sirdēstiem

17 smelties spēkus no Visuaugstākā

Epilogs