Budovskis Māris

Personības un sociālās vides rezonanse

Māris Budovskis

Personības un sociālās vides rezonanse

.

PRIEKŠVĀRDS

Par psihi cilvēki ir interesējušies kopš sirmas senatnes. Vieniem tā ir kaut kas neskaidri biedējošs, citiem — pārāk nekonkrēts, abstrakts, dažiem tā ir pētīšanas objekts. Laikam ritot, mainījušies viedokļi, izcīnītas teorētiskas un eksperimentālas sadursmes, kuru rezultātā psiholoģija — zinātne par psihes darbības likumībām, attīstību un formām, cilvēku personības un rakstura īpatnībām un viņu savstarpējām attiecībām — ir ieņēmusi stabilu un līdztiesīgu vietu pārējo zinātņu vidū. Un šodien nevajadzētu lielu drosmi, lai pateiktu vēl vairāk: psiholoģija pakāpeniski ieņem vadošo vietu.

Neorientējoties psiholoģijā, grūti ir risināt arī problēmas, kas saistītas ar tehnisko zinātņu straujo attīstību. Psiholoģija ir ergonomikas pamatdisciplīna, tā meklē optimālās attiecības jebkurā sistēmā «cilvēks un mašīna». Bez psiholoģijas neefektīva kļūst jaunu preču ražošana un to noiets, mode, apdzīvoto vietu labiekārtošanas saimniecība. Psiholoģija nosaka kultūras dzīves orientāciju. Bez psiholoģijas nav bērnudārzu, skolu, institūtu. Psiholoģijas kompetencē ir arī kara un miera problēmas. Citiem vārdiem sakot, psiholoģija ir nepieciešama visur, kur jautājumi un problēmas tiek risināti cilvēka un kolektīva vārdā.

Šajā grāmatiņā, kas domāta plašam lasītāju lokam, ir akcentēta neliela psiholoģijas problēmu virkne. To izklāsta struktūra ir autora subjektīvās pieredzes nosacīta; brošūra nepretendē uz mācību līdzekļa lomu, bet cer izraisīt visdažādākā profila speciālistu interesi un pārdomas par to ikdienas psiholoģisko vidi, kura mūs aptver, kurā mēs dzīvojam, radām, priecājamies un ciešam un kuru mēs tomēr vairāk nojaušam nekā zinām.

Autors ir dziļi pateicīgs Rīgas Politehniskā institūta vadībai un RPI psihodiagnostikas grupas darbiniekiem, kuru labvēlīga atbalsta un nesavtīga darba atmosfērā tika uzsākta daudzu grāmatā aplūkoto problēmu pētīšana, kā arī Latvijas Valsts fiziskās kultūras institūta darbinieku kolektīvam, kurā šie pētījumi tiek turpināti.

ISS SVEŠVĀRDU UN TERMINU SKAIDROJUMS

Altruisms — nesavtīga gādība par citu cilvēku labklājību un gatavība upurēties viņu labā.

Cerbers — sengrieķu mitoloģijā nikns trīsgalvains suns, kam krēpju un astes vietā ir čūskas.

Cirkogramma — riņķveidīgs datu pieraksts.

Diskriminants — īpašība, raksturlielums, tāds, kas atšķir.

Ekstrapolēšana — vienas parādības daļas novērošanā iegūto secinājumu attiecināšana arī uz šās parādības pārējo daļu.

Ekstraversija — uzmanības pievēršana apkārtējiem cilvēkiem, priekšmetiem un parādībām.

Etimoloģija — vārda izcelsme un radniecība ar citiem tās pašas valodas vai citu valodu vārdiem.

Filantropija — labdarība.

Frustrācija — neveiksme, bloķēšana, vilšanās, cerību sabrukšana; psihisks stāvoklis, kas var izveidoties, ja ceļā uz nozīmīgu mērķi rodas reāli vai šķietami nepārvarami šķēršļi (resp., ja ir kavēta motivēta impulsa izpilde).

Heteroagresivitāte — agresivitāte pret citiem.

Hierarhija — amatu, dienestpakāpju vai struktūrelementu izvietojums padotības (nozīmīguma) kārtībā no augstākajām līdz zemākajām pakāpēm.

Homeostāze — sarežģītas organisma pielāgošanās reakcijas, kas novērš vai maksimāli ierobežo tadu faktoru iedarbību, kuri tiecas izjaukt organisma iekšējās vides relatīvo pastāvīgumu.

īnterakcija — savstarpēja iedarbība, rīcība.

Intraversija — uzmanības pievēršana savām domām, jutām, impulsiem un pašanalīzei.

Kolīzija — pretēju spēku, centienu vai interešu sadursme.

Konvencionāls — ar līgumu, vienošanos, noteikumiem noteikts; iedibinātām tradīcijām atbilstošs.

Kvintesence — pats galvenais, visbūtiskākais.

Motivācija — rīcības cēloniskais pamats; rīcības pamatojums.

Paradokss — īpatnējs uzskats, kas krasi atšķiras no vispārpieņemtā un ir pretrunā (dažkārt tikai ārēji) ar veselo saprātu.

Peripetija — pēkšņa dzīves pārmaiņa, negaidīts sarežģījums, sarežģīts apstāklis.

Persuāzija — psihoterapijas metode, kuras pamatā ir loģiska argumentēšana.

Postulāts — pieņēmums, apgalvojums, spriedums, ko bez pierādījuma pieņem par zinātniskas teorijas izejpunktu.

Psihogoģija — psihoterapijas metode, kas balstās uz aksioloģisku reorientāciju.

Recipients — tas, kas saņem .. .

Relaksācija — sprieguma samazināšana, atslābināšana, vājināšana.

Semantika — vārdu, vārdkopu, teikumu, teikumkopu utt. jēdzieniskā puse.

Sensitivitāte — jutīgums.

Sintonisks — uz līdzsvarotu personības tipu attiecīgs.

Sistēma — attieksmes un sakarības savstarpēji saistītu elementu (piem., ar kopīgu funkciju saistītu orgānu vai īpašību) kopums; plānveidīgs noteiktā sakarībā esošu elementu sakārtojums.

Sociogramma — sociālo attiecību pieraksts.

Struktūra — sistēmas (jeb t. s. veselā) uzbūve un iekšējā forma (sastāvdaļas, to hierarhija, izvietojums un savstarpējās attieksmes, kā arī funkcija attiecībā pret veselo).

Transcendentālā meditācija — paņēmienu komplekss, kas izraisa pārdomas par zemapziņa esošo informāciju.

IEVADS

Mēs, divdesmitā gadsimta otrās puses cilvēki, ap sevi esam radījuši pasauli, kas tās radītājam izvirza ļoti augstas prasības. Darba procesa sarežģītība (vienlaikus ir jāievēro vairāki desmiti blakusfaktoru) un intensitāte, kas nereti nebūt nav cilvēkam optimāla, mainīgs spēku piepūles un enerģijas ritms, šaurā specializācija, kas neļauj savās rokās turēt galaproduktu, — tā ir tikai daļa no psiholoģiskajām niansēm, kas reizi pa reizei cilvēkā izraisa mazvērtības sajūtu un garīgo nogurumu. Bet darba process rada arī lepnumu par padarīto, liek apzināties savu noderīgumu un vajadzīgumu, dod iespēju novērtēt savas spējas un stimulē tieksmi pilnveidoties. Mums ir jāsaprot, ka visas šīs parādības pastāv cita citai līdzas. Tām ir vienlīdz izteikts iedarbības spēks. Tās dezorganizē vai mobilizē, disharmonizē vai harmonizē. Viss ir atkarīgs no tā, kā katrs protam saskatīt vienu vai otru parādības pusi, to sevi fiksēt un kumulet, nesat līdzi un tajā dzīvot. Tās ir dažādu cilvēku personības atšķirības.

Viens no mums vislabāk atpūšas klusā lauku nostūrī, pilsētu, kolēģus un pildspalvu nomainījis pret dabu, attāliem kaimiņiem un izkapti. Citam sirds ilgot ilgojas pēc Melnās jūras siltajiem ūdeņiem, kaleidoskopiskas sabiedrības, ritmiskām mūzikas skanam, kas nenokļūst vēl ilgi pēc pusnakts. MēģinietA viņus samainīt vietām, un jūs izjutīsit civilizēta cilvēka protesta iespējas.

Ģimenē aug vairāki bērni. Aug savu vecāku sadzīves atmosfēra, skatās vienās un tajās pašās tapetēs, pārstaigā sava_ dzīvokļa kvadrātmetrus un katrs izrada savu lielākā vai mazākā mērā atšķirīgo rakstunņu.Bet pateicoties kam?

Ta mēs varētu minēt piemēru pēc piemēra. Katrs

1. att, Normālā sadalījuma histogramma

no tiem daudzējādā ziņā būtu atšķirīgs, un tomēr tiem ir viens kopsaucējs: nav divu psiholoģiski vienādu cilvēku. Mūsdienu psiholoģija viņu atšķirības spēj ne tikai kvalificēt, bet arī kvantificēt.

Arī ikdienas dzīvē, pat neprasot profesionālu vērtējumu, cilvēku personības atšķirības liek par sevi runāt. Viskrasāk tās parādās vidēji lielos kolektīvos ar samērā ciešiem interpersonālajiern (jeb t. s. starppersonu) kontaktiem un paralēli tiem — ar lielām salīdzināšanas un izvērtēšanas iespējām. Sādu kolektīvu vadīšana vienmēr ir bijusi gan māksla, gan zinātne. Taču nav nemaz jārunā par šādu augsti koncentrētu atšķirību vidi: arī pie vismazākā mikrokolektīva — ģimenes — reģistrācijas iestādes krūtīm mirdz medaļa, kurai ir divas puses. Laulības un šķiršanās. Pēdējām ir lielāka psiholoģiskā slodze, jo precību argumenti ir daudzkārt nabadzīgāki par to atklāsmi, kas pamato nesaderību.

Taču ne jau vienmēr cilvēki ir gatavi un spēj spert tos soļus, kas viņiem ļautu meklēt un atrast sev piemēroto, psiholoģiski vismazāk traumējošo darba un sadzīves vidi. Cilvēki pierod, samierinās, cer, aizstāvas, uzbrūk jeb, vārdu sakot, izmanto visdažādāko līdzekļu arsenālu (protams, kāds nu kuram ir), lai ieņemtu savu vietu «zem saules». Normālā sadalījuma likums ir pierādījis, ka visiem saules nepietiek (1. att.).

Tiem, kurus skar vai apņem ena, mazinās darbaspējas, zūd humora izjūta, paaugstinās agresivitāte vai asarainība. Citi ieraujas sevī, citi metas pārdalīt vietas, citi meklē palīdzību.

Mūsdienu civilizācijas sasniegums ir arī tiešas un aplinku iedarbības psiholoģiskās palīdzības dienesti. Palīdzētāju ir daudz: ģimene, audzinātāji, kuratori,.

profesionālās orientācijas dienests, sabiedriskās organizācijas utt. — visus nemaz nevar nosaukt. Katram no tiem ir iedarbes līdzekļi un sava iespēju efektivitāte. Zināmā mērā tie palīdz, tomēr cerīgāk vajadzētu izturēties pret pašregulācijas iespējām, t. i., ikvienam cilvēkam būtu jāprot orientēties savās psiholoģiski stiprajās un vājajās pusēs un to korekciju uzsākt, nevis meklējot vai saņemot palīdzību, bet profilaktiski sākot pašaudzināšanu, meklējot ceļu uz saskari ar sevi, saviem līdzcilvēkiem un reālo dzīvi. Attīstīt spēju sevi pašregulēt var palīdzēt mūsdienu psihohigiēnas dienests, kura darba metodes ļauj cilvēkam sevi iepazīt nekonflikta apstākļos, prognozēt reakcijas un to veidus ekstremālās situācijās un atrast adekvātākos korekcijas un rehabilitācijas līdzekļus.

Ieskicētās pārdomas par personību, sociālajām attiecībām un psihohigiēnu pārstāv fundamentālus psiholoģijas aspektus, kuru iztirzājums būtu nepilnīgs pat visplašākajā grāmatā. Šajā darbā aplūkotie aspekti tverti reālās dzīves kontekstā. Šādai jautājumu risināšanas taktikai ir vairākas vērā ņemamas priekšrocības: tā ļauj izvairīties no kādas noteiktas vēl negatavas un pilnveidojamas teorētiskās koncepcijas žņaugiem; tā lasītājam dod iespēju vietām saskatīt kaut tikai jaušamu saikni ar savā dzīvē pieredzēto vai pārdzīvoto; un, visbeidzot, tā ļauj pilnīgāk balstīties uz mūsu eksperimentālā materiāla rezultātiem, kuri iegūti, pētot mūsdienu studējošo jaunatni, un kuriem ar relatīvi augstāku pārliecību mēs ticam.

PERSONISKAIS

Personiskais — tātad noteiktai personai piederošs, piemītošs, raksturīgs, ar to saistīts.

Personiskajā aspektā cilvēku nebūtu grūti raksturot no anatomiskā vai fizioloģiskā viedokļa. Te varētu runāt par konstitucionāli savdabīgo, minēt noteiktas sirdsdarbības vai gremošanas sistēmas īpatnības, izdalīt maņu orgāniem raksturīgo utt.

Psiholoģiski šāds uzdevums ir krietni vien sarežģītāks. Protams, katram cilvēkam ir personiskās rakstura īpatnības, savs viedoklis, domu gaita, motīvi utt. Taču vienmēr ir jāpatur prātā, ka no saviem pirmajiem dzīves mirkļiem cilvēks aug un attīstās sabiedrībā. Ļoti grūti diferencēt, kuras īpatnības ir iegūtas un par personiskām kļuvušas mūža gaitā un kuras patiesi ir no apkārtējās vides un sabiedrības neatkarīgas.

Ikviens zīdainis vairāk vai mazāk raud. Viena māte viņu paņem rokās, piespiež pie krūtīm, pastaigā, parunā mīļus vārdus, un bērns nomierinās. Otrai liekas, ka šāda rīcība ir lutināšana, un viņa, kaut arī ar sāpošu sirdi, ļauj bērnam pāraudāt. Pēc laiciņa bērns nomierinās. Minētās atšķirīgās pieejas ir ieinteresējušas psihologus, un viņi ir veikuši veselu virkni pētījumu, kas ir devuši patiešām interesantus rezultātus. Pirmkārt, ir konstatēts, ka sornatiski vesels bērns raud aiz bailēm. Baiļu reakcija zīdaiņiem ir viena no visraksturīgākajām. Otrkārt, zinātnieki ir atzinuši, ka bērniem, kuri nav «lutināti», vēlākajos gados ir lielāka nosliece uz neirotiskām reakcijām, kuru pamatā ir zemapziņā fiksētās agrīnās bailes. Iztirzāt jautājumu, lutināt vai nelutināt, kad un cik lielā mērā to darīt, šobrīd nav mūsu uzdevums. Ar minēto piemēru tikai gribētos akcentēt domu, ka vēlāko gadu personiskais varētu gan būt, gan ari nebūt no indivīda neatkarīgu apstakļu radīts.

Uzsākto domu turpinot, gribētos minēt vēl vienu faktu, kas liecina, ka sociālajai iedarbei ir milzīga nozīme vēlāko mūža gadu personiskajā.

Apmēram pirms 350 gadiem indiešu padišahs Akbars ar saviem galma gudrajiem disputēja par jautājumu: vai valoda ir iemācīta vai iedzimta? Gudrie apgalvoja, ka valoda esot iedzimta un ikviens bērns, sasniedzis noteiktu vecumu, sākot runāt savas mātes valodā. Padišahs Akbars par to stipri šaubījās un nolēma izdarīt pārbaudi, kas patiešām bija viduslaiku Austrumu feodāļa cienīga. Viņš lika savākt dažādu tautību zīdaiņus un tos ievietot atsevišķās istabās. Visnepieciešamākajā tos apkalpoja mēmi kalpi. Pēc septiņiem gadiem, kad jautājuma izšķiršanai ieradās padišahs ar gudrajiem, viņus sagaidīja bērniem līdzīgas būtnes, kuras ņaudēja, spiedza, izdeva nesakarīgas skaņas un ne mazākajā mērā nepauda kādas pazīmes, kas liecinātu kaut par nelielām prāta spējām.

Minētais «eksperiments» var izraisīt jautājumu: kas tad psiholoģiski cilvēkā vispār ir personisks, kas iemācīts, kas aizgūts un pielāgots?

Lai atbildētu uz šādu jautājumu, par patiesības kritēriju nedrīkstētu būt ekstremāli gadījumi, bet gan normāli dzīves apstākļi, kas, kaut arī lielākā vai mazākā mērā variabli, ir raksturīgi cilvēku sabiedrībai. Šādos apstākļos ikviens bērns, jaunietis vai pieaugušais attīstās un pilnveidojas tādā veidā, kas ir vispieņemamākais viņam un tikai viņam. Protams, neignorējot tādu sociālās iedarbības veidu kā audzināšana. Un tomēr ikviens cilvēks kontaktu un informācijas pietiekamības apstākļos no visa tā, ko viņam sniedz vecāki, skolotāji, sabiedrība, sev raksturīgajā selekcijā izvēlas «savējo». Pārējais, lai cik patiess, gudrs, vērtīgs un vajadzīgs tas būtu, pa lielākai daļai tiek noraidīts, nesadzirdēts un labākajā gadījumā rada nelielas personiskas korekcijas vai ārēji biezāku «kultūras laku».

Tātad, apkopojot iepriekš teikto, ir jāsecina, ka ikviens cilvēks savā dzīvē veido noteiktas personiskas īpatnības, kas ļauj viņā saskatīt neatkārtojamu un tikai viņam raksturīgu personību.

PERSONĪBA

Ja mēs salīdzinām latviešu valodas vārdu personība, angļu personality, franču personnalitй, vācu Persцnlichkeit, krievu персональный, tad etimoloģiski diezgan skaidri saredzam to saikni ar latīņu vārdu persona, kas savukārt cēlies no etrusku phersu un nozīmē «maska». Šādas maskas uzlika dažādos svētkos, un to uzdevums bija demonstrēt ne tikai cilvēka raksturu, bet arī viņa lomu sabiedriskajās attiecībās (2. att.).

Antīkajā pasaulē uzskatīja, ka ikvienam cilvēkam, izņemot vergus, ir sava sabiedriski nozīmīga maska. Vergam nebija nekādu tiesību, nebija sabiedriskās lomas, un tādējādi tālaika psiholoģija tam nepiešķīra sevi izsakošu masku — personību.

Tas, ka šādi uzskati valdīja tālajā pagātnē, liekas pats par sevi saprotams, jo tas taču bija tik sen un tad.-, un tad… Tomēr, ja pavērojam psiholoģijas ienākšanu tik psiholoģiskās zinātnēs kā jurisprudence un kriminoloģija, jāsecina, ka vēl mūsu gadsimta 40. un 50. gados visdažādākajās sanāksmēs zinātnieki jautājumā par psiholoģisko faktoru nozīmi un īpatsvaru noziedzīgajā rīcībā izcīnījuši niknas un reizēm arī liktenīgas domu sadursmes. Tad šaubījās par to, vai noziedzniekam ir personība, atmeta faktus par iedzimtības lomu un norobežojās no psiholoģijas. Un tas bija tik nesen!

2. att. Dažādu personas emocionālo stāvokļu maskas (pēc Dž. Seipervila)

Sis vēsturiskais ekskurss varētu arī izpalikt, ja vien mūsdienu ikdienišķajā cilvēku saskarsmē, ar visām no tās izrietošajām sekām, netiktu jaušami

5A5PR1EGTĪBA HUMORS

strikti diferencēti jēdzieni «persona» un «personība». Personai nav psiholoģiskas kvalitātes «zīmoga»; cilvēku tā identificē kā indivīdu pārējo bioloģisko būtņu vidū. Bet personība — jā! Tas ir cilvēks ar spilgtām rakstura īpašībām, ievērojams cilvēks!

Nule minētos jēdzienus vulgarizēti intepretēt varētu šādi: ja indivīds ir «Dadža» vai «TV pirts» uzmanības cienīgs, tad viņš ir persona, bet par personībām interesējas «Liesma» vai «Apvārsnis». Te nu vajadzētu pajautāt: «Kā kvalificēt tos, kuri nav pirmo cienīgi un otrajiem interesanti?» Tos kvalificēt acīmredzot būtu ļoti grūti, un tāpēc necentīsimies to darīt vismaz līdz tam brīdim, kamēr nepa vērosim medaļas otro pusi — kā cilvēks pats sevi vērtē savā apziņā.

Un te nu atbilde ir tikai viena. Garīgi veselam cilvēkam, vienalga, vai viņš ir iestādījis tikai vienu koku, vai noturējis pacilātu runu alkoholiķu kompānijā, vai izcīnījis uzvaru ringā, kosmosā vai rudzu laukā, ar pasi vai bez tās, ir personība. Ikvienam cilvēkam otrā ir jāsaskata personība — tā ir primārā sociālā pietāte. Noliegt personību nozīmē cilvēkā nogalināt cilvēcisko. To vajadzētu saprast bez Č. Čaplina filmām un M. Kosteņeckas rakstiem. Un, lai arī dzīvē nav tā kā kino, gribētos vēlreiz atgādināt, ka psiholoģija aicina ikvienā cilvēkā saskatīt personību, izturēties pret viņu ar cieņu un godbijību, attīstīt, pētīt, izzināt un vērtēt viņu.

Personības izzināšana acīmredzot ir uzsākta agrīnā cilvēces attīstības periodā. Līdz mūsu dienām par šo tālaika cilvēku pārdomu aspektu ir nonākušas gauži skopas un fragmentāras liecības, kas būtība saista visai šaura zinātnieku loka prātus. Tomēr ne visa tagad sasniegtā pamats ir meklējams vēsturnieku annālēs. Apskaužams liktenis ir seno grieķu un romiešu zinātnieku secinājumiem par personību un tās tipoloģiju, kas vēl šodien tiek izmantoti. Tā, pētot un izvērtējot personības īpatnības, nereti nākas dzirdēt apsekoto indivīdu jautājam, pie kāda tipa viņš piederot. Jautājuma konkretizēšanai tiek minēts visiem pazīstamais cilvēku temperamentu iedalījums sangviniķos, flegmatiķos, holēriķos un melanholiķos. Aiz cieņas pret minētā iedalījuma autoriem vajadzētu atsvaidzināt zināmo: šīs klasifikācijas tēvi ir seno laiku ārsti Hipokrats (5. gs. p. m. ē.) un Galēns (2. gs. p. m. ē.). Viņi uzskatīja, ka atšķirības starp cilvēkiem nosaka organismos dominējošie iekšējie šķidrumi: asinis (latīniski sanguis), gļotas (grieķiski phlegma), žults (grieķiski chole) un melna žults (grieķiski melas chole)'

Acīmredzot, nepretojoties tradicionālo zināšanu un zinātkāres spēkam, raksturosim katru antīko (un varbūt arī mūsdienīgo) temperamentu tipu,

Sangviniķi jeb jautra rakstura cilvēki ir bezrūpīgi, cerībpilni. Sākotnēji viņi katrai lietai piešķir lielu nozīmi, bet drīz vien pārstāj par to domāt. Ātri un viegli dod solījumus, bet netur doto vārdu, jo nav pietiekami apsvēruši, vai solījumu spēs pildīt. Viņi ir izpalīdzīgi un labsirdīgi, bet slikti parādnieki, jo vienmēr atliek parāda kārtošanu uz vēlāku laiku. Sabiedrībā viņi ir labi sarunbiedri, jautri, asprātīgi un viņiem ir daudz draugu. Tā kā sangviniķi nekam neveltī pietiekamu uzmanību un necenšas ' saskatīt lietu būtību, viņi daudzējādā ziņā ir grēcinieki, kas nodarīto gan nožēlo, taču praktiski nelabojas. Nopietns darbs viņus ātri vien nogurdina, jo izturīgums nav sangviniķu stiprā puse. Taču, darbojoties ar mainīgu piepūli, it sevišķi, ja dominē spēles elementi, viņi ir nenogurdināmi un efektīvi.

Flegmatiķiem jeb aukstasinīgajiem pat tādos apstākļos, kur viņu tieksmes ir sakāpinātas, piemīt zināma nosliece uz kūtrumu un bezdarbību. Viņi labprātāk ir ar mieru paēst vai pagulēt. Tomēr,' kādu darbu uzsākuši, flegmatiķi to veic līdz galam, nerēķinādamies ne ar laiku, ne ar grūtībām. Sā tipa cilvēki pamazām spēj savai gribai pakļaut pārējos. Viņu spēks ir savaldīgums un principialitāte. Dzīvē viņus nereti sauc par filozofiem, jo sadzīves ikdienišķās parādības tos neizkustina no bezdarbīgā un stoiska miera.

Holēriķi jeb eksplozīvie cilvēki ir viegli ierosināmi. Tie uzliesmo kā salmi, bet ātri gan savā ugunī, gan cīņu karstumā dziest. Viņu dusmās nav naida, tieši otrādi: jo ātrāk viņiem piekāpjas, jo vairāk viņi mīl. Savā darbībā holēriķi ir ātri un aktīvi, bet nemīl ilgstošu piepūli. Viņu aicinājums ir vadīt citu cilvēku darbību, it sevišķi lielākus kolektīvus. Te parādās iespējas gan sodīt, gan ņemt savā paspārnē, gan uzklausīt ausij tik tīkamos glaimus. Holēriķi atstāj varenības iespaidu. Asprāši tiek padzīti, ceremoniālais celts godā un iekšējās kārtības ievērošana pielīdzināta gudrībai. Viņi ir lepni un nelaimīgi, jo viņu temperaments ir citu cilvēku naida augsne.

Melanholiķi jeb drūmā rakstura cilvēki ikvienu parādību savā'apziņā raksta ar lielo burtu. Tam viņi piešķir sevišķu nozīmi, cenšas saskatīt zemtekstu, atrod iemeslus bailēm un aizdomām un netic panākumiem. Sī temperamenta īpašnieki gandrīz nekad neko nesola, jo netic izpildīšanas iespējamībai. Sabiedrībā melanholiķi ir nomākti, drūmi, pat vairāk — viņi ir jautrības un smieklu pretinieki, jo viņu uztverē tāda izturēšanās nevar vest pie laba gala.

Pagāja daudzi gadsimti, tipu raksturojums^ savos pamatvilcienos saglabājās, bet zinātnieki nekādi nevarēja atrast un pamatot asins, gļotu un žults saistību ar personības psiholoģisko interpretāciju.

Jauns pavērsiens minēto raksturojumu pamatošanā notika 19. un 20. gadsimta mijā. Tas bija saistīts ar Nobela prēmijas laureāta (1904. g.)_, izcila krievu fiziologa I. Pavlova pētījumiem augstākas nervu darbības jomā. Paturēdams iepriekš minēto klasifikāciju un izmantodams savu pētījumu rezultātus, viņš radīja jaunus personības tipoloģijas pamatus, kas balstās uz augstākās nervu darbības īpatnībām.

Sangvīniķi I. Pavlova traktējumā atbilst spēcīgam,, līdzsvarotam un ātram augstākās nervu darbības tipam. Flegmatiķi — spēcīgam, līdzsvarotam, bet kavētam tipam. Holēriķiem raksturīga spēcīga un ātra, bet nelīdzsvarota augstākā nervu darbība. Melanholiķiem augstākās nervu darbības procesi ir vaji.

Papildinot nule minēto klasifikāciju, I. Pavlovs cilvēkiem izdalīja vēl trīs principiāli atšķirīgus tipus. Pirmais minams mākslinieciskais tips: šie cilvēki ir orientēti uztvert reālos apkārtējās pasaules kairekļus, piešķirot tiem savas radošās emocionalitātes dažādās nokrāsas. Otro I. Pavlovs izdalīja domājošo cilvēku tipu. Tā pārstāvji, pateicoties augsti attīstītai abstraktās domāšanas spējai, vislabāk uztver vārdiski formulētās lietas un parādības. Trešais^ viņa skatījumā ir jauktais tips, kuram pirmā un otra tipa īpatnības principā ir līdzsvarotas.

Nav noliedzams, ka I. Pavlova fundamentālie pētījumi un teorētiskie secinājumi bija nozīmīgs solis personības psiholoģijas attīstībā, tomēr tā bija tikai daļa no meklētā.

Zinātnieki analizēja, vērtēja un saprata, ka temperaments ir tikai daļa no cilvēka rakstura, nemaz nerunājot par personību. Bija jāiet jauni ceļi.

Vācu ārsts E. Krečmers un amerikāņu psihologs V. Seldons savas cerības tuvoties patiesībai saistīja ar pētījumiem par cilvēka ķermeņa konstitūciju. Rūpīga milzīgi plašā eksperimenta datu matemātiskā apstrāde viņiem ļāva radīt savu personības tipoloģiju. Tika izdalīti trīs būtiski atšķirīgi cilvēku varianti. Tie bija endomorfiskais, mezomorfiskais un ektomorfiskais tips.

Pēc viņu domām, cilvēkiem ar endomorfisku konstitūciju vāji attīstīta kaulu un muskuļu sistēma, viņiem ir nosliece uz korpulenci, tieksme uz komfortu un sātīgu paēšanu, paaugstināts emocionālais jūtīgums, zems fiziskais tonuss un palēninātas reakcijas.

Mezomorfiska tipa pārstāvjiem ir spēcīgi attīstīta kaulu un muskuļu sistēma. Viņiem ir atlētiska ķermeņa uzbūve, teicams reakcijas ātrums, viņi, vienmēr ir gatavi darboties, drošsirdīgi, agresīvi, cietsirdīgi, kā arī piedzīvojumu meklētāji.

Ektomorfiskajam variantam raksturīga trausla un gracioza ķermeņa uzbūve, paaugstināta reaktivitāte un nervozitāte. Sā tipa pārstāvji ir vienpatņi, viņi izvairās no sabiedrības, tāpat arī no fiziska darba, priekšroku dodot neatkarībai un garīgai piepūlei.

Abi zinātnieki ar šo pētījumu tiecās izprast personību, tomēr arī viņi neguva atbildi uz ļoti svarīgiem jautājumiem: kā diagnoscēt un kādos kritērijos aprakstīt cilvēka pasaules uzskatu, intereses, spējas, rīcības motīvus, saiknes ar sabiedrību? Faktiski tā jau vairs nebija tikai zinātniska interese — to diktēja praktiskā nepieciešamība. Nekad cilvēces vēsturē personības izpausmes vēl nav bijušas tik daudzšķautņainas un sarežģītas kā mūsu gadsimtā. Revolūcijas un kontrrevolūcijas, pasaules kari, pilsoņu kari un lokāli kari, diktatūras un demokrātijas, veca un jauna tipa valstis un iekārtas, atpūtas nami un koncentrācijas nometnes, propaganda un kontrpropaganda, pārticība un bads, invalīdi un sportisti, neskartas zemes un pārapdzīvotas pilsētas, savrupmājas un komunālie dzīvokļi, bezdarbnieki un konveijeru sistēmas, narkomāni, alkoholiķi un atturībnieki, viensētnieki un kolhoznieki, kino, televīzija un reklāmas pielikumi. Tā ir tikai daļa no visa tā, kur cilvēks ir nevis pasīva vērotāja, bet gan galvenās personas lomā. Pie tam tādas galvenās personas lomā, kuras pašapziņa par savu personisko es ir neaprēķināmi pieaugusi un kura liek ar to rēķināties.

Šādos apstākļos zinātnisko koncepciju, metožu un personības psiholoģisko teoriju skaits ir audzis kā sēnes pēc lietus. Te būtu minama Z. Freida teorija, kas ne tikai satricināja, bet arī satracināja zinātnisko pasauli, neofreidisti, humanitārās un eksistenciālās psiholoģijas teorijas, koncepcijas, ko pauž sociālās un marksistiskās psiholoģijas virzieni. Visas nevar ne nosaukt, ne aprakstīt. Kā apliecinājumu tam gribētos minēt faktu, ka viens no mūsdienu izcilākajiem psihologiem Gordons Vilards Olports (1897 — 1967) savā grāmatā «Personība» norāda uz vairāk nekā piecdesmit personības definīcijām, no kurām katra, protams, apliecina autora teorētisko kredo.

Minēsim dažas no tām, kuras atbilst vispārpieņemtajai teorētiskajai personības koncepcijai un pēc kurām, citējot padomju psihologa B. Lomova vārdus, «personības jēdziens ir attiecināms uz noteiktām īpašībām, kādas piemīt indivīdam».

«Indivīda personība ir specifiska īpašību konstelācija» (Dž. Gilfords); «personība ir psiholoģiski veselais, kas raksturīgs noteiktam cilvēkam» (R. Meilijs); «personība ir vairāk vai mazāk stabila un izturīga rakstura, temperamenta, intelekta un ķermeņa organizācija, ko nosaka tās vienīgā un individuālā adaptācija vidē» (H. Aizenks); «personība ir dinamiska indivīda psihofizioloģisko sistēmu organizācija, kas nosaka viņa pielāgošanos ārējai videi» (G. Olports); «personība ir nosacīti vēlīns cilvēka sabiedriski vēsturiskais un ontoģenētiskais produkts» (A. Ļeontjevs).

Mēs teorētiski uzskatām, ka personība ir cilvēka īpašību un īpatnību kopums, kas vienu indivīdu ļauj atšķirt no otra.

Pārfrāzējot pazīstamo teicienu «cik psihiatru, tik diagnožu», nākas atzīt, ka «cik psihologu, tik viedokļu» nemaz neskan sliktāk. Un tas ir gluži dabiski, jo personība ir pats sarežģītākais un reizē pilnīgākais psiholoģijas objekts. Vēl jāņem vērā, ka pašreiz zinātnē ir tendence zinātniskās atziņas sistematizēt kopumā. Psiholoģija integrē dažādu zinātņu nozaru viedokļus par cilvēku. Augstāka par to Vēl ir tikai filozofiskā integrācija.

Mēs varam pētīt un izzināt ķīmiskos procesus, mehāniskās likumsakarības, radīt piektās'' sestās uti paaudzes elektroniskās skaitļojamās sistēmas, runāt par Bermudu trīsstūri, astrālo dzīvi vai lemingu migrāciju. Taču pētīt un izzināt pašam sevi ar sevis paša iespējām, lietojot paša sastādītoseksperimentu noteikumus un savu roku radītos aparātus, — tas jau ir kaut kas pilnīgi cits. Ne velti ievērojamais franču zinātnieks P. Fress ir nācis pie atziņas, ka «cilvēks savā esamībā veido tāda līmeņa organizāciju, kas prasa izveidot atsevišķu zinātni». Jādomā, ka izzināt sevi — tas ir darbs mūžībai.

PERSONĪBAS STRUKTURA

Ja par personību mēs runājam, rakstām vai domājam kā par daudzu un dažādu personas'' īpašību un īpatnību kopumu, tad tas nozīmē, ka mes to saprotam kā kaut ko veselu, kuram ir specifiska sastāvdaļu arhitektonika. Tātad šo sastāvdaļu esamību, uzbūvi, izteiksmi un attiecības, t. i.,_ individuālas īpatnības, vajadzētu akceptēt, kā arī, iespēju robežas, noteikt un izskaidrot. So personības globalitati apjaust var tikai retais un arī tad tikai ar kadu «septīto» prātu, jo pagaidām personības psiholoģija vel nav vispārpieņemtu kritēriju un terminu, kas apzīmētu kādus noteiktus personības struktūras integrāļus, kuri turklāt ietvertu arī psihiskos procesus un stāvokļus veidojošos elementus. Minēto atziņu_ deficītu vislabāk var saskatīt psiholoģijas mācībgrāmatu satura konstrukcijā. Gandrīz ikviena no tam izdalītas trīs it kā cita no citas neatkarīgas nodaļas: psihes procesi, stāvokļi un personība. Varbūt no metodiskā vai pedagoģiskā viedokļa šāds sadalījums sevi attaisno, taču ne vienmēr pārliecinoši tad var noslēgumā secināt, ka procesi, stāvokļi un personība veido cilvēka nedalāmo veselo, un tikai reta darba var sastapties ar plašāku personības struktūras skaidrojumu vai analīzi.

Personības struktūras pētīšanai ir noteikta vēsture. 19. un 20. gadsimta mijā vācu psihologi uzskatīja, ka personība ir «psihofizisks organisms» un tas galvenais struktūrelements ir cilvēka pašapziņa.'' Frančiem pret pašapziņu nebija iebildumu, tomēr viņi atzina, ka vēl nozīmīgāki par to ir pieredze un raksturs. Amerikāņu psihologi, apliecinādami savu cieņu.

3. att. Personības psiholoģiskās struktūras shēma

kā vācu, ta arī franču kolēģiem, uzskatīja, ka personības struktūras pamatā ir cilvēka centieni sevi organizēt fiziska, intelektuālā un sociālā aktivitātē. Padomju psihologi, lai gan domas dalījās, zināmā mēra tomēr bija vienisprātis, ka galvenie personības strukturelementi ir temperaments, orientācija un spējas.

Šodien personības struktūras izpratnes pamatā ir likta tēze, ka galvenā personības izpausmes joma ir cilvēka darbība. Tās dinamiskais aspekts ir atkarīgs no temperamenta, kas savā būtībā ir ģenētiski nosacīts jeb, citiem vārdiem, iedzimts. Darbības līdzekļu izvēli un mehānismu kvalitāti nosaka personības strukturas elements, kas veido spēju sfēru, bet darbības jēgu, izcelsmi un mērķus — elements, kas veido motivācijas steru. Pēdējie divi ar iedzimtību saistīti mazāk, cilvēks tos galvenokārt apgūst ārējās vides iedarbes rezultāta.

Protams, personības strukturelementi ir globāli indivīda izpausmes raksturotāji, kas veidojas no tos formējošiem un tātad zemākā pakļautībā esošiem komponentiem. To savstarpējā saistība, iedarbe un mijiedarbe, radīdamas jaunas kvalitātes, personībai piešķir neatkārtojamību. Apzināmies augsto riska pakāpi, bet tomēr uzskatāmības labad šo sarežģīto sistēmu var attēlot vienkāršotā shēmā (3. att.). Šādā shēmā visi elementi ir saistīti, pirmkārt, savā hierarhijas līmenī, otrkārt, starplīmeņa attiecībās un, treškārt, visā sistēmā kopumā gan atsevišķi, gan noteiktos specifisku funkciju blokos, gan variablās kompensatoriskās grupās.

Nedaudz parunāsim par specifiskajām reakcijām. Jau pats to nosaukums rāda, ka ikvienam cilvēkam

vienas un tās pašas reaģējošās sistēmas ietvaros ir lielākā vai mazākā mērā atšķirīgs jutīgums, reaģētspēja, noturīgums utt. Lai šīs atšķirības izprastu,, nav nepieciešams minēt defektoloģijas psiholoģiju,, t. i., psiholoģijas nozari, kas pēta, kā mainās psihes darbība, ja cilvēkam ir somatiski (dzirdes, redzes, traumatoloģiski utt.) vai psihiski (stostīšanās, mazattīstība utt.) defekti. Sājos gadījumos personības pārmaiņas ikvienā no nosauktajiem hierarhijas līmeņiem var būt stipri izteiktas. Padomāsim par normas diapazona variantiem tādā gadījumā, kur par piemēru minam pirmajā brīdī šķietami tik nepsiholoģisku orgānu kā āda. Fizioloģiski mūsu āda ir ļoti nozīmīgs orgāns, kur plašāki bojājumi var novest pie tā, ka viss organisms nespēj funkcionēt. Bet psiholoģiski? Izrādās, ka āda ir ne tikai robeža starp cilvēku un apkārtējo vidi, starp «es» un «tu», bet arī tilts un reizē ceļa rādītājs. Āda atspoguļo cilvēka emocijas: tā sarkst un bālē, kļūst mikla vai gurkstoši sausa. Tā var arī estētiski iedarboties uz apkārtējiemA izraisot viņos pozitīvas emocijas, vai arī otrādi. Āda spēj ne tikai sajust siltumu, aukstumu, sāpes un niezi, bet arī uztvert pieskāriena zemtekstu. Individuālo reakciju dažādība var būt milzīga — ne velti tautā ir pazīstami «jūtīgie» un «biezādaiņi».

Virspusējās personības īpašības savā ārējā izpausmē ir daudz «psiholoģiskākas» par specifiskajām reakcijām. Tādas īpašības kā vienkāršība vai mākslotība, atklātība vai noslēgtība, ļaunums vai labsirdība utt. pirmajā brīdī šķiet ļoti nozīmīgas cilvēka raksturošanai. Tomēr tagad ir vispāratzīts, ka minētais raksturojuma līmenis neatspoguļo personības psiholoģisko būtību, bet ir tikai personas rīcības aspekts. Bet kas tad seko šim aspektam?

Pieprasījums rada produkciju, un ar gandarījumu ir jāteic, ka tieši psihologi K. Spīrmens un L. Tērstons, būdami humanitārās zinātnes pārstāvji, pasaulei ieteica jaunu matemātikas metodi — faktoranalīzi. Šodien faktoranalīze ir psiholoģijas darba metode, kas palīdz atklāt personības fundamentālās īpašības un pilnīgāk izprast personības struktūru.

Mūsu shēmā parādītās raksturiezīmes savā būtībā ir virspusējo īpašību pirmās pakāpes faktori. Tātad rakstura iezīmes, no vienas puses, ir kvalitatīvi jauni personības raksturlielumi, t. i., visiem cilvēkiem, neatkarīgi no vecuma un dzimuma, bet, no otras, — tās atspoguļo, kuras un cik izteiktas virspusējās īpašības tos veido. Neskatoties uz daudzajiem faktoranalīzes lietošanas un interpretēšanas «zemūdens akmeņiem», vairāki zinātnieki ir atraduši vienādas raksturiezīmes. Tā, R. Ketels, Dž. Gilfords un H. Aizenks cits no cita neatkarīgi ir konstatējuši, ka nozīmīgākās cilvēka raksturiezīmes ir šādas: sabiedriskums ar pretpolu — vienpatība; rafinētība — naivums; radikālisms — konservatīvisms; nopietnība — bezatbildība; pakļautība — kundziskums; emocionālā līdzsvarotība — nelīdzsvarotība. Protams, tā ir tikai daļa no atrasto raksturiezīmju klāsta, tomēr ikviena no tām ir psiholoģiski piesātināta un nopietni raksturo personību.

Vairums no atklātajiem pirmās pakāpes faktoriem savā būtībā nav atkarīgi lielumi, t. i., daudzi no tiem ir kopīgu virspusēju īpašību determinēti. Tāpēc nobrieda vajadzība faktorizēt pirmās pakāpes faktorus, iegūstot otrās pakāpes un līdz ar to vēl fundamentālākus personības raksturlielumus.

Ekstraversija un intraversija, konstitucionālās adaptācijas spēja, neirotisms, reālisms un subjektivitāte, intelektuālā integritāte — tā ir tikai daļa no odas pakāpes faktoriem, kas savā būtībā kvalificēdami ka personības rīcības tips. Šādas otrās pakāpes, formācijas ir atrastas ikvienā no iepriekš minētajiem personības struktūrelementiem. Intraversija un rkstraversija, tāpat kā reālisms un subjektivitāte, ir tipiski temperamenta struktūrelementi, kas apbrīnojamā kārtā sasaucas ar Hipokrata un Galēna tipoloģiju. Intelektuālā integritāte un garīgā darba potenciāls ir raksturīgie spēju struktūrelementi. Tieksme pēc komforta, tāpat kā daudziem cienījamajiem lasītājiem pazīstamā tieksme darboties pētniecības jomā, ir motivācijas sieru veidojošo elementu pārstāvniecība personības struktūrā.

Kaut arī sasniegts ir daudz un kaut arī minētā hierarhiskā personības struktūra daudzējādā ziņā apmierina psihologus praktiķus, tomēr vēl nevar uzskatīt, ka nule ieskicētais faktorizēšanas variants ir zinātniski nostabilizējies.

Personības struktūras izzināšanas ceļu var attēlot tabulā.

Kas šo tabulu papildinās vai nomainīs — to pašreiz ir grūti prognozēt. Tomēr skaidrs ir tas, ka tālākais atklāsmes ceļš daudzējādā ziņā būs atkarīgs noA

Tabula

Personības struktūras eksperimentāli psiholoģiskā analīze

INDIVIDUALITĀTES PSIHODIACNOSTIKA

Psiholoģiskā diagnostika jeb psihodiagnostika aptver diagnoscēšanas metodes, kuru nolūks ir noteikt atsevišķu cilvēku vai ļaužu kopu psiholoģiskās atšķirības, tās kvantificēt un — iespēju robežās — kvalificēt. Tāpat kā jebkurā citā zinātnē, arī psiholoģijā izmantojamo darba metožu skaits jeb, pareizāk sakot, arsenāls ir pietiekami bagāts, lai varētu risināt visdažādākā tipa uzdevumus. Un arī psiholoģijā, šīs metodes lietojot, nākas sadurties ar grūtībām un sarežģījumiem. Runājot par individualitātes psihodiagnostiku, ir jāteic, ka šai procedūrai ir zināma spe-

cifika, ar ko tā atšķiras no citiem klasiskā tipa eksperimentiem.

Klasiskajā tehniskajā eksperimentā atkarīgā mainīgā mainīšanās tiek vērtēta kā eksperimentētāja kontrolētā neatkarīgā mainīgā funkcija. Psiholoģiskajā eksperimentā neatkarīgais mainīgais ir meklējamā personības struktūra, tātad to nevar kontrolēt, jo tā nav zināma. Tāda situācija ir kaut kas līdzīgs apburtajam lokam, kuru ir mēģinājuši gan atrisināt, gan pārcirst. Neiedziļinoties minētās problēmas risinājuma niansēs un variantos, ir jānomierina šaubīgie prāti un jāsaka, ka pastāv iespējas daļēji kontrolēt personības struktūru kā neatkarīgo mainīgo. Viena no šādām iespējām tiek realizēta eksperimentos, kur pārbaudāmie cilvēki ir rūpīgi atlasīti un grupēti pēc kādas viņiem raksturīgas pazīmes. Tie varētu būt mūziķi ar absolūto dzirdi, sportisti ar izteiktu muskuļu piepūles izjūtu, slimnieki, kas sirgst ar vienu kaiti. Citiem vārdiem sakot, tie ir cilvēki ar kādu izteiktu īpašību (šajā gadījumā tā sauksim arī slimību!), kuru tālāko pētījumu gaitā var izmantot par atskaites punktu, vērtējot citus. Sāda taktika sevi ir attaisnojusi, un tā dod iespēju diferencēt cilvēkus pēc daudzām psiholoģiskajām īpašībām un īpatnībām kvantificētajās gradācijas.

Personības psihodiagnostikas arsenālā ir ļoti daudzveidīgas metodes. Tā tam arī jābūt, jo personības dažādībai un daudzšķautņainībai nav salīdzinājuma cienīga piemēra. Praktiskajā psihodiagnostika ir jāvērtē gan bērni, gan pieaugušie, gan cilvēki dzīves norietā. Nenoliedzami nozīmīgas ir profesionālas psihodiagnostikas īpatnības, ar kurām noteic cilvēka atbilstību vai neatbilstību viņa izraudzītā darba specifikai. Pēdējos gados ir pieaugusi interese par vainīgā un cietušā personību. Psihodiagnostikas metodes sniedz informāciju par garīgās attīstības pakāpi,, temperamentu, smadzeņu bojājuma lokalizāciju un tā sekām, spējām, motivāciju utt. Protams, visam minētajam pieprasījuma klāstam nebūt nav vajadzīgs atbilstošs skaits metožu. Daudzas no tām ir kompleksas, un ar tām iespējams vērtēt vairākas personību raksturojošās īpašības, raksturiezīmes un rīcības tipus. Tās ir tā sauktās daudzfaktoru metodes.

Mūsdienu psihodiagnostikas metodes vislakoniskāk var raksturot ar vārdiem «anketa» un «tests». Anketas un testi tiek rūpīgi izstrādāti un pārbaudīti, tie ir standartizēti un samērā droši aizsargāti pret nejaušām vai apzinātām blēdībām. Un jautāts tajās ir tikai par to, par ko var sniegt atbildi. Tātad, kā mēdz teikt, nav problēmu. Un tomēr?

Reiz mums nācās diagnoscēt ugunsdzēsēju personību. Par maz būtu teikt, ka šo vīru darbs ir tikai operatīvs un tarn nepieciešamas īpašas iemaņas. Tas drīzāk ir varonīgs un pašaizliedzīgs, kur pirmām kārtām nepieciešams drošs biedra plecs. Visiem tas nav pa spēkam, un tieši tāpēc arī bija radusies nepieciešamība vērtēt, kādas ir tās personības īpašības, kas vislabāk raksturo atbilstošākos ugunsdzēsējus. Pārbaudei tika izmantota viena no daudzfaktoru metodēm — verbālā anketa, kas balstās uz pašvērtējumu. Tātad, recipientam atbildot uz anketas jautājumiem un atzīmējot sev piemērotākos situāciju risinājumus, tika noskaidrotas pārbaudāmo raksturiezīmes. Eksperimenta gaitā novērojām, ka daži no pārbaudāmajiem anketas ļoti nopietni un intensīvi lasa, bet atbildes tikpat kā neatzīmē. Daļa pārbaudāmo jau gatavojās anketas nodot, turpretī šie vēl bija tikai eksperimenta sākumposmā. Pēc eksperimenta vadītāja priekšlikuma anketas jautājumi tika skaļi nolasīti atpalicējiem. Un tad atbildes sekoja nekavējoties, un, kā vēlāk noskaidrojās, tām bija ļoti augsta ticamības pakāpe. Neaprakstot tuvāk šīs patiesi apbrīnojamās pārvērtības noskaidrošanas saturu un taktiku, nācās konstatēt, ka minēto vīru lasītspēja ir visnotaļ ciešama. Viņi vienkārši nespēja saprast pašu lasīto. Tātad saprast lasīto vai dzirdēto — tās ir pilnīgi atšķirīgas lietas. Lūk, no tā anketa nav pasargāta.

Mazāk jutīgi pret dažādiem iespējamiem sarežģījumiem ir neverbālie testi. Tajos nav tekstuālās daļas, nav daudziem šķietami tik sarežģīto idiomu, nav grūti iegaumējamo svešvārdu. Neverbālie testi pārbaudāmajiem dod iespēju izvēlēties, ar kādiem paņēmieniem tikt līdz atbildei. Ilustrācijas labad un, protams, lasītāju rosināšanai piedāvājam divus dažādus uzdevumus, kas ņemti no populārā Dž. Ravēna garīgo spēju novērtēšanas testa «Progresīvās matricas»(4. att.). Abu uzdevumu risināšanas taktika ir līdzīga. Pirmkārt, jānovērtē matricā doto figūru saistība un transformācija. Otrkārt, matricā dotajām figūrām, kā ari tukšajam laukumam jāizdomā un jāizvēlas kopīga loģiskā sistēma. Treškārt, matricas

4. att. Intelekta novērtēšanas testa uzdevumu matricas

brīvajai vietai jāizvēlas viena no astoņām figūrām.

Lai novērtētu cilvēka domāšanas kvalitātes (ievērojot vecuma koeficientus), Ravēna testā ir 60 matricu, kas sakārtotas piecās risināšanas loģikas ziņā atšķirīgās sērijās, kur katrā ir 12 uzdevumu ar pieaugošu grūtuma pakāpi.

Par visnozīmīgāko personības struktūras psihodiagnostikas metodi ir atzīti projektīvie testi. So testu nosaukuma pamatā ir franču vārds projektion, un šajā gadījumā tas nozīmē personības projicēšanu. Patiešām, jau projektīvo testu konstruktīvās īpatnības pārbaudāmo personu nemanāmi provocē atklāt sevi, pie tam rezultātu kvalitāte nav atkarīga no izglītības vai kultūras līmeņa, sociālā statusa vai situatīvas emocionālas pulsācijas: nevēlēšanās iedziļināties jautājumos, vieglprātīgas attieksmes pret atbildi, slikta garastāvokļa utt. Testu augstā ticamība ir panākta, stingri strukturējot satura^ materiālu. Tie var būt krāsu traipi, kas līdzīgi starp papīra lapām saspiestiem tintes klekšiem, neskaidras fotogrāfijas vai problemātiskas situācijas, kur «gūt var ņemot, gūt var dodot». Tātad — saproti un vērtē kā gribi, tikai ar noteikumu, ka viss tas, kas ir izjusts un izprasts, brīvi jāpastāsta eksperimentētājam.

Vienalga, vai psihodiagnoscēšanas rezultāti ir rakstiskā vai mutiskā formā, vērtējami ciparu izteiksmē vai simbolos, — ikviena eksperimenta noslēgumā rezultāti tiek interpretēti. Neiedziļinoties šajā procedūrā, jāteic, ka personības psihodiagnostikas materiālu interpretēšanai vajadzīgas ne tikai zināšanas un pieredze. Daudzos gadījumos tā ir arī māksla, kur interpretētajā personības režijā nozīmīga loma ir atvēlēta intuīcijai.

Burvju loks noslēdzies: ir satikušies divi neatkarīgie mainīgie — eksperimenta objekta un subjekta personības. Otrā vērtē pirmo. Vērtē pēc taisnības, zināšanām un sirdsapziņas, vērtē pēc psihodiagnoscētāju ētikas standartiem, tomēr nenoliegdamas kļūdīšanās iespējamību.

FUNKCIONĀLĀ EFEKTIVITĀTE

Praktiskā pieredze, ko esam guvuši, strādādami ar dažādiem psihodiagnostikas metožu kompleksiem jeb, citiem vārdiem sakot, «testu baterijām», ir pierādījusi, ka nav divu vienādu personības struktūru — tātad nav divu vienādu personību. Šī atziņa ne mazākajā mērā nepretendē uz atklājuma prioritāti — tā tikai atkal nāk prātā, domājot par cilvēka funkcionālo efektivitāti viņa darba laukā un vietā.

Funkcionālā efektivitāte. Faktiski tas ir mūsu dzīves nozīmīgākais fenomens, kuru vērtē visi — tikai katrs no sava viedokļa. Ekonomistiem tas ir plāns, produkcija, rentabilitāte; finansistiem — darba alga, peļņa, pašizmaksa; fiziologiem — intensitāte, nogurums, adaptācija; psihologiem — emocijas, motivācija, konflikti; strādājošajiem — darbs. Katru rītu pa rūpnīcu un iestāžu caurlaides telpām ienāk miljoniem cilvēku, lai sāktu savu darbu. Bet tūkstošiem cilvēku ik rītu caur rūpnīcu un iestāžu caurlaides telpām iziet, lai meklētu savu darbu. Oficiāli to sauc par kadru mainību, mazāk oficiāli, toties svinīgāk to tikpat labi varētu dēvēt par lielo tautas staigāšanu, jo kvantitatīvie rādītāji pret to neiebilst.

Studējošā jaunatne veic savus pienākumus. Galvenais no tiem ir mācīšanās. Arī šajā darbības sfērā ir sava funkcionālā efektivitāte. Parasti to izsaka atzīmēs. Kaut arī piecballu vērtēšanas sistēma ir diezgan robusta, studentu sekmes tā tomēr atspoguļo visai pārliecinoši. Analizējot Rīgas Politehniskā institūta studentu sekmju dinamiku no pirmās sesijas līdz pat institūta beigšanai vai tam dramatiskajam brīdim, kad students labprātīgi vai piespiedu kārtā atvadās, nogājis vai noklibojis tikai daļu no sākotnējām iecerēm, konstatējām vairākus interesantus faktus. Faktus, kuru būtiskās paralēles ir spēkā jebkurā citā augstskolā, uzņēmumā un darbavieta, kur vērtē funkcionālo efektivitāti.

80% no visiem RPI studentiem var sadalīt astoņas tipiskās funkcionālās efektivitātes grupās:

1)   teicamnieki — komentāri, kā mēdz teikt, lieki, jo šie studenti priecē kā pasniedzēju, tā arī vecāku un savas sirdis; prieks būtu pilnīgs, ja daži no viņiem neaizietu uz kādu no citām augstskolām, meklējot sev ko «tuvāku»;

2)   labie — nereti, pateicoties savai lielajai sabiedriskajai aktivitātei, viņi ir uz institūta «goda dēļa», tomēr tas nemazina viņu pūliņus redzēt sevi sekmju kalna galā;

3)   progresējošie — sākotnēji slīd pa straumi, tad saprot, ka ir iekāpuši pareizā kuģī, un nereti kļūst par kapteiņiem;

4)   viduvējie — studentijas «pamatšķira»;

5)   regresējošie — pakāpeniski, izaugot no skolas uzvalka, dziest savā sākotnējā sparīgumā;

6)   neveiksmīgie — tie ir akadēmiskie parādnieki, kas trešā kursa beigās ir pilnīgi noguruši, aizņemoties no daudziem, lai atdotu dažiem;

7)   neatbilstošie — • viņu nezinošā aktivitāte tiek administratīvi pārtraukta otrā mācību gada sākumā;

8)   neizprotamie — tā ir formāla brīvklausītāju grupa, kas cenšas neapgrūtināt pasniedzējus ar savu klātbūtni un kurus institūts pēc Jaunā gada ir spiests neuzskatīt par savējiem.

Pēc tik nezinātniska raksturojuma acīmredzot būtu nenopietni minēt grupu procentuālo sadalījumu. Tas arī nav galvenais.

Būtiskais šajā sadalījumā ir tas, ka visi studijas uzsākušie jaunieši ir mācību darba profesionāļi. Aiz viņu mugurām ir desmit, vienpadsmit specifiska darba gadi, trīs eksāmenu kārtas. Augstskola viņus ir nodrošinājusi ar principā līdzīgiem un nebūt ne sliktiem mācību un atpūtas apstākļiem.

Tātad pamatproblēma ir šāda: kas augstskolā iada atšķirības starp šiem jaunajiem cilvēkiem, kam ir līdzīgas profesionālas iemaņas, aptuveni vienāda dzīves pieredze un veselība?

Un atkal — cik cilvēku, tik viedokļu. Vadoties no jau minēta postulāta, ka personības galvenā izpausme ir cilvēka sociālā darbība, mēs ar daudzfaktoru psihodiagnostikas testu bateriju palīdzību noteicām visu, t. i., vairāk nekā 1,5 tūkstošu studentu personības individuālās īpatnības. Katra indivīda vērtēšanai tika izmantoti desmitballu sistēmā standartizēti 37 personības struktūras diskriminanti.

Lasītājiem pārdomām piedāvājam «vidēji noapaļotus» triju funkcionālās efektivitātes grupu raksturojumus, kuros ir minētas tikai tās īpatnības," kas ticami atšķir viena varianta pārstāvjus no citiem.

Teicamnieki.

Viņiem raksturīga izturēta rīcība paaugstinātas situatīvas spriedzes gadījumos. To nodrošina viņu prasme izvērtēt situāciju, emocionālā līdzsvarotība un spēja informāciju intelektuāli uztvert un izvērtēt. Lēmumus viņi pieņem ātri, bez kavējošiem viedokļu konfliktiem un trauksmainības. Neatkarīgi, drosmīgi, izteikta konkurences tendence, demonstrējot savas spējas un pārākumu.

Neveiksmīgie.

Sā varianta studentiem raksturīga paaugstināta jutība un zema heteroagresīvitāte. Viņu sensitivitāte ir introspektīva, ar paaugstinātu sava somatiskā un psihiskā stāvokļa analīzi. Ārējo parādību uztvere ir pakļauta savdabīgai vērtību izpratnei, kuru citiem grūti izprast, saskaņot vai koriģēt pirmo mazrunīguma un vienpatības dēļ. Sadzīves jautājumos viņi ir bikli, no citiem atkarīgi un pārējo aktivitātes jūtami^ nomākti. So studentu galvenais konflikts ir viņu rīcības plūsma svešā gultnē. To viņi jūt, kļūst trauksmaini, depresīvi, bet nav spējīgi neko mainīt.

Neizprotamie.

Šiem studentiem raksturīgs savdabīgs uzvedības moduss: neadekvāti paaugstināta situatīvas spriedzes prognozēšana, nespēja sevi mobilizēt monotona darba apstākļos un tajā pašā laikā apgrūtināta pārslēgšanās no viena piepūles veida uz citu. Viņi ir viegli ietekmējami, atkarīgi no nejaušiem sociāliem impulsiem un praktiski nevarīgi prognozēt reālo notikumu gaitu. Pret nesavtīgi piedāvātu palīdzību vai padomu viņi izturas aizdomīgi un neuzticīgi. Savas darbības virspusejibu, nepabeigtību un iracionalitati viņi nekoriģē, jo to darīt kavē izteikta stūrgalvība.

Lasītājs var mums ticēt, ka tikpat atšķirīgi ir arī pārējo piecu variantu raksturojumi. Te nu nevajadzētu lielu drosmi, lai secinātu, ka pastāv dažādi funkcionālas efektivitātes varianti un paralēli tiem — dažādas personības struktūras interpretācijas.

Atgriežoties pie personības struktūras izpratnes, vēlreiz jāakcentē, ka tā ir veselais, kas, pateicoties savai sastāvdaļu saistībai un sadarbībai, realizējas kā nedalāma funkcionāla vienība. Tas ir sistēmas raksturojums. Tāpat kā visas bioloģiskas sistēmas, arī personības struktūra savā darbībā ir vaļēja: ta funkcionē pēc homeostāzes likumiem, jo spēj uzturēt līdzsvarā savu iekšējo aktivitāti atbilstoši arējas vides izmaiņām. Tas ir viens no organisma adaptācijas principiem.

Tātad personības struktūru var uzskatīt par vaļeļu hierarhisku diskriminantu sistēmu, kas darbojaspec homeostatiska pašregulācijas principa, tā panākot adaptīvo procesu dinamisko līdzsvaru.

Tomēr jāatzīst, ka šo dinamisko līdzsvarotību vaļēja sistēma var saglabāt tikai brīvas izvēles apstākļos, t. i., situācijās, kur adaptīvie procesi var norist, izvēloties sev piemērotākos — mazākās pretestības — ceļus. Ne augstskolas, ne uzņēmumi šos mazākās pretestības ceļus personības struktūrai nepiedāvā un nevar piedāvāt. Te darbojas piespiedu izvēles apstākļi. Tie ir konkrēts mācību vai ražošanas plāns, kam' pakļauta darbības intensitāte, apjoms, slodzes utt. Tie nav individuāli pielāgoti, bet vidēji kalkulēti, kur atsevišķu izpildītāju iespējas ir jūtamā «+» un « —» iespēju diapazonā.

Bailīgos nemīl ne svešie, ne savējie, un tāpēc jāsaka bez aplinkiem, ka, mūsuprāt, personības struktūra nosaka funkcionālās efektivitātes daudzveidību. No minētā sprieduma izriet arī šāds secinājums: pec indivīda personības struktūras īpatnībām var prognozēt viņa funkcionālo efektivitāti. Augstskolu reflektantiem tad atkristu neprognozējošie "iestājeksāmeni, jaunajiem strādniekiem, pakalpojumu sfēras darbiniekiem un daudzu citu nozaru pārstāvjiem nevajadzētu savus pirmos soļus profesijas izvelē tuvināt loterijas «Sprints» principiem, jebkuru iestāžu un organizāciju administrācijām būtu iespējams reķināties ar izpildītāju kadriem. Latviešiem, kā tradicionāli apzinīgai darba tautai, šajā jomā jau ir pamācoša pieredze, jo kopš seniem laikiem ir zināms, ka neko nevajag pirkt maisā. It sevišķi tas būtu attiecināms uz jautājumiem, kas skar darbu un — no tā izrietoši — funkcionālo efektivitāti.

IEKŠĒJIE UN ĀRĒJIE KONFLIKTI

Aiziet vai palikt? Ko paturēt? Teikt vai neteikt? Turpināt vai sākt no gala? Vai ieguvums būs lielāks nekā sods? Tamlīdzīgu jautājumu virkni varētu turpināt un turpināt, tomēr to būtība principā nemainītos, jo indivīds sevi, savas iespējas, lēmuma sekas, ikreiz vērtē divos pretējos, bet līdzvērtīgos virzienos.. Tā ir psiholoģiskā konflikta būtība.

Vairums cilvēku vienlaicīgi dzīvo visās trijās laika dimensijās. Pagātne ir šodienas pieredze, bet nākotne — šodienas perspektīva. Minētās attiecības var izpausties dažādi: tām var būt šaubu, rūpju, cerībur ieceru, gaidu, plānu, meklējumu veidoli, kurus visbiežāk pauž jautājuma teikumu veidā. Jautājumi sev,, sabiedrībai un varbūt arī bez konkrētas adreses. Jautājumi, kas vienmēr saistīti ar kādu no dzīves realitātēm. Vienam tā būs labvēlīga, citam — mazsološa, bet vienmēr, veidojot bilanci, ieskanēsies un tiks vērtēti motīvi, t. i., apstākļi, kas mudina darboties, un motivācija jeb rīcības pamats.

Visus daudzveidīgos motīvus un tiem paralēli rīcības virzienus var sagrupēt. Vadošie no tiem ir bioloģiskie, materiālie, garīgie un sociālie motīvi. Tie atspoguļojas^ tādās parādībās kā dzīvības saglabāšana un pēcnācēju radīšana, savu enerģētisko resursu papildināšana un komforta nodrošināšana, darba un atpūtas iespējas, interese par jaunām zināšanām un mācībām, atbilstība sabiedrībai un laika prasībām.

Sada virzība nenotiek bez sarežģījumiem, jo, kā jau iepriekš minējām, cilvēks savā reālajā darbībā gandrīz vienmēr funkcionē piespiedu «izvēles» apstākļos. Vienalga, vai viņš ir priekšnieks vai vietnieks, gaidītājs pie gastronomijas veikala vai teātra kases, mīlēts vai noraidīts.

Varētu likties, ka starp motivāciju un darbības rezultātiem pastāv tieša likumsakarība: veiksmīga darbība — realizēti motīvi. Un, ja ne, tad ne! Protams, ikviens «ne» satur motivācijas šķērsli, kas fiksē konfliktu. Tomēr jāatzīst, ka tam ir sekundāra nozīme. Konflikta cēlonības_ pamaitā primārais ir izlemšanas grūtības. Radušas izvelēs iespējas tiek apsvērtas, analizētas, izskaistinātas un nopulgotas. Tātad neviens konflikts, lai cik akūts tas būtu, sava sākotnējā izpausmē nav ārējs. Cilvēks pirmām kārtām konfliktē pats ar sevi, t. i., iekšēji.

Pat vislielākajam kašķim nebūt nav viegli nonākt konfliktā. Jebkura konflikta sākumā vai tā izvēršanās fāzē ir jādiferencē motivācijas šķēršļu raksturs. Tos mēdz dalīt pasīvajos un aktīvajos.

Pasīvie motivācijas šķēršļi vairāk ir intīmi, jo saistīti ar paša cilvēka spēju deficītu, kam atbilstoši ierobežots ir rīcības līdzekļu arsenāls. Tātad izvēlēties «vainīgo» ir nosacīti grūtāk, ja nu vienīgi to atvieglot var, rakņājoties pa radurakstiem, pētot likteņzīmes vai raidot skatienu kaut kur augstāk virs kosmisko kuģu orbītām.

Visus pasīvos šķēršļus var formalizēt trijās konfliktu cēlonības.

1. Man nav tiesību, bet gribu. Parasti šis konflikta variants ir saistīts ar paaugstinātām personības pretenzijām, no vienas puses, un reālo apstākļu nenovērtēšanu vai ignorēšanu, no otras puses. Man nav tiesību gaišā dienas laikā darba drēbēs pirkt alkoholiskos dzērienus, bet es gribu. Karojis neesmu, bet rinda ir gara. Tiesību tiesības izceļ beztiesības.

1. Es nevaru izšķirties (izlemt), bet gribu. Šis variants pauž saasināti emocionālu svārstīšanos starp vēlēšanos un pienākumu, morāles principiem un situatīvo izdevīgumu, realitāti un sapņiem. Mani saista eļļas un dzelži, bet vecāki manī saskata respektablu dakteri. Ko nevar uzmeistarot, to var nopirkt; ko nevar nopirkt, to var … ko var?

3. Man nav pietiekamu iespēju, bet gribu. Ļoti bieži tas nav reālo iespēju konflikts, bet vēlmju apspiešana paaugstinātu pret sevi izvirzīto prasību dēļ. Gribu iepazīties, bet neesmu pietiekami izskatīgs, nodrošināts, drosmīgs. Sajā konfliktu variantā runa nav par zemām materiālajām iespējām, kas daudzkārt ir klajā pretrunā ar vēlmēm. Nenoliedzami, jaunietis var izjust garīgu diskomfortu, noraugoties, kā spīguļo citu žiguļi un javas. Tomēr tas nav spēju un iespēju, bet gan laika un darba jautājums. Būtībā tas ir bezkonflikta konflikts.

Mazāk intīmi ir aktīvie konflikti — cilvēks neizjūt mazvērtību, bet ir spiests risināt problēmas konkurējošu iespēju apstākļos.

1. Man jāizvēlas viena no vēlamām iespējām. Laikam gan nav nozīmes meklēt labāku piemēru: gadījums ar bēdīgi slaveno Buridāna ēzeli, kas nomira starp divām siena kaudzēm, nevarēdams izšķirties, no kuras sākt ēst. Ne vienmēr labs labu nemaitā.

1. Man jāizvēlas viena no nevēlamām iespējām. Arī šis konflikta tips ir tikpat sens kā pati cilvēce. Jāsi pa kreisi — zaudēsi zirgu, jāsi pa labi — zaudēsi naudu, jāsi taisni — zaudēsi dzīvību. Par stāvēšanu uz vietas parasti nekas nav minēts, turklāt, kā raksta, trešais tēva dēls esot jājis taisni un vinnējis.

Z.Vēlamais man jāsasniedz par nevēlamā cenu. Var jau rāpties pa gludu stabu, lai, tiekot līdz augšai, gūtu atzinībuL ūdenskliņģeri vai medaļu. Katram savs, jo īstas vērtības nedevalvējas —' tās tikai maina formu. Var jau domāt, ka galvenā nozīme te ir tvēriena mehānismam, kaut gan nozīmīgākas šķiet mugurkaula un intelekta funkcijas.

Iespējas un izvēle ir dota, tālāk katram pēc spējam, nopelniem un sabiedriskās kondīcijas. Tā vai citādi, bet konfliktsituācija ir sākusies. Tā ir konflikta norises enerģētiskā fāze, kurā aktīvi pieaug garīga spriedze. Tā nav bezgalīga, un sākas kustība. Kustība ka reakcija uz konfliktsituāciju.

Noreaģējot ar veiksmīgu lēmumu, cilvēks savai motivācijai ir_ teicis «jā» un garīgi aktīvs dodas uz priekšu. Ja lēmuma nav, cilvēka motivācija atsitas pret pirmo nepārvaramo šķērsli, kas ir par cēloni cerību sabrukumam. Tas ir frustrācijas stāvoklis, kura vel aizvien augstajai garīgajai spriedzei nepieciešama izlādēšanās. Un personība dodas cīņā.

Indivīda centieni likvidēt frustrāciju, pirmkārt, ir saistīti ar rīcības agresivitāti, kas visbiežāk realizējas heteroagresīvajā variantā. Heteroagresija ir pretēju interešu, uzskatu vai tieksmju konfliktizpausme attiecība pret otru cilvēku, ļaužkopu vai citiem dusmu «izgāšanas» objektiem. Tā ir visplašāk pazīstamā agresivitātes forma, ar kuru, valdot pat vismiermīlīgākajam noskaņojumam, var sastapties vai katru otro dienu.

Agresivitātes otrais variants — autoagresija — novērojams retāk, jo šajā gadījumā konfliktējošā persona uzbrūk pati sev. Lietā tiek likta paškritika, sevis nosodīšana, pat fiziska iedarbe.

Retāk konflikts tiek noreaģēts, koriģējot personisko rīcību. Parasti tas notiek pedagoģiskas vai psihoterapeitiskas iedarbības rezultātā un ir mazāk traumējoši.

Ļoti reti konflikta rezultātā notiek vertībuparvertešana. Tā iespējama personas piespiedu izolētības vai smagas slimības gadījumos, kā arī izteikti emocionālu pārdzīvojumu vai pirmsnāves periodos. Sajā gadījumā pārmaiņas ir ļoti būtiskas, jo tiek ņemtas vērā dzīvē iegūtās atziņas, mainīti pasaules uzskati un ideāli.

No visa iepriekš teiktā var secināt, ka konflikti ir neatņemama mūsu ikdienas dzīves sastāvdaļa. Tomēr ne vienmēr tos var un vajag vērtēt pēc tradicionālās izpratnes, kur acis šķiļ zibeņus, mute atrod smagākos vārdus un žestikulācija met lokus tikai dažus centimetrus no oponenta figūras. Kā motivācijas realizēšanas grūtības konflikts, pirmkārt, ir neapzinātās garīgās dzīves komponents, par kuru cilvēks konkrēti nevar nest atbildību. Tā vairāk ir iekšēja diskomforta sajūta, kad liekas, ka kaut kas nav tā, kā vajag, bet to nosaukt vārdā nevar. Tikai tad, kad konflikta daļa sāk transformēties par apzinātu komponentu un iegūst atziņas formu, tā pāriet jauna emocionālā kvalitātē, izraisot sajūsmas, prieka, gaviļu, naida, baiļu, niknuma, šausmu, nicināšanas un pretīguma reakcijas. Tad arī cilvēks var nepārprotami paskaidrot, kas viņu saviļņo, ko viņš noraida, pret ko protestē.

Daudzi cilvēki ir nodzīvojuši it kā bezkonfliktu dzīvi, par daudziem var teikt, ka viņi dabū pērienu ne tikai krogā, bet arī baznīcā. Arī te atbildība bez jebkādām atlaidēm gulstas uz cilvēka personību.

PERSONĪBAS DISHARMONIJA

Vieni nošauj nodzītus zirgus, citi veterinārās poliklīnikas priekštelpā pacietīgi gaida arizspurušu sētas balodi plaukstās. Vieni teikumus sāk ar vārdiem «es» un «man», citu leksikā daudz biežāki ir «mes» un «mums». Personības izpausmes variantu dažādība ir iespaidīga. Rezonanse: vienam patīk māte, otram meita.

Ļoti bieži, kādu cilvēku raksturojot, atskan vērtējums — «normāls». Normāls cilvēks, normāls raksturs, normāla izturēšanās. Normāls — tātad pareizs, ne pa labi, ne pa kreisi. Taču šāds raksturojums ir pārāk nevērīgs un mehānistisks. Salikt vienkopus tādus divus jēdzienus kā «personība» un «indivīds» vai «normāls» un «vidēji izteikts» ir pretrunīgi. Jēdziena «persona» būtība ir cilvēka individualitāte, viņam savdabīgais, raksturīgais. Normāli var būt manekeni, kas caur veikalu skatlogiem vienlīdz rezervēti «vēro» jebkuru notikumu uz ielas. Cilvēkam tas neizdodas, jo viņš šo trako, trako, trako pasauli uztver un tulko caur savu un tikai sev raksturīgo — personisko — prizmu. Tā var būt nedaudz egoistiskāka vai altruistiskāka, vairāk vai mazāk godkārīga, cietsirdīgāka vai līdzjūtīgāka, bet arvien stingri graduēta un noteiktam īpašniekam piederoša.

Tie visi ir personības varianti, kurus var kvalificēt kā ikdienas dzīvē līdzsvarotu cilvēku raksturiezīmju izpausmes veidus, kas uzliesmo tikai situatīvos psihisku pārslodžu gadījumos, bet neveido sociālās dezadaptācijas stāvokļus. Speciālistu darbos šie personības varianti nereti tiek dēvēti par normas variantiem, bet lieki būtu paskaidrot, ka starp minēto jēdzienu un neko neizteicošo, bezpersonisko «normāls» ir būtiska atšķirība, jo pēdējam nav raksturiezīmju seguma.

Patopsiholoģijas un psiholoģijas attīstības vēsturei un tagadnei ir kas kopīgs — daudzi abu zinātņu druvu kopēji ir centušies sistematizēt harmonisku un disharmonisku personību pazīmes. Taču abu zinātņu pētījumu ceļš ir būtiski atšķirīgs. Patopsihologi par savu atziņu atskaites punktu ir pieņēmuši normas variantiem raksturīgās pazīmes. Psihiatri, būdami cieši saistīti ar klīniku, saviem vērtējumiem ir izvēlējušies pretējo atskaites polu — slimību. Jautājums par to, kādus ceļus izvēlēties, vienmēr ir bijis gan ceļinieku pārliecības apliecinājums, gan arī klupšanas akmens. Gan psihologi, gan psihiatri, kuriem nekas cilvēcisks nav svešs, viens otra ceļu izvēli un pārvietošanās veidus ir apveltījuši ar daždažādiem trāpīgiem epitetiem, kas, protams, aizgūti no viņu pētījumu sfēras raksturīgākajām epizodēm. Tomēr šobrīd ar gandarījumu var apliecināt, ka, par spīti nosvīdušām pierēm un piesārtušām sejām, šī nosacītā konfrontācija ir bijusi stimuls raženam darbam, un personības raksturiezīmju individuālo variantu sistematizācija ir abpusēji akceptēta. Tai ir šādi līmeņi (pēc K. Leonharda un A. Ļičko) :

1)   personības varianti;

2)   personības akcentuācijas;

3)    psihopātijas.

Par personības variantiem jau tika runāts.

Personības akcentuācijas ir nosacīti līdzsvarotas personības struktūras dominante, kas rosina disharmoniju personības rīcības tipa un struktūrelementu attiecībās.

Teorētiski akcentuēto personību skaitam vajadzētu sakrist ar personības variantu skaitu, jo ikvienā cilvēkā ir noteikta raksturiezīmju dominantes specifika. Praktiski pirmo skaits ir samērā neliels. To varētu saprast kā personības struktūras hierarhiskuma apliecinājumu, kurā pakļautības līmeņu disharmoniju var tušēt nozīmīgāko struktūrelementu kompensatoriskās jeb izlīdzinošās īpašības.

Maldīgi būtu uzskatīt, ka personības akcentuācijas novirze no normas variantiem ir viennozīmīgi saistīta ar sociāli negatīvu tās funkcionālo efektivitāti. To noliedz fakti, kas uzkrāti, pētot izcili talantīgu, varētu teikt, ģeniālu cilvēku autobiogrāfijas, dzīves gājumus un radošo darbību. Neminot konkrētus uzvārdus un darbības sfēras, bet vispārinot atzīto, ir jāsaka, ka sociāli pozitīvās darbības galvenais priekšnoteikums vairumam izcili radošu dižgaru acīmredzot ir bijusi personības akcentuācija, lai neteiktu vēl vairāk, kas ir nosacījusi viņu savdabīgo un saasināti spilgto pasaules uztveri un tai atbilstoši — sevis izteikšanu savos darbos.

Psihopātijas ir cilvēka rakstura anomālijas, kas specifizē personības kopējo veidolu un ierobežo tās adaptāciju sociālajā vidē.

Savā būtībā psihopātijas ir cilvēka rakstura patoloģija, kuras tuvāks apskats ir speciālās medicīniskās literatūras kompetence. Sajā grāmatiņā, nepārkāpjot profesionālās adresētības principu, sniegsim vienu piemēru, kas ļauj ieskatīties personības struktūras raksturiezīmes «histēriskums» izpausmes variantos. Protams, kaut cik aptveroši par histēriju var rakstīt lielākā darbā, jo, kā ārsts Sidenems atzina jau 17. gadsimtā, histērija ir Protejs, kas spēj sevi bezgalīgi pārveidot, nepārtraukti krāsu mainošs hameleons, jebkuras slimības simulante. No visa histērisko raksturiezīmju klāsta aplūkosim tikai vienu niansi — kā cilvēks melo, būdams normas variantu pārstāvis, akcentuēta persona un psihopāts.

Normas variants — paštaisnie.

Paštaisnie savas vainas iespējamību formāli nenoliedz. Viņi izvēlas un uzsver tikai tos faktus, kas liecina par viņu taisnību. Tā ir apzināta mānīšanās, kura daļēji viņus mulsina. Šis apstāklis izpaužas zināmā nepārliecinātībā, nepietiekamā «taisnības» pierādīšanas spēkā, likdams viņiem nosarkt. Kompensācija tam ir paštaisno emocionālā sakāpinātība, kas nodrošina ticamu ilūziju, ka viņi ir «nepatiesi apvainoti» vai «pārprasti».

Personības akcentuācija — demonstratīvie.

Demonstratīvie melo un savu taisnību aizstāv bez sirdsapziņas pārmetumiem. Jo vairāk viņi runā sevis izcelšanas vai attaisnošanas labad, jo vairāk iejūtas pieņemtajā lomā un jo vairāk arī paši sev tic. Tas demonstratīvos atbrīvo no spriedzes, sameloto darot niansētu, un palielina ticamību. Sādā situācijā vēlamais tiek uzdots par īsteno. Tā ir pilnīga melošanas harmonija, kurā demonstratīvie ir sava vārda saimnieki: gribu — dodu, gribu — ņemu atpakaļ. Parasti dod tikai tik ilgi, cik ilgi viņiem tas ir izdevīgi.

Psihopātija — histēriskie.

Savu sākotnējo izpausmes versiju histēriskie psihopāti vairumā gadījumu pieņem neapzināti. Tā ir spontāna un situatīvi nosacīta. Tās attīstības gaitā viņi nemelo, jo viss viņu sacītais ir patiesība. Pretējais tiek izstumts no apziņas. Jebkuras, pat neizteiktas, apkārtējo šaubas viņi intuitīvi uztver un nekavējoties cenšas tās novērst, vēl intensīvāk nodrošinot ticamību. Tās varianti var būt ļoti dažādi, bet visbiežāk atspoguļojas tādās parādībās, kurām nevar neticēt. Tas var būt reibonis, kura laikā noteikti jāpieturas pie kaut kā stabilāka, vispārējs nespēks vai — vēl labāk — situāciju kontrolējoša bezsamaņa, sirdslēkme, ko vislabāk likvidē apkārtējo satraukums un gaisā virmojošs nosodījums «cik tālu ir noveduši cilvēku». Ir aprakstīti kazuistiski grūtniecības gadījumi, kuru laikā organismā notikušas atbilstošas fizioloģiskas pārmaiņas, un grūtniecība beigusies devītajā mēnesī noteiktajā laikā . . . bez dzemdībām.

Lūk, kādas ir cilvēka iespējas, cik dažādi mēs esam! Vai fatāli un mūžīgi mūžos? Nē. Cilvēki aug un mainas. Transformējas ari personības akcentuariia bet tā iau ir cita tema.

Līdz šim mēs galveno uzmanību pievērsām vienam personības aspektam personiskajam. Protams tas nav tik vienkārši. Un visgrūtāk ir izvairītie no personības sociālo elementu klātbūtnes, kas būtība nemaz ari nav iespējams.

SOCIALAIS

Sociāls — tatad sabiedrisks, uz sabiedrisko iekārtu attiecīgs.

Sociālā psiholoģija ir viena no daudzajām disciplīnām, kas peta cilvēka rīcību. Tās zinātniskais objekts ir tada cilvēku pašizpausme, kas ir visciešākajā saikne ar pārējiem cilvēkiem, viņu formācijām, sabiedriskotu orientāciju. Lai gan cilvēces attīstībai ir vēsturiski senas un spēcīgas sociālās saknes, par sociālo psiholoģiju kā noteiktu zinātnes nozari runāt un rakstīt saka_ pavisam nesen. Turklāt mācību priekšmets «sociālā psiholoģija» mūsu valsts psiholoģijas institūtos tika ieviests tikai nedaudz vairāk neka pirms desmit gadiem. Daudzajos visdažādākā rakstura cēloņos neiedziļināsimies. Jādomā, ka viens no apstākļiem, kas aizēnoja un kavēja sociālās psiholoģijas statusa veidošanos, slēpjas socioloģijā jeb mācība par sabiedrību un tās dzīves pamatlikumiem. Salīdzinājuma ar sociālo psiholoģiju tā ir relatīvi jauna zinātnes nozare. Tā ir arī globālāka un reizē bezpersoniskāka, turklāt ērtāka filozofiskiem vispārinājumiem.

Sociālā momenta klātesamība 'gandrīz ikvienā musu dzīves sfērā šķiet tik pašsaprotama un no cilvēka ikdienas neatdalāma, ka mēs to pienācīgi nenovērtējam. Pat vairāk! Nereti nākas dzirdēt tirādes: «Man jūs neesat vajadzīgi. Ejiet… Iztikšu viens!» Taču dzīve ir pieradījusi, ka iztikt vienam ir visai problemātiski. To var pienācīgi novērtēt tikai tie, kas patiešam ir izbaudījuši vientulību vai izolētību.

Ieklausīsimies, ko franču ārsts A. Bombārs teica pec tam, kad. viņš vienatnē un tālu no kuģu ceļiem laiva bija šķērsojis Atlantijas okeānu. «Vientulība — mans vecais ienaidnieks — neuzbruka pēkšņi. Tā pakāpeniski un nepielūdzami piepildīja visas manas brauciena dienas. Vientulība! … Tu saki mani satraukt ne pa jokam. Es lieliski_ apzinos starpību starp vientulību un izolētību. Normālajosapstakļos es_ izolētību varu likvidēt ar visvienkāršākajiem paņēmieniem: vajag tikai iziet uz ielas vai piezvanīt pa telefonu, lai izdzirdētu drauga balsi. Izoletība eksistē tikai tik ilgi, cik tu to vēlies. Bet vientulība! Pilnīga vientulība ir neizturama. Nelaimīgs ir tas, kurš ir vientuļš.»

Piespiedu izoletība ir tikpat ļauna ka vientulība. Vēsturnieks M. Gernets darbā «Cara cietuma vēsture» min dekabrista I. Zubkovaatziņas, kas viņam radušās, pavadot ieslodzījumu Pētera un Pāvila cietoksnī. «Karātavu un galvas nociršanas izgudrotāji ir cilvēces labdari; tas, kas izdomājis vieninieku kameru, ir zemisks nelietis — šis soda veids nav fizisks, bet garīgs. Tas, kurš nav bijis vienatnes ieslodzījumā, nevar iedomāties, kas tas ir.»

Patiešām, labāk ir iztēloties neka izjust, ko nozīme sociālais faktors. Ignorējot sociālo faktoru, personības psihologi nevarēja izskaidrot daudzas uztveres un domāšanas īpatnības, sociologi bija neizpratne, kas nosaka un virza grupu struktūru, antropologi nespēja atklāt seno kultūru noslēpumus, psihiatri daudzos gadījumos bija spiesti konstatēt, ka viņu ieteiktie terapijas līdzekļi ir neefektīvi. Līdzīgas grūtības var gadīties ikvienam, kas neatzīst, ka visi cilvēki dzīvo vairāk vai mazāk izteiktā saiknēar citiem un ka mūsu soļi ir ne tikai mūsu, bet arī mūsu senču un laikabiedru pieredzes nosacīti.

GRUPA UN KOLEKTĪVS

Ja jūs no rīta modina māte, tēvs tai arī jūs cenšaties tik ātri apklusināt pulksteni, lai nepamostos pārējie ģimenes locekļi, tad jūs esat viena maza kolektīva loceklis. Bet tālāk, vienalga, vai ceļš ved uz bērnudārzu, skolu, institūtu, rūpnīcu vai druvu, — cilvēks jau ir cita kolektīva loceklis. Varētu vēl minēt sporta komandas, dramatiskos pulciņus, pelēkussiluetus, kas zem tumša tilta vairs neprasa piesmēķēt, — tās visas ir cilvēku kopdarbības iespējas, uz kuru pamata veidojas noteiktas grupas. Interesanti, ka ikviens cilvēks vienlaicīgi ir vairāku, dažkārt kardināli atšķirīgu, sociālu formāciju loceklis. Bet mūsu ir vairāk nekā 4,8 miljardi.

Mūsdienu cilvēks ir ļoti kustīgs: viņš viegli maina dzīves vai darba vietu, iekļaujas jaunos sociālajos grupējumos, spēj nodrošināt lingvistiski atšķirīgu komunikāciju. Tas viss apliecina gan cilvēka neatkarīgumu, gan viņa sociālās iekļaušanās neizbēgamību. Indivīda nostabilizēšanās kādā no sociālajām formācijām, tāpat arī šo formāciju funkcionālā strukturēšanās un organizēšanās ir nevis haotisks process, bet gan noteiktu likumsakarību pārvaldīta sistēma, kuras izzināšana jo cieši saistīta ar kolektīva vadīšanas problēmām. To varētu vērtēt kā vienu no mūsu dzīves skaudrākajām aktualitātēm, jo liberālisms un autokrātija, pašdarbība un zinātniskums šajā sfērā vēl iet roku rokā.

Kas ir sociālā grupa? Vienkāršāk varētu teikt, ka tā ir vairāku cilvēku kopa. Šādu formulējumu savā. laikā bija pieņēmuši daudzi sociālpsihologi. Tomēr izrādījās, ka ar to nav pateikts galvenais — nav atspoguļota kāda vispārinoša, cilvēkus kopā saturoša stiegra, faktors, kas nosaka indivīdu attiecības, ļauj vērtēt grupas attīstības dinamiku.

Sociālajai psiholoģijai bija jāveic garš attīstības ceļš, līdz par šo stiegru atzina grupas darbību. Tātad darbība kļuva ne tikai par indivīdu personības atspoguļotāju, bet arī par viņu kopu raksturotāju. Minētajā kontekstā par grupu uzskatāma kādas kopīgas darbības vienotu cilvēku kopa.

Sādā skatījumā nav grūti iedomāties dažādus grupu veidus. Tie varētu būt cilvēki, kas rīta agrumā pie Juglas kāpj tramvajā, lai dotos uz Rīgas centra pusi, tas varētu būt augstražīgas un labi noregulētas firmas kolektīvs. Mainot aplūkojamās kopīgo darbību raksturojošās pazīmes, šādi mēs vienlīdz labi varam izprast neorganizētas un organizētas kopas, stabilas un īslaicīgas apvienības. Tomēr neskaidrs vēl paliek grupu transformēšanās faktors, kas ļautu izprast, kā notiek kopu dinamiskā attīstība. Kā saprast attīstību, kāda, piemēram, ir futbola komandai — no gluži parastiem un pierastiem zēniem līdz valsts izlasei?

Atbildi uz šo būtisko jautājumu ir devusi plaši atzītā A. Petrovska stratometriskā interpersonālo attiecību koncepija. Tās pamatobjekts ir sistematizētas kolektīvā pastāvošās interpersonālās attiecības, kas diferencētas attīstības slāņos (strātos) pēc apzināto kopīgās darbības vērtību pieņemtības pakāpes.

Pirmo autors min virspusējo slrātu.

Tas ir sākotnējais kolektīva attīstības līmenis, un lam raksturīgas primārās indivīda un izpildāmās darbības atkarības pazīmes. Virspusēja strāta nozīmīgākie parametri ir emocionāls darbības novērtējums, orientējoša sociometriskā izvēle un darbības saskaņošanas centieni.

Raugoties no vadības psiholoģijas viedokļa, virspusējā līmeņa apguve ir regulējama. Vistiešāk šī misija būtu adresējama darbaudzinātājiem, kas jaunos ļaudis tendenciozā (protams, neuzkrītoši) skatījumā iepazīstinātu ar veicamā darba pievilcīgajām, kā arī negatīvajām pusēm; rādītu un mācītu nepieciešamās darba procedūras un koriģētu to izpildes iemaņas; taktiski iepazīstinātu ar kolēģiem, neaprobežojoties tikai ar formālo «lūdzu mīlēt un cienīt».

Minētie priekšnoteikumi ir vienlīdz spēkā gan tur, kur kolektīvā ienāk jauns indivīds, gan arī kolektīva pašos pirmsākumos, tam veidojoties no sākotnēji difūzas ļaužu grupas.

Otrais ir dziļuma strāts.

Sim kolektīva attīstības līmenim raksturīgs noteikts interpersonālo attiecību un darbībā izveidojušās atkarības stāvoklis, ko nosaka sabiedrisko un individuālo mērķu un vērtību vienotība. Galvenie momenti ir kolektīvistiska personas pašapziņa, saliedētība uz vērtīborientācijas kopības pamata, kolektīva locekļu emocionālā identificēšanās ar kolektīvu kopumā, kolektīva locekļu uztveres mērauklas kopība.

Tātad tas ir stāvoklis, kurā cilvēks apzinās, ka es esmu mūsējais, un to apstiprina kolektīva viedoklis: tu esi mūsējais. Te ir vienoti kritēriji, pēc kuriem tiek spriests par to, kas ir un kas nav labs, pieņemams vai atbilstošs. Cilvēks ir lepns par savu piederību pie RMI, RPI, VEF, LVU.

Vertībattieksmju veidošanās process ir dziļi un cieši iesaistīts kolektīva attīstības mehānismā. Šis process ir izvērsts laikā un jutīgs pret ārēji piedāvātiem līdzekļiem un paņēmieniem. Te nu būtu iespēja vistiešāk novērtēt kolektīva sabiedrisko organizāciju kompetenci un tās palielināšanas izredzes.

Trešais ir stabila kolektīva strāts.

Sajā attīstības līmenī kolektīvs ir kompakta strādāšanas, mācīšanās un sabiedriskās dzīves šūna, kas iesaistīta kopējā tautsaimniecības organismā. Līmenim raksturīgie momenti ir kopīgi kopdarbības mērķi un motīvi, kolektīva sagatavotība veikt sarežģītus uzdevumus, stabilitāte pret kolektīvu ārdošiem spēkiem, kontakti ar citiem kolektīviem un sabiedrību kopumā.

Augstākajā savas attīstības stadijā kolektīvs ir monolīts funkcionējošs veselums, kas dažādu grūtību un dažāda darbības režīma apstākļos spēj pilnvērtīgi adaptēties, izmantojot savas iekšējās rezerves. Galvenais panākumu organizētājs šajā līmenī ir kolektīva administrācija.

Nav noliedzams, ka A. Petrovska teorētiskā koncepcija ļauj pilnīgāk izprast kolektīva attīstības posmus. To varētu saukt arī par terminoloģisko koncepciju. Diemžēl sociālpsiholoģiskajā literatūrā nav kopīgas izpratnes un vispārpieņemtu kritēriju, kad būtu lietojams jēdziens «grupa» un kad — «kolektīvs». Turklāt daudzos ārzemju autoru darbos termins «kolektīvs» vispār nav sastopams. Jēdzieniski tam vistuvāk ir «grupas kolektīvisms», jo faktiski šeit pamatā taču tiek aplūkota grupa. Citos darbos, no kolektīva pieminēšanas nevairoties, ir paskaidrots, ka organizēta grupa ir viens no daudzajiem kolektīva veidiem. Līdzīga nekonsekvence vērojama arī padomju autoru darbos. Visdiplomātiskākie, šķiet, ir sporta psihologi: vairīdamies runāt gan par «grupu», gan par «kolektīvu», viņi labprātāk operē ar jēdzienu «komanda».

Bet diplomātija lai paliek. Skaidrs ir tas, ka jēdziens «kolektīvs» pēdējos gados ieguvis pilnvērtīgas tiesības. Tomēr vietā būtu salīdzināt dažādu autoru nodalītos grupas organizētības un kolektīva attīstības līmeņus.

Grupa Kolektīva attīstības pakāpe

Difuza

Neorganizēta Zema (1. līmenis) organizēta vidēja (2. līmenis)

Augsti orgāniAugsta (3. līmenis) zeta

Tādas varētu būt grupas un kolektīva paralēles, kas, tāpat ka visa līdzšinēja sociālā psiholoģija uz bezgrecibu nepretendē. Līdz patiesībai vēl ir tālu Kaut vai tādos jautājumos: kā — par grupu vai par

kolektīvu — godāt Romeo un Džuljetu (un visas pārējās divvienības, ko radījusi mīlestība un gaiši ideāli); kā vērtēt tautas miljonus, kas nemobilizēti cēlušies aizstāvēt Dzimteni; kā klasificēt neaprēķināmā spēkā vienotus sporta līdzjutējus, kas vēl tikai stundu iepriekš sēdēja un jau stundu vēlāk ar rīta čībām kājās sēdēs savos dzīvokļos; kādi kritēriji piemērojami noziedzīgajai pasaulei?

Lai kādi būtu jautājumi, lai cik dažādas būtu grupas un kolektīvi, vienmēr vajadzētu paturēt prātā, ka ikvienā no tām ir individuāli cilvēki ar saviem personiskajiem mērķiem un motīviem, cilvēki, kas, no vienas puses, tiecas pēc neatkarības, bet, no otras, — ir spiesti ievērot citu intereses. Un tas ir pētījuma vērts.

SOCIĀLĀ PSIHODIAGNOSTIKA

Sociālā psihodiagnostika savā būtībā turpina risināt personības psihodiagnostikas uzdevumus. Nu gan tie ir sarežģītāki, jo pētījumā jāiesaista vairāk apsekoto, kuru skaits dažkārt mērojams desmitos un pat simtos. Nereti tad arī apstiprinās teiciens «Cik cilvēku — tik viedokļu», kurā galvenais mierinājums ir paradokss, ka daudzu subjektīvais ir vienīgā objektīvais . . .

Attīstoties sociālajai psiholoģijai, mūsu zemē izveidojās savdabīga pētnieku diferenciācija — teorētiķi un praktiķi. Kamēr pirmie risināja eksperimentu gnozeoloģiskās un metodoloģiskās problēmas, otrie, rokas atrotījuši, centās sniegt ieteikumus: kā optimizēt psiholoģisko klimatu, atlasīt sportistus, uzlabot attiecības ģimenē. Gadu gaitā teorētiķi kļuva praktiskāki un praktiķi — teorētiskāki. Šobrīd jau varētu teikt, ka abi «pretinieki» brauc kopīgā vilcienā, un tas ir labi.

Mūsdienu sociālās psihodiagnostikas darba metožu arsenāls ir samērā plašs — anketas, testi, instrumentālās metodes, ar kurām noteic sadarbības efektivitāti. Te būtu pieskaitāma arī grupas struktūranalīze, sociālās uztveres īpatnību noteikšana, interpersonālo lomu sadalījuma vērtēšana utt. Visas šīs psihodiagnostikas metodes sniedz kvantitatīvu un kvalitatīvu informāciju attiecībā uz vienu vai vairākām sociālo attiecību pazīmēm.

5. att. Volejbola komandas pamatsastāva sociogramma

Sniedzot ieskatu par šīm metodēm, nevar neminēt sociālās psihodiagnostikas ciltsmāti — sociometrisko metodi. Tās autors Jakobs Levi Morēno (1892—1974) jau 1934. gadā ieteica paņēmienu, kā diagnoscēt mazu grupu un kolejctīvu locekļu savstarpējās emocionālās attiecības. Šīs metodes pamatā ir aptauja, kurā jāatbild uz četriem anketas jautājumiem: kurš ir Tavs draugs? kurš Tev patīk? kurš Tev nepatīk? kurš ir Tavs ienaidnieks?

Apsekoto atbildes vērtē ar matricu metodi, grafisko metodi, indeksu metodi vai statistisko metodi. Visuzskatāmākā ir grafiskā metode, kuras rezultātā iegūst grupas sociogrammu (sk. 5. att.).

Līdz pat šai dienai nav noklusušas diskusijas svarīgā teorētiskā jautājumā: ko īsti noteic ar sociometrisko metodi — emocionālu vai racionālu, motīvu vai impulsu diktētu izvēli? Tomēr metodes praktiskie rezultāti ir vairāk nekā apmierinoši. Ar to arī izskaidrojams lielais sociometrijas modifikāciju skaits. Un atbilstoši risināmajai problēmai ir mainījušies pamatjautājumi (ar ko Tu vislabāk strādātu kopā vienā maiņā, dotos izbraukumā, sēdētu pie viena galda, gatavotos priekšnesumiem utt.), izvēles gradācijām tomēr paliekot nemainīgām.

Daudzos gadījumos kolektīvu vadītājus un administrāciju līdzšinējās sociometrisko modifikāciju iespējas vairs neapmierina. Aizvien retāk tiek uzdoti jautājumi par kolektīva struktūru, līderiem, savstarpējām attiecībām. Tagad visus interesē, kā piekļūt

6. att. Telpiska sociālo lomu shēma. Paskaidrojumi tekstā

pie cilvēka personībā apslēptajām kolektīva vadīšanas svirām, kā paaugstināt ieinteresētību un funkcionālo aktivitāti, kā koriģēt attieksmi pret morāliskajām vērtībām. Atbilstoši risināmo jautājumu grūtuma pakāpei komplicētākas kļuvušas arī diagnostikas metodes, it sevišķi daudzfaktoru testi, kas interpersonālās attiecības un sociālās lomas projicē ne vairs plaknē (t. i., fiksē), bet telpā (arī pamato). Tipiska minētās metožu grupas pārstāve ir R. Beilza interakcijas procesa analīze, kas uzņemta arī Starptautiskajā sociālo zinātņu enciklopēdijā.

Ikvienu kolektīva locekli atsevišķi un visus kopumā šī metode vērtē trijos aspektos (6. att.): noteic, kāds ir personas sociālais statuss kolektīvā (ĪJ—D dimensija), tās ieguldījums kolektīvo mērķu realizēšanā (F—B dimensija) un cik augsta šajā kolektīvā ir personīgo motīvu ierobežotība (N—P dimensija). Aplūkoto triju diagnostikas aspektu savstarpējā saistība rada jaunu kompleksveidīgu faktoru — personas sociālās lomas orientāciju. Sī faktora grafiskais atainojums ir telpisks.

Sajā kolektīvam kopīgajā un reizē individuālajā sociālās orientācijas modelī B liecina, ka persona orientējas uz kolektīva konservatīvajām tendencēm, ĪJP nozīmē, ka persona cenšas gūt sociālus panākumus. ĪJNF demonstrē noslieci uz autokrātisku varu, bet DB — izvairīšanos no sadarbības. Līdzīgu

kvalitāšu diapazons ir ļoti plašs: no altruistiskas mīlestības PF līdz atklātai un neatlaidīgai sava viedokļa uzspiešanai UN.

Centīsimies iejusties situācijā, kur vairāki saziepējušies cilvēki katrs savā dušas kabīnē izmisīgā ātrumā cenšas tikt pie ne jau optimālas, bet vismaz glābjošas ūdens temperatūras. Ikviens panākums šeit izraisa nevis laimes un mierinājuma izjūtu, bet gan grūti cenzējamus blakuskabīnē esošā biedra izkliedzienus, jo viņa dušā parādās te tvaika mutuļi, te ledainas straumes. Tam, protams, nekavējoties seko «glābšanas darbi» un attiecīga pārējo biedru pretreakcija . .. līdz vēlamais ir kļuvis par īstenību.

Tāda virspusēji izskatās cilvēku sadarbības efektivitātes noteikšana dabiska eksperimenta apstākļos (ikdienas dzīvē neviens jau no malas nevēro). Sāda situācija ir ļoti reāla, bet to nav iespējams atkārtot n-reižu — ir jārada laboratoriski ekvivalenti. Tas ir instrumentālo diagnostikas metožu izmantošanas priekšnoteikums. Laboratorijas apstākļos tiek modelētas dažādas funkcionālās situācijas (pie operatoru pults, lidmašīnu un kosmisko aparātu kabīnēs), bet visām tām sociālās psihodiagnostikas skatījumā ir viens uzdevums — analizēt cilvēku sadarbības īpatnības un efektivitāti.

Tāds vispārīgos vilcienos būtu sociālās psihodiagnostikas metodiskais nodrošinājums un iespējas. Te jāpiebilst, ka nav universālu metožu, nav nekļūdīgu priekšrakstu, nav visiem pieņemamu teorētisko koncepciju. Ir kompleksveidīgs radošais darbs, meklējumi un kļūdu labošana un virzīšanās uz priekšu, paveikto ceļu paturot atmiņā.

INTERPERSONALA UZTVERE

Katrai mātei pienāk diena, kad viņas mazulis pirmo reizi pasmaida. Parasti tas notiek apmēram divu mēnešu vecumā, un šādi bērns emocionāli reaģē uz otra cilvēka seju. Tas ir pirmais sociālais smaids. Bērnu ārsts B. Spoks par to raksta: «Padomājiet vien, ko nozīmē pirmais smaids bērna attīstībā. Šinī vecumā bērns vēl nekā nezina un nesaprot, tas neprot izmantot rokas, pat galvu nevar pagriezt, taču viņš jau saprot, ka ir sabiedriska būtne, ka tam patikāmak atrasties kopa ar mīlošiem cilvēkiem, un viņam gribas tiem atbildēt ar to pašu.»

Arī visā tālākajā dzīvē cilvēku interpersonālā uztvere ir cieši saistīta ar seju un sejas izteiksmi. Tā ir daļa no cilvēka ekspresīvās pašizpausmes. Cilvēka acis, uzacu vai lūpu kustības, žokļu saspriegtilba, tāpat sejas krāsa, nosvīdums ir uztveres vērtības. Piedevām vēl roku, galvas un visa ķermeņa kustības, artikulācija, runas tempa un plūduma īpatnības vai pārmaiņas, elpošanas ritms — un mēs diezgan precīzi varam spriest par cilvēka garīgo stāvokli vai personību vispār. Patiesībā viss minētais neapšaubāmi ir cilvēku raksturojošas pazīmes. Tomēr tas, ko mēs varam pateikt ar vārdiem, nebūt nav viss. Ir vēl kaut kas tāds, ko aptvert un novērtēt var tikai intuitīvi vai ar kādu mums vēl nepazīstamu prātu. To liecina kā eksperimenti, tā dzīves pieredze.

Eksperimentā bērniem zīdaiņu fotogrāfijas bija jāsašķiro tā, lai vienā kaudzītē būtu meitenes, bet otrā — zēni. Uzdevums vienkāršs, darbs patīkams un ātrs. Rezultātā apmēram 90% precizitāte. Tas pats bija jādara pieaugušajiem. Uzdevums vienkāršs, darbs grūts un lēns. Fotogrāfijā zīdaiņi visi tik līdzīgi: sejiņas apaļas, matiņi paplāni, deguntiņi — kāds nu kuram. Loģikai tikpat daudz pieturas punktu, kā zīlējot kafijas biezumos. Arī rezultāts līdzīgs — precizitāte 50% robežās. Analizējot rezultātus, bērni par savas izvēles motīviem praktiski neko nevarēja paskaidrot, toties pieaugušie …

Ar atziņu, ka ne viss loģiskais ir patiesība, mēs varam sastapties arī ikdienas dzīvē. Ir cilvēki, kas nepazīstamajā, par spīti nospodrinātām kurpēm, dārgam uzvalkam, rūpīgi izraudzītai kaklasaitei, pieklājīgai frizūrai un «pareizai» valodai, uzreiz spēj saskatīt Sarkangalvītes ceļabiedru. Ir mīlestība no pirmā acu uzmetiena un uz mūžu.

Daudz kas interpersonālajā uztverē nav vispārināms. Vispirms te būtu jāmin apercepcija uztveres procesa atkarīgums no līdzšinējās pieredzes, zināšanām, interesēm. Katrs mēs pasaulē ejam ar savu mugursomu plecos. Tā nu ir tā reize, kad, neskatoties uz to, vai mana mugursoma ir pilnāka vai plānāka, tajā ir tikai personiskās mantas. Ikviens redz to, ko grib saredzēt, kam viņš ir sagatavots, kas iekļaujas personiski izprastās situācijas loģikā. Pat

7. aft. Pīle vai zaķis?

visvienkāršākajā piemērā var jautāt: «Ko jūs redzat: pīli vai zaķi?» (Sk. 7. att.) Šeit ir dotas divas iespējamības, un katrs tās izmanto savai interpretācijai. Interpersonālajā uztverē ir ne tikai «pīles» un «zaķa» iespējamības, kas, gluži dabiski, tiek liktas lietā, un tāpēc apšaubāmi būtu uzskatīt, ka ir tikai divas patiesības — manējā un nepatiesā.

Visdažādākajās situācijās interpersonālās uztveres process tiek nodrošināts ar daudziem informatīva rakstura simboliem. Kolektīva apstākļos interpersonālā uztvere iegūst jaunas kvalitātes: rodas iespēja savu viedokli salīdzināt ar pārējo uzskatiem, personiskos spriedumus koriģēt laika gaitā, rēķināties ar kolektīva kopīgo viedokli. Citiem vārdiem sakot, personiskā sociālā uztvere nav tikai individuālais: tā ir arī citu cilvēku un kolektīva pozīcija.

Katrai* tautai ir savs jēdzienu un vārdu klāsts, ar kura palīdzību raksturot otru cilvēku viņa dažādajās izpausmēs. Mums nav zināms, cik šādu vārdu ir latviešiem, igauņiem vai krieviem, bet angļiem, pēc G. Olporta un H. Obērta rēķiniem, sanāk apmēram 18000. Jādomā, ka arī pārējām tautām to nav mazums. Cik mēs no tiem izmantojam? Eksperimentālā pieredze rāda, ka pavisam maz. Vai to kavē ierobežotais vārdu krājums, nevērība vai nespēja kvalificēt — lai tas paliek katra paša ziņā. Bet kopsummā interpersonālie raksturojumi ir skopi. Lai eksperimenti sniegtu nepieciešamās ziņas par sociālo uztveri, psihologiem bija jāatrisina alternatīva problēma: vai apmierināties ar to, ko dod eksperimentējamie, vai pašiem piedāvāt priekšlikumus, kurus var pieņemt vai noraidīt. Akceptēts tika pēdējais variants, un nu ir iespējams ar testu palīdzību standartizēti apsekot individuālo interpersonālo uztveri.

Viens no personības interpersonālās diagnostikas variantiem, pie kura mēs vēl vairākkārt atgriezīsimies, ir T. Līrija ieteiktā metode. Tajā ir doti 128 personību raksturojoši diskriminanti. Atliek tikai izvēlēties tos, kuri atbilst raksturojamā indivīda personībai. Tālāk psihologs pēc noteiktu aprēķinu shēmas gan raksturojamo personu, gan arī raksturotāja interpersonālo uztveri atspoguļo speciālā cirkogrammā (8. att.). Tā ir sadalīta astoņās daļās, kas katra raksturo kādu interpersonālās izpausmes modu sešpadsmit diskriminanšu robežās.

/. Valdonīgi administrējošs. Sajā oktantā personības izpausme var varieties no elastīga aizbildnieciskuma caur principiālu vadītspēju līdz valdonīgam un dogmatiskam pedantiskumam. Diskriminanti: patstāvīgums spriedumos, atbildības uzņemšanās, vadītāja talants, varaskāre, atklāta tieksme pēc panākumiem utt.

2.   Konkurējoši ekspluatējošs. Robežas: no neatlaidības iecerēto mērķu sasniegšanā līdz lielīgai lepnībai un tālāk līdz iedomīgai paštīksmināšanās tieksmei. Diskriminanti: neatkarīgums, vienaldzība pret pārējiem, pašpārliecinātība, praktiskums, egoisms, viltīgums, godkārība, vēss aprēķins utt.

3.  Agresīvi draudošs. Personības izpausmes var sniegties no neatlaidības līdz kompromisus nepieļaujošai taisnības meklēšanai un tālāk līdz tiešai agresivitātei. Diskriminanti: kritiskums, bezsirdība, nediplomātiskums, neiecietība pret citu kļūdām, pašlabuma meklēšana, dusmas un ļaunums utt.

4.   Skeptiski aizdomīgs. Te cilvēka personība var atklāties robežās no reālisma caur dumpinieciskumu līdz nihilismam. Diskriminanti: grūtsirdība, bieža vilšanās, neiecietība pret citu padomiem, sūdzmanība, ļaunpieminība, stūrgalvība, aizdomīgums utt.

5.  Atturīgi neitrāls. Sajā oktantā cilvēka trauslums caur bezmugurkaulainību var novest līdz pašnosodīšanai. Diskriminanti: pakļāvīgums, paškritiskums, nepārliecinātība, piekāpīgums, kautrīgums, iniciatīvas trūkums, mīkstmiesība utt.

6.  Pieļāvīgi paklausīgs. Personības izpausme var mainīties no sadarbīguma caur atbalsta meklēšanu līdz atkarīgumam. Diskriminanti: iejūsminātība, vēlēšanās tikt atzītam, bijība pret autoritātēm, tieksme citus iepriecināt, viedokļu uzklausīšana, lētticīgums utt.

7.  Sadarblgi pakalpīgs. Te tiek fiksētas cilvēku dažādības no draudzīguma caur kompromisiem līdz

8. att. Inlerpersonalas uztveres cirkogramma (piemērs)

bezprincipialitātei. Diskriminanti: labvēlīgums pret citiem, galantums, ātra iedzīvotiesspēja, iespaidojamība, tieksme visiem simpatizēt un visus mīlēt utt.

8. Atbildīgi augstsirdīgs. Te personību mēro no mīkstsirdības caur atbalsta sniegšanu līdz godīgai pienākumu izpildei. Diskriminanti: nesavtīgums, atsaucīgums, devīgums, piedotspēja, augstsirdīgums, aizbildnieciskums, rūpes par citiem utt.

Tādējādi mūsu iespējas raksturot otru cilvēku ir lielas. Kāda diskriminanta jēgu mēs varam nezināt, neizprast, bet organiski izjust to vajadzētu, jo interpersonālā uztvere ir sociālo attiecību stūrakmens.

INTERPERSONĀLAS ATTIECĪBAS

Lasot un salīdzinot sociālpsihologu darbus un daiļliteratūru, tā vien šķiet, ka rakstnieki ir vienīgie, kas sapratuši cilvēciskās attiecības. Zinātnieki dažādus komunikāciju un interpersonālo attiecību aspektus cenšas atspoguļot eksperimentāli un teorētiski pamatotās shēmās un terminos, turpretī literāti raksta par mīlestību, naidu, kaislībām, greizsirdību, varonību un visādām dzīves perturbācijām. Nevis sausi un bezkaislīgi, bet gan ar sulīgiem triepieniem un neslēptu personīgo attieksmi viņi attēlo savu varoņu priekus un bēdas, konfliktus un attiecību transformācijas. Attiecību racionālais komponents šeit ir relatīvi otršķirīgs, priekšplānā ir izvirzīta dzīves drāmas emocionalitāte.

Emociju un interpersonālo attiecību ciešo sakaru filozofi bija izpratuši jau krietni sen, tomēr viņu aicinājumi pievērst tam zinātnisku uzmanību nerada dzirdīgas sociālo jautājumu pētnieku ausis. Tikai mūsu gadsimta 30. gados, it kā pamodušies no apburtības miega, psihologi intensīvā darbā metās ķert vilcienu, kura kupejās, sava darba augļus baudīdami, M I I sen sēdēja rakstnieki. Aizsteidzoties notikumiem priekšā, jāsaka, ka vilcienu gan noķēra, iekāpt arī paspēja, tikai jābrauc pagaidām vēl kopīgā vagonā. No teiktā izriet šāda morāle: interpersonālas attiecības ir cilvēciskās piederības pamatpazīme — kas pirmais brauc, tas pirmais maļ.

Sociālpsihologi uzskata, ka ikviens cilvēks savās interpersonālajās attiecībās parādās divās kvalitātēs: kā noteiktu interpersonālo lomu izpildītājs un kā lavu emocionālo attieksmju paudējs. Divi cilvēki saskarsmē nevar palikt viens pret otru vienaldzīgi. Pat īslaicīgiem kontaktiem ir noteiktas interpersonālas reakcijas. Visbiežāk tās ir maznozīmīgas un laika gaitā ātri aizmirstas, tomēr atsevišķos jūtu sakāpinatības brīžos var tikt fiksētas un nēsātas līdzi visu mūžu. Sajā sakarībā emocionālā kvalitāte «jūtas» liek vērtēta kā ilgstoša cilvēka orientācija attiecībā pret līdzcilvēkiem. Laika gaitā no šādām jūtām izkristalizējas interpersonālas lomas: draugs, kolēģis, sāncensis, pielīdējs, ienaidnieks… Interesanti, ka kritēriji, pēc kuriem tiek dalītas šīs interpersonālas lomas, visiem cilvēkiem nav vienādi. Tie ir šabloniski unificēti pēc vecuma, kultūras līmeņa, un ir kopīgi arī viena kolektīva locekļiem. Nereti kritēriju atšķirības šķiet tik izteiktas, ka cilvēki sāk moralizēt: «Mūsu laikos gan tā nebija . . . Kur tas redzēts!? . . .» Daudzos gadījumos šis viedokļu konflikts rada «tēvu un dēlu» problēmas un visādā ziņā mazina saskaņu starp cilvēkiem. Viskrasāk tas var izpausties pedagoģiskajā sfērā: skolotāji un pasniedzēji, kas saglabā savu jaunības dienu orientāciju pret interpersonālo attiecību vērtībām, ik gadu jaunpienākušo aizvien tālāk atvirzīto audzēkņu skatījumā relatīvi novecojas. Pirmais nenovecošanās un kopīgas valodas postulāts ir šāds: izzini, kādas vērtībattieksmes un kritēriji nosaka jauniešu interpersonālas attiecības. Tā ir viena no sociālās psiholoģijas kompetencēm.

Šajā virzienā mēs praktiskajā darbā augstskolā centāmies noskaidrot, kādas ir formalizētās pirmkursnieku «drauga» un «nedrauga» vērtības, izmantojot

9. att. Cirkogramma «Draugs» un «Nedraugs»

jau minēto un mums patiesi imponējošo T. Lirija interpersonālās diagnostikas metodi (9. att.).

Iegūtie «drauga» un «nedrauga» raksturojumi gan ir atturīgi (no 16 piedāvātajiem diskriminantiem maksimāli izmantoti tikai septiņi), taču to vizuālās atšķirības ir izteiktas. Šīs cirkogrammas ar pilnām tiesībām var uzskatīt par ietekmīgas 80. gadu jaunatnes daļas viedokli, jo vairāk nekā 1000 studentu individuālais vērtējums abās reizēs ir ļoti kompakts (variāciju koeficients atsevišķos oktantos ir 2—10%).

Galvenie drauga modeli veidojošie diskriminanti ir godprātība, cieņa pret citu uzskatiem, mierīgas līdzāspastāvēšanas tendence, un tie varētu būt vispārpieņemami. Tādi diskriminanti kā visu piedodošs, visus mīlošs acīmredzot daudziem var likties diskutējami, bet ko lai saka par tikpat kā nefigurējošajiem diskriminantiem pateicīgs un padomu uzklausošs? Ar šo realitāti ir jārēķinās. Summāri interpersonālajai lomai «draugs» jaunatnes skatījumā piemīt līdztiesīgs biedriskums ar tieksmi konstruktīvi risināt kopīgus mērķus un uzdevumus.

Ja nedrauga modeli veidotu tikai plātīgums, egoisms, vēss aprēķins, viltīgums vai ļaunums, tad tā kopējā pieņemamības pakāpe acīmredzot būtu visai augsta. Bet kā lai vērtējam to, ka par nedrauga pazīmēm tāpat tiek uzskatīts praktiskums, neatkarīgums un spēja pašam cīnīties par savu labklājību? Arī ar šo realitāti ir jārēķinās. Kopējais interpersonālās lomas «nedraugs» traktējums ir pārliecinošs: dominējošs egocentrisms ar ekspansīvu nonkonfor-

mismu, t. i., ar šķeltniecības tendencēm un ar centieniem izprovocēt un akcentēt nesaskaņas.

Vēlreiz atgādināsim, ka aplūkoto interpersonālo lomu raksturojumi ir atturīgi. Vai vairāk nebija ko teikt nepietiekamas informētības dēļ, vai arī vairāk neko nevarēja pateikt, jo nav spējas otru cilvēku uztvert vairāk nekā fizisku objektu? Atbilde kā uz vienu, tā otru jautājumu būtu rodama, indivīdam spējot iejusties otra cilvēka emocionālajā stāvoklī vai otrādi — savu emocionālo stāvokli spējot iedvest otram. Kopīgs šo īpašību apzīmējums ir «empātija». Empātija, šķiet, ir viens no vaļiem, uz kuriem balstās aktiertalants. Un nav svarīgi, vai tas atklājas Drāmas vai Dailes teātra aktieru spēlē, vai klusākā ieliņā, vai tirgus laukumā afēristu un citu krāpniek-1, cunftes meistaru izpildījumā. Empātija cilvēkus spēj turēt kā sociālā distancē, tā arī tuvībā.

Tuvība nav tikai draudzības monopols — tai ir savas, dažkārt pavisam neiedomājamas kombinācijas. Gadās, ka divi cilvēki, kuriem ir principiāli pretēji viedokļi un raksturs, turas kopā, lai saglabātu un paustu savu personīgo pašapziņu un cieņu. Nereti nešķiramas ir izteikti pretēja izskata meitenes,, un abas ir apmierinātas ar sociālo kontaktu panākumiem. Sieviete ar mazvērtības kompleksu cieši turas pie nīstama vīra, lai nostiprinātu savas pozīcijas kolēģu vidū.

Interpersonālo attiecību varianti ir daudzveidīgi, un, ar nelieliem izņēmumiem, tiem ir šablonisks raksturs. Tā, piemēram, ir ģimenes, kur sievu un vīru vieno kāds no tālāk minētajiem attiecību modeļiem.

Laimīgie vīri, kuri savā sievā ir atraduši ne tikai nosvērtu un darbaspējīgu sievieti, bet arī mātes turpinājumu, kas aprūpē, apčubina un apmīļo.

Laimīgās leļļveida sievas, kuru vīri ir gudri un talantīgi, spēj vairāk nekā labi nodrošināt ģimeni un ir gandarīti par savu saposto un visādā ziņā ļoti sievišķīgo sabiedrības un mājas garu.

Ģimenes, kurās vīra loma vairāk līdzinās tirānijai.

Ģimenes, kurās, vienkārši sakot, vīrs ir «zem tupeles».

Faktiski šablonu nav daudz, bet šablonisku precību sludinājumu un ģimeņu gan. Tāpat nav tikai draugu un tikai ienaidnieku: jebkurš cilvēks vienam var būt draugs, bet otram — ienaidnieks.

Interpersonālās attiecības var izpausties gan atklāti, gan ari slēpti. Tām var būt gan ugunsgrēka, gan arī gruzdošas kūdras raksturs. Tās nosaka jūtas, pienākums un priekšraksti — sociālais statuss un konvencionālās lomas.

SOCIALAIS STATUSS

Cilvēki, kas apvienoti kopīgā dzīvē vai darbā, nevar visi vienādi izturēties pret to, ko viņi dara, kā arī cits pret citu. Katrs mikrovai makrokolektīva loceklis — atbilstoši savām profesionālajām spējām un personībai, kā arī prestižam, kurā ir fiksēti viņa panākumi, — ieņem noteiktu vietu pārējo vidū. Tas izpaužas rakstītajos un nerakstītajos pienākumos un tiesībās, kas atspoguļo katra indivīda sociālo statusu kolektīvā.

Savukārt kolektīvs pēc savas struktūras ir savdabīga prestiža un sociālā statusa hierarhijas sistēma. Ta navsastingusi un dinamiski mainās: sākotnējās pašnovērtēšanas stadijai, kur cilvēks vēro sava «es» iespējas salīdzinājumā ar pārējo «es», seko statusa paaugstināšanās posms, kur indivīds pastiprinātu interpersonālo attiecību gaismā izsver pašcieņas un viņam izrādītās cieņas sakritību vai atšķirīgumu, bet šim posmam — personiska sava «es»' koncepcijas pašapziņa, kas prasa pašvērtības apziņai proporcionālas morāliskās pateicības saņemšanu. Tā ir sarežģīta sistēma, un jebkurā tās attīstības stadijā var veidoties pozitīva vai negatīva salīdzinošā bilance ar visam no tās izrietošajām sekām: mainīgu sociālo aktivitāti, konfliktiem, tuvināšanos vai norobežošanos. Ta ir sistēma, kur personas sociālais statuss — līderis, vadītājs, padotais, autoritāte, grēkāzis — ir nesaraujami saistīts ar interpersonālo attiecību peripetijām. Interpersonālās attiecības vienmēr ir vērtējošas. Tāpat, kā tās nosacīja emocionālo attiecību — draudzības un ienaida — pazīmes, tās spēj materializēt sociāla statusa jēdzienus — līderis, neveiksminieks utt.

Teiktā uzskatāmības labad piedāvājam nule minētā līdera un neveiksminieka cirkogrammas (10. att.), kas atspoguļo, kā studenti šos sociālos statusus traktē attiecība uz savām akadēmiskajām grupām. Arī šaja gadījumā apsekoto studentu skaits ir tuvu tūkstotim un vērtējuma sakritība ir augsta.

10. att. Cirkogrammas «Līderis» un «Neveiksminieks»

Vizuāli salīdzinot abu sociālo statusu grafiskos tēlus, mūsu priekšstati par jēdzieniem «līderis» un «neveiksminieks» apstiprinās. Viena un otra pazīmju akcenti atrodas pretējos personības sociālas izpausmes modu oktantos. Tā, līdera raksturojuma dominē valdonīgi administrējošā (1), konkurējoši ekspluatējošā (2) un agresīvi draudošā (3) moda pazīmes.. Kopsummā studentijas līderu sociālais statuss ir vērtējams kā dominējoši valdonīgs ar situatīvi nosacītu attieksmi pret kopīgajiem mērķiem un uzdevumiem.

Galvenās neveiksminieku pazīmes ir atturīgums un neitralitāte (5), pieļāvīgums un paklausīgums (6)r sadarbīgums un pakalpīgums (7). Pat ņemot vera pārējo oktantu kompensējošo efektu, neveiksminiekiem raksturīgs izteikts pakļautības statuss un bezprincipialitāte kopīgo mērķu un uzdevumu risināšanā.

«Līderis» un «neveiksminieks» ir_ tikai divas no daudzajām sociālo statusu kategorijām, ar kurām sociālās stratifikācijas griezumā tiek mērīts, ar kadu cieņu un prestižu sabiedrība apveltī attiecīgo tas locekli. Sociālais statuss nav nemainīga vērtība: par tā saglabāšanos un nostiprināšanos un — vel vairāk — paaugstināšanos ir jācīnās.

Pirmajā brīdī varētu likties, ka ražīgs un sabiedriski vajadzīgs darbs ir galvenais sociāla statusa kritērijs. Tomēr izrādās, ka ar to vien ir stipri par maz. Ko gan cilvēki nedara, lai uzturētu savas pozīcijas tajā sabiedrības daļā, kuru viņi augstu verte un kurai viņi ir nozīmīgi! Te varētu runatpar daudzkārt kritizētajiem džinsiem, krekliem, somam ar obligāto

atribūtu — ārzemju firmas zīmi. Taču ar pilnām tiesībām varētu jautāt, kāpēc vairums kritizētāju savā sociālajā parādē ierodas uzvalkos ar visām pogām, puķēm rokās un konjakiem somās. Vai tikai dzīves komfortam ir vajadzīgi tepiķi, kristāli, ceptas zosis un kaviārs? Nē. Tās ir nodevas noteikta sociālā strāta normām, kas ietvertas nerakstītā kodeksā. Bet, rakstīts vai nerakstīts, kodekss paliek kodekss, it sevišķi, ja par prokuroriem un tiesnešiem darbojas nevis oficiālas amatpersonas, bet gan noteikta sabiedrības daļa, kuras spriedums varētu būt ja ne galīgs, tad nepārsūdzams gan.

Dažos stipri atšķirīgos sabiedrības grupējumos figurē specifiski sociālo statusu apzīmējumi: vadītājs, priekšnieks, «likumīgais» (augstākās zagļu kastas pārstāvis) utt. Tas nav būtiski, jo visu šefu vai padoto pilnvaru un pienākumu klāsts ir aptuveni vienāds. Nozīmīgs ir sociālā statusa vērtības līmenis. Vienu no šādu līmeņu klasificēšanas iespējām ir piedāvājis psihologs R. Sindlers.

a līmenis ir cilvēkiem, kurus var saukt par zvaigznēm. Viņus apbrīno, atdarina un, galvenais, nekritizē. Tas ir zvaigžņu apžilbinošais efekts.

(3 līmenī ir cilvēki, kurus vērtē kā pieredzējušākos. Viņiem dotajam vērtējumam piemīt noteikti kritikas elementi, bet tie ir atturīgi un atgādina priekšzīmīgu ģimeņu jaunāko brāļu bijīgos «uzbrukumus» vecākajiem.

y (ari līdzvērtības) līmenis. Te lieta tiek likts viss daudzskanīgais interpersonālās komunikācijas arsenāls. Līdzvērtības līmenis ir spēkā ne tikai sociālā grupējuma pamatkontingenta attiecībās, bet arī alfa, beta un omega līmenī.

o) (jeb izteiktas pakļautības) līmenis. Sā līmeņa pārstāvji veido grupējuma robežjoslu. Laiku pa laikam viņi var tikt padzīti un atkal pieņemti, tādējādi zināmā mērā nolīdzinādami citu līmeņu pārstāvju grēkus un apstiprinādami pastāvošā kodeksa efektivitāti.

Viss iepriekš sacītais attiecas uz noteiktu grupējumu sociālo statusu neformālo stratifikāciju. Paralēli tai darbavietu kolektīvos, kā arī atsevišķos cilvēku grupējumos pastāv formāla sociālo statusu stratifikācija. Sī tipa stratifikācijā cilvēka sociālo statusu nosaka dienesta stāvoklis, specialitāšu diplomi, vēlēšanās piešķirtās tiesības u. tml.

Laimīgs ir tas gadījums, kur neformālā un formālā sociālo statusu stratifikācija sakrīt. Tad vadītājs ir arī kolektīva līderis, meistars ir meistars un māceklis — māceklis. Tas būtu harmonisks neformālo un formālo sociālo statusu sadalījums, kur kolektīva frustrāciju un konfliktu iespējamība būtu minimāla. Taču reālajā dzīvē tādu sakritību nav daudz. Analizējot vairāk nekā 80 pirmkursnieku akadēmisko grupu sociometrisko struktūru, nācās konstatēt, ka apmēram tikai 20 procentos mikrokolektīvu ir izvilkta laimīgā loze un pašpārvaldes trijstūris vienlaicīgi ir arī līdertriumvirāts. Pārējo akadēmisko grupu sociālo statusu formālais sadalījums lielākā vai mazākā mērā bija noraidīts. Šāda eksperimenta rezultātus varētu nepieminēt, ja vien ar formālo un neformālo statusu sakritības pakāpi cieši saistīts nebūtu no attiecīgās grupas atskaitīto studentu skaits. Jo lielāks ir sociālās stratifikācijas konflikts, jo vairāk atsijāto studentu. Tāpēc jādomā, ka starp daudzu darba kolektīvu kadru mainību, kopējo funkcionālo efektivitāti un sociālā statusa problēmām pastāv noteikta cēlonība.

Dzīves drāmā, tāpat kā teātrī, katrs cilvēks ir kādas auditorijas aktieris. Nevis spēlēt, bet izdzīvot lomu vēl nenozīmē tikt saprastam. Katrai auditorijai ir savas prasības un patiesības kritēriji. Kas no viena tiek prasīts, tas otram tiek dots. Iemantot sociālo statusu vēl nenozīmē to attaisnot. Izcīnīt sociālo statusu vēl nenozīmē to saglabāt. Arī tā ir sociālās stratifikācijas dialektika.

KONVENCIONĀLĀS LOMAS

Kopš seniem laikiem, palīgā saucienu izdzirdīs, ārsts ir cēlies kājās un steidzies pie slimnieka. Ir aizritējuši gadi un gadu simti, mainījušies priekšstati par slimībām un ārstniecības līdzekļiem, bet mediķi joprojām pēc pirmā nelaimes signāla pa asfaltu, dubļiem un sniegiem dodas pildīt savu misiju.

Šķēpus un kararatus ir nomainījuši tanki un raķetes, bet karavīrs kā pildījis, tā turpina pildīt savus pienākumus.

Kamēr vien pastāv zinību tālāknodošana, pasaulē ir skolotāji un skolnieki. Gan individuālajā apmācībā, kur māceklis kā ēna sekoja savam skolotājam,

gan neklātienes TV skolā, kurā vienlaikus mācās tūkstošiem interesentu, mācības vienmēr ir nozīmējušas dzirdēt un redzēt, pierakstīt un mēģināt, saprast un apgūt, izmantot un attīstīt.

Ārsts, karavīrs, skolotājs, skolnieks, māte, pārdevējs, frizieris, karalis, klauns utt. — tās visas ir lomas, par kuru funkcionālo saturu, pienākumu un tiesību normām sabiedrībā ilgstošā sociālajā attīstībā ir panākta noteikta vienošanās. Pateicoties tam, minētā tipa lomas sauc par konvencionālām.

Konvencionālās lomas ir sabiedriski standartizētas un bezpersoniskas: to tiesības un pienākumi paliek nemainīgi, lai arī kas tās veiktu. Tādējādi konvencionālās lomas ir savdabīgs fenomens: no vienas puses, tās it kā eksistē bez konkrēta izpildītāja, bet, no otras, — nevar realizēties bez tā.

Ar minētajām lomām sastopas ikviens cilvēks, un katram par tām ir noteikts priekšstats. Tās gaida savu izpildītāju. Kādu konvencionālo lomu pieņemt vai noraidīt — tur katram ir izvēles brīvība. Brīvība, kas tiek saglabāta līdz brīdim, kad cilvēks, jāvārdu teicis, konvencionālo lomu pieņem par savējo. Te beidzas bērns un sākas skolēns. Te beidzas sieviete un sākas māte. Te beidzas jaunietis un sākas karavīrs. Te beidzas nepiederība un sākas noteiktas lomas šablons.

Konvencionālās lomas, atšķirībā no interpersonālajām sabiedrība to izpildītājiem māca pacietīgi, bet stingri. Tā ir speciālā skola un dzīves augstskola, kurā katrs audzēknis ņem līdzi un cenšas saglabāt savai personībai raksturīgākos vaibstus. To var nosaukt arī par divcīņu starp personisko un sociālo nosacītību. Visbiežāk pārsvaru gūst pēdējā, un nav brīnums, ka dažkārt parkā satiktajā pensionārā nekļūdīgi var sazīmēt bijušo virsnieku, balerīnu, grāmatvedi, oficiantu. Tas ir konvencionālās lomas zīmogs.

Citkārt persona savā neatkarīgumā ir nevaldāma, un tad sākas grūti laiki. Students neuzskata, ka apmeklēt lekcijas, nodarbības un vēl vairāk — tajās dzirdēto pierakstīt un zināt ir vispārēja prasība. Karavīrs neizšauj uz ienaidnieku vai nakts tumsā nogaida labākus laikus. Ārsts mājās pārtrauc grūtniecību vai pabrauc garām avārijā cietušajiem, jo ātrā palīdzība droši vien būs jau izsaukta. Miliča darbalaiks ir no tikiem līdz tikiem. Mātes funkcijas beidzas dzemdību zālē.

Tikpat labi tam varētu minēt pretpolus. Priekšzīmīgs students, zinātniskā un sabiedriskā darba teicamnieks. Kaujas laukā arī viens ir cīnītājs. Ārsti, kas sevi inficējuši, lai glābtu cilvēci. Lai glābtu bērna dzīvību, ne mirkli nedomādams, ledainā straumē metas peldētnepratējs milicis. Izaudzināti un izskoloti četrdesmit bāreņi.

Konvencionālo lomu izpildes individuālajiem variantiem ir plašs diapazons. Arī to pieļaujamībai tas nav mazāks. Nekas jau nenotiek, ja vīrs, dodamies pie friziera, uz divām dienām iestieg grūti izbraucamā ceļā, priekšnieks un sekretāre vienā ritmā elpo somu pirts dziedinošo gaisu, šoferis «kreisajā reisā» aizved melnzemi. Dzīve rit tālāk.

Tomēr pārkāpts ir normatīvais konvencionālo lomu izpildes scenārijs, un rodas konflikts starp standartizētajām lomas prasībām un individuālo izpildes variantu. Konfliktam pārsniedzot pieļaujamības diapazonu, konvencionālā loma savu izpildītāju noraida. Tad parādās studenti bez apliecībām, miliči bez uzplečiem un mātes bez tiesībām.

Ja minētais diapazons nav pārkāpts, bet izpildītāji balansē pieļaujamības robežās, seko konvencionālās lomas reveranss. Protams, tas ir sabiedrības nosacīts, ilgstoši izsvērts un ar lēni pieaugošu balsu vairākumu pieņemts. Notiek standartu korekcija vai maiņa, kurā vislielākā nelaime ir līdzšinējo negatīvo noviržu pieņemšana par normu. Tad darbs kļūst par haltūru, produkts par surogātu, alga par kapeikām sīkiem izdevumiem.

Konvencionālās lomas, to dažādība un standarti ir sabiedriskas vērtības. Lomu izpildītāji — personas, kas, pateicoties savam talantam un darbības stilam, nosaka profesionālo hierarhiju. Ir pārdevēji, kuri spējot pat eskimosiem pārdot ledusskapjus. Ir arī tādi, kurus drīkstētu pielaist tikai pie letes priekšpuses. Tāpat kā interpersonālajām lomām, arī konvencionālajām ir savi līderi un neveiksminieki, neformāli un formāli izpildītāji. Ja sabiedrība zaudē noteiktu konvencionālo lomu neformālos līderus, tā ilgi izjūt to trūkumu. Turpretī institucionāli izvirzītus priekšgājējus sabiedrība viegli nomaina. Arī tā ir sociālās stratifikācijas dialektika.

PERSONISKAIS UN SOCIALAIS

«Es» un «mēs». Gramatika tos šķir un vieno kā vienskaitļa un daudzskaitļa pirmās personas vietniekvārdus.

Es un mēs. Dzīvē tos vienot un šķirt ir sarežģīti. Varbūt tas sākās tad, kad mūsu varenais sencis ar nožēlu bija spiests atzīt, ka nevis es, bet mēs mamutu iegrūdām bedrē. Varbūt tas nostiprinājās tad, kad par aizvien vairāk saliedēto masu likteni vēl lēma ar autogrāfu «Mēs, . . Viskrievijas imperators . .» apstiprinātās pavēles un dekrēti. Varbūt tas turpinās tagad, kad vietā un nevietā lieto «Mēs, apakšā parakstījušies . .».

1920. gadā Indijas džungļos vilku midzenī tika atrastas divas pēc izskata septiņus un divus gadus vecas meitenes. Abas nogādāja uz bērnu patversmi, kur vecāko nosauca par Kamalu, bet jaunāko — par Amalu. Savus novērojumus par šiem bērniem ārsti Dž. Sinfs un R. Zings apraksta 1939. gadā publicētajā dienasgrāmatā.

Sākotnēji abas meitenes pārvietojās četrrāpus, ēda tikai pienu un gaļu, tos iepriekš rūpīgi apostījušas, vairījās no cilvēkiem, gaismas un uguns. Viņas labi redzēja tumsā un svaigu gaļu saoda pat 70 metru attālumā. Prieku meitenes pauda nevis ar smaidu, bet grūstoties un kamolā veļoties pa zemi.

1921.  gadā Amala nomira. Ķamalai ārēji nenobira ne asaras, taču pāris dienas viņa neēda un nedzēra. Grūti spriest, ko meitene izjuta, Amalu zaudējusi, bet, šķiet, tās bija sociālas sēras.

1922.  gadā Kamala sāka lietot skaņas «bū», tā apzīmēdama ūdeni. Gadu vēlāk atskanēja apzināts «hū», kas norādīja, ka meitenei ir auksti.

1926. gadā kļuva skaidrs, ka Kamala saprot visvienkāršākās komandas, spēj uz tām atbildēt ar «jā» vai «nē» un pazīst pārējos bērnus arī pēc to vārdiem. Pakāpeniski viņa iesaistījās kopīgajās rotaļās.

1927. gadā Kamalas tuvākie sociālie kontakti bija samērā brīvi, un pirmo reizi viņā ieskanējās atbilstības motīvs: meitene prasīja tādu pašu apģērbu, kāds ir pārējiem bērniem. Sajā gadā notika ievērības cienīgs gadījums. Ieskrējusi ēdnīcā, Kamala paķēra no galda biskvītu. Paķēra un sastinga, jo pirmo reizi savā mūžā bija pamanījusi, ka citi tā nedara. Pretēji savai līdzšinējai pieredzei, meitene to neapēda, nenoslēpa, bet atlika atpakaļ uz šķīvja. Bet vēlāk, kad visi bērni pēc pusdienām saņēma pa diviem biskvītiem, Kamala paņēma tikai vienu un uzmanīgi meklēja to otro, kuru bija atlikusi atpakaļ.

Grūti iedomāties, kā tālāk mazajā cilvēkbērnā būtu risinājušās «es» un «mēs» izprašanas un saskaņošanas problēmas. 1929. gadā Kamala nomira, nenodzīvojusi ilgāk par saviem pirmajiem audžuvecākiem atvēlēto mūžu.

Bija jāpaiet septiņiem gariem gadiem, lai mazotnē cilvēku sabiedrību zaudējušais bērns spētu savu «es» projicēt «mēs» dimensijās. Savas cilvēciskās īpašības — jūtas, valodas un komunikācijas iemaņas, domāšanu, spēju izpildīt noteiktas interpersonālās un konvencionālās lomas — cilvēki iegūst nevis bioloģiskās attīstības procesā, bet gan sociālajā sadarbībā. Tikai šādos apstākļos cilvēciskā būtne atbrīvojas no tās rīcībā dominējošajiem dzīvnieciskajiem instinktiem, kļūst par neatkarīgu indivīdu un tiecas apgūt sabiedriskās vērtības šajā ar sociāliem simboliem pārbagātajā pasaulē.

SOCIALIZĀCIJA

Ikviens psihiski vesels pieaudzis cilvēks spēj aptuveni paredzēt ar viņu kontaktējošos cilvēku reakcijas un kontrolēt savu uzvedību interpersonālajā saskarsmē. Maziem bērniem šī īpašība nepiemīt, viņi to apgūst pakāpeniski. Sākumā ir impulsīvas reakcijas. Bērns smaida, pastiepj rociņas, niķojas un vēro. Vēro apkārtējo atbildreakcijas, kuras viņš vēl nesaprot. Mazulis nespēj atšķirt pieaugušo sejas izteiksmes daudzveidīgo simboliku, balss intonācijas nozīmes, žestu valodu. Viņš mācās. Brīžiem mācās ļoti savdabīgi, kas pieaugušajiem ne vienmēr ir saprotams.

Cik bieži vecāki, redzēdami savu mazuli pie spoguļa, nav jautājuši: «Ko tu tur mērkaķojies?» Un patiešām — bērns šķobās, bolās, vaikstās, staipās, ieņem visdīvainākās pozas. Tālāk seko vairāk vai mazāk imperatīvs norādījums: «Liec nost spoguli!» Tā ir komanda pārtraukt mācības, jā, tieši mācības, jo bērns centās iepazīt savas komunikatīvās iespējas. Paskatīties uz sevi no malas viņš vēl nespēj, nepazīst arī sava smaida, raudu, apmierinājuma, negāciju fizionomiskos un pozas veidotos simbolus. Tie ir jāapgūst. Tāpat kā jāapgūst komunikācijas efektivizēšanas paņēmieni un formas. Un tā jau ir socializēšanās.

Socializēšanās ir process, kurā persona iemācās efektīvi iekļauties sociālajā vidē. Ir daudz eksperimentālu pētījumu, hipotēžu un teoriju par to, kā cilvēks apgūst jauno, mācās, un pašlaik psihologu starpā vēl nav uzskatu kopības. Bet šoreiz tam arī nav nekādas nozīmes, jo fakts, ka cilvēki savā dzīvē komunikācijas spēju apgūst pakāpeniski, ir reāls.

Nereti socializēšanos uzskata par procesu, kur nepārtraukti summējas personas sabiedriskā izpratne, un rīcība. Tas nenozīmē, ka mehānistiski tiktu uzkrātas sociālās iemaņas, kas atsevišķos gadījumos nodrošinātu adekvātāko rīcības variantu. Drīzāk tā ir jauno atziņu un veco iemaņu kumulēšana, kur vienas ar otrām introspektīvi tiek apvienotas un iegūst jaunas kvalitātes vērtību. Ikviena no jaunajām kvalitātēm tiek pārbaudīta cilvēka sabiedriskajā ikdienas dzīvē. To lietojuma kritēriji ir situācijas risināšanas veiksmīgums un emocionālais apmierinājums. Pozitīvā pieredze nostiprinās, kļūst racionāla, automatizējas un tādējādi iegūst apziņas maz kontrolētu noreaģēšanas formu.

Minētā attīstība, kas savā būtībā ir sociāla adaptēšanās, ir absolūti sabiedriska. Vislabāk par to liecina jau aprakstītais novērojums Indijā, kaut arī Kamalas un Amalas drāma nebūt nav vienīgā. Ar līdzīgām problēmām nācās sastapties gadījumā ar lietuviešu zēnu, kurš bija audzis lāču saimē, ar pagrabā ieslodzīto Kasparu Hauzeru Vācijā, Annu Pensilvānijā, Laknauu Ramu vēlreiz Indijā un vēl daudziem citiem Krievijā, Beļģijā, Francijā, Zviedrijā. Varbūt tādi bija arī par leģendu kļuvušie Romas dibinātāji Romuls un Rems.

Nav psihologu, kas nepiekristu viedoklim, ka pats

raženākais un pilnvērtīgākais sociālo kontaktu iemaņu apgūšanas laiks ir bērnība. Ne velti socializēšanās procesā pirmā ir izdalīta pirmsdarba stadija. Par sevišķi nozīmīgu uzskata agrīno socializēšanos, Jkas sākas tūlīt pēc bērna dzimšanas un ilgst visu laikposmu līdz skolas gaitām.

Daudzkārt ir apspriestas atšķirības starp bērniem, ikas pirms skolas ir vai nav gājuši bērnudārzā. Bērni, kas pārsvarā kontaktējušies ģimenes lokā, nereti labi lasa, raksta, visādā ziņā ir gudri, taču ir jaušami nesagatavoti sabiedriskajai dzīvei. Cik cilvēku — tik raksturu. Sevišķi uzskatāmi šī atziņa izpaužas mazuļos, jo šajā vecumā individualitāte vēl nav sociāli iegrožota. Zināmā mērā viņi nokļūst sabiedrisko attiecību mežā, bet orientēties spēj tikai starp trim kokiem: māti, tēvu, vecmāmiņu. Savu vienaudžu vidū šie mājas bērni apmaldās — baidās, raud, no vienas galējības metas otrā un steidzīgi cenšas kompensēt komunikatīvo iemaņu deficītu.

Par nākamo socializēšanās posmu var uzskatīt mācību periodu, t. i., laiku no pamatskolas pirmās klases līdz patstāvīgo darba gaitu uzsākšanai. Šis periods, it sevišķi agro padsmitnieku laiks, ir pastiprinātas skolotāju, vecāku, zinātnieku un pat mazgadīgo lietu izmeklētāju uzmanības vērts. Ne velti visu šo profesiju pārstāvju darbos tik bieži figurē vārds «cietsirdība». Bērnu un pusaudžu cietsirdība ir savdabīgs interpersonālo attiecību fenomens. Viņi vienlīdz patiesi var raudāt par nosistu mušu vai sabrauktu čūsku, taču tikpat labi anarhistiskā dedzībā dauzīt savu klasesbiedru. Cietsirdības cēloņus un nosacījumus analizē un skaidro daudzi speciāli darbi, bet nav noliedzams, ka cīņas motīvu degpunktā izvirzās socializēšanās problēmas. Vairumā gadījumu sistie nav ievērojuši, vai ir pārkāpuši savas sociālās vides konvencionālos rīcības šablonus un normas. Tas ir socializēšanās sodu un apbalvojumu variants.

Sabiedriskās rīcības elementu kumulēšanās process ir ilgāks un sarežģītāks. No vienas puses, tas ir ļoti intīms un noteiktai personai raksturīgs. No otras puses, tas ir sabiedriski priekšāteikts un raksturīgs noteiktam sociālajam grupējumam. Tajos vienmēr ir cilvēki, kas, līdzīgi etalonam, ar savu rīcību sniedz priekšstatu par nobeigtu socializēšanās modeli. To var pieņemt, kopēt vai noraidīt, bet jebkurā gadījumā tas ir socializēšanās katalizators. Sādu taktiku sauc par identifikāciju.

Bērns, pusaudzis vai jaunietis savos ikdienas kontaktos ar biedriem, vecākiem vai paziņām vēro un vērtē viņu izturēšanos. Tā var likties pievilcīga, cieņu izraisoša un atdarinājuma vērta. Tas tiek ari darīts, un jaunais cilvēks savu mīmiku, manieres, runas stilu, pozu un citas vairāk vai mazāk niansētas izturēšanās pazīmes pielāgo tam, ko saskatījis izraudzītajā personā, t. i., identificējas ar viņu. Nereti savus identifikācijas objektus jaunieši izvēlas neklātienē. Tad atdarināti tiek filmu varoņi, literārie tēli, sporta zvaigznes vai personības no sērijas «Ievērojamu cilvēku dzīve».

Sastopama, tikai retāk, arī tā sauktā antiidentifikācija. Tā, piemēram, jaunietis, redzēdams sava tēva — alkoholiķa — izdarības, kuras viņā izraisa riebumu un nožēlu, ieņem absolūti pretēju nostāju. Šajā gadījumā viss novērotais tiek transformēts savā pretmetā: stingra stāja pret lodzīgu klunkurēšanu, pienākuma apziņa pret vārda neturēšanu, pieklājība pret lamām, smalkjūtība pret vulgaritāti utt.

Ģimene, bērnudārzs, skola, dažādi pulciņi, draugi un nedraugi — tie visi ir noteikti modeļi, kurus apgūdams cilvēks socializējas. Kad jaunietis prot prognozēt otra cilvēka rīcību, ievērojot viņa personības izpausmi ierobežojošus un stimulējošus apstākļus, viņš ir sociāli pieaudzis. Viņš drīkst vēlēt un tikt ievēlēts. Nespriedīsim, vai tas ir agri vai savlaicīgi, taču socializēšanās turpinās.

Nākamā ir socializēšanās darbastadija, kas aptver visu cilvēka darbadzīvi — gan ģimenes nodibināšanu, gan pirmo darbavietas kolektīvu, gan darbavietu maiņas, gan personības pilnbriedu. Te ir jauni socializēšanās modeļi, jauni pienākumi un tiesības, jaunas prasības, normas un izturēšanās šabloni. Protams, no iepriekšējās socializēšanās stadijas līdzi tiek ņemts_ viss uzkrātais, tomēr tiklab pozitīvā, kā arī negatīvā «bagāža» ir jāpārskata un daudzējādā ziņā jāreorganizē.

Darbastadija cilvēks, vēlreiz izgājis socializēšanās mācekļa gadus, ar laiku pats kļūst par sabiedrisko attiecību etalonu un kādas identifikācijas objektu. Saja periodā indivīds veido vispārīgas un konkrētas sociālās vērtības. Pēc viņa tiek spriests par tautas nacionālajam īpatnībām, sabiedrisko attiecību attīstības līmeni un to nozīmi parejo civilizācijas sistēmu vidū.

Ja pirmsdarba stadijai ir vadoša loma_ personības socializēšanās procesā, kur tiek likti tālākās attīstības pamati, tad darbastadija ir socializēšanās sasniegumu spogulis. Tā reprezentē ikvienu un visus — kā atsevišķi, tā kopumā.

Speciālistu viedokļi gan nesakrīt, taču šķiet, ka alpi Inām tiesībām jārunā arī par socializēšanās pecdarba stadiju. Bez liriskām atkāpēm un pārliecinošiem piemēriem mūsdienu pensionāri uzskatāmi par ļoti aktīvu un sabiedriski nozīmīgu tautas daļu. Nevar likt vienlīdzības zīmi starp strādnieku vai kalpotāju un strādājošu pensionāru. Te darbojas atšķirīgi attiecību kodeksi. Tie ir jāapgūst. Pēc jaunam shēmām veidojas pensionāru attiecības ar pārējiem ģimenes locekļiem, ar citiem pensionāriem. Ari tās ir jāapgūst. Vienmēr aktuālas būs «laupītāju veču» problēmas.

Socializēšanās ir neatņemama cilvēka dzīves līdzgaitniece. No pirmās līdz pēdējai dienai tā nosaka visus komunikatīvos procesus un sociālo adaptāciju. Tā ir sabiedriskotā personas dzīve, kuras sociālais skanējums ir individuāli nosacīts.

SOCIĀLAIS INTELEKTS

Mūžu dzīvo, mūžu mācies. Ja mēs šo tik populāro atziņu pavērtējam no zinību uzkrāšanas viedokļa, tad patiešām cilvēks arvien sastopas ar vēl nedzirdēto, neredzēto, neizprasto un šo apstākļu dēļ nākas mācīties visu mūžu. Līdzīgi tas ir arī socializēšanās procesā. Vairums cilvēku savā mūža nogalē ir gudrāki nekā jebkad agrāk. Tomēr teicienam «Mūžu dzīvo, mūžu mācies» ir arī otra īstenības puse. Ir cilvēki, kuriem vienmēr viss jāapgūst no jauna. Ikvienā jaunā situācijā viņi ieiet it kā nesagatavoti, no iepriekš piedzīvotā līdzi nepaņēmuši gandrīz neko. Pērienu viņi neaizmirst, bet, par ko to ir dabūjuši, vai nu nesaprot, vai neatminas. Un tā visu mūžu.

Kāpēc? Kādēļ? Eksperimentāli pētījumi atbildi nespēja sniegt. Pārbaudīja atmiņu — tā ir laba. Mēģināja analizēt atsevišķu parādību izpratni — nekādas vainas. Centās pakļaut pašanalīzei pēriena iemeslus — sodīts nepamatoti. Burvju loks.

Nav parādības, ko nevar izskaidrot. Un arī šajā gadījumā vienkārši nosprieda — tāds ir šo cilvēku dzīves stils. Patiešām, katram cilvēkam ir noteikts darbības vai sadarbības stils. Pēc tā var noteikt nepazīstama mākslas darba autoru, Sopēnu nesajaukt ar Bēthovenu, atšķirt Mikelandželo un Rodēna skulptūras. Noteikts stils raksturīgs sportistiem, aktieriem, juvelieriem, frizieriem, un nereti tas tiek vērtēts kā personības izpausmes unikalitāte. Ne velti franči spriež: «Stils ir pats cilvēks.»

Mūsdienu psihologi darbības stilu kopā ar darbības stratēģiju ir ietvēruši jēdzienā «intelekts». Gan ikdienas sarunu valodā, gan zinātniskajos darbos šis vārds tiek lietots dažādos locījumos un nozīmēs, bet vienmēr tas ir saistīts ar cilvēka personības izpausmes «prāta funkciju» — saprātīgumu. Prāta struktūra ir sarežģīta. To veido trīs tuva skanējuma komponenti: izglītība, inteliģence un intelekts.

Izglītība ir ne tikai formālā prāta daļa, kuru cilvēks iegūst skološanās procesā. Tās ir noteiktas zinības, kas iegūtas noteikta mācību priekšmeta ietvaros. Jo vairāk ir zināšanu, jo nopietnāka apliecība vai diploms. Minētā sakarība varētu likties patiesa, ja pret to neiebilstu kāds augstskolā novērojams sekmības paradokss. Nereti studenti, kuri ir joti labi beiguši vidusskolu, studijas pārtrauc nesekmības dēļ. Ir būtiska starpība, vai skolēns zina «no un līdz» vienas mācību stundas apmērā vai atbild «no un līdz» par visu mācību priekšmetu. Nevar likt vienlīdzības zīmi starp «lasīt visu» un «lasīt vajadzīgo». «Definēt» un «izprast» ir divi dažādi jēdzieni. Arī zināt priekšmetu un to izmantot cita priekšmeta apguvē nav viens un tas pats. Dažādiem izglītības līmeņiem ir dažāds spēju segums. Vieniem, lai sasniegtu'vairāk, kaut kā ir pietrūcis. Nerunāsim par tik bieži dzirdēto labo gribu, rakstura stingrību, atbildības izjutu utt. Tā ir intelektuālā potence, kurai ir gan apjoms, gan izpausmes specifika, gan zināma saistība ar izglītības līmeni.

Interpersonālajām attiecībām nav diploma. Diplomi gan nereti tiek izmantoti par komunikatīvās nespējas vairogiem, nespējot izskaidrot kādu problēmu sarunā ar dažāda izglītības līmeņa cilvēkiem, bet agrāk vai vēlāk sabiedrība vairāk prasa no tā, kam vairāk ir dots.

Jēdziens «inteliģence» ir sarežģītāks. ;No vienas puses, inteliģentumu noteikti veido izglītības līmenis. Apšaubāmas ir runas par neizglītotu inteliģentu, jo mācīšanās taču ir prāta vingrināšana, kuras rezultējošā izteiksme ir izsakāma saprātīguma kvalitātēs. Tomēr inteliģencei ir arī otra, nereti nonivelēta un nereti arī hipertrofēta, pārspīlēta struktūras daļa. Tā ir izturēšanās, prāta izpausmes, kultūra jeb tā sauktā sirds kultūra. Tai ir sociālpsiholoģisks raksturs, t. L, šīs kultūras esamība tiek konstatēta komunikatīvajos procesos. Nav noliedzams, ka viena un otra inteliģences komponenta attiecībai var būt dažāds īpatsvars, un tādējādi «inteliģentos inteliģentus» ir iespējams atšķirt no «neinteliģentajiem inteliģentiem». Pareizāk gan būtu runāt par kulturālajiem un nekulturālajiem inteliģentiem, kuru kopīga pazīme ir izglītības līmenis, bet atšķirīgā — sociālais intelekis.

Intelekts. Dažādos laikos šim vārdam ir bijusi dažāda nozīme. Ar to tikusi apzīmēta izglītība, spējas, garīgā attīstība un adaptētiesspēja, līdz ar to intelekta izcelsmi saistot ar iedzimtību un apgūstamību. Ir bijuši eksperimentāli panākumi, kas devuši cerības atšifrēt intelektu. Bet eksperimentālo rezultātu pārbagātība zinātniekus novedusi nihilismā un provocējusi intelektu definēt kā «abstraktu un netveramu rīcības funkciju». Laiki ir mainījušies, bet intelekta psiholoģiskās jēgas izpratnē joprojām valda krīze. Zinātne ir sastapusies ar vērtību, kas aizsākumu veidā piemīt pat dzīvniekiem, bet augstāko attīstības un arī neskaidrības pakāpi sasniedz cilvēkos. Sociālais intelekts ir integrāla personības un interpersonālo attiecību kvalitāte, kuru definēt pagaidām nav izdevies. Un vēl ir jāsamierinās ar to, ka intelektu mēs mēģinām izprast ar eksperimentāli pierādītu funkcionālo pazīmju palīdzību.

Viena no pihrgākajām ir D. Holštetera piedāvātā intelekta definīcija. Pirmkārt, intelekts ir spēja orientēties situācijā un situāciju izmantot savas pārliecības un panākumu labā. Otrkārt, intelekts ir spēja mazsvarīgo atšķirt no svarīgā, primāro no sekundārā. Treškārt, tā ir spēja līdzīgo saskatīt arī tur, kur pastāv lielas atšķirības. Ceturtkārt, intelekts izpaužas spējā atšķirības pamanīt arī šķietami līdzīgajā. Un, piektkārt, intelekts ir cilvēka radošā potenciāla mērs.

Pēdējos gados šis cilvēka intelektualitātes vērtējums ir papildināts ar priekšlikumiem ievērot intelekta funkcionālos tipus. Pirmais ir atzīts perspektīvais intelekts, ar ko saprot cilvēka spēju ekstrapolēt situācijas parametrus vai tās attīstības gaitu. Lai spētu paredzēt, kā norisināsies notikumi, patiesi nepieciešama sarežģīta psihes darbība. Šķiet, ka tieši šis apstāklis ir dažādu interpersonālo konfliktu cēlonis, jo nespēja paredzēt ir nesagatavotība nākotnes priekšā. Ir grūti dzīvot, nerēķinoties ar to, kā tiks uztverts teiktais, kādas būs rīcības sekas vai vispār pietiks spēka.

Otrais tips ir spontānais intelekts. Tā ir spēja patstāvīgi — bez arēja stimula — parādībās saskatīt problēmas. Parasti par problēmām cilvēki dēvē mazbūtiskas grūtības, nelielus sarežģījumus un līdzīgas nebūšanas, kuras tiek risinātas ikdienišķajā dzīvē. Šajā gadījumā problēmas ir sarežģīti teorētiskie un praktiskie jautājumi, kas noteikti sevī ietver radoša potenciāla klātbūtni.

Trešais ir saistintelekts — spēja perspektīvās un spontānās intelekta funkcijas realizēt noteiktās stilistiskās un stratēģiskās garīgās un fiziskās darbības izpausmēs. Tātad saistintelekts ir bāze atšķirīgai personas individualitātei, kas, līdzīgi pirkstu nospiedumiem, šķiro cilvēkus un viņu darbus.

Intelekts kā spēju elements var dažādi izpausties divās atšķirīgās funkcionālajās sfērās. Pirmā saistīta ar introspektīvo cilvēku darbību, kuras norisei ar visām tās veiksmēm, grūtībām vai šaubām ir intīms raksturs. Otro funkcionālo sfēru nosaka sociālie kontakti un sadarbība. Vieniem vieglāk sevi parādīt, risinot individuālas problēmas, turpretī citi atraisās kolektīvas darbības apstākļos. Vieni nebaidās no atbildības, ja tā nav saistīta ar pārējo labklājību, citi iegūst drosmi, darbodamies sabiedrības vārdā. Vieni rada vienatnē, citi auditorijas priekšā.

Jādomā, ka pastāv noteikta intelektuālās spējas akcentuācija, kas ļauj samērā strikti šķirt jēdzienus «intelekts» un «sociālais intelekts», kur pirmais ir bāze, otrais — virsbūve.

Neloģiski ir spriest, kurā variantā vieglāk, kurā grūtāk, jo apstākļos, kur talants ir lielāks par šķēršļiem, spējas nejūt ierobežojumus. Pietrūkst spēju — un barjeras kļūst par augstām, lai cik zemas tās būtu. Varētu apiet vai izlīst, bet tā vairs nav intelekta funkcija.

KOMUNIKĀCIJAS MOTĪVI

Kādreiz cilvēki bija neziņā, kāpēc sikspārņi pat ar aizlīmētām acīm un ausīm lidojumā spēj izvairīties no tik tikko samanāmiem šķēršļiem.

Pēdējā laikā ar dalītām jūtām tiek vērtēta informācija par telepātiju (ekstrasensoriska otra cilvēka domu uztveršana), telestēziju (ekstrasensoriska kada objekta vai notikuma uzzināšana), proskopiju (nākotnes notikumu vai domu uzzināšana) un psihokinēzi (spēja ar domu spēku iedarboties uz apkārtējiem fiziskajiem objektiem). Tas viss ir ekstrasensu un parapsihologu kompetence. Šodien psiholoģijai pietiekami daudz problēmu sagādā cilvēku ikdienas komunikatīvie procesi — interpersonālā sazināšanās bez mistikas un trikiem.

Sabiedrība pastāv saskaņotā sadarbībā, kur uz neatkarīgu rīcību spējīgi indivīdi funkcionē kopīgā ritmā kā viens veselais. Kā panākama tāda saprašanas? Acīmredzot tā ir nevis masveida telepātija, bet gan reāla spēja uztvert un iztulkot sajūtu orgānu gūtos kairinājumus. Viselementārāk šo interpersonālo saikni izsaka pazīstamā H. Lasvela formula: «Kas un ko signalizē, pa kādu kanālu, kam, ar kādu efektu.» Atbilstoši šai shēmai komunikāciju traktē kā divu vai vairāku cilvēku sazināšanos, kam ir noteikta efektivitāte. Psiholoģijas pēdējo gadu atziņas šo formulu ļāvušas būtiski uzlabot, uzsverot faktu, ka komunikācija ir ne tikai izolēta sazināšanās, bet arī daļa no cilvēku kopīgas un sociāli nosacītās sadarbības sistēmas.

Komunikācija nav tikai rīcības vai viedokļa maiņa, tas, pirmkārt, ir cilvēku saskaņotības līmenis. To nevar panākt momentāni: komunikācija iziet neskaidrību un nojausmu ceļu, līdz sasniedz pakāpi, kurā katrai no kontaktējošām pusēm ir pilnīga skaidrība par sarunbiedra reakcijām.

Tā, piemēram, latvietis ar bulgāru sazinās krievu valodā. Lai gan ne vienam, ne otram tā nav dzimtā valoda un tādējādi pastāv reālas grūtības, komunikācijas efektivitātei ir augsta ticamība. Te piepeši apjukums! Tur, kur nav nekādu šaubu, ka bulgārs sarunbiedram ] iekritīs, viņš groza galvu no vienas puses uz otru. Nepiekrīt!? Šejā gan ir smaids, un acu izteiksme nepauž negāciju, bet ko par sveštautībnieku var zināt. Saruna apraujas, parādās neizpratnes simbolika. To abas puses saprot nekļūdīgi, un tālākajā sarunas gaitā tiek noskaidrots, ka šāda galvas kustība bulgāriem nozīmē «jā».

Sarunāties dzimtajā valodā ir tik dabiski, ka parasti saruna netiek apzināti kontrolēta, kaut gan tās komunikatīvā slodze un atbildīgums ir ļoti lieli. Nemaz nerunājot par vārdu jēgu, arī runas fonētika ir bagāta ar informāciju. Nav jāredz runātājs, lai varētu spriest par viņa veselības stāvokli, dzimto pusi, dzēruma pakāpi, emocionālo sakāpinātību. Nav bezsatura smieklu, izsaucienu, nopūtu. Visi tie ir konvencionālie komunikācijas simboli, kurus cilvēki, kas auguši un socializējušies līdzīgā vidē, saprot viennozīmīgi.

Daudziem žestiem un mīmikai ir sava «dzimtene», un ne visi tos saprot. Tā, piemēram, Eiropā un Amerikā cilvēki jokojot vai sarunājoties nereti piemiedz ar aci, tā citiem signalizēdami par teiktā kontekstuālu korekciju. Šādi sarunājoties Āfrikā vai kādā no Āzijas zemēm, var saņemt laipnu piedāvājumu izņemt no acs manāmi traucējošo svešķermeni. Itālijā nebūtu ieteicams turpināt aizrautīgu sarunu vēl pēc tam, kad namatēvs ar roku ir nobraucījis savu zodu, tā signalizēdams, ka ieilgušās sarunas laikā viņam ir izaugusi bārda. Ziemeļniekiem dienvidos nevajadzētu skriet pēc kārtības sargiem, jo ekspansīva žestikulācija vietējiem iedzīvotājiem ir miermīlīgu sarunu miermīlīga aplikatūra.

Kopīgā darbā vienotu cilvēku komunikācijas akti ir vēl specifiskāki. Visbiežāk tie saprotami tikai noteikta kolektīva locekļiem. Pacelta roka liek medniekam apstāties pussolī, basketbolistiem uzsākt noteiktu kombināciju, hokejistam gaidīt noraidījumu. Varētu minēt vēl citus piemērus, kas apstiprinātu galveno, proti, vienam un tam pašam simbolam dažādu kolektīvu locekļu skatījumā ir dažāds saturs.

Komunikatīvos simbolus cilvēki apgūst pakāpeniski. Tas ir nopietns mācību process, kura rezultativitāte ir ne mazāk diferencēta kā prasme lasīt un rakstīt. Komunikācija ir gan sazināšanās, gan norobežošanās procedūra, saskaņas un konfliktu akts. Kas cilvēkam liek pūlēties saprast līdzcilvēku, pie tam nezinot, kā tas viss beigsies? Kas stimulē komunikāciju?

Daudzi teorētiski un eksperimentāli pētījumi zinātniekiem ir ļāvuši secināt, ka komunikāciju virza motivāciju veidojošie personības strukturas elementi.

Par pirmo un nozīmīgāko uzskata personisko kontaktu motīvu. Tas nozīmē, ka cilvēks cenšas apmierināt evolūcijā nosacītu interpersonālo kontaktu nepieciešamību. Viņš nevar paciest vientulību vai izolētību. Nereti šī tieksme ir tik spēcīga, ka nomāc pārējos darbības aspektus. Lai teiktajam būtu ilustrācija, iepazīstināsim ar praktiskajā darbā novēroto.

Vēlreiz atgādināsim, ka studentu galvenais darbs augstskolā ir mācības. Tā efektivitāti parāda sekmes un sociālais statuss akadēmiskajā grupā. Apmēram trešajā kursā neformālā līdera statusu iegūst studenti ar relatīvi augstāko sekmību. Daudzās grupās tas nozīmē līderu maiņu, jo pirmajā kursā vadošās pozīcijas vieglāk ieņem studenti, kuru sabiedriskumam, vecāku kabatasnaudai un ārējo izskatu nodrošinošiem aksesuāriem ir neatvairāms spēks. Komunikatīvā procesa satura un intensitātes maiņa sākotnējiem līderiem liek sajust savu pozīciju sabrukumu. Loģiski to būtu nostiprināt, uzlabojot mācību darbu un sekmes. Taču šie puiši vai meitas metas galvu reibinošos pasākumos, kuru nolūks ir stiprināt interpersonālos kontaktus. Tiek organizēti izbraukumi pie dabas krūts, sanākšanas mājas apstākļos u. tml., kas kontaktu intensitāti, protams, uzlabo, bet pasniedzēju vērtējumu nebūt ne. Par spīti indivīda izmisīgajai cīņai, uz ko mudina personisko kontaktu motīvs, viņš tomēr cieš sakāvi, jo absolūti pamesta ir galvenā darbība, kuras rezultējošais efekts ir sociālais statuss. Tas nav liktenis, tā ir sociālo procesu dinamikas mehānismu nezināšana.

Nākamais komunikācijā ir pašnovērtēšanas motīvs.

Vienīgā iespēja, kā salīdzināt savus un pārējo cilvēku uzskatus un zināšanas, ir interpersonālie kontakti. Tikai tā indivīds var tikt skaidrībā par sava «es» nozīmi un vietu pārējo vidū. Bez šaubām, patīkamāk ir uzturēties un kontaktēties to cilvēku vidū, kas tevi atzīst, tev piekrīt, noņem cepuri un reizēm ir gatavi atdot arī galvu. Tas nostiprina komunikāciju, un laika gaitā bezpersoniskums sabiedrībā pāraug par personības kultu. Pašvērtība ir sasniegusi savu maksimumu.

Bet ja nu indivīds komunikācijā negūst pozitīvu pašvērtības apliecinājumu? Praktiski ir divi ceļi. Pirmajā cilvēks sevi paškritiski novērtē un sāk mācīties.

Mācīties un atkārtoti vērtēt. Otrajā variantā indivīds izvairās no sev nelabvēlīgiem kontaktiem un maina savu pozīciju komunikatīvajā procesā.

Iespējama ir nonkomunikācija, kur indivīds interpersonālajos kontaktos fiziski gan piedalās, bet domās ir tālu citur.

Turpretī pseidokomunikācijā rūpīgi tiek apiets viss iespējami būtiskais sarunu saturs un to līmenis ir «pasaulīgs» — par labu laiku, ceriņkrāsas ziloņiem un vecajiem, labajiem laikiem.

Retāk nākas sastapties ar dalīto komunikāciju. Informāciju indivīds uztver, fiksē, bet pats sarunā piedalās ar vairāk vai mazāk nevainīgiem un neko neizsakošiem jokiem.

Samērā izplatīta ir autoritatīvā komunikācija, kurai raksturīga sev saprotamas un pieņemamas rīcības, viedokļu un secinājumu uzspiešana citiem.

Visbeidzot — var būt arī destruktīvā komunikācija: viena kontaktējošā puse cenšas sagraut otras pasaules uzskatus, orientāciju, motīvus.

Komunikācijā savdabīga ir atkarības motivācija. Tad cilvēku sazināšanos virza indivīda centieni saņemt atbalstu, palīdzību, aizsardzību. Sī komunikācija var būt īslaicīga — kā jau situatīvi nosacīta. Tā parādās nelaimē, lielās bēdās, personiskas bezpalīdzības gadījumos. Atkarības motivācija ir pārejoša un faktiski neatspoguļo īsto komunikācijas motivāciju. Kad ir īsta personības atkarības motivācija, indivīds meklē stingrāku plecu savā ikdienas dzīvē. Tas ir viņa stils — sekot kādam un satvert palīdzīgu roku.

Pilnīgi pretēja komunikācijā ir dominēšanas motivācija. Tās kredo: būt pašam pirmajam, visspēcīgākajam, aizraut un vadīt spējīgam. Tā nebūt nav iešana «pāri līķiem» vai kājas palikšana priekšā. Sādi drīzāk tiek apliecināta personiskā enerģija un . sociālā aktivitāte, un stimuls tam ir sekotāju elpa un priekšā ejošo kontūras.

Komunikāciju un tās motīvus aplūkojot pēc noteiktām shēmām un sakarībām, neviļus nākas sadurties ar biedējošu jautājumu: «Vai mēs patiešām esam tik vienkārši un visa cilvēku sazināšanās — tik primitīva?» Ja ne, tad visus zinātnieku izdomājumus par komunikāciju un tās motīviem var uzskatīt par abstrakciju, kura, nezaudējot patiesīgumu, tikpat labi varētu saglabāties kā pašreizējā veidolā, tā arī kādā citā. Shēmas zinātni padara nabadzīgu. Sāda nostādne īpaši atklājas tad, kad aktuālas kļūst noteiktu kolektīvu vadīšanas problēmas. Un nākas atbildēt, ka pašreizējās atziņas nav abstrakcija; tas ir izziņas posms, kas balstās uz sabiedrības komunikativitāti. Lai cik sarežģīta būtu izziņa savā mums vēl apslēptajā saturā, tā nevar noliegt savus patiesi primitīvos variantus, kuros bez kautrības un nesatricināmā pašcieņā piedalās dzīvās pasaules «kronis» — cilvēks.

SOCIĀLĀ KONTROLE UN SANKCIJAS

Bērns aug un attīstās, pakāpeniski iepazīdams noteikumus, kuri jāzina ikvienam, kas izjūt nepieciešamību ievērot konvencionālās normas. Sākotnēji tā ir neapzināta pakļaušanās, kuru nosaka ģimenes diktētie «drīkst» un «nedrīkst». Daudzi bērnu psihologi uzskata, ka tas ir it kā hipnotisks stāvoklis, kurā mazais cilvēks vecāku kontrolē gūst pirmos priekšstatus par jau pastāvošo apkārtējās pasaules sistematizāciju. Mazinoties neapzinātai pakļautībai, bērns sāk kopēt novērotos attiecību tipus, iegūtās «kopijas» izmantodams savos egocentriskajos centienos. Viņa priekšstati par rīcības un interpersonālo attiecību variantiem, kā arī par sabiedrību kopumā šajā posmā vēl ir diferencēti rupji. Joprojām viņš respektē «drīkst — nedrīkst» un vadās no polaritātēm «labs — slikts», «patiesība — nepatiesība». Tikai palēnām viņa sociālajā melnbaltajā paletē iezīmējas krāsu toņi, un tad pusaudzis sāk saprast, ka taisnība nav viena vienīgā, bet katram ir tiesības uz daļu no tās. Vēl mazliet vēlāk viņš, pateicoties savai vai biedru pieredzei, iepazīstas ar taisnības sociālo vērtējumu, kur viens saņem sodu par to, kas otram ir atļauts. Tā ir tikai fragmentāra daļiņa no kopuma, ar ko cilvēks sastopas, ienākdams sabiedrībā, kurā visu tās pastāvēšanas laiku ir valdījusi kā formāla, tā arī neformāla sociālā kontrole un sankcijas.

Sociālā kontrole savā būtībā nav sabiedrības cerbers, kas, nikni riedams un ķēdi žvadzinādams, liek ievērot likumību un kārtību. Drīzāk tā ir kā citu vadīta ēna, kas neatkāpjas ne soli un liek gājējam apjaust sabiedrisko atbilstību vai neatbilstību. Ar sabiedrību sintonisks cilvēks to praktiski nejūt, jo viņa «es» ir saskaņā ar «mēs». Pareizāk sociālo kontrali būtu izprast kā indivīda konvencionālo normu un rīcības šablonu veidotāju. Šajā aspektā tai ir milzīgas iespējas un pilnvaras, ko sevišķi palielinājusi mūsdienu masu informācijas līdzekļu pārbagātība. Laikraksti un žurnāli, televīzija, kino, kursi un lekcijas ir ne tikai izziņas un uzziņas avoti, bet arī nepārprotami pieņemamā un noraidāmā suflieri. Saprātīgi pačukstot priekšā, var trāpīt nekļūdīgi. Bet tā var veidot priekšstatus, atziņas un — galu galā — arī ideālus un pasaules uzskatus. Tādējādi tiek nodrošināta sociālā kontrole pār to, kā cilvēkam jāveidojas un par ko viņam jākļūst.

Daudziem dzīvot pēc priekšā teiktā scenārija un domāt citu radītajās kategorijās ir pilnīgi nepieņemami. Šajā aspektā «es» un «mēs» viņi strikti šķiro un ikvienā komunikācijas sfērā cenšas vadīties pēc savas individuālās izpratnes un vērtīborientācijas. Ja šāda cilvēka individualitāte ir ietilpināma pieļaujamajā sociālās ievirzes diapazonā, tad viss ir kārtībā un sabiedrība viņu pieņem kā savējo ar piebildi «īpatnis». Bet, ja ne? Tad vērtējums ir viens: persona ir asintoniska, kas gan neizslēdz viņas saskaņu ar savu «es», bet akcentē neiederību «mēs» konvencijā. Tieši šajā brīdī zūd sociālās kontroles nemanāmība, un tā atklāj savu otro seju — sankcijas.

Sociālo sankciju formālais apkopojums veido ikvienas valsts likumkodeksu. Savā būtībā tas ir bezpersonisks un attiecas gan uz visiem, gan arī ne uz vienu. Ir jābūt noteiktam noviržu sastāvam, lai tā izmantošana būtu piemērota. Tie ir izņēmuma gadījumi.

Neformālas sankcijas ir darbabiedru un kaimiņu rīcībā. Tie ir paņēmieni, kurus savstarpēji kontaktējošies cilvēki lieto, lai izteiktu gan savu atzinību, gan nosodījumu. Neformālās sankcijas ir ļoti personiskas, jo tās ir niansētas, skar «vārīgākās» vietas un ir speciāli piemērotas noteiktam iedarbes objektam.

Pozitīvajām sankcijām nav vajadzīga bagātīga izdoma. To parastās izpausmes ir atzinība vai cieņa, uzlielīšana vai sīko pārkāpumu neievērošana. Lietojot šādus iedarbes līdzekļus, sabiedrība vadās no nerakstītas likumības: paklausīgie tiek uzteikti ar mazāku entuziasmu nekā grūti audzināmie. Varbūt te vairāk ieskanas audzinātāju paldies pašiem sev par padarītā darba pirmajiem augļiem, varbūt uzslava liek pasniegta kā gaismas stars audzināmā rokās, lai viņam labāk būtu redzams pareizā ceļa turpinājums. Protams, iespējami arī citi apsvērumi.

Negatīvās sankcijas ir nesalīdzināmi daudzveidīgākas. Te, pirmkārt, minamas tik pamatīgi izstrādātās morāliskās «kniedes»: palamas, ironiski skatieni, nievājoši žesti, samirkšķināšanās. Tos nevar nepamanīt, bet nav par ko sūdzēties un grūti ir aizsargāties. Paiet dažas dienas vai nedēļa, un cilvēks sāk domāt. Pat tāds, kas agrāk to nav darījis.

Ja šādi mājieni nelīdz, seko tenkas. Tenku fabula ir rūpīgi pārdomāta. Šis darbs prasa īpašu talantu un ietver intīmus vai citādā ziņā stipri personiskus izdomājumus. Tenkām izplatoties, tās iegūst aizvien lielāku ticamības iespaidu, nokrāsu bagātību un visiem zināma «fakta» raksturu. Tenkas, protams, var atspēkot, cilvēku rehabilitējot, bet kā likvidēt bailes par sagandēto reputāciju un sociālo statusu?

Ir kolektīvi, ''kur šāda radoša darbība nav cieņā. Tur priekšroku dod tiešam kontaktam: deķi pār galvu un — sadod pēc nopelniem. Pēc tam pat pie labākās gribas ir grūti noskaidrot sakarību starp «bez vainas vainīgo» jaunkareivju ierindu un tai pretim stāvošā jaunekļa zilās acs un sāpošo ribu izcelsmi.

Arī negatīvās sankcijas visi nesaņem pēc viena mēra. Trauslos un nervozos žēlo vairāk.

Lai cik bagātas ar izdomu būtu sankcijas un lai cik intensīvi tās tiktu lietotas, tām ir dažāda iedarbības efektivitāte. Visjūtīgākie ir cilvēki, kuri sevi uzskata par pilntiesīgiem sava kolektīva locekļiem. Tātad soda savējie. Grūti ir ietekmēt cilvēku, kurš attiecīgajā kolektīvā sevi uzskata par ceļinieku: ja būs labi, palikšu, ja ne — aiziešu. Kolektīva iekšējās normas un tradīcijas viņš var gan pieņemt, gan noraidīt. Pret kolektīvajām sankcijām imūni ir tie cii* vēki, kas pilda, vērtē un tur godā kāda cita cilvēku grupējuma konvencionālās normas. Tā ir viņu referatīvā grupa jeb, citādi sakot, grupa, kas viņiem sniedz'' sociālās izpratnes, attiecību un uzskatu etalonu. Sādi cilvēki nav ne nonievātie, ne žēlojamie. Viņi ir sava kolektīva locekļi un tā ideju paudēji. Lai kolektīvs cīnās pret kolektīvu —.es esmu tikai daļa no veselā.

Sociālā kontrole un sankcijas patiesībā ir sabiedrības centieni indivīdu veidot pēc savas sejas un līdzības. Tā var būt efektīva vai nemanāma, ātri vai

lēni iedarbīga, bet vienmēr satur jautājumu: cik lielā mērā cilvēku var koriģēt? Tas bija un vēl joprojām ir disputu un prognožu galvenais konflikts. Risinājumi ir loti dažādi. Sākot ar priekšstatu, ka cilvēku, līdzīgi plastilīnam, var mīci un veidot, ja pietiek prāta, labas gribas un iespēju, un beidzot ar atziņu, ka «to tikai kaps izmācīs».

Nenoliedzot atsevišķu korekcijas koncepciju nozīmi, jāsaka, ka vispsiholoģiskākais un arī personības izpratnei tuvākais ir Z. Freida uzskats, ka «cilvēks ir ietekmējams tik lielā mērā, cik lielā mērā viņš spēj veidot jūtas». Nožēla, līdzjūtība, vainas apziņa, bailes, empātija utt. — tas viss ir cilvēka jūtu produkts. Tikai* to veidošanās liecina par sabiedrības iedarbes centienu rezonansi cilvēka personībā.

PERSONĪBA SOCIĀLAJĀ VIDĒ

Personība ir unikāla un neatkārtojama, sociālā vide — bezpersoniska un konvencionāla. To savstarpējā saistība un attīstības mijiedarbība ir radījusi gan dienišķo maizi, gan namu drupas, gan demokrātijas, gan tirānijas.

Bija laiks, kad atsevišķa cilvēka personības lomu sabiedrības liktenī noniecināja. Vai var noliegt, ka V. I. Ļeņina personība nosacīja pasaules revolucionārās kustības centru tieši Krievijā, nevis kur citur? Kad fiziķis A. Einšteins un psihologs KLevins savu otro dzimteni atrada Amerikā, arī pasaules teorētiskās fizikas un eksperimentālās psiholoģijas centrs no vecās labās Eiropas pārvietojās uz mežonīgajiem Rietumiem. Tie ir daži vadoņu piemēri. Bet tādu cilvēku, kam vispār nebūtu savas personiskās un sabiedriskās vērtības, nemaz nav.

Novērtēt pašam sevi — tas nozīmē savu personību projicēt kādā hierarhiskā sistēmā. Pašvērtējums nav neatkarīga vērtība, tas veidojas un nostiprinās citu cilvēku sociālo reakciju konsekvences rezultātā. Ja pārējie izrāda cieņu un tā saglabājas diendienā, tad sāk likties, ka tā arī jābūt un tas ir pelnīti. Regulāras apkārtējo nievas un smīni rada mazvērtības sajūtu. Šie citu nosacītie vērtējumi pamazām izkristalizējas, kļūst no sabiedriskās reakcijas neatkarīgi un iegūst pašvērtības formu. Pašvērtības apziņai ir izteikta inerce. Cilvēks var iegūt augstu sociālo statusu, ar prātu izprast personisko prestižu, bet joprojām sevi uzlūkot kā niecību un likteņa rotaļlietu, kas nav pelnījusi ne daļu no tās cieņas un uzmanības, ko viņam veltī apkārtējie. Cilvēks var atrasties uzmanības centrā, būt graciozu roku apvīts un tomēr izjust hroniskas dvēseles sāpes par savu neglītumu, bailīgumu vai fizisko nespēku.

Sākotnēji pašvērtību nosaka komunikatīvie kritēriji, kurus uztverot un izsverot, indivīda garīgā aktivitāte, it sevišķi apziņas procesi, ir jutekliski saasināti, turpretī tālākajā pēckristalizācijas procesā pašvērtība jau ir zemapziņas ziņā. Ja pašvērtība nav akcentuēti novirzīta, t. i., par maz vai pārāk vērtīga, tad indivīds to ikdienā neizjūt, apziņā nefiksē, bet gluži vienkārši dzīvo savu, sev atbilstošo dzīvi. To apstiprina psihoanalītiķu konstatējums: kad cilvēkā rodas konfliktsituācija starp pašnovērtējumu un sabiedrisko novērtējumu, tad viņš visus savus spēkus vispirms mobilizē uz pašaizsardzību, nevis uz pašanalīzi. Šajā sakarā vietā būtu atgādināt studentu akadēmisko grupu ekslīderu aktīvo pašaizsardzības cīņu.

Interesanti, ka stabila pašvērtība aktīvi iesaistās citu cilvēku vērtēšanā. Tā ir nodeva un likumsakarība sava «es» vispārinājumam sociālajā vidē. Atgriežoties pie augstskolu dzīves, nebūtu lieki minēt dažus eksperimentālo pētījumu atzinumus par to, kā pasniedzēji un studenti atkarībā no ļoti vispārinātām pašvērtības īpatnībām kvalificē sevi un apkārtējos.

Pasniedzējiem vīriešiem ir augsta pašvērtības sajūta, un atbilstoši tai viņi paaugstināti vai pat liberalizēti novērtē citus. Turpretī pasniedzējām gan pašapziņa, gan pārējiem dotais vērtējums ir nosacīti zemāks.

Vīriešu kārtas studenti apkārtējos vērtē augstu un, neskatoties uz pazeminātu pašapziņu, gaida, ka tiks novērtēti pozitīvi. Bet studentes apkārtējos novērtē nepietiekami, ir orientētas līdzīgi tikt novērtētas arī pašas, kaut arī viņu pašapziņa ir augsta.

Daudzi cilvēki kādā pašanalīzes brīdī uz sevi cenšas paskatīties ar skaidrām acīm, tomēr, ņemot vērā uztveres subjektivitāti, ir pamats šaubīties par šo centienu reālo kvalitāti. Ikvienam ir sava noteikta, mūža gaitā izveidojusies personifikācija, kas neļauj visu saskatīt pareizajā gaismā. It sevišķi tās izturēšanas nianses, par kurām cilvēks ne tikai citiem, bet

11. att. Personas sadarbības stila un mērķu varietātes (-4, B, C — indivīda interpersonālo attiecību orientācijas pakāpes). Paskaidrojumi tekstā

pats sev nevar atzīties. Tomēr tās ir reālas un būtiskas gan indivīda centienos dzīvot saskaņā ar saviem ideāliem, gan galvenokārt interpersonālo attiecību sfērā, kurai, neaizmirsīsim, ir kā kontroles, tā arī sankciju funkcijas.

Vienmēr ir pastāvējis jautājums: kā vērtēt un prognozēt personas vietu sociālajā vidē un šīs vietas dinamisko maiņu? Kādus kritērijus izmantot?

Iespējas acīmredzot ir dažādas. Daudzas no tām balstās uz sociālā statusa formālo pazīmju analīzi. Te lietā tiek likts ieņemtā amata, goda zīmju u. tml. vērtējums. Mūsu praktiskā pieredze rāda, ka izteikti integrāli cilvēka sociālās vērtības rādītāji ir personas sadarbības stils un sadarbības mērķi, kas liecina par viņas sabiedriskās attieksmes pakāpi. Minēto attieksmi interpersonālā diagnostika ir ļāvusi shematizēt (11. att.).

Sadarbības stils ir personas un sociālās vides attiecību veids, kas rāda, kā indivīds ir iekļāvies sabiedriskajā kopdarbā. Tā galvenais kritērijs ir iekļaušanās konvencionalitāte jeb sadarbības realizēšana pieņemtajās un tradicionāli atbilstošajās attiecībās. Saskaņā ar šīm attiecībām skolēns nemāca skolotāju un māceklis nekoriģē meistaru, bet vadītājs sadala darba uzdevumus un treneris plāno sportistu slodzes.

Sadarbības stila «A» zona ir superkonvencionāla. Ja šādu sadarbības variantu ir izvēlējies un spēj paciest padotais, tad, neatkarīgi no sadarbības mērķiem, viņš ir garīgs vergs bez perspektīvas sacelties. Ja superkonvencionālajā zonā darbojas vadītājs, tad

viņa darbības stils ir nolaidīgs. Formāli tāda vadīšana ir nosacīta, bez personiskas nostājas attiecībā pret panākumiem un pārkāpumiem. Tad nav sadarbības, jo vadītājam ar kolektīvu nav kontakta. No būtiskā viedokļa, šādi vadīts, kolektīvs savus pienākumus veic pašplūsmā vai kāda neformāla līdera virsvadībā.

Sadarbības stila «B» zona ir konvencionāla. Kaut arī te ietilpst tādi mazaktīvi sadarbības modi kā neitralitāte, atturīgums un aizdomīgums, abu pušu kooperēšanās ir līdzsvarota. Padotie tad ir noteiktu konvencionālo lomu izpildītāji, bet vadītājiem raksturīgs demokrātisks vadīšanas stils. Formālajai pusei rak'' sturīgi tas, ka vadītāja instrukcijām ir priekšlikumu forma, norādījumi izteikti biedriski, uzslavas un rājieni — komentēti, bet strīdīgie jautājumi izlemti diskusijās. Būtiskie demokrātiskā vadīšanas stila ingredienti ir darba plānu apspriešana, vienmērīga pienākumu un atbildības sadale un kopīga kolektīva sabiedrisko pasākumu ierosināšana.

Sadarbības stila «C» zona ir nekonvencionāla. Padotie tajā ir dumpinieki, kašķi, pasākumu jaucēji un subordinācijas normu ignorētāji. Vadītāji — autoritatīvā vadīšanas stila piekritēji un kultivētāji. Autoritatīvās vadīšanas formālā puse — īsas un lietišķas pavēles, precīzi formulēta runa ar aizskarošu toni, emocionālais pakļauts būtiskajam, aizliegumi draudoši un bez atlaidēm, uzslavas un nopēlumi — subjektīvi. Vadītājs stāv kolektīvam pāri, un tas nosaka šā stila būtisko saturu: darbs tiek plānots administratīvi un pilnā apjoma, norādīti tikai tuvākie uzdevumi bez kopsakara ar rītdienu, vadītāja balss ir noteicošā.

Otrs cilvēku sadarbības komponents ir sadarbības mērķi. Sadarbības mērķi ir personu un sociālo vidi aktivējošie motīvi, kas būtībā nosaka ikviena indivīda pretenzijas uz sabiedriskā kopdarba rezultātu sadali. Tas nav jautājums «būt vai nebūt», bet «saņemt vai nesaņemt», ņemot vērā visas trīs iespējas: tev, visiem un man.

Triāde — pakalpīgs, sadarbīgs un augstsirdīgs — veido sadarbības mērķu filantropisko zonu. Tātad — ņemiet jūs, jo man pietiek ar mazumiņu vai arī man jau tā ir pietiekami. Kā nu kurā gadījumā, bet pretenzijas ir minimālas.

Sadarbības mērķu «B» zonā attiecības tiek veidotas pēc principa «katram pēc darba un vajadzībām». Jā, te saņem ikviens, jo tā ir sadarbības nJērķu kooperatīvā zona, kur — ložās, parterā vai beletāžā — izrādē piedalās visi.

Sadarbības mērķu «C» zonā pārstāvētie egocentrisko attiecību komponenti — ekspluatēšanas, konkurēšanas un agresijas tieksme — pauž vienu principu: sadarbības rezultātus — man.

Visi sadarbības stilu modi un sadarbības mērķu motīvi var savstarpēji saistīties, kombinēties, cits cita nozīmi potencēt un mazināt. Tie ir būtiski, jo nosaka personas un sociālās vides savstarpējās attiecības. Attiecības, kur visam pāri stāv cilvēka tikumiskā rīcība, kas nepakļaujas nevienai citai kontrolei un sankcijām kā tikai personiskajai sirdsapziņai. Tiksim skaidrībā ar to, un personas vieta sociālajā vidē kļūs atbilstoša tām vērtībām, kuras veido cilvēka un sabiedrības «es» un «mēs» koncepcijas.

PERSONĪBAS SOCIĀLĀ DISHARMONIJA

Par personības sociālo disharmoniju varētu uzskatīt indivīda orientācijas un rīcības novirzes no sabiedriski pieņemtajām normām un vispārīgās izpratnes par to, kādam ir jābūt cilvēkam.

Tātad novirzes. Daudzi cilvēki cieš personisku problēmu dēļ. Ir tādi, kuri nespēj pieņemt sabiedrības mainīgos uzskatus, kas atspoguļo tās attīstību. Ak laiki, ak tikumi! Citi savā darbībā ir haotiski, nervozi, neiecietīgi, nesaredz savas rīcības mērķus un tāpēc spriež, ka dzīve ir bezjēdzīga. Citi šķiras, citi maina darbavietu, citus savukārt liek cietumā. Secinājums: bieži vien kaut kā pietrūkst personiskā un sociālā harmonijai, ko dažkārt tulko vienveidīgi: asociāls indivīds esot slimas sabiedrības spogulis.

Daļēji tam var piekrist, ja personības sociālo deformāciju saista ar sabiedrības neizpratni par savu normu un rīcības šablonu konsekvenci.

Zagt nozīmē ne tikai piesavināties to, kas nepieder pašam, bet arī neatdot to, kas pienākas citiem. Par šo parādību kvalificēšanu rūpējas likums, kas ir koncentrēts juridisks sabiedrības kopīgās nostājas ekvivalents. Piesavināties to, kas nepieder pašam, ir vispazīstamākā zagšanas forma. Zagšana ir zagšana, un te nu nekādām atlaidēm nevajadzētu būt.

Tomēr pētījumi rāda, ka cilvēku attieksme pret parādībām — zagt personisko un zagt sabiedrisko — ir dažāda. Pirmo nosoda vairāk.

Otro zagšanas formu — neatdot to, kas pienākas citam, — parasti saprot kā pirmā veida turpinājumu. Tomēr tai var būt pilnīgi Ķits saturs. Ražot brāķi, izmantojot kvalitatīvus izejmateriālus, ir neatdot pasūtītājam vai potenciālajam pircējam to, par ko viņš maksā bez atlaidēm. Halturēt, no kvalitātes viedokļa, valsts uzņēmumā ir bīstamāk nekā brīvas iniciatīvas pasākumos. Arī atbildība ir dažāda.

Abos zagšanas variantos runāt par sabiedriskās nostājas konsekvenci ir grūti. Pat atmetot iespēju nezagt, cilvēkam nav viegli salāgot savu rīcību. Kad sabiedriskās normas indivīdiem nav skaidras, ir pretrunīgas vai netiek nopietni respektētas, tad individuālisms iet plašumā, un novirzes tad ir dabiska parādība.

Tomēr, nevainojot sabiedrību, bet glaimīgi pieņemot to kaut vai par utopiskā sociālisma variantu, indivīda sociālās disharmonijas iespējas var pamatot ar ģenētiskām personības struktūras akcentuācijas īpatnībām. Galu galā tik daudz nopulgotā iedzimtība ir saņēmusi sev pienācīgās goda drānas. Tagad jaundzimušie vairs nav tabula rasa, kur sabiedrība brīvi var iespiest savus simbolus un darīt visu, ko tā uzskata par piemērotu. Tagad arī viņiem jau ir personība.

Nav grūti prognozēt socializēšanās un sabiedriskās iekļaušanās īpatnības atkarībā no bērnu personības akcentuāciju variantiem.

Hipertīmiskais jeb pārlieku emocionālais tips.

No mazotnes šie bērni ir trokšņaini, kustīgi, patstāvīgi, draiskulīgi un nejūt distanci starp sevi un pieaugušajiem. Bērnudārzā mīl komandēt, ir enerģiski, ļoti vitāli, labā garastāvoklī, bet nikni pret konkurentiem uz līderpozīciju. Viņi neievēro režīmu un nespēj sevi organizēt atbilstoši disciplinārajām prasībām, jo noteikumus neuztver nopietni un viegli pārkāpj atļautā un liegtā robežas. Pusaudžu vecumā viņi ir ļoti sabiedriski, attiecībā uz draugiem neizvēlīgi, nereti iesaistās apšaubāmās kompānijās. Viss jaunais viņus aizrauj un pievelk kā uguns liesma tauriņus. Siem pusaudžiem ir daudz aizraušanos, bet reti kāda no tām ir noturīga. Jauniešu vecumā viņi ir seksuāli sakāpināti, viegli cilā glāzītes un iekuļas parādos. Ir orientēti pārvērtēt savas spējas, bet konfliktus ātri aizmirst. Tāda īsumā ir platforma, no kuras veidojas vēlākie vīri un sievas un, protams, sabiedrības locekļi.

Sizoidālais jeb sociāli distancētais tips.

Jau no pirmajiem bērnības gadiem viņi pārsteidz ar noslieci rotaļāties vienatnē, izvairīties no vienaudžiem, kā arī ilgi un klusi klausīties pieaugušo sarunās. Paaugoties šie bērni pilnīgi nododas savām interesēm, kas pārējiem var būt visnotaļ nesaprotamas. Viņiem nav viegli rast domubiedrus, un biklie kontaktēšanās mēģinājumi parasti beidzas neveiksmīgi. Tad viņi vēl vairāk ieraujas sevī un pakāpeniski zaudē ne tikai interesi, bet arī spēju atsaukties uz citu priekiem, bēdām un problēmām. Tā kā reālās informācijas nepietiek, šo trūkumu viņi kompensē ar bagātu fantāziju, ko rūpīgi sarga no apkārtējo neizpratnes. Pusaudžu un jauniešu vecumā minētie īpatņi, pēc vienaudžu vērtējuma, ir baltie zvirbuļi, kurus izsmej un itin bieži «ved pie prāta» ar fiziskas iedarbes paņēmieniem. Viņu atbildreakcijas nereti pārsteidz ar nepiekāpību, klaju pārspēka ignorēšanu un šausmas izraisošu cietsirdību. Arī te ir sociālais turpinājums.

Nepareizi būtu spriest, ka viss nule minētais, savu priekšnosacījumu apzīmogots, attīstās un veido nekompensētas sociālās disharmonijas formas. Taču nevar noliegt, ka noviržu iedīgļi ir acīm redzami. Netiesāsim bargi, tomēr atzīsim, ka jebkurās reālajās sabiedriskajās attiecībās ģenētiskā personības akcentuācija paaugstina konfrontācijas risku.

Par pilsoņiem nepiedzimst, par tiem veidojas. Un pirmām kārtām tieši ģimenē, kas veic ne tikai audzēšanas, bet arī audzināšanas funkcijas. Audzē līdzīgi, bet audzina dažādi, kam neapšaubāmi ir gan tieša, gan uz vēlāku laiku atvirzīta sabiedriskā rezonanse.

Analizējot sociālās disharmonijas dažādās izpausmes, ir konstatēti atšķirīgi personības veidošanās tipi, kas socializēšanās noviržu dēļ kvalificēti kā nelabvēlīgi audzināšanas varianti.

Hipoprotekcija. Citiem vārdiem sakot, tie ir bezuzraudzības bērni, kas mājās varbūt neko sliktu neredz, bet neko labu arī nesaņem. Viņu skola un kopgalds ir iela un gadījums. Tātad par audzināšanu te nevar būt runas.

Speciāls šā varianta paveids ir tie paši bezuzraudzības bērni, kuru mātes un tēvi parādās tikai tad, kad ir jāmelo, jānopeļ citi, jāizlokās un jālauza rokas, lai, citus nomelnojot, savējo nomazgātu baltu tin tīru.

Hiperprotekcija — tā ir audzināšana, kuru pavada vecāku sviedri, aizdusa un validola tabletes, jo tēvs, māte un — nedod dievs! — arī vecmāmiņa un vectētiņš par savu cēlāko misiju uzskata vadīt katru bērna soli un būt pilnīgā lietas kursā par visu. Seit spēkā ir princips: produkts nomāc produkciju. Viss tiek pasniegts gatavs un pārdomāts, bet, iziedams dzīvē, jaunais cilvēks kļūst par sociālu bāreni sabiedrisko kolīziju arēnā.

Smagāks šā varianta paveids ir «bērns — ģimenes elks». Te gatavo sadzīves programmu vēl pastiprina ar apbrīnas un pielūgsmes elementiem, tos raidot uz augšu, protams, no pjedestāla pamatnes. Mirdzošo acu gaismā tas izskatās tik skaisti, bet kas garantēs elka neaizskaramību un drošību mūsdienu pasaulē, kur brūk un grūst akmens cietokšņi un katrs ir revolucionārs un pjedestālu gāzējs?

Audzināšana ar nosaukumu «Pelnrušķīte». Te dominē emocionāla inkvizīcija ar pazemojuma un bezperspektīvas faktūru. Neatstāstīsim un netulkosim Andersena variantu, bet apzināsimies to, ka mūsu dienās apgarotie prinči un labās fejas vairs nefigurē pat pasakās.

Varētu minēt vēl modernāku cietsirdīgo attiecību, paaugstinātas morāliskās atbildības un «slimības kulta» variantus, bet tas būtu tikai papildinājums jau izteiktajam, proti, tam, ka audzināšanā nav izslēgta sociālās disharmonijas nosacītības iespēja.

Sabiedrisko prasību konsekvence, iedzimtība un audzināšana ir trīs vaļi, uz kurieni balstās personības «es» konceptualizācija. Pēc T. Sibutani atzinuma, katrs cilvēks sevi kā objektu projicē savas dzīves telpas robežās, kur «es» ir tas, ko indivīds uzskata par pašizteiksmes vērtību. Teorētiski šī vērtība acīmredzot nevar būt viendabīga, jo dažādām sabiedriskajām attiecībām un prasībām ir nepieciešama atšķirīga «es» koncepcija. Pretējā gadījumā tiek izjaukts personības un sociālās vides adekvātuma princips. Tieši šā principa līdzsvarotība nosaka indivīda spēju ikdienas dzīvē saglabāt sev raksturīgo interpersonālās uzvedības modu.

Mainās sociālais statuss, mainās sabiedriskās attiecības un daļēji mainās «es» vērtības. Sādu nosacītību ir ļoti daudz, tomēr «es» koncepcijas elastīguma iespējām ir savas optimālās robežas. No vienas puses, tās var būt rigidas, sastingušas un pielāgošanās stīvums nekavējoties izraisa tādu vai citādu sociālās disharmonijas simptomu. No otras puses, tās jaušami palielinātais elastīgums ir divkosība, kas agrāk vai velak noteiktā kontaktu lokā tiek atmaskota un izvēršas par kādu no sociālās disharmonijas variantiem.

Socializēšanās procesā katram cilvēkam izveidojas savs, sevi izteicošs «zelta» vidusmērs un forma. Citiem vārdiem sakot, tas ir pats rentablākais variants, kura nepatikšanu ir iespējami maz, bet panākumu daudz. Nereti šādu efektu var panākt ar «es» koncepcijas sadalīšanu, un tas būtībā ir raksturīgs psihopatoloģijai _ (šizofrēnija). Par slimību te пат runa; tas dnzak ir tā sauktais marginālais «es» koncepcijas stāvoklis, kur cilvēks sevi vērtē un izsaka divas paralēli pastāvošās izpausmēs, kurām nereti ir pretējs saturs. Tas ir sociālās atbilstības piespiedu stāvoklis, kur indivīds grib vienu, bet prasa citu, doma vienu — runā citu, dara vienu — atskaitās par citu, saskata vienu — apliecina citu. Tās ir divas autonomas sistēmas, kur visas šīs pretējās darbības veido nedalītu veselo. Abas minētās koncepcijas ir tik ļoti personificētas, ka, sabiedrībai vienu no tām noliedzot, cilvēks neģībst, tā glābjot sevi nepatīkamajā situācijā, bet dabū infarktu un nokrīt patiesi nopietna organiskā bojājuma dēļ.

Nevar nepiekrist ievērojamā sociālpsihologa T. Šibutani domām, ka «saprast, ko dara cilvēki, mēs varēsim tikai tad, kad uzzināsim, ko viņi paši sev nozīme». Tas ļaus nopietni domāt par sociālās harmonijas un disharmonijas vadīšanas iespējām.

PERSONISKAS UN SOCIĀLĀS DISHARMONIJAS KOREKCIJA

Krāsu mūzika, racionālā psihoterapija, hipnoze, elektriskais šoks, sensoriskā deprivācija,_psihodrama, sociālpsiholoģiskais treniņš, sensitivitātes grupas, uzvedības inženierija, psihofarmakoloģija, psihoķirurģija.

Tie ir tikai daži praktiski paņēmieni, ar kuriem iespējams modificēt cilvēka rīcību — personības darbīgo izpausmi. Rīcības korekcija, par spīti psihologu, psihiatru, sociologu, filozofu un citu zinātņu pārstāvju pūlēm, joprojām ir gaužām neskaidra un grūti prognozējama.

508. gadā p. m. ē., kad Romu bija aplencis etrusku cara Porsēnas karaspēks, kāds jauneklis vārdā Mucijs ielavījās ienaidnieku nometnē un mēģināja nogalināt viņu vadoni. Mūciju sagūstīja, un viņam draudēja mokpilna nāve. Kad jaunekli sāka pratināt cara Porsēnas klātbūtnē, viņš mierīgi atbildēja uz visiem jautājumiem, roku turēdams upuruguns liesmās. Varbūt tā viņš pauda nicinājumu gaidāmās spīdzināšanas priekšā, varbūt apņēmību palikt uzticīgam savas tautas brīvībai, varbūt . . . Cars Porsēna redzēto, iespējams, iztulkoja kā pretinieku vienotību un nelokāmu apņēmību cīnīties un upurēties līdz galam un . . . Romas aplenkšanu izbeidza.

1907. gadā Berlīnes policija arestēja Krievijas revolucionārās kustības aktīvistu S. Terpetrosjanu (Kamo). Viņš zināja, ka saskaņā ar tiesas spriedumu viņu izdos cara valdībai. Tad Kamo sāka simulēt vājprātu un sāpju nejušanu. Bez skaņas un vaidiem, ar nemainīgu sejas izteiksmi viņš izcieta briesmīgas sāpes. Revolucionāru durstīja, spīdzināja ar nokaitētu dzelzi, viņam izrāva matus. Kamo «nejutīgumu» nodeva acu zīlītes, kas reaģēja uz sāpēm. Tas sagrāva visu klātesošo ārstu priekšstatus par cilvēka jutību un nejutību pret sāpēm, un viņi . . . apliecināja, ka Kamo ir garīgi slims.

Kad pēc vairākiem gadiem Kamo jautāja, ka viņš spējis uzvarēt sevi un pieredzējušus psihiatrus, revolucionārs atbildēja: «Vajadzēja, jo uzskatīju, ka esmu noderīgs revolūcijai. Ļoti daudz domāju: izturēšu vai patiesi sajukšu prātā? Lūk, tas nebija labi — neticēt pašam sev. Kā virs bezdibeņa karājos. Ārsti, protams, savu lietu zina. Bet nezina boļševika garīgos spēkus.»

Abos gadījumos vieni savu rīcību pakļāva augstākajiem motīviem — dzimtenes mīlestībai un ideāliem, otri sprieda par simboliski biedinošu un slimīgi neizprotamu disharmoniju. Ko un kā vārdā optimizēt?

«Tu esi vainīgs! Trīs dienu laika tu mirsi,» skan burvja spriedums.

«. . nevienā gadījumā netika atklāti lietots spēks . . Nekādu miesas bojājumu nebija . . Viņi visi bija it kā «pierunāti» mirt. . Vienīgais secinājums, kādu es varēju izdarīt, bija tāds, ka šie ļaudis pazina un izmantoja psiholoģiskās iedvesmas spēku.» Tā raksta zobārsts H. Raits, kas ilgus gadus ir pētījis Āfrikas, Dienvidamerikas un Okeānijas iezemiešu primitīvo medicīnu.

Soda zagļus, izvarotājus, slepkavas, neražu un sērgu izraisītājus, tradicionālo sabiedrisko attiecību apdraudētājus, nevēlamus konkurentus. Primitīvajā sabiedrībā burvis, vienalga, vai tas ir ngombo Āfrikas rietumu piekrastē, njanga Centrālāfrikā, feitesēro Brazīlijā, brudžo Peru Andos, mendungs Malajā, dukuns Javā vai angakoks Grenlandē, ir sociālās disharmonijas koriģētājs. Viņš ir ārsts, jurists un augstākā vara vienā personā.

Mūsdienu civilizētajā sabiedrībā šo funkciju veikšana ir stipri diferencēta: juristi dara savu darbu un ārsti — savu. Tomēr arī viņi, izmantojot psiholoģijas atziņas un iespējas, var koriģēt sociālo disharmoniju.

«Nekas neizraisa tādas šausmas kā tā sauktā modificētās uzvedības programma, un tas ir saprotams,» lasāms laikrakstā «New York Times». «Modificētā uzvedība aptver visu iespējamo — no neiroķirurģijas līdz cilvēka garīgajai depersonalizēšanai. Parasti tā izmanto psihofarmakoloģiskos preparātus, un gandrīz visos gadījumos tās mērķis ir iegūt paklausīgus ieslodzītos, nevis labojušos godīgus pilsoņus.» Sādu ļoti smago un bīstamo noziedznieku rīcības korekcijas programmu ir pieņēmuši amerikāņu juristi.

Ne mazāk šausmīgas sekas var izraisīt zinātniskajā pasaulē plaši pazīstamā psihofiziologa H. Delgado vispārinājums, ka sabiedrībai savu «neizdevušos» pārstāvju uzvedību ir iespējams koriģēt ar skaitļošanas tehnikas un smadzenēs ievadītu elektrodu palīdzību. Tā nav zinātniska utopija; eksperimentāli ir pierādīts, ka cilvēks var netraucēti dzīvot ar noteiktās galvas smadzeņu zonās ievadītiem elektrodiem, kuros var ne tikai distancēti no vadības centra izraisīt kairinājuma impulsus, bet arī variēt to spēku un iedarbības mozaīku, panākot iecerēto un noteiktam kairinājuma rajonam raksturīgo reakciju. Tas var būt miers, miegs, nejutība, agresivitāte, paklausība utt. Mūsdienu elektroniskie skaitļotāji ar atgriezeniskās saites programmām ļoti operatīvi un jutīgi var koriģēt bailes, raizes, izsalkuma sajūtu un tamlīdzīgi. Šādai optimizācijai ir dots nosaukums «psihocivilizācija».

Kas ir drausmīgāk — mirt bailēs vai, pateicoties kompjuterizētai personībai, dzīvot bez bailēm? Jādomā, ka ne tikai senie grieķi, bet arī mūsdienu cilvēki piekritīs, ka «labāk mirt stāvus nekā dzīvot uz. ceļiem».

OPTIMIZĀCIJAS FILOZOFIJA

Optimizēt — tas nozīmē mainīt uz visizdevīgāko, vispiemērotāko, vislabāko pusi. Medicīna šajā ziņā ir spērusi milzu soļus. Zinātnes un tehnikas straujā attīstība medicīnā ir ienesusi lāzerus, radioelektroniku, stikla šķiedras optiku, neskaitāmus sintētiskos materiālus, kompjuterizētas diagnostikas un masveida dispanserizācijas iespējas. Plašs ir ķīmisko preparātu, vitamīnu un citu bioloģiski aktīvo vielu sortiments. Sākusies mākslīgo orgānu ēra: kibernētiskās acis, plaukstas, kājas, sirdis vairs nav unikāls «kreiļa» mākslas darbs, jo ir kļuvušas par individualizētu masveida produkciju.

Tā ir skaļu panākumu medicīna. Reklamē gan preparātus, gan tehnikas iespējas, gan ārstus. Gan ar masveida informācijas līdzekļiem, gan no mutes mutē tiek ziņots par veiksmīgi pieaudzētu locekli, sekmīgu mikrooperāciju utt. Lepni un cerīgi cilvēki stāsta par to.

Ir arī klusā medicīna. Te vispirms vajadzētu runāt par gadījumiem, kur cilvēkam tiek atdots nevis kāds orgāns, bet saprāts. Vienīgā no visām medicīnas jomām, kas cilvēkam atņem un piešķir cilvēcisko. Tā ir psihiatrijas kompetence, par kuras veiksmēm, lai cik nozīmīgas tās būtu visai tautai kopumā (mūziķis atsāk komponēt, rakstnieks — rakstīt, dzejnieks — dzejot, inženieris — konstruēt, cilvēks — strādāt), parasti nerunā. Tas ir personiskais un sabiedriskais tabu, kuru nepārkāpsim arī mēs.

Runāsim par to kluso optimizāciju, par kuru ir jārunā.

Bija laiks, kad nezināja, kāpēc sāp zobi un sirds, melnē pirksti un cilvēks aizmirst notikušo. Optimizēja vai norakstīja cilvēku kopumā.

Parād'jās mikroskops, rentgens, laboratorijas, un •speciālisti sāka saskatīt saslimumu cēlonību. Visi optimizācijas pūliņi tika veltīti ļaundabīgo pārmaiņu izraisītāju apkarošanai, un aizmirsa cilvēku. Zāles varēja izrakstīt, pacientu neredzot.

Protams, ārstēšanas efektivitāte pieauga, taču kaut kā pietrūka. Kaut vai tādā aspektā, ka nereti placebo (neitrālas iedarbības tabletes) iedarbojas līdzvērtīgi medikamentiem. Slimniekam ļoti pietrūka emocionālā un personiskā kontakta ar ārstu. Un atklājās, ka uzvarētājiem brūces dzīst ātrāk. Kļuva nepieciešamas jaunas attiecības «ārsts — optimizācijas līdzeklis — slimnieks».

Interpersonālās attiecības ir komplekss, ko veido ekonomiski, juridiski, profesionāli, nacionāli, psiholoģiski, morāliski, estētiski komponenti. Šo attiecību dinamika, ir atkarīga no mērķiem, vajadzībām un ieinteresētības noteiktajā situācijā, kur vadošā kvalitāte ir motivācija. Vienības «ārsts un slimnieks» galvenais motīvs ir veselības un dzīvības saglabāšana. Abām pusēm ir kopīgi mērķi, bet katrai citas iespējas.

Nereti cilvēks, ja viņam bez darbnespējas lapas vel ir vajadzīga veselība, izvairās no poliklīnikas ārstiem un palīdzību meklē privāti. Nemaz nerunājot par kvalifikācijas atšķirībām, šādam cilvēkam liekas nepieņemami, ka viņš savu vienīgo veselību varētu atgūt, izstāvējis bezpersonisku rindu, kas saīsinās vridēji ik pēc dažām minūtēm.

Mūsu sabiedrībā cilvēks aktīvi iekļaujas savas labklājības veidošanā. Viņš dod un pretī cenšas saņemt atbilstošu atlīdzinājumu. Visspilgtāk tas izpaužas ekonomiskajās un finansiālajās attiecībās. Sadzīves loģika šajā sfērā ir šāda: par darbu cilvēks saņem samaksu, bet par to, ko pērk, — maksā. Pērk to, ko vēlas, kas ir vajadzīgs un ko atļauj finansiālās iespējas. Tās ir dažādas, bet veselība tikai viena. Ārsts strādā un saņem algu, bet slimnieks veselību saņem kā dāvanu. Tā ir attiecību disonanse, kurā viens strādā, bet otrs saka paldies. Daudzi cilvēki morāliski nevar justies pašvērtīgi, ja ir jādzīvo, klanoties un visiem paldies sakot par pūlēm, labklājību un veselību. Daži, atbrīvojušies no morālā deficīta, iznāk no maksas poliklīnikas, citiem «pateicības» dāvanas izmaksā vairāk nekā tarificēta palīdzība.. Mēs te nerunājam par aspektiem, kas saistīti ar valsts nodrošinātās bezmaksas medicīniskās apkalpošanas būtību; šoreiz uzmanības centrā paturēsim psiholoģiskās attiecības sistēmā «ārsts un pacients», kas nebūt nav juridiski vienkāršojamas.

Laikam gan pareizāk būtu teikt, ka ne likuma, ne dieva, ne slimības priekšā mēs visi neesam vienādL Un nevaram tādi būt, jo katram ir savu panākumu klāsts, grēku saturs, sociālais un konvencionālais statuss un daudz kas cits, kas nosaka cilvēka pašapziņu, sadarbības stilu un prasības pēc noteiktas uzmanības pret sevi. Tas viss veido indivīda ikdienas dzīves stereotipu. To mainīt slimības laikā būtu ļoti bīstami, kaut vai pacienta pozitīvu emociju uzturēšanas labad. Medicīnas pasaulē populāra ir VIP (very important person — ļoti svarīga persona) problēma. Un nevajadzētu brīnīties un smīkņāt, dzirdot, ka tagadējā Strenču psihoneiroloģiskā slimnīca tika speciāli celta un savos pirmsākumos kalpoja kā klusa vieta, kur prātā jukušie baroni un viņu tuvinieki «atpūtās», lai varētu atgriezties sabiedrībā. Psiholoģiski pamatotai komforta, komunikācijas iespēju, apkalpošanas un ārstēšanas īpatnību diferenciācijai ir jābūt. Pašreiz to stratifikācija vēl ir gaužām nepilnīga. Nedrīkst bezindikatīvi sadalīt optimizācijas kvalifikācijas iespējas un lietojamos līdzekļus. Tā ir kas vairāk nekā medicīniskās ētikas problēma, jo visplašākajā nozīmē skar ārstēšanas pirmo bausli — noli nocere. Nekaitē!

Medicīnas darbiniek, nekaitē ar savu nezināšanu, nepārliecinātību, negribēšanu, neatbilstību! Jo visos šajos bieži apspriestajos un publicētajos negatīvajos aspektos centrālā figūra ir mediķa personība. Optimizācijas mehānismā un attiecībās «ārsts un pacients» tā ir kā vadošā, tā arī pakārtotā komponente.

Ticība ārstam ir dinamiska un pozitīva slimnieka attieksme pret savu glābēju, un tā balstās uz iepriekšēju informāciju par viņa ārstnieciskajiem panākumiem, profesionālajiem darba līdzekļiem un paņēmieniem, kā arī apziņa, ka viņš centīsies palīdzēt vislabākajā veidā. Šī ticība ikvienam Hipokrata māceklim ir jānostiprina gan sava, gan savu kolēģu prestiža vārdā. Par laimi, reti nākas sastapties ar kurioziem gadījumiem, kur viens ārsts, paskatījies uz kolēģa izrakstītu recepti, domīgi jautā slimniekam: «Un jūs vēl spējāt atnākt pie manis?» Parasti pacienta ticību grauj netiešas vai objektīvi nosacītas parādības: neargumentēta optimizācijas līdzekļu nomaiņa, radikālas diagnozes atšķirības, šaura specializācija, aiz kuras nesaredz slimnieka personību kopumā, eksperimentāla ārstēšanas darba nostādne un — visļaunāk — medicīniskās «piespēles», t. i., bezpalīdzīga pacienta dzenāšana no viena speciālista pie otra. Dažkārt ir tieši nepieciešams to visu darīt. Taču tā, lai neciestu slimnieka ticība, kas ir puse no ārstēšanas efekta, un kolēģu reputācija. Tad, neskatoties uz laika deficītu un varbūtējo profesionālo sašutumu, diagnozes vai ārstniecības līdzekļu grozīšana ir taktiski jāpamato. Katrs ārsta izteikts vārds ir vairāk nekā nozīmīgs, jo slimnieks ir emocionāli bivalents: no vienas puses, viņā mājo cerība un ticība, bet, no otras puses, šaubas un bailes. Šīs psiholoģiskās šūpoles vada ārsts.

Sanitārizglītojošo darbu veic mediķi. Viņi raksta, māca, skaidro un pamato. Tas ir ļoti vajadzīgs, bet viegli pārdozējams darbs. Tā ir veca patiesība, ka vairums medicīnas studentu «izslimo» to slimību, kuru mācās, jo atrod sevī veselu virkni atbilstošu simptomu. Jaunajiem mediķiem tas nav bīstami, jo viņi drīz vien apgūst jaunu slimību un visas vienlaicīgi izslimot nav iespējams; turklāt šie studenti apgūst arī diferenciāldiagnostiku. Protams, to nav mācījusies ne tā jaunā un enerģiskā būtne, kas ar lapsādas cepuri ir piesegusi patieso pieres platumu, ne tas pusmūža vīrs ar darbā un cīņā savilktiem pirkstiem. Poliklīnikā viņi ierodas ar savu diagnozi un nepieciešamo zāļu sarakstu. Līdz patiesai optimizācijai te ir tālu, jo atnākušie «ir lasījuši» un, protams, sevi izjūt un saprot labāk nekā pilsonis ārsts un neatļaus ar savu veselību jokoties, jo, kā zināms, tā ir visas tautas bagātība. Un izmisumā prātā iešaujas grēcīga doma: kas ir labāks — sanitārā izglītība vai izglītota nezināšana?

Vai zināšanas ir rados ticībai? Acīmredzot jā un nē. Mediķiem ir jēdziens «svētie rneli». Tos izmanto, ja ir jānoklusē patiesā diagnoze. Ovīdijs bija postulējis vispārcilvēcisko: «Dum spiro, spero» — kamēr elpoju, es ceru. Bet vai cīnos? Fatalitātes priekšā cilvēki reaģē dažādi. Trauslie un bezpalīdzīgie, saņēmuši nāves ziņu, lūst ātrāk, nekā tos būtu pieveikusi slimība. Kam iekšā ir neizlādētas dusmas, protests vai cita negācija, tas situācijā, kur «neko vairs nevar zaudēt», patiesi var ne tikai paildzināt savu mūžu, bet arī sagādāt grūti prognozējamas nepatikšanas. Kam dominē dzīves perspektīvas nobeigtības motīvs, tas centīsies plānot un intensificēt atlikušo mūžu. Viņi mirst, pabeiguši projektu, pielikuši punktu grāmatai, sastādījuši vienādojumu, sakopuši dārzu vai parūpējušies par palicējiem. Ir valstis, kur pieņemts teikt pat visskaudrāko patiesību, un ir tādas, kur slimnieku no tās saudzē. Par šādām pieejām joprojām tiek diskutēts, tomēr ir skaidrs, ka prognozi nosaka individuāla reakcija un tā tikpat labi var stimulēt, kā noliegt optimizēšanas ieceres.

Slimnieka individualizācija ir jebkuras specialitātes ārsta galvenā ētiskā prasība, kuras pamatā ir prasme saskatīt un novērtēt pacienta personības unikālu mu. Sevišķi svarīgi šo principu ievērot psihoterapijā, kur vispārīgās metodes un paņēmieni ir tikai nosacīti efektīvi. Jāpiekrīt psihiatram un vēsturniekam J. Kannabiham: «Tur, kur diagnostika ir šabloniska, kur katrs atsevišķs gadījums tiek pielīdzināts vispārīgam un fiksētas tikai pašas rupjākās psihiskās un somatiskās novirzes, tur psihoterapija ir lemta visnožēlojamākajai neveiksmei.»

Aizvien vairāk cilvēku iesaistās alkoholisma apkarošanas pasākumos. Lietā tiek likti labi vārdi, biedinoši piemēri, administratīvi draudi, žūpību apkarojoši likumi. Darbojas profilaktoriji, narkoloģiskie kabineti, sabiedriskais nopēlums. Dzērāji dzer, pakrīt. Tad tos paceļ, viņi atpūšas tīrās gultās, atgūst spēkus, pilnvērtīgi paēzdami un sajūt. .. jaunu aicinājumu. Savu startu alkoholiādē izbeidz tikai tie, kuru psihē ir notikusi to vērtību maiņa, kas veido dzeršanas vai nedzeršanas mehānismu. Palīdzēt var, tikai zinot šo mehānismu pakārtotību un vājākos mezglupunktus. Un tad ir arī iespējas optimizēt.

Hipnoze patiesībā ir tehniska parādība. No vienas puses, hipnotizētājs nav pārcilvēks, un, no otras puses, pacients nav nejūtīga klints. Galvenais — ko cilvēkam hipnozē teikt. Rast tādu suģestējošu saturu, kas ļautu noārdīt alkohola izraisītās tieksmes mehānismu un novērst recidīvus.

Psiholoģiski un bioloģiski cilvēks ir pašregulējoša sistēma, kuras homeostatiskā līdzsvara mehānisms ir pakļauts autonomai vadībai. Optimizācija būtībā ir homeostatiskā līdzsvara korekcija, kas var tikt pieņemta vai noraidīta. Nepieciešamība optimizēt pašregulējošas sistēmas acīmredzot parādās tikai tad, kad indivīds lielākā vai mazākā mērā izjūt homeostatisko dekompensāciju, kas izpaužas viņa sūdzībās. Tām seko pašregulēšana un, ja ir nepieciešams, optimizēšana. Lai pēdējā indivīdam būtu pieņemama, tai ir jāsatur noteikti pašregulācijas mehānisma elementi. Tie ir pedagoģiski, farmakoloģiski, biomehāniski, medicīniski. Ļoti svarīgi tos atrast psihoterapijā, jo nav intīmākas sfēras par personības psiholoģiju. Sādu iespēju dod psihodiagnostika.

FORMĀLAIS UN BŪTISKAIS

PSIHODIAGNOSTIKĀ

Pēc pašreizējā, varbūt ne pārāk veiksmīgā definējuma, psihodiagnostika ir disciplīna, kuras metodes ļauj cilvēkus klasificēt un šķirot pēc viņu psiholoģiskajām un psihofizioloģiskajām īpatnībām. Vai «šķirot» var pielīdzināt «diagnoscēt» — par to līdz šai dienai notiek dzīva viedokļu apmaiņa.

Medicīnā par diagnozi dēvē atzinumu (hipotēzi vai galīgo slēdzienu) par saslimuma raksturu un būtību. Tā skaidro arī saslimšanas cēloņus, stāvokļa smagumu un izvirza prognozi. Tātad psihodiagnostikai nav gluži tāds pats saturs kā medicīniskajai diagnostikai, jo psihodiagnostika gan norāda uz noviržu kvantitāti un kvalitāti, taču nespēj pilnībā atspoguļot to cēlonību un prognozēt netipisko parādību attīstību. Tātad medicīniskā diagnoze procesu atspoguļo dinamiski, turpretī psihodiagnostika — nosacīti statiska status quo veidā. Bet arī tas nebūt nav maz: šāda satura diagnostika taču pilnībā apmierina sistematizācijas prasības bioloģijā un zooloģijā, kā arī ļauj noteikt procesus un to būtību tehnika.

Neskatoties uz kaut kad iesakņojušos neizpratni, skepsi un, protams, daudzējādā ziņā pamatotu atpalicību, pēdējos gados mūsu zemē psihodiagnostikas jomā notiek jūtamas pozitīvas pārmaiņas. Augstskolās sāk ieviest testoloģijas kursu. Psihodiagnostikas praktisko nepieciešamību atzīst pedagogi, mediķi, juristi, ekonomisti. Tā parādās visur, kur sāk saprast, ka cilvēku vieglāk ir salauzt nekā pakļaut, jo, nemākulīgi pūšot stabulē, nav iespējams izdabūt vēlamo mūziku. Šī doma, starp citu, pieder Hamletam. Ko nozīmē «prasme strādāt ar cilvēkiem»? Acīmredzot, pirmkārt, tā ir spēja sabiedriski darboties, ko nosaka noteiktas personības īpatnības un zināšanas par to raksturīgo, kas regulē konkrētu indivīda vai kolektīva aktivitāti. Reizē tā ir arī vadības stila izpratne, orientēšanās konflikta mehānismos un prasme prognozēt kolektīva locekļu sadarbību.

Šajā aspektā psihodiagnostikai ir būtiskas iespējas, kuras nespēj kompensēt ne talants, ne augstākās — vispārīgu nostādni mācošas — skolas. Kādas zināšanas tad sniedz psihodiagnostika?

1.    Saskatīt indivīdā raksturīgo, īpatnības un novirzes, kas viņu atšķir no vispārīgās dzimti un vecumu reprezentējošās kopas.

Visaktuālākais šis uzdevums ir tur, kur nepieciešams individualizēt. Mūsu zemē tas pagaidām ir lielais sports, garīgi atpalikušo bērnu pedagoģija, kriminālistika un vēl dažas specifiska rakstura nodarbošanās sfēras. Atklāti sakot, tas ir ļoti maz. Lai būtu salīdzinājums, jāteic, ka pagājis tikai nedaudz gadu, kopš Vācijas Federatīvajā Republikā ir kompjuterizēta visu iedzīvotāju psihodiagnoscēšana, bet tā jau ir ļāvusi federālo zemju ekonomikā ietaupīt budžeta izdevumus vairāku miljardu marku vērtībā. Tas ir būtiski, ja negribam sildīties kaut kur pagaisušu naudaszīmju liesmās. Citi gan iebildīs, ka nauda nav galvenais, tomēr nevar noliegt jaunas saimnieciskās vadīšanas iespējas.

2.   Novērtējoši salīdzināt divus vai vairākus indivīdus.

Te psihodiagnostikas pamatuzdevums ir noteikt līdzīgo vai atšķirīgo, lai izprastu kādu nesakritības fenomenu audzināšanā, materiāla apguvē, profesionālajā izpildījumā vaivienkārši uzzinātu, ar kuru kopā var iet izlūkos. Sāda iecere psihodiagnostikā saīsina izvērtēšanai nepieciešamo laiku, lai patiešām nebūtu kopā jāapēd puds sāls.

3. Noteikt indivīda un etalongrupas psihodiagnostisko tuvību.

Ikvienā profesijā un darbavietā ir labākie un pārejā ranga amata meistari. Ekspertu skatījumā šādu sadalījumu iegūt nav grūti. Toties ļoti grūti ir pamatot, kāpēc minētais sadalījums pastāv. Bez tam nav skaidrs, kā paaugstināt profesionālās efektivitātes vidējo līmeni. Parasti akcentē kvalifikācijas iespējas, apmaksas elastīgumu, aroda goda motīvus,, atbildību un pienākumus. Tie visi ir nozīmīgi pasākumi un tomēr . . .

Ja Jūs, cienījamo lasītāj, šodien neuzņemtu konservatorijā^ mākslas akadēmijā, kosmonautu vienībā, ūdenslīdējos, tad Jūs daudz nemeklētu vainīgos, nespriestu par konstitucionālajām tiesībām un ļaunu pratu ne uz vienu neturētu, jo saprastu, ka nav lemts . . . Toties, ja Jūsu priekšā durvis aizvērs RPI, Alfa vai VEF, sašutums sitīs augstu vilni.

Liekas, ka konstitucionālās tiesības uz darbu un izglītību pašreiz tiekidentificētas ar tiesībām strādāt un izglītoties jebkurā sfērā. Acīmredzot tas ir tāpēc, ka musu izpratne par profesijas specifiku un profesionālo atbilstību ir ieskicēta tikai vispārīgos vilcienos. Par to tiek maksāts gan morāliski, gan arī finansiāli.

Vai automašīnu, raugoties no satiksmes drošības viedokļa, drīkst vadīt kurlmēms vīrs? Agrāk teica nē, tagad — jā. Gluži_ vienkārši'' palikām gudrāki un reize ar to pret cilvēku humānāki.

Profesionālās orientācijas psihodiagnostikā ir šādi vērtējumi:

—   teicama atbilstība;

—   iespējams veiksmīgi izmantot;

—    ieteicams tikai sevišķas nepieciešamības gadījuma;

—   nesavienojama neatbilstība.

Te ir runa nevis par cilvēka kvalifikāciju vai labu gribu, bet gan par viņa personības nosacītu spēju ieņemt kadu amatu un tikt galā ar saviem pienākumiem. Vai «ieteicams tikai sevišķas nepieciešamības gadījumā» nav šifra atslēga līdzjūtību izraisošajam «darbaroku trūkumam»? Kas pateiks, vai darbaroku trūkuma apstākļos jaunpieņemtais darbinieks, aizpildīdams pilnu štata vienību un, protams, saņemdams arī atbilstošu atalgojumu, spēj saražot vairāk neka 50 vai 75 procentus no paredzēta produkcijas apjoma? Ja ne, tad tikpat labi katrs otrais vai trešais parādījies, atrastais vai atvestais «glābšanas riņķis» izveido jaunu — nu jau nevis štata vienības, bet viena pilnvērtīga darba cilvēka — roku trūkumu.

Katru gadu no Rīgas augstskolām «nesavienojamas neatbilstības dēļ» aiziet tik daudz «tikai sevišķas nepieciešamības gadījumā ieteicamo» — jaunu, labi noaugušu un fiziski spēcīgu cilvēku, ka viņi varētu pilnīgi nodrošināt vairākus kolhozus ar darbaspēku, kaut arī tur darbaroku trūkuma dēļ nedarbotos neviens traktors vai neviena mehanizācijas iekārta.

Ārzemēs sekmīgi izmanto profesionālo etalongrupu profesiogrammas, kas analizē, piemēram, inženiera konstruktora, tehnologa, arhitekta, mūrnieka, medmāsas, sabiedriskā transportlīdzekļa vadītajā, pārdevēja, grāmatveža, policista, studenta, zinātnieka utt. psihodiagnostiskos daudzfaktoru profilus. Ar tam ir apgādātas kadru daļas, bezdarbui ekubiroji, profesionālās orientācijas iestādes. Tomēr jāatceras, ka katrai valstij ir savas īpatnības, sev raksturīgais un tradicionālais, ar kura mērauklu citā zemē nevar darboties. Šajā sakarībā katram pašam jātiek skaidrībā par to, kas ir labs vai slikts viņa dzimtajā seta. Tas ir apjomīgs un sākotnēji nerezultatīvs darbs, taču kapitāla, atbildības un drosmes ieguldījums nākotnes vārdā.

Bieži to nenovērtē. Reiz par mūsu darbu kads atbildīgs zinātnes darbinieks teica: «Jums ir testi. Nu, tad strādājiet! Skatieties un sakiet, kas der un kas neder.» Mums viņu tā arī neizdevās pārliecināt, ka vispirms ir jānoteic atskaites punkti tam, kas ir pieņemams un noraidāms, un tikai tad jāvērtē indivīda atbilstība. Acīmredzot viņš bija no tiem, kas ar mieru pirkt vislabāko teļa gaļu, lai uzcienātu veģetāriešus.

4. Salīdzināt divas profesionāli vienādas vai atšķirīgas etalongrupas.

Daudzu neatbilstošu darbinieku juridiskā profesionālā tiesīguma dēļ tiek deformēta aroda izpratne un saturs. Grūti atrast darbības sfēru, kur teorētiskie priekšstati sakristu ar praktiski sastopamo._ Ļauties plūsmai vai to vadīt? Progress nosaka pēdējā prioritāti. Salīdzināt etalongrupas patiesībā nozīmē meklēt šo grupu profesionālā satura karkasu. Tas pielīdzināms bākas vadugunij, kas apstākļos, kur ir apgrūtināta orientācija, ļauj droši vadīt gan ledlauzi, gan pasažieru laineri.

Runājot par psihodiagnostikas būtību, gribētos piebilst, ka konstatēt atšķirības nenozīmē vērtēt polāri: der — neder, atbilst — neatbilst u. tml. Praktiskajā darbībā šāds selekcijas princips ir pieļaujams, taču to ierobežo riska iespējamība. Visos pārējos gadījumos psihodiagnostika ir formēšanas procesa saturs un pamats. Tā ļauj mērķtiecīgi audzināt, koriģēt, veidot, jo tikai konkrētas zināšanas par deficītu paveriespēju to apzināti likvidēt. Psihodiagnostika nav līdzjūtību vai stingrību izsakošs skatiens un pamudinošs uzsitiens pa plecu: esi kā vīrs un saņemies! Tā ir līdzeklis mērķtiecīgi virzīta satura norādei vai rīcības mehānisma korekcijai, ar kuru to varētu optimizēt. Tā, pasaules meistarsacīkstēs tālajā Spānijā mūsu valsts smagsvara cīkstonis priekšsacīkstes zaudēja savam pretiniekam. Liktenim bija labpaticis šos sportistus savest kopā vēlreiz — šoreiz finālā. Pirms cīņas mūsu sportistam treneris teica dažus vārdus, un, tikpat pārliecinoši kā iepriekšējais zaudējums, tika gūta uzvara. Pa vienu dienu, kas bija pagājusi starp cīņām, gruzīnu cīkstonis nebija kļuvis ne fiziski, ne taktiski un arī ne tehniski spēcīgāks, un tomēr vēlamais kļuva par iespējamo. Sīs brīnišķās transformēšanās atslēga bija trenera rokās, kurš, pazīdams sava audzēkņa psiholoģiskās īpatnības, uz paklāju viņu izvadīja ar vārdiem: «Cīnies kā vīrs, jo šodien ir intervīzijas pārraide. Tevi vērtēs Tbilisi!»

Citiem varbūt būtu vajadzīgs kaut kas cits. Taču ar šo piemēru mēs gribējām vēlreiz pateikt, ka zināšanas par cilvēkam pieņemamo un reizē efektīvo ir psihodiagnostikas kompetence. Tā šķiro, vērtē un sniedz ieskatu, kā saprast un vadīt personību tur, kur patiešām ir vajadzīgs atbalsts un palīdzīgs plecs.

PROGNOZĒŠANAS UN VADĪŠANAS PROBLĒMAS

Teorētiski prognoze ir argumentēts slēdziens par notikumu turpmāko norisi vai iznākumu.

Raugoties no praktiskā viedokļa, prognoze ir argumentēts slēdziens par notikumu turpmāko norisi vai iznākumu, un šo slēdzienu izteikt vajadzētu tikai tad, ja ir skaidrs, kā savus vārdus dabūt atpakaļ.

Dzīvē ir daudz drosminieku un speciālistu, kuru darbā prognoze ir nepieciešama. Pirmkārt, jau vienā no visvecākajām prognostikas sfērām — zīlniecībā. Ungāru psihologi konstatējuši, ka mūsdienu zīlnieki ir sasnieguši ļoti augstu «zinātniskuma» līmeni, kas izpaužas nevainojamā psiholoģiski bezpersoniskā nākotnes paredzēšanā. Tā der ikvienam, ikviens to var brīvi tulkot pēc sava prāta un aktīvi iesaistīties prognozes materializēšanā. Ari šeit spēkā ir ticības formula: vēlamais nozīmē iespējamo.

Meteorologiem ir nenoliedzami grūtāk, jo visa viņu darbības kvintesence ir kvantitatīva un kvalitatīva prognoze noteiktam periodam. Tās dēļ darbojas vissavienības un starptautiskās sistēmas. Gaisā paceļas baloni, zondes un Zemes mākslīgie pavadoņi, un tomēr tautā joko, ka ar tik dižiem melotājiem kā meteorologiem nevajagot precēties. Meteoroloģijā vēlamais nebūt netop par gaidāmo. Cilvēku aktivitātei te pagaidām ir izzināšanas, nevis iedarbes funkcija.

Medicīnā prognoze ir ilgu novērojumu un rūpīga eksperimentāla darba rezultāts. Tai ir plašs paredzējumu loks, kas ietver izveseļošanās, funkciju atjaunošanās, darbaspēju un dzīvības saglabāšanas prognozi. Tā var būt laba, šaubīga, nedroša, ļauna. Vairumā gadījumu ārstnieciskā prognoze sevi attaisno, jo atspoguļo slimības kā noteiktu pārmaiņu sistēmas raksturu, ko ietekmē specifisko farm'akoloģisko_ preparātu iedarbības mehānismi un efekti. Un tomēr atsevišķos gadījumos slimība virzās pa neprognozētiem ceļiem, jo tos ir nosacījuši vel nezināmi, nenovērtēti un neizkontrolējami faktori. Viens no tiem ir personības garīgo spēku potenciāls. Cilvēka griba pretoties slimībai ir apbrīnas, cieņas un uzmanības vērta. Bet ir vērojama arī pretēja tendence — cilvēka centieni glābties slimība. Tas ir rīcības fenomens, kuru nav iespējams prognozēt un pret kuru ar medikamentozo terapiju un tradicionāli domājošu ārstu pasākumiem parasti ir grūti ko iesākt. Arī te noteicošais ir psihiskais faktors.

Speciālistu centieni prognozēt savu līdzcilvēku rīcību, spējas un vēlmes pagaidām vēl ir eksperimentālajā un teorētiskajā līmenī, kur būtiska vieta ierā(līta psihodiagnostikai. Pēdējos gados krasi pieaudzis to pētījumu skaits, kas pietiekami skaidri apstiprina, ka personības psiholoģiskajām kvalitātēm ir sakars ar cilvēka individuālo un sociālo adaptētiesspēju, sekmību mācību procesos, varēšanu profesionālajā darbībā. Tādējādi pašlaik tiek krātas atziņas, un tālāko attīstību var prognozēt, tikai balstoties uz teorētisko vispārinājumu, kas ļautu sistematizēt iegūto.

Sistematizācijas variants varētu būt ari psiholoģiskā prognoze tautsaimniecībai. Šajā gadījumā psiholoģiskā prognoze, kas balstās uz psihodiagnostikas datiem, ir sadalīta vairākos praktiskas izmantojamības līmeņos, kuros ir noradīts prognozes veids, kā arī tās darbīgā un radošā funkcija.

1. Profesionālā orientācija.

Profesionālā orientācija nedrīkst būt emocionālās aģitācijas veids vai gudri formulēta reklāma darbaroku deficīta samazināšanai zema prestiža arodos. Visi daiļrunīgie vervētāji parasti sagādā nākamos vīlušos, vienaldzīgos, formālos, deformētos un ar negācijām pilnos darba darītājus, un tās ir iluzoriskā un reāla konflikta sekas. Profesionālas orientācijas prognozei jāizmanto diagrammas, tabulas un atbilstības indeksu nomogrammas, kas atspoguļotu aroda, darbavietas, augstskolas prasības attiecībā uz potenciālo izpildītāju. Tieši darbības bāzēm profesionālās orientācijas kabineti jāapgādā ar informāciju par to, kāds «izskatās» meklētais. Tikai tad sāk darboties prognozes prognostiskā funkcija — specialitātes izvēle. Nenoliedzami, ka jauno mediķu, fiziķu, ķīmiķu skolas līdzīgi medikamentiem prognozē personības atbilstību kādai profesijai, bet tas ir agrīnais profesionālās orientācijas un formēšanas process, kurā ienāk un paliek tikai neliela vēlāko speciālistu daļa. Te izpaužas prognozes radošā funkcija — profesiogrāfijas pilnveidošana.

2. Atlase.

Atlases darbīgā prognoze ir pamats selekcijai. Šo prognozi iegūst ar speciālām ranga un atbilstības indeksu tabulām, kas atspoguļo tas prognostisko funkciju — riska faktoru izdalīšanu un funkcionālās dezadaptācijas profilaksi. Riska faktori ir saistīti ar disfunkciju biežumu, to izplatību. Cīņa pret riska faktoriem optimizē funkciju. Tā, piemēram, automašīnas vadīšanas ātrums ir attiecīgās funkcijas riska faktors. Pats par sevi tas avārijas neizraisa, bet nenoliedzami no tā ir atkarīgs avāriju biežums un smagums. Ierobežojot ātrumu, tiek optimizēta vadītāja funkcionālā rezultativitāte. Lūk, šajā prognozes līmenī vietā ir teksti, kas atklāj profesijas emocionālo pievilcību. Tie nostiprina profesionālo lidotspēju tiem, kam lemts lidot. Un nevis lidot vispār, bet gan spēju lidot ar ērgļa vai zvirbuļa spārniem. Atlases prognozes radošā funkcija ir paplašināt priekšstatus par mūsu personas funkcionālajām iespējām un mūsu organisma rezervēm.

3.       Komplektācija.

Komplektācijas prognoze raksturo, kāda būs kolektīva funkcionālā efektivitāte. Pašreizējo praktisko iespēju robežās vieglāk ir nokļūt kritikas liesmās vai «pensijā», nekā saņemt pateicīgu rokasspiedienu. Pagaidām vēl kolektīvu funkcionālās efektivitātes problēma ir gan teorētiski, gan arī praktiski atklāta. Tā tas ir gan mikrokolektīvos (piemēram, kosmonautu apkalpē), gan midikolektīvos (TV raidījuma «Kas? Kur? Kad?» komandās), gan makrokolektīvos (strādnieku brigādē pie garum garā konveijera). Tomēr, neskatoties uz līdzšinējām neskaidrībām, ir skaidrs, ka komplektācijas funkcijas darbīgā prognoze ir kolektīva pašpārvaldes un pašregulācijas optimizēšana. To panāk, prognozējot līderus, izvirzot kolektīva nostiprināšanas priekšlikumus un sociāli aktivējot izolētos indivīdus. Komplektācijas prognozes prognostiskā funkcija ir individuālās un sociālās aktivitātes stimulēšana. Viss iepriekš teiktais izpaužas komplektācijas radošajā prognozē, kas skaidro, kā paplašināt priekšstatus par kolektīvu attīstību un to funkcionālajām rezervēm.

4.  Jauno speciālistu sadale.

Sadales prognoze raksturo jaunā speciālista funkcionālās iespējas izraudzītajā darbavietā. Psihodiagnostikas atziņas saistot ar mācību laikā novēroto,, šāds raksturojums būtiski atšķirtos no tradicionālajiem un atspoguļotu sadales reālo prognozi — indivīda personiskās un sociālās funkcionālās iespējas. Šodien tā ir pilnīga realitāte. Mazāk reāli ir saņemt jaunā speciālista pieprasījumu, kur būtu norādīta nākamā darba specifika, uzdevumi, vietējā darba kolektīva īpatnības, materiāltehniskās grūtības, respektīvi, tā vide, kurā strādās un dzīvos jaunais speciālists. Pašreizējās raksturojuma un pieprasījuma būtiskās nepilnības neļauj runāt par pilnvērtīgu kadru izvietošanu tautsaimniecībā, ko paredz sadales prognostiskā funkcija. Pagaidām jāizlīdzas ar to, kas vērojams jauno speciālistu sa.dales. komisijā. Pirmie pēc norīkojuma ierodas labākie no labākajiem. Viņi ir ļoti zinoši" sabiedriski aktīvi uņ darba vietu saņem'priekšzīmīgā un tradīcijām bagātā institūtā, apvienībā, komitejā, aspirantūra. Pēdējie ir tie, kurus izvadot dzīve pasniedzēji sasukā sirmos matus, nevienam neredzot, «pārmet krustu» un cer uz gaišu nākotni. Pēdējie arī dabu, ko pelnījuši, — neapgūtās zemes, Zilupes lakstīgalu dziesmas un pierobežu rajonu varenas perspektīvas. «Katram pēc nopelniem» ir izpildīts. Vel tikai atliek noskaidrot, kā ir ar «katram pec spējām».

Pirmie laužas_ uz priekšu caur kvalificētu un pieredzējušu speciālistu bastioniem. Un nereti virzīšanās nomāc darbošanos.

Otrie aizbrauc, un «atnācu, ieraudzīju», bet… neuzvarēju, jo ex nihilo nihil flt — no nekā nekas nerodas. Nav ne zināšanu, ne sabiedtiskā darba pieredzes, kas vajadzīga, lai veiktu vadošo speciālistu, galveno ārstu, inženieru, tehnologu utt. funkcijas.

Sajā sakarībā jo aktuālāka ir sadales radošā, prognostiskā funkcija — paplašināt priekšstatus par cilvēciskā faktora nozīmi zinātniski tehniskā progresa apstākļos.

Vulgarizējot psihodiagnostikas funkciju, var teikt, ka šī disciplīna dod iespēju izprast, ar ko ir darīšana. Tas attiecas gan uz atsevišķu indivīdu, gan uz visu kolektīvu kopumā. Prognoze savukārt norāda, ko cilvēks spēj un ko no viņa var gaidīt, un tam tāpat ir sociāls konteksts. Psihodiagnostiku un prognozi funkcionāli konsolidējot, veidojas «vadība», kas, turpinādama analīzi, sniedz priekšstatu, kā ar pētāmo cilvēku rīkoties.

Vadīšanas psiholoģija ir viena no visjaunākajām psiholoģijas nozarēm, kas veidojusies uz darba psiholoģijas, sociālpsiholoģijas un ekonomikas zinātņu atziņu bāzes. Kaut gan uzskata, ka vadīšanas psiholoģija nodarbojas ar personas un kolektīva orientēšanu atbilstoši organizācijas mērķu realizēšanas iecerēm un profesionālās darbības optimizēšanu, vairumā gadījumu to izprot kā administratīvo vadīšanu. Teorētiski vispārinot praktiskajā darbā gūtos rezultātus, ir atklājies, ka vadība jāaplūko kā vairāku līmeņu sistēma.

1. Pašregulācijas līmenis.

Pašregulācija aptver pavēles, suģestiju, ierobežojumus un speciālus rīcības un dzīvesveida režīmus, kurus indivīds izvēlas un sev pielāgo, lai savu personību un darbību -koriģētu atbilstoši savai_ «es» koncepcijai. Sī korekcija arī ir minētā vadības līmeņa darbīgā funkcija. Tās vadmotīvs jeb prognostiskā funkcija ir personisko spēju pilnveidošana. Par pašregulācijas radošo funkciju uzskatāma pašatklāsme. Pašregulācija ir subjektīvas cēlonības nosacīta, individuāla un savā būtībā simptomātiska.

2.  Psiholoģiski pedagoģiskais līmenis.

So vadības līmeni realizē speciālists — pedagogs, jurists, inženieris, skolotājs, darbaudzinātājs, kurators — un arī vecāki. Viņu vadības priekšnoteikumi ir subjektīvi, jo tikai retos gadījumos speciālistu rīcībā ir objektīvas ziņas par vadāmā indivīda vai kolektīva īpatnībām. Tādēļ šis vadīšanas veids ir kvalificējams kā intuitīva pedagoģisko līdzekļu un pasākumu izmantošana, kas pamatojas uz cēloņu un :seku nosacītību. Visu minēto un neminēto speciālistu darbības kopīgais mērķis ir veidot personību un sociālo vidi. So misiju precizē prognostiskā funkcija — ieaudzināt indivīdā jaunas īpašības, motivāciju un interpersonālās attiecības. Tie ir plaši un valstiski svarīgi uzdevumi, kuru rezultativitāti gan vēl mazina dažas būtiskas grūtības.

Pašreiz nav tādas audzināšanas sfēras, kur bez intuitīvas nojausmas būtu arī objektīva informācija par formējamā indivīda vai kolektīva īpatnībām. Nepietiek speciālistu un nav centru, kur vadošā darba metode būtu psihodiagnostika un kas konsultētu grūti audzināmo bērnu vecākus, speciālo skolu pedagogus, augstskolu pasniedzējus, kuratorus, darbaudzinātājus. Tādējādi audzināšana nav īsti plānveidīga un mērķtiecīga.

No otras puses, ne visiem audzināšanas darba iesaistītajiem speciālistiem ir pietiekamas zināšanas pedagoģijā. Sis elementārais profesionālisma jautājums joprojām nav atrisināts daudzos bērnudārzos, pāraudzināšanas iestādēs, tehniskajās augstskolas un citur, kur ikdienas darbā audzināšanai ir būtiska vieta.

Atcerēsimies ģeniālā D. Mendeļejeva vārdus: «Zinātne sākas tur, kur sākas mērīšana.» Pašreizēja vadības līmenī nemēra ne tos, kurus audzina, ne tos, kuri audzina, ne arī to, kādi ir audzināšanas rezultāti. Pagaidām tas ir subjektīvs un vairāk vai mazāk talantīgs pašdarbības līmenis, kura radošā funkcija — paplašināt priekšstatus par atsevišķa indivīda personības un visa kolektīva formēšanu — realizējas diezgan nosacīti.

3.  Medicīniski bioloģiskais līmenis.

Šajā līmenī vadīšana ir objektīva un cēloniska, jo iedarbes līdzekļu un pasākumu izmantojums ir indikatīvs. Vadīšanas reālā funkcija ir rehabilitācija,, kuru savukārt nosaka prognostiskā funkcija: veselības un rīcības profilakse, korekcija un optimizācija. Medicīna un bioloģija ir konkrētu mērījumu zinātnes, un tāpēc to perspektīva un iespējas fiksētas šā līmeņa radošajā funkcijā — paplašināt priekšstatus par cilvēka adaptāciju apkārtējā vidē un slimības izraisītājiem.

Aplūkotie trīs līmeņi veido tā saukto operatīvās vadības grupu, kas savā būtībā regulē kārtējos un īpašos uzdevumus, kuri parādās, realizējot plānotos darbus, projektus un pasākumus. To kopējo vadīšanu realizē administratīvajā vadības līmenī.

4.  Administratīvais vadības līmenis.

Sajā līmenī vadīšana izpaužas metodisko materiālu, instrukciju, lēmumu un pavēļu veidā. Tās reālā funkcija ir optimizēšana, kas savā prognozē ietver darbinieku, organizācijas vai iestādes struktūras un materiāltehniskās bāzes orientēšanu un pārorientēšanu kopīgo mērķu sasniegšanai. Administratīvā līmeņa radošā funkcija ir vadības pilnveidošana.

Tādi īsumā būtu prognozes un vadības aspekti, kuru risināšana nav vienas disciplīnas kompetence, bet zinātņu nozaru kopdarbības joma, kas varētu virzīt un attīstīt tik vitāli nepieciešamās un ar pilnveidošanas iespējām bagātās problēmas. Salus populi suprema lex esto — tautas labums lai ir augstākais likums!

PSIHOHIGIĒNA UN PSIHOPROFILAKSE

Vismasveidīgāk medicīniskā vadīšana izpaužas, higiēnā un profilaksē.

Higiēna ir zinātne par dzīves apstākļu ietekmi uz veselību un par pasākumiem, ar kādiem novēršama slimību izcelšanās. Viena no tās nozarēm ir psihohigiēna, kas rūpējas par psihisko slimību izcelšanas iespējamības samazināšanu.

Psihohigiēna nav domāta kādas noteiktas psihiskās novirzes novēršanai. Tā risina vispārīgus uzdevumus. Galvenie tās aspekti ir šādi:

—   ģimenes psihohigiēna, kas sevišķu vērību veltī ģimenēm, kurās ir cilvēki ar psihiskajām novirzēm;

—   mācību un darba procesa psihohigiēna;

—   medicīnisko lēmumu un konsultāciju psiholoģija;

—   laulības un seksuālas dzīves psihohigiēna;

—   sociālā psihohigiēna;

—   ārsta un slimnieka attiecību psihohigiēna.

Tā ir tikai daļa no psihohigiēnas kompetences klāsta, kas sastopama visur, kur adaptācijas procesu galvenā slodze ir garīgajā sfērā. No teiktā izriet, ka psihohigiēna ir gan higiēnas, gan arī psiholoģijas nozare.

Ikvienā organizācijā, darbavietā vai sadzīves joma ir sava īpatnēja specifika, piemēram, apgaismojums, vibrācijas, ķīmiskais piesārņojums, sabiedriskas ēdināšanas problēmas utt. Atbilstoši apstākļiem tiek organizēta diagnostika, izstrādāta prognoze un izraudzīta higiēniskās vadīšanas taktika. Tas ir komplekss darbs, un daudzos gadījumos tā veikšanai nepieciešams izveidot speciālu dienestu.

Mums pierastajā vidē — augstskolā — vadošā slodze ir garīgā. Iespējams, ka tās galvenais īpatsvars ir mācību darbā, tomēr ne mazāk nozīmīgs ir profesionālās izvēles motīvu īstenojums, reālās spējas interpersonālajās attiecībās «students — students», «students — akadēmiskā grupa», «students — pasniedzējs», «students — administrācija un sabiedriskās organizācijas», «students — referatīvā grupa», kur visur ir ne tikai garīgo slodžu, bet arī pārslodžu un komplikāciju iespējamība. Ne velti gan mūsu zemē, gan citās valstīs studentu vidū ir konstatēts vismaz desmitkārtīgs psihisko noviržu pārsvars nekā tā paša vecuma strādājošās jaunatnes vidū. Tiesa — nedaudz mazāka, bet tomēr* līdzīga disproporcija ir atklājusies, salīdzinot intelektuāla un fiziska darba darītāju psihiskās veselības stāvokli. Atturoties no secinājuma, ka orgāns, kas vairāk noslogots, pirmais arī uzrāda savus funkcionālos traucējumus, vai apcerēm par tiem, kuri «neņem galvā» un kuriem tas ir jādara, būtu jāteic, ka psihohigiēnas dienests augst-

12, att. Augstskolu psihohigiēnas dienesta shēma

skolas un ari citās intensīvas garīgās piepūles sfērās ir nepieciešams. Tomēr, lai piedod higiēnisti, visur mera frekvences, gāzes, mitrumu un pelējumus, bet dvēseļu stīgu vibrācijas un plīsumus novēloti konstatē citi un nereti klīnikas apstākļos. Turklāt tām nebūt nav jābūt psihiatriskajām slimnīcām, jo ādas niezes, izsitumus, dažādas lokalizācijas čūlas, insultus, infarktus un daudzus citus tā sauktos psihosomatiskos saslimumus ārste plaša profila klīnikās. Teir gan par ko_ padomāt, gan ko darīt.

Saja sakarība pārdomām sniedzam shematisku ieskatu par reālu augstskolas psihohigiēnas variantu (12. att.).

Vel tikai dažas tēzes piebildēm.

Diagnostika. To vajadzētu uzskatīt nevis par masīvu un visaptverošu personības psiholoģisko analizi, bet gan par orientējošu galveno komponentu noteikšanas metodi, kas uzrāda tās indivīda īpatnības, kuras daudzu iepriekšējo eksperimentu gaitā ir pieradījušas savu saistību ar disharmonijas iespējamību. Vairumā gadījumu diagnostika ir speciālās zinātniskas literatūras analizēšana un izvērtētā un par vajadzīgu atzītā iekļaušana praktiskā darba satura.

Prognoze. Profesionālā orientācija ir konkretizēta spēju izpausmes norāde. Te noteicošajai jābūt nevis nolemtībai, bet gan izvēlei: cilvēks atbilstoši emocionālajam pievilcīgumam izvēlas vispieņemamāko nākamās profesijas apmācības organizāciju un tas struktūriespējas. Atlase indivīdu ierobežo sākotnēji, bet turpmāk atbrīvo no nepilnvertibas sajūtas A un stiprina viņā sociālā iederīguma apziņu. Akadēmisko grupu komplektēšana ir ne tikai sociālas vienotības, iespēju un spēka izjūtas faktors, bet arī vadītāju kadru audzināšana uz pašpārvaldes attiecību bāzes. Absolventu sadale ir augstskolas atbildība par sava audzēkņa turpmāko vietu dzīvē. Speciālists sava vietā nav tas pats, kas speciālists darbavieta.

Vadīšana. Vislabākā reklāma studentu individuālajām konsultācijām ir fakts, ka viņi — aizņemta, aizmāršīgā utt. jaunatne — noteikto sarunu dienu atminējās vēl pēc vairāk nekā mēneša gaidīšanas rinda. Cik loti jaunatnei šodien ir vajadzīgi nevis moralizējoši, bet būtiski padomdevēji un sarunbiedri, kas, pirmkārt, prot klausīties! Kuratoru un pasniedzēju konsultācijām ir divējāda nozīme: tās ne vien sniedz bagātīgu informāciju pārdomām, bet arī uzliek pasniedzējiem papildslodzi. Administrācijas un sabiedrisko organizāciju darbinieku konsultācijām pagaidām ir vispārināts raksturs, jo viena bezdelīga kopējā vadīšanas programmā pavasari nenes. Kontakti ar studentu poliklīnikas ārstiem ir labas sadarbotiesgribas paraugs, jo abas puses formāli pārstāv dažādu ministriju intereses. Par individuālo un sociālo rehabilitāciju vēl runāsim.

Nule apcerētais ir gan tēzes, gan pārdomu konspekts, kuru patiesībā vajadzētu izvērst plašumā, tomēr ne mazāk svētīgi ir provocēt cienījamā lasītāja fantāziju un interesi par minētajiem jautājumiem.

Komplekss psihohigiēnas dienesta darbs ir ļoti apjomīgs un laikietilpīgs. Ja tas ir zīmuļa un papīra variants, tad gaisma tuneļa gala var arī neparādīties. Reāla nākotne ir elektronisko skaitļotāju izmantošanas iespējas, jo, pateicoties psihodiagnostikai, psiholoģija no loģisku slēdzienu disciplīnas ir pārvērtusies par kvantitatīvi noteicošu zinātni.

Medicīna profilaksi saprot kā pasākumus, ar kuriem novērš slimības izcelšanos un izplatīšanos. Ikdienā ļaužu apziņā par slimību un ārstēšanos ir izveidojusies šāda shēma: slims cilvēks — ārsts — zāles — ārstēšana — vesels cilvēks. Profilakses kategorijas ir pavisam atšķirīgas: slimības cēlonis — profilaktiskie pasākumi — cilvēka, iedzīvotāju grupas, visas tautas veselība.

Profilakse, kaut arī tuva higiēnai, atšķirībā no pēdējās ir orientēta pasargāt no kāda noteikta saslimuma. To var izprast, stāvot pie Mazirbes mēra akmeņiem, vedot savus bērnus uz vakcinācijām, lasot avīzēs par holeras upuriem Indijā un ejot uz kārtējo fluorogrāfisko pārbaudi. No bakām, bērnu triekas un daudzām citām aizmirstībā aizgājušām slimībām mēs esam atbrīvojušies — apzināti vai neapzināti — pateicoties profilaksei.

Psihoprofilakse ir psihisko slimību novēršanas pasākumi. Runājot par atsevišķām slimībām, tas ir vairāk nekā grūts uzdevums, jo tikai dažām no tām ir noskaidrota izcelsme. Šis apstāklis vispārina psihoprofilakses iespējas un to tuvina psihohigiēnai.

Neinteresējoties par cēlonību, psihoprofilakse pamatā meklē psihisko slimību riska faktorus. Tie ir cilvēkos ar paaugstinātu trauksmainību, nemieru, frustrāciju, nelīdzsvarotību vai jūtīgu un hiperreaktīvu augstākās nervu sistēmas darbību. Cēlonis šīm parādībām var būt predisponējoša iedzimtība, psiholoģiski sarežģīti sociālie apstākļi, audzināšanas deformācijas. Pastiprināta uzmanība tiek pievērsta pubertātes un klimaktērija periodam.

Tāpat kā katrai disciplīnai, arī psihoprofilaksei ir savas veiksmes un neveiksmes. Pirmām kārtām vajadzētu minēt veiksmīgo cīņu pret progresējošo paralīzi, kas jau Burbonu dinastijas norieta laikā lika samierināties un spriest, ka «neīsts tas muižnieks, kuram nav sifilisa». Panākumus nodrošināja šīs slimības izraisītājas — bālās spirohetas — atklāšana.

Līdz šai dienai nav vispārpieņemtas un pierādītas alkoholisma cēlonības teorijas. Un, par spīti «zilajām» acīm, baltajām pelītēm, noskūtajām galvām un kroplīgajiem pēcnācējiem, cilvēki dzer. Kas nedzer savās mājās, tas brauc uz citurieni, bet lietot lieto. Tā ir psihoprofilakses funkcionālā rezultāta mazvērtība un atbilstoši tai atsevišķu indivīdu, iedzīvotāju grupu un visas tautas nelaime.

Hipokratam piedēvē teicienu, ka «medicīna bieži nomierina, kādreiz atvieglo, bet reti kad izārstē». Laiki ir mainījušies, un vajadzētu spriest, ka medicīna' gan nomierina, gan atvieglo, gan izārstē. Tomēr paļauties vienīgi uz medicīnas iespējām nevajadzētu, jo katra cilvēka spēkos ir pretoties ļaunumam. Tas ir personiskais ieguldījums rehabilitācijā, slimību un nepilnību novēršanā.

INDIVIDUĀLĀ REHABILITĀCIJA

«Rehabilitācija» ir medicīnisks, profesionāls, sociāls un juridisks termins. Tas nozīmē gan personas labā vārda, labās reputācijas atjaunošanu un tiesību atdošanu, gan indivīdu iekārtošanu darbā pēc darbspējas atgūšanas vai pēc jauna aroda iemācīšanās.

Medicīnā rehabilitācijas koncepcijas jēgu veido profilakse, ārstēšana un adaptācija. Tomēr arvien tajā tiek akcentēta spēju zaudēšanas un atgūšanas klīniskā izpratne.

Izņemot traumas vai iedzimtu patoloģiju, visi pārējie saslimumi nav momentāna parādība. Tie attīstās pakāpeniski, un tikpat pakāpeniski izsīkst arī funkcionālās spējas un sabiedriskā derīguma potences. Sajā sakarībā rehabilitācija, šķiet, jāaplūko ne tikai kā klīnisks, bet arī kā subklīnisks process. Tātad nozīmīga rehabilitācija kļūst, sākot ar to brīdi, kad tiek fiksētas vai sajustas pašas pirmās un klīniski vēl neizteiktās disfunkcijas pazīmes. Novēlota rehabilitācija ir piespiedu process, turpretī agrīna spēju atjaunošana vairāk saistīta ar jauna dzīves ritma un satura organizēšanu, kur vadošā loma pieder pašam cilvēkam.

Cik daudzus cilvēkus satrauc aptaukošanās problēma! Vairums no viņiem balansē uz subklīnisku un klīnisku pārmaiņu robežas. Pēdējā gadījumā tā ir ierobežota pārvietošanās spēja, sāpes locītavās, sirdsdarbības traucējumi, pavājināta spēja pretoties infekcijas slimībām un vēl daudzas citas stipri individuālas pārmaiņas, kas vislabāk ir zināmas pašiem pārlieku korpulentajiem cietējiem. Atbilstoša ir arī klīniskā rehabilitācija: tās ir poliklīnikas, ārsti, sanatorijās, tā ir badošanās slimnīcā. Te daudzi naktī apātiski sapņo par ceptu zosi, bet dienā ļaujas masēšanai, peldināšanai, vingrināšanai un badināšanai. Formēšanas un deformēšanas gaitā zaudē kilogramus divdesmit, trīsdesmit, pēc tam lēnām sāk kompensēt zudumus. Burvju loks.

Nav dzirdēts, ka kāds cilvēks vakarā būtu aizgājis gulēt tievs un kustīgs, bet no rīta pamodies resns un nespējīgs aizsiet savas kurpju saites. Tas ir pakāpenisks process, un to apturēt var vienīgi subklīniskā rehabilitācija, t. i., fiziskā slodze, kustības svaigā gaisā, rīta vingrošana un, visbeidzot, arī saprātīgs ēšanas režīms. Tā nav debesu manna vai aerobika kā panaceja pret visām kaitēm un grūtībām, bet darbīga savas personības orientācija.

Līdzīgi arī citu disfunkciju gadījumos savlaicīga subklīniskā rehabilitācija var pilnvērtīgi optimizēt funkcionālas spējas. Protams, tās satura un taktikas jautājumu izlemšanā būtiska nozīme ikreiz ir kontaktam ar ārstu. Tomēr ir milzīga starpība, vai šiem kontaktiem ir ārstēšanas vai konsultāciju raksturs. To nosaka laiks, kad ir sperts pirmais solis. Te arī izpaužas rehabilitācijas profilaktiskais saturs.

Arī psihiskas nelīdzsvarotības gadījumā rehabilitācijai ir klīnisks un subklīnisks raksturs. Klīnikā tā saistīta ar specifiskam psihiatrijas problēmām, tādām ka medikamentoza terapija, profesionālo iemaņu un spēju atjaunošana, stacionārs režīms un resoci'alizācija.

Subklīniskājai rehabilitācijai emocionālo disfunkciju gadījumā ir būtiskas atšķirības. Rūpes nogurdina vairāk neka darbs. Rūpes un emocijas ir ūdens un uguns pretstatījums un saistība. Iegūstiet pozitīvas emocijas, un jusu rūpes pārvērtīsies tvaikos, kas karsē sirdi, muskuļus un dod spēku darboties. Piemēram, ekspresīva un sirdij tuva mūzika ir pozitīvo emociju ģenerators. Sportisti, trenēdamies mūzikas pavadījumā, spēj izturēt milzīgu slodzi. Tievkājaina meitenīte, kas skola bez aizdusas nevar noskriet ne divus apļus, diskoritmos vienā vakarā nostrādā vesela ceturkšņa fizkultūras stundu slodžu kopapjomu. Emociju spārnos cilvēks ir varens un varošs.

Šodienas dzīves ritms, problēmas, stresi nav bezrūpības līdzgaitnieki. Tie izraisa nevaļu, neiecietību, asus vārdus, saspriegt ību, kam tendence fiksēties un cilvēka iegūt pastāvīgu dzīvesvietu. Moderni ir izmantot psihofarmakoloģijas sasniegumus un iedzert dažas nomierinošas tabletes, lai atkal kādu brīdi uz dzīvi varētu raudzīties ar rožainu, bet anestezētu skatienu. Tas .ir glābšanas riņķis, kas tikpat labi var novilkt dzelme. Noniecinātas un piemirstas ir organismam un psihei dabiskās pašregulēšanās iespējas. Iespējas, kas subklīniskajā rehabilitācijā ir pašas galvenās.

Padomāsim par pūšļotāju rehabilitējošo veikumu. Oficiālā medicīna pret viņiem karo. Karo gan zināšanu, pārliecības un patiesības, gan savu nepilnību vārdā. Nevienam nebūtu jāmeklē adreses, jābrauc nezin kur, lai saņemtu apvārdotu ūdeni vai līdzīgu līdzekli, ja nebūtu bez panākumiem apstaigāts desmitiem kabinetu, speciālistu un sanitārs ambulatorisko karti nenestu, ar abām rokām turēdams. Bet ne jau tas ir galvenais. Parasti informē par tiem pūšļotāju «brīnumiem», kas runā viņiem pretī. Tomēr ir arī veiksmes gadījumi. Jādomā, ka pamata tur nav neka pārdabiska, neizprotama vai vēl neizzināta, bettikai atbrīvota un ticībai pakļauta, sen pētīta un vērtēta personisko pretestības spēju aktivizācija. Bezcerība cilvēks ir pastiepis roku un pieķēries pēdējam salmiņam, viņš tic un savu ticību kopj, tādējādi kopdams arī veselību kā vienīgo un iespējamo. Un panāk savu.

20. gados plaši pazīstama bija franču aptiekāra E. Kuē pašsuģestācijas sistēma. Tās autors medicīnā sajēdza gaužām maz un, gudrs vīrs būdams, neinteresējās ne par diagnozi, ne par analīzēm. Zaļu vieta viņš deva ticības formulu: «Man paliek labāk un labāk … Mani spēki pieaug ar katru dienu. Es klustu un esmu vesels.» E. Kuē to nosauca par cīņu ar slimīgām iedomām. Šodien E. Kuē sistēma ir vēstures lappuse, bet viņa ieguldījums aktīvo psihoterapijas metožu un koriģējošās pašsuģestijas joma ir paliekošs. Viņš sekmēja izpratni par pacienta aktīvo lomu rehabilitācijas procesā un nostiprināja pārliecību, ka nepieciešams psihokorekcijas treniņš.

Šodien vairums psihes korekciju un optimizācijas formu un paņēmienu bez medikamentu palīdzības ir psihoterapijas un tās metožu kompetence. Psihoterapija dalās divās vienlīdz nozīmīgas daļas: alopsihoterapijā un autopsihoterapijā.

Alopsihoterapija ir psihisko disf unkcijukorekcijas un optimizācijas veids, kuru parasti deve vienkārši par psihoterapiju. Tā sevī ietver ļoti dažādas un savstarpēji atšķirīgas metodes, kurām visam ir kas kopīgs: ārsts ir vadošā un virzošā persona. Tatasir gan psihoterapijas metodēs, kur pacients pilna mēra saglabā nomoda stāvokli un skaidru apziņu (racionālajā psihoterapijā, psihogoģijā), gan metodes, kur pacients ir hipnotiskā miegā (hipnoze, suģestacijā).

Autopsihoterapijā ir psihiskas pašrehabilitācijas veids. Protams, sākotnējo apmācību, metodiku un individualizēto taktiku noteic ārsts psihiatrs, bet viss tālākais ir paša slimnieka rokās. Viņš ir reizē pacients, ārsts un veselais.

Autopsihoterapijas metodes un to modifikācijas ir ļoti dažādas, bet ar kopīgu iezīmi: panākumi te ir atkarīgi no indivīda personiskās ieinteresētības un aktivitātes.

'Viena no metodiski viselementārākajām autopsihoterapijas metodēm ir visā pasaulē atzītā transcendentālā meditācija. Kā postulē tās autors jogs Mahariši Mahešs, šī meditācija ir dabisks līdzeklis tādu domāšanas kvalitāšu izveidošanai, kas atklātu visdziļākās garīgās rezerves un neizsmeļamu radošo intelektu. Metodes pamatā ir pēc iespējas pilnīgāka visa ķermeņa atslābināšana un mantras izrunāšana. Mantra ir burts, zilbe vai vārds, kam ir vibrējošs ska* nējums. Daudzkārt atkārtots, tas rada svārstību rezonansi ar organisma bioloģiskajiem ritmiem, veidojoties pašhipnozes variantam, kur starpfāzē starp nomodu un miegu cilvēka apziņa atbrīvojas no visa apkārtējā un traucējošā. Speciālisti to dēvē par garīgā miera un vērtību pārvērtēšanas stāvokli, kura savdabīgumu un realitāti pamato ļoti plašas un būtiskas organisma fizioloģiskās pārmaiņas.

Visā pasaulē pazīstams ir autogēnais treniņš, ko 30. gados ieteica psihoterapeits J. Sulcs. Tiesa, autogēnā treniņa klasisko metodi reti kurš vairs atminas, jo praktiskajā rehabilitācijā izmanto dažādas tā modifikācijas. To diapazons ir plašs. Ir speciāli teksti psihisko noviržu, seksuālās disharmonijas, bezmiega likvidēšanai; ir formulas somatisku saslimumu mazināšanai; ir paņēmieni, kā imunizēt sevi pret vispārējo kņadu un stresogēniskiem faktoriem.

Metodes zemākajai pakāpei — psihiskajai un fiziskajai pašregulācijai — ir divējāda iedarbība. Pirmā ir relaksācijas fāze, kurā cilvēks atslābinās, iegūst vispārēju mieru, ķermeņa siltumu, psihisko un fizisko atpūtu. Ir pierādīts, ka autogēnajā relaksācijā organisma atjaunošanās procesi ir četras piecas reizes efektīvāki nekā dabiskā miega laikā. Otra ir mobilizācijas fāze, kurā cilvēks aktivizē savu organismu, tā iegūstot vispārējo tonusu, enerģiju un darbotiesgribu.

Autogēnā treniņa augstākajā pakāpē jeb meditācijā parādās krāsu, skaņu un personiski formētu sajūtu vīziju simboliska saistība ar īpašiem organisma stāvokļiem. Sajā pakāpē tiek pārvērtētas vērtības un reorientēti personības personiskie un sociālie struktūrelementi. Tā ir augsta rehabilitācijas pilotāža.

Vēl varētu minēt E. Džeikobsona progresējošo relaksāciju, Dž. Vulpa desensibilizācijas metodi, A. Janova pirmatnējo kliedzienu un citas autopsihoterapijas metodes, bet ieskatam un pārdomām tas vairs nav būtiski. Ir jāsaprot, ka panākumu atslēga ir pašu rokās.

Atcerēsimies K. A. Sensimona pavēli savam kalpam rītos viņu modināt ar vārdiem: «Celieties, grāf, Jūs gaida lieli darbi!»

Celsimies līdzīgi arī mēs, jo mūs patiesi gaida lieli darbi!

SOCIĀLĀ REHABILITĀCIJA

Izteikt vārdu vai padarīt darbu var ātri, bet ļaudis to paturēs atmiņā ilgi. Izplēn detaļas, aizmirstas fakti, bet paliek viedoklis.

Argumentēt savu domu, drosmīgi stāvēt taisni, kad apkārtējie klanās, aizstāvēt ideju un, visbeidzot, sadzirdēt savu balsi apkārtējā dunoņā visiem nav pa spēkam. Ir biklie un trauslie, kuru sabiedriskās pašnoteikšanās ceļš nav rozēm kaisīts. Socializēšanās cilvēku padara par sabiedrības locekli. Ir arī desocializēšanās, kurā cilvēks progresējoši izjūt savu neiederību un izolētību sabiedrībā. Tas ir gan spēju, gan attiecību un statusa deficīts, un šajā gadījumā zaudēto būtiski nepieciešams rehabilitēt.

Ne mazāk nozīmīgs varētu būt sadarbības modelis, kura galvenie parametri ir indivīda spējas, motīvi un arī stils, kādā tiek realizēta uz kopīgu mērķi virzīta darbība. Te ir saskaņa un konflikti, iemaņu un pieredzes nodošana darbabiedriem, konkurence un atbalsts. Daudzi cilvēki vienatnē brīnišķīgi darbojas, bet sadarbībā savu efektivitāti un prestižu zaudē. Tam vienmēr ir sociāla rezonanse.

Cilvēki aug, pilnveidojas, paaugstina kvalifikāciju. Mainās paaudzes, un vienu konvencionālo statusu nomaina cits. Vakardienas ierindnieki kļūst par vadītājiem. Jaunas tiesības un pienākumi, iespējas un prasības, izlemšanas risks un nepieciešamība, ātra pārslēgšanās un iedziļināšanās daudzproblēmu kaleidoskopā, «es» koncepcijas realizēšana ministrijā

Un kartupeļu laukā. Spējas būtu, bet nepietiek iemaņu, un parādās tā dēvētās «direktoru» vai, tikpat labi varētu teikt, «kolhozu priekšsēdētāju» neirozes, kurām piemērotāks nosaukums būtu «sociozes». Tās ir sociālās rehabilitācijas vadīšanas modeļa kontūras.

Viss iepriekš teiktais izriet no personības sociālās pašaktualizācijas nepietiekamības, kas prasa savu risinājumu. Ir daudz piemēru, kas liecina, ka iespējama veiksmīga sociālā rehabilitācija, kaut arī objektīvie apstākļi būtu bijuši tai nelabvēlīgi. Tā, izcilais seno laiku domātājs un orators Dēmostens bērnībā esot bijis loti kautrīgs un kluss zēns, kurš stostījies. Daudzu gadu neatlaidīgos treniņos, kuros viņš runājis, mutē turēdams akmentiņus, Dēmostens ieguvis ļoti skaidras un tekošas runas spējas, kas viņam ļāvušas sabiedriskot savas domas. Iespējams arī pilnīgi pretējs variants. Iemāciet muļķi klusēt, sasukājiet viņam matus, pieklājīgi apģērbiet, un jūs patiešām būsit veikuši sociāli vērtīgu darbu.

Tātad mūsdienu sabiedrība ir sastapusies ar nopietnu problēmu — ar sociālās rehabilitācijas nepieciešamību. Acīmredzot arī iepriekšējos laikos tā nav bijusi sveša, taču tikai pēdējā gadu desmitā psiholoģijas humānistisko koncepciju ietekmē ir attīstījušās speciālas sociālās rehabilitācijas sistēmas, kuru uzdevums ir kompensēt socializācijas procesā nepaveikto un neiespēto.

Miljoniem cilvēku visā pasaulē ir piedalījušies kādā no sociālās rehabilitācijas grupveida nodarbībām. Tām ir dažādi nosaukumi: T-grupas, sensitivitātes treniņš, sensoriskā apziņa, psihodrāma, lomu spēles utt. Bet visām tām ir kopīgs mērķis — pārveidot un attīstīt interpersonālo rīcības modu, pilnīgāk izmantot individuālo komunikācijas potenciālu un paaugstināt izpratni par sevi un saviem līdzcilvēkiem. So treniņgrupu nodarbību metodika ir ļoti dažāda un nereti — teorētiski virspusēja, par ko tās tiek nopietni kritizētas.

Neizvērsīsim tagad teorētisku polemiku! Pirmām kārtām uzsvērsim, ka grupveida sociālā rehabilitācija, pēc daudzu speciālistu vērtējuma, ir ļāvusi cilvēkiem mainīt savu rīcību, kļūt. atklātākiem, sociāli pašapzinīgākiem, jūtīgākiem un redzīgākiem, kā arī sabiedriski elastīgākiem un adaptētiespējīgākiem.

Ja šo apstākļu dēļ psihologi un psihiatri ar abām

rokām balso par sociālajām treniņgrupām, tad tas ir pats par sevi saprotams: kā nekā tās ir viņu garabērns. Kas to liek darīt lielo firmu un korporāciju Vadītājiem, ar kuru atbalstu šis apmācības veids vaidošajās kapitālisma zemēs izplatās līdzīgi epidēmijai? Iemeslu ir daudz, bet galvenais — jaunas iespējas optimizēt ražošanas procesu. Darba procesu psiholoģe M. Denisa ir konstatējusi, ka rūpniecības ieinteresētība sensitivitātes treniņos daudzējādā ziņā izskaidrojama ar to, ka tie nodrošina daudz saliedētāku un efektīvāku personāla funkcionēšanu.

Pēc visa iepriekš teiktā vietā būtu pastāstīt, ko un kā šajās treniņgrupās dara. Lai gan tās ir ļoti atšķirīgas, tām ir daži pamatveidi.

1.   Diskusiju grupas.

Diskusiju grupu pamatelements ir brīva domu apmaiņa par visdažādākajiem tematiem. Visai dažādi var būt arī diskusijas motīvi: pastrīdēšanās, zinātkāres apmierināšana, sava viedokļa izskaidrošana vai neitrāla parunāšanās. Bet visos gadījumos obligāta ir atklāta izteikšanās, personiskā nostāja un pacietīga sarunbiedru uzklausīšana. Protams, cilvēkiem,, kuri savā ikdienas dzīvē ir sabiedriski norobežojušies, tas nebūt nav viegli. Tamlīdzīgus paredzētus un neparedzētus šķēršļus likvidēt jāprot diskusiju grupu vadītājam. Tieši viņš palīdz atbrīvoties, sajust labvēlības gaisotni un it īpaši provocēt grupas dalībnieku emocijas, kas ir galvenās sarunu aktivizētajās. Prasmīgs vadītājs taktiski likvidē sākotnējo mulsumu, neuzticību, iekšējo protestu un pakāpeniski panāk grupas dalībnieku tuvību. Diskusiju laiks nav ierobežots: tās var ieilgt līdz vēlai nakts stundai, un tā aizvien vairāk cilvēks sāk pierast pie savas balss, izteiktajām domām, spēj strīdēties un pastāvēt uz savu. Visa tā rezultātā tiek satriekti iepriekšējie priekšstati un pašizpausmes veids; cilvēks iegūst jaunu sociālo «es» koncepciju, kurai atbilstoši turpina dzīvot.

2.   Spēles.

Izšķir operacionālās jeb lietišķās un lomu spēles. Operacionālo spēļu raksturīgākā īpatnība ir noteikts scenārijs, saskaņā ar kuru dalībnieki liek lietā savas spējas un zināšanas. Nereti spēlēm ir konkrēti profesionāls raksturs. Armijā spēlē kara spēles, milicijā — detektīvspēles, tautsaimniecībā — vadītāju spēles. To mērķis ikreiz ir iemācīt vadīt sabiedrības grupas, lai kādas arī būtu to darbības pamatfunkcijas.

Lomu spēles bieži eleve par sociālpsiholoģisko treniņu. Tā pamatuzdevums ir nospēlēt cilvēka iekšējos konfliktus, lai, tos sabiedrtekojot, dalītas bēdas kļūtu pusbēdas. Lomu spēlēm ir teatralizēts risinājums, kurā ikviens no dalībniekiem kaut ko personificē, protams, scenārija ietvaros. Tā, cilvēks var saņemt sirdsapziņas, sabiedriskā viedokļa, ievainotas meža cūkas vai diplomāta lomu. Teksta ziņā viņam ir pilnīga brīvība, bet jābūt loģiskai pakļautībai tēlam. Tas nozīmē, ka filantropa lomas atveidotājs savā būtībā var būt pēdējais sīkstulis un izspiedējs, bet spēlē viņam, meklējot svešus vārdus un domas, jārunā tas, kas izteiktu pretējo. Lomu spēlēs visbiežāk notiek vērtību pārvērtēšana, kuras rezultātā tiek noreaģēti reālie konflikti un izkliedēti iespējamo konfliktu priekšnoteikumi.

3. Sensitīvais treniņš.

Sensitīvajā treniņā sociālās situācijas analizē nevis pēc kaut kāda noteikta scenārija, bet tieši un konkrēti pašā nodarbību grupā uz vietas. Tās pamatuzdevums ir iemācīt izprast, izjust un respektēt līdzcilvēku viedokli, teikto un neizteikto. Te būtiskais ir nevis sarunāties un diskutēt, bet novērtēt, kāpēc sarunbiedrs saka tā, nevis citādi. Kas viņam liek aprauties pusvārdā vai nosarkt? Kāpēc pavīd mulsums un nepārliecinātība otra acīs? Cilvēkiem, kuri to nekad nav izjutuši, viegli kritizēt, uzspiest savu taisnību un cirst no visa spēka. Sensitivo treniņu sākumā vadītājs lūdz pavērot citam citu un tad mēģināt raksturot kādu no grupas dalībniekiem. Pamatprasība — būt atklātiem. Uzlabojoties kontaktam, uzkrājas jaunas atziņas par grupas biedriem, kuras ir jāizteic, motivējot, kāpēc notikusi viedokļa transformācija. Tā cilvēki pakāpeniski sāk cits citu iepazīt, rodas emocionāla tuvība un izpratne. Vērīgums un iejūtība nostiprinās un veido jaunas interpersonālās uztveres kvalitātes. Ne mazāk nozīmīga ir arī pašatklāsme. Tā, protams, veidojas, pateicoties citu vērtējumam, un liek indivīdam koriģēt savu sociālo veidolu un nereti arī būtību.

Visās šajās metodēs pats nozīmīgākais ir aktīvas klātesamības fenomens. Cilvēks pats ir vērtējis un dzirdējis vērtējumu. Viņš ir izjutis savu sociālo transformēšanos un sapratis, ka var dzīvot citādi. Baudījis sabiedriskās pašvērtības un atbrīvotības garšu, cilvēks negrib atgriezties pie pusdzisuša individuālisma pavarda. Viņš nomet žņaugus un aktīvi kompensē pagātnes deficītu. Sociāla rehabilitācija :savu ir paveikusi.

NOBEIGUMS

Personības un sociālās vides problēmas cilvēci ir nodarbinājušas visu tās pastāvēšanas laiku. Mēs esam nogājuši attīstības ceļu no sinantropa, neandertālieša vai vēl senāka priekšteča līdz mūsdienu kosmiskajam laikmetam un turpinām doties uz priekšu.

Sešgadīgais Mocarts savaldzināja Eiropu.

Gētes «Fausts» tika sarakstīts 82 gadu vecumā.

Kanādietis Rikijs Galants nomira 1967. gadā no vecuma vienpadsmit gadus jauns, nodzīvojis īsu, bet bioloģiski pilnīgu dzīves ciklu — bērnību, brieduma gadus un sirmo norietu.

Ir ziņas par 191 gadu veco irāni Sapedu Abutalu Musavi un 252 gadus veco tibetieti Li Cunkjunu.

Visilgāk laulībā nodzīvojusi ungāru Rēveļu ģimene — 147 gadus. Vīrs Džons nomira 172 gadus vecs, bet sieva Sarra 164. mūža gadā.

Indiešu jogs Satjamurti fiziologu kontrolē astoņas diennaktis nogulēja kamerā, kur gaisa pietika nepilnai stundai.

Līdz šim pasaulē vēl nav bijusi neviena miera diena.

Tie visi esam mēs — cilvēki.

Nav formulu un gudrības, kā satvert zilo putnu, kas mums atnestu laimi, saprašanos un mieru. Vienīgā iespēja ir izzināt pašiem sevi un savus līdzcilvēkus.

Ja šī grāmatiņa, cienījamo lasītāj, Jums izraisīs līdz šim vēl nebijušas pārdomas, kurās būs jaušama humānisma cerīgā elpa, tad virzība ir notikusi.

Tāda arī bija iecere, ņemot rokā pildspalvu.

TAS JUS VARĒTU INTERESĒT

Кемпински А. Психопатология неврозов. Варшава, 1975. 400 с. Конечный Р., Боухал М. Психология в медицине. Прага, 1974. 405 с. Ломов Б. Ф. Методологические и теоретические

проблемы психологии. М., 1984. 444 с. Психология индивидуальных различий. Тексты. М., 1982. 319 с.

Психология личности. Тексты. М., 1982. 287 с. Современная зарубежная социальная психология.

Тексты. М., 1984. 255 с. Ш и бута ни Т. Социальная психология. М., 1УБУ. 535 с.

SATURS

TOC \o "1-3" \h \z Priekšvārds ……………………………………………………………. 3

īss svešvārdu un terminu skaidrojums . . 5

Ievads …….. .7

Personiskais . …………………………………. 10

Personība……………………………………………………………. 12

Personības struktūra ….. .18

Individualitātes psihodiagnostika … 22

Funkcionālā efektivitāte……………………………….. 26

Iekšējie un ārējie konflikti … .30

Personības disharmonija …. .33

Sociālais……………………………………………………………… 3 8

Grupa u n kolektīvs ……………………………………………. 3 9

Sociālā psihodiagnostika …. .43

Interpersonālā uztvere ………………………………………… 4 6

Interpersonālās attiecības …………………………………… 5 0

Sociālais statuss. …… .54

Konvencionālās lomas. …. .57

Personiskais u n sociālais………………………………………… 6 0

Socializācija …………………………………………….. 6 1

Sociālais intelekts ……………………………………………… 6 5

Komunikācijas motīvi ………………………………… 6 9

Sociālā kontrole un sankcijas …. 73

Personība sociālajā vidē. …. .76

Personības sociālā disharmonija …. 80

Personiskās un sociālās disharmonijas korekcija …….. .85

Optimizācijas filozofija …. .87

Formālais un būtiskais psihodiagnostika . 92

Prognozēšanas un vadīšanas problēmas . . 96

Psihohigiēna un psihoprofilakse …. 102

Individuālā rehabilitācija…………………………………… 107

Sociālā rehabilitācija .111

Nobeigums……………………………… … 116

Tas JOs varētu interesēt …. .117

МАРИС ПАВЛОВИЧ ВУДОВСКИЙ

РЕЗОНАНС ЛИЧНОСТИ

И СОЦИАЛЬНОЙ СРЕДЫ

(Академия наук ЛатвССР; Латвийский государственный институт физической культуры)

Серия «Наука сегодня» Издательство «Зинатне» Рига 1986

На латышском языке

MĀRIS BUDOVSKIS

PERSONĪBAS UN SOCIĀLĀS

VIDES REZONANSE

Redaktore S. Jakušenoka Sērijas noformējuma autors E. Griķis Mākslinieciskais redaktors G. Krutojs Tehniskā redaktore I. Vasiļjeva Korektore E. Užane HB № 2513

Nodota salikšanai 25.02.86. Parakstīta iespiešanai 26.05.86. JT 13528. Formāts 84X100/32. Tipogr. papīrs Nr, 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 3,75 fiz. iespiedi.; 5,85 uzsk. iespiedi.; 6,14 uzsk. kr. nov.; 64 izdevn. 1. Metiens 3500 eks. Pasut. Nr. 510. Maksa 25 k. Izdevniecība «Zinātne», 226530 PDP Rīga, Turgeņeva iela 19. Iespiesta Latvijas PSR Valsts _ izdevniecību, poligrāfijas un gramatu_ tirdzniecības lietu komitejas _ ražošanas apvienība «Poligrāfists», 226050 Rīga, Gorkija iela 6,

Content

Budovskis Māris Personības un sociālās vides rezonanse

PRIEKŠVĀRDS

IEVADS

FUNKCIONĀLĀ EFEKTIVITĀTE

IEKŠĒJIE UN ĀRĒJIE KONFLIKTI

PERSONĪBAS DISHARMONIJA

GRUPA UN KOLEKTĪVS

Grupa Kolektīva attīstības pakāpe

Neorganizēta Zema (1. līmenis) organizēta vidēja (2. līmenis)

Augsti orgāniAugsta (3. līmenis) zeta

SOCIĀLĀ PSIHODIAGNOSTIKA

INTERPERSONALA UZTVERE

INTERPERSONĀLAS ATTIECĪBAS

SOCIALAIS STATUSS

KONVENCIONĀLĀS LOMAS

SOCIALIZĀCIJA

SOCIĀLAIS INTELEKTS

SOCIĀLĀ KONTROLE UN SANKCIJAS

PERSONĪBA SOCIĀLAJĀ VIDĒ

PERSONĪBAS SOCIĀLĀ DISHARMONIJA

PERSONISKAS UN SOCIĀLĀS DISHARMONIJAS KOREKCIJA

OPTIMIZĀCIJAS FILOZOFIJA

FORMĀLAIS UN BŪTISKAIS

PSIHODIAGNOSTIKĀ

PROGNOZĒŠANAS UN VADĪŠANAS PROBLĒMAS

PSIHOHIGIĒNA UN PSIHOPROFILAKSE

INDIVIDUĀLĀ REHABILITĀCIJA

SOCIĀLĀ REHABILITĀCIJA

TAS JUS VARĒTU INTERESĒT