Kafka Francs

Process

Francs Kafka

Process

(Der Prozes)

PIRMĀ NODAĻA

APCIETINĀŠANA. SARUNA AR GRŪBAHAS KUNDZI. VĒLĀK BIRSTNERAS JAUNKUNDZE.

Jozefu K. kāds droši vien bija apmelojis, jo vienu rītu viņš tika apcietināts, kaut gan nebija izdarījis neko sliktu. Pansijas īpašnieces Grūbahas kundzes virēja, kas ik rītu ap pulksten astoņiem nesa viņam brokastis, šoreiz neieradās. Tā vēl nekad nebija gadījies. Galvu no spilvena nepaceļot, K. vēl kādu bridi pagaidīja, skatīdamies uz pretējā mājā mītošo sievieti, kas lūkojās uz viņu ar sev gluži neraksturīgu ziņkāri skatienā; bet tad K., vienlaikus neizpratnes un izsalkuma mocīts, parāva zvana auklu. Tūdaļ atskanēja klauvējiens pie istabas durvīm un pa tām ienāca kāds vīrietis, kuru K. vēl nekad nebija šai dzīvoklī redzējis. Vīrietis bija slaids, tomēr ar spēcīgu miesas būvi, ģērbies pieguļošā, melnā uzvalkā, kas izskatījās pēc ceļojuma tērpa, jo bija apgādāts ar dažādām ielocēm, kabatām, sprādzēm, pogām un jostu un tāpēc šķita īpaši praktisks, kaut gan nevarēja izprast, kādam nolūkam visas šīs apģērba detaļas kalpo. "Kas jūs esat?" vaicāja K. un steigšus izslējās gultā pussēdus. Bet vīrietis, it kā viņa uzrašanās būtu jāuzskata par pašsaprotamu, nepievērsa jautājumam nekādu uzmanību un savukārt apvaicājās: "Vai jūs zvanījāt?" "Annai jāatnes man brokastis," teica K. un tad apklusa, mēģinādams ar nopētīšanas un apsvēršanas palīdzību noskaidrot, kas īsti ir šis vīrietis.

Bet atnācējs neļāva ilgi sevi vērot, viņš pagriezās pret durvīm un mazliet tās pavēra, lai kādam, kas neapšaubāmi stāvēja turpat otrpus durvīm, pateiktu: "Viņš grib, lai Anna atnes brokastis." Blakusistabā atskanēja klusi smiekli, bet pēc skaņas nevarēja saprast, vai tur smejas tikai viens cilvēks. Kaut gan svešais vīrietis no šiem smiekliem nebūtu varējis uzzināt neko tādu, ko nezinātu jau agrāk, tomēr tagad viņš uzrunāja K., kā nododams ziņojumu: "Tas nav iespējams." - "Kaut kas nedzirdēts," teica K., izlēca no gultas un žigli uzstīvēja bikses. "Es tomēr gribu paskatīties, kas tie par ļaudīm tur blakusistabā, un dzirdēt, kā Grūbahas kundze man izskaidros šo traucējumu." Viņam gan tūdaļ ienāca prātā, ka to nebūtu vajadzējis teikt skaļi, jo tagad viņš zināmā mērā bija atzinis, ka šim svešiniekam ir tiesības viņu uzraudzīt, bet tobrīd tas nešķita svarīgi. Tomēr svešinieks notiekošo bija uztvēris tieši tā, jo vaicāja: "Vai jūs labāk nevēlētos palikt tepat?" - "Nevēlos ne palikt šai istabā, ne uzklausīt jūsu runas, kamēr nebūsiet stādījies priekšā." - "Gribēju tikai to labāko," teica svešinieks un pats atvēra istabas durvis. K. iegāja blakusistabā lēnākiem soļiem, nekā viņam tas būtu paticis, bet no pirmā acu uzmetiena tur viss izskatījās gandrīz tāpat kā iepriekšējā vakarā. Tā bija Grūbahas kundzes dzīvojamā istaba; iespējams, ka šajā ar mēbelēm, sedziņām, porcelānu un fotogrāfijām pieblīvētajā istabā šodien bija mazliet vairāk vietas nekā parasti, bet to nevarēja uzreiz pamanīt - jo vairāk tādēļ, ka galvenās pārmaiņas ar savu klātbūtni iemiesoja kāds vīrietis, kas sēdēja pie vaļēja loga ar grāmatu rokā un tagad atrāva skatu no lappuses. - "Jums vajadzēja palikt savā istabā! Vai tad Francs jums to nepateica?" - "Jā, ko jūs īsti gribat?" jautāja K., pārmaiņus raudzīdamies te uz vīrieti pie loga, te uz otru, par Franču nodēvēto, kas bija palicis stāvam durvīs. Pa vaļējo logu atkal varēja redzēt veco sievieti, kas patiesi vecišķā ziņkārē bija pārvietojusies pie tā loga, kurš tagad atradās iepretim, lai turpinātu visu novērot. - "Es tomēr gribu satikt Grūbahas kundzi…" teica K.sakustēdamies, kā atraudamies nostāk no abiem vīriešiem, kaut gan tie stāvēja diezgan attālu, un gribēja doties tālāk. - "Nē," teica vīrs pie loga, nometa grāmatu uz galdiņa un piecēlās. "Jūs nedrīkstat aiziet, jūs esat apcietināts."

-     "Tā izskatās gan," teica K. "Un par ko?" viņš tad jautāja.

-     "Nav mūsu uzdevums jums to paskaidrot. Ejiet uz savu istabu un gaidiet. Lieta ir ievadīta, un jūs visu uzzināsiet atbilstošajā brīdī. Sarunādamies ar jums tik draudzīgi, es pārkāpju savas pilnvaras. Bet es ceru, ka vairāk neviens bez Franča to nedzird, un viņš pats pretēji visiem priekšrakstiem izturas pret jums laipni. Ja jums arī turpmāk veiksies tikpat labi kā tad, kad mūs norīkoja par jūsu Sargiem, varat justies drošs par savu nākotni." K. gribēja apsēsties, bet pamanīja, ka visā istabā nav vairs nevienas citas sēdēšanai noderīgas mēbeles, tikai krēsls pie loga. - "Jūs vēl pārliecināsieties, cik pareizi viņš runā," teica Francs un kopā ar otru vīrieti gāja K. klāt. Otrs vīrietis bija augumā ievērojami lielāks par K. un vairākkārt uzsita viņam uz pleca. Viņi pārmeklēja K. naktskreklu un teica, ka tagad viņam vajadzēšot uzvilkt stipri sliktāku kreklu, bet šo viņi uzglabāšot kopā ar pārējo veļu un, tikko lieta būšot izlemta viņam par labu, visu atdošot atpakaļ. - "Labāk atdodiet mantas mums, nevis glabātavā," viņi teica, "jo glabātavā bieži gadās blēdības, turklāt tur visas mantas pēc zināma laika pārdod, nerēķinoties ar to, vai īpašnieka lietas izmeklēšana beigusies, vai vēl ne. Un šādas Prāvas taču velkas tik ilgi, īpaši pēdējā laikā! Beigās gan jūs no glabātavas dabūsiet par pārdošanu ieņemto naudu, bet, pirmkārt, šī nauda ir niecīga, jo visu izšķir nevis piedāvātās summas lielums, bet kukuļa lielums, un, otrkārt, pēc pieredzes zināms, kā šī summa samazinās, jo no gada gadā tiek nodota no vienām rokām citās." K. tikpat kā nepievērsa uzmanību šīm runām, jo nevērtēja īpaši augstu savas īpašuma tiesības uz tām mantām, kuras viņam varbūt vēl piederēja; daudz svarīgāk bija tikt skaidrībā par savu situāciju; šo cilvēku klātbūtnē viņš nemaz nespēja domāt, otra Sarga vēders - šie abi nevarēja būt nekas cits kā Sargi - skārās viņam klāt šķietami draudzīgā tuvībā, bet, palūkojies augšup, viņš redzēja ar šo resno augumu pavisam nesaderīgu, sausnēju, kaulainu seju ar lielu, šķību degunu; abi sargi apmainījās skatieniem virs viņa galvas. Kas šie bija par vīriem? Par ko viņi runāja? Kādā iestādē viņi dienēja? K. taču dzīvoja tiesiskā valstī, visur valdīja miers, visi likumi bija taisnīgi, kurš varēja uzdrīkstēties viņam tā uzbrukt paša dzīvoklī? Viņš vienmēr centās neko neuztvert pārāk nopietni, ticēt sliktajam tikai tad, kad tas jau noticis, priekšlaicīgi nebažīties par nākotni, lai cik draudīga arī būtu situācija. Bet šobrīd viņam šāda attieksme nešķita pareiza; notiekošo gan varēja uztvert par joku, par rupju joku, ko nezināmu iemeslu dēļ izspēlējuši viņa kolēģi no Bankas - varbūt tāpēc, ka šodien ir viņa trīsdesmitā dzimšanas diena, protams, tas bija iespējams, varbūt viņam tikai vajadzētu saņemties un iesmieties Sargiem sejā, un viņi smietos līdzi, varbūt tie bija izsūtāmie tepat no šķērsielas, izskatā nemanīja lielu atšķirību, tomēr šoreiz viņš, jau no pirmā mirkļa, kad ieraudzīja Franču, bija stingri nolēmis neatstāt neizmantotu pat niecīgāko no priekšrocībām, kas viņam varbūt vēl palikušas. Ja tad vēlāk cilvēki teiks, ka viņš nav sapratis joku — tas K. nešķita nekas īpaši bīstams -, toties viņš, kaut gan parasti nemēdza mācīties no pieredzes, skaidri atcerējās dažus samērā nenozīmīgus atgadījumus, kad viņš, atšķirībā no saviem apdomīgajiem draugiem nemaz neaplauzdams iespējamās sekas, bija rīkojies neapdomīgi un ticis sodīts. Tam vairs nevajadzēja atkārtoties, vismaz šoreiz ne; ja tā ir komēdija, viņš darbosies līdzi.

Vēl viņš bija brīvs. - "Ar jūsu atļauju," viņš teica un steigšus pa vidu abiem Sargiem gāja uz savu istabu. — "Šķiet, ka viņš ir prātīgs," viņš dzirdēja sakām sev aiz muguras. Savā istabā viņš tūlīt atrāva rakstāmgalda atvilktnes, tur viss bija salikts ļoti kārtīgi, bet uztraukumā viņš nespēja uzreiz atrast meklētos dokumentus. Beidzot viņš uzgāja savu velosipēda vadītāja apliecību un jau gribēja ar to doties pie Sargiem, bet tad nolēma, ka šis papīrs tomēr ir pārāk nenozīmīgs, un turpināja meklējumus, līdz atrada dzimšanas apliecību. Tobrīd, kad viņš atkal iesteidzās blakusistabā, atvērās pretējās durvis, un telpā gribēja ienākt Grūbahas kundze. Viņa parādījās tikai uz acumirkli; tikko ieraudzījusi K., viņa nepārprotami samulsa, atvainojās, pazuda skatam un ārkārtīgi piesardzīgi aizvēra durvis. K. tikko paguva pateikt: "Nāciet taču iekšā." Tad viņš ar saviem papīriem stāvēja istabas vidū, vēl lūkodamies uz durvīm, kas vairs neatvērās; viņu iztrūcināja Sargu uzsauciens -tie abi sēdēja pie galdiņa blakus vaļējam logam, un K. redzēja, ka tie apēd viņa brokastis. - "Kāpēc viņa nenāca iekšā?" K. vaicāja. - "Viņa nedrīkst," teica garākais no Sargiem. "Jūs taču esat apcietināts." - "Kā tad es varu būt apcietināts? Un vēl šādā veidā?" - "Jūs jau atkal sākat to pašu," teica Sargs un iemērca sviestmaizi medus trauciņā. "Uz šādiem jautājumiem mēs neatbildam." - "Jums būs uz tiem jāatbild," sacīja K. "Šeit ir mani dokumenti, tagad uzrādiet man savējos un, galvenokārt, apcietināšanas pavēli." - "Augstā debess!" Sargs teica. "Jūs nepavisam negribat samierināties ar notikušo, un tā vien šķiet, ka jums bez kādas vajadzības gribas mūs kaitināt - mūs, kas tagad varbūt esam jums tie vistuvākie no visiem līdzcilvēkiem!" - "Tā tas ir, ticiet jel beidzot," teica Francs; viņš nevis pacēla rokā satverto kafijas tasi pie mutes, bet ilgi nolūkojās uz K. ar skatienu, kas varbūt bija zīmīgs, tomēr palika neizprotams. K. pats pret savu gribu ielaidās skatienu dialogā ar Franču, bet tad tomēr uzsita ar plaukstu pa saviem papīriem un teica: "Seit ir manu personību apliecinoši dokumenti." -"Kas mums gar tiem daļas?" strauji izsaucās garākais no Sargiem. "Jūs jau uzvedaties sliktāk par mazu bērnu. Ko tad jūs gribat? Vai gribat, lai jūsu sasodītā lielā Prāva ņem ašu galu, ka ar mums, saviem Sargiem, ķildojaties par personības apliecībām un apcietināšanas pavēli? Mēs esam zemākās pakāpes ierēdņi, neko daudz nesaprotam no personas dokumentiem, un mums ar jūsu lietu ir tikai tāds sakars, ka ik dienas desmit stundas jūs jāapsargā un mums par to maksā algu. Nekas cits mēs neesam, tomēr spējam apjēgt, ka augstie ierēdņi, kuru pavēles mēs pildām, ir skaidrībā par apcietināšanas iemesliem un apcietinātā personu - citādi viņi neliktu jūs apcietināt. Par to nevar būt nekādu šaubu. Tie mūsu amatvīri, kurus es pazīstu - un es pazīstu tikai zemākās pakāpes ierēdņus - paši taču nemeklē iemeslu pilsoņus apvainot noziegumos; kā Likumā rakstīts, noziegums viņus pievelk, un tad viņiem jāsūta mūs - Sargus. Tāds ir Likums. Kur tad jūs saskatāt kļūdīšanos?" - "Šo Likumu es nezinu," teica K. - "Jo sliktāk jums," atsaucās Sargs. - "Droši vien šis Likums pastāv tikai jūsu galvās," sacīja K., viņš vēlējās ielavīties Sargu domās, pagriezt tās sev labvēlīgā virzienā vai vismaz izprast tās. Bet Sargs tikai noraidoši teica: "Gan jūs vēl dabūsiet to just." Tad iejaucās Francs un sacīja: "Re, Villem, viņš pats nenoliedz, ka nezina Likumu, bet vienlaikus apgalvo, ka esot bez vainas." - "Tev pilnīga taisnība, bet viņam neko nevar ieskaidrot," teica otrs Sargs. K. vairs neatbildēja, viņš domāja: vai tiešām vajadzētu ļaut, ka šie sīkie gariņi - viņi taču paši atzīst, ka tādi ir - ar savu tarkšķēšanu vēl vairāk sajauc man prātus? Viņi taču runā par lietām, kuras nemaz nesaprot. Viņu pārliecība balstās tikai uz viņu stulbumu. Pāris vārdu, apmainītu ar sev līdzvērtīgu cilvēku, padarīs visu nesalīdzināmi skaidrāku, nekā visgarākās sarunas ar šiem te. Viņš pāris reižu pagājās šurpu turpu pa istabas vidu; pie pretējā loga viņš redzēja veceni, kas tagad bija atvilkusi sev līdzi kādu vēl daudz vecāku sirmgalvi un turēja to apskautu. K. vajadzēja darīt galu šai izrādei. - "Vediet mani pie sava priekšnieka," viņš teica. - "Tikai tad, ja viņš pats to vēlēsies," teica tas no abiem Sargiem, kas tika dēvēts par

Villemu. "Un tagad es jums iesaku," viņš vēl piebilda, "atgriezties savā istabā, izturēties mierīgi un gaidīt, kādi rīkojumi par jums tiks doti. Mēs iesakām nevis nomocīties ar lieku prātu-ļošanu, bet sakopot domas, jo jums izvirzīs augstas prasības. Jūsu attieksme pret mums nav tāda, kā būtu pelnījusi mūsu iecietība, jūs esat aizmirsis, ka mēs, lai kas mēs arī būtu, atšķirībā no jums vismaz esam brīvi cilvēki, tāpēc mūsu pusē ir diezgan liels pārsvars. Tomēr, ja jums ir nauda, mēs esam gatavi atnes jums brokastis no kafejnīcas iepretim."

Neatsaukdamies uz šo piedāvājumu, K. brīdi palika mierīgi stāvam Varbūt, ja viņš tagad atvērtu durvis uz nākamo istabu vai pat priekšnamu, tie abi nemaz neuzdrīkstētos viņu aizturēt, varbūt tas būtu vienkāršākais atrisinājums šiem sarežģījumiem, kas dzina viņu izmisumā. Bet varbūt tie viņu tomēr satvertu - un, ja viņš reiz būtu nosviests zemē, zustu arī tā augstprātība, ko viņš pagaidām vēl tomēr izjuta šo cilvēku klātbūtnē. Tālab viņš izšķīrās par labu drošākam atrisinājumam - tam, kam vajadzēja rasties notikumu dabiskajā gaitā, un devās atpakaļ uz savu istabu, neapmainījis vairs ne pušplēsta vārda ar saviem Sargiem.

Viņš iekrita gultā un paņēma no mazgājamā galdiņa skaistu ābolu, ko iepriekšējā vakarā bija tur nolicis šīrīta brokastīm. Tagad tās bija viņa vienīgās brokastis - un tomēr, kā viņš pārliecinājās jau pēc pirmā kumosa, daudz labākas, nekā brokastis no netīrās nakts kafejnīcas, pie kurām viņš varētu tikt, izmantojot Sargu laipnību. Viņš jutās labi un droši, uz darbu Bankā gan viņš šai priekšpusdienā netiks, bet, ņemot vērā viņa samērā augsto posteni, nebūs grūti atrast kādu attaisnojošu iemeslu. Vai vajadzētu minēt patiesos apstākļus? Viņš nolēma rīkoties tieši tā. Ja viņam neticēs - un tas šai gadījumā šķita ļoti iespējams - viņš varētu atvest sev līdzi Grūbahas kundzi vai abus večus no pretējās mājas, kuri tagad droši vien bija devušies ceļā uz nākamo logu. K. jutās pārsteigts - vismaz ņemot vērā Sargu domu gaitu, patiešām šķita dīvaini, ka tie iedzinuši viņu istabā un atstājuši vienu vietā, kur tik daudz iespēju sevi nogalināt. Bet vienlaikus viņš sev vaicāja, šoreiz vadoties pats no savas domu gaitas, kāpēc lai viņam vajadzētu izdarīt pašnāvību? Taču ne tādēļ, ka tie divi sēž blakusistabā un ir apēduši viņa brokastis? Sevi nogalināt būtu tik bezjēdzīgi, ka viņš, pat ja gribētu tā rīkoties, šīs bezjēdzības dēļ to nespētu. Ja Sargu garīgā aprobežotība nebūtu tik acīmredzama, varētu pieņemt, ka viņiem ir līdzīgs viedoklis un tāpēc viņi neuzskata, ka atstāt K. vienu ir bīstami. Ja tie gribētu, viņi tagad varētu noskatīties, kā viņš pieiet pie sienas skapīša, kur glabājas labs šņabis, kā viņš vispirms iztukšo vienu glāzīti neapēsto brokastu aizstāšanai un kā pielej vēl vienu glāzi drosmei - ja nu gadītos kaut kas neiedomājams un drosme izrādītos vajadzīga.

Tad sauciens no blakusistabas iztrūcināja viņu tik stipri, ka zobi atsitās pret glāzi. - "Uzraugs grib jūs redzēt!" Viņu izbiedēja tikai šis kliedziens, šis strupais, militārais uzklie-dziens, kādu no Sarga Franča viņš nebija gaidījis dzirdēt. Pavēles saturs viņu iepriecēja. - "Beidzot!" viņš atsaucās, aizslēdza skapīti un tūdaļ steidzās uz blakusistabu. Tur stāvēja abi Sargi un aizdzina viņu atpakaļ uz viņa istabu, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. - "Kas jums nāk prātā?" viņi kliedza. "Vienā kreklā jūs gribat stāties Uzrauga priekšā? Viņš liks jūs nopērt, un mūs kopā ar jums!" - "Pie velna, laidiet mani vaļā!" sauca K., kas jau bija aiztrenkts līdz savai kumodei, "ja mani sagrābj, kad guļu gultā, nevar prasīt, lai es būtu svētku drēbēs." - "Tur nekas nelīdz," teica Sargi; vienmēr, kad K. kliedza, viņi kļuva pavisam rāmi, gandrīz sērīgi, tā viņu samulsinot vai vismaz liekot apdomāties. - "Smieklīgas ceremonijas," viņš vēl noburkšķēja, bet jau bija paņēmis uz krēsla pakārtos svārkus un turēja tos izstieptās rokās, kā gaidīdams Sargu spriedumu. Viņi kratīja galvu. - "Vajag melnus svārkus," viņi teica. K. nometa paceltos svārkus zemē un teica - viņš pats nesaprata teiktā jēgu: "Tā taču vēl nebūs galvenā Tiesas sēde." Sargi smaidīja, bet palika pie sava: "Vajag melnus svārkus." - "Ja tādā veidā varu lietu paātrināt, tad lai notiek," K. teica, pats atvēra skapi, ilgi pārcilāja daudzos apģērba gabalus, izvēlējās savu labāko melno uzvalku, kas ar žaketes vidukļa piegriezumu bija izpelnījies viņa paziņu ievērību, izņēma arī citu kreklu un sāka rūpīgi ģērbties. Slepenībā viņš domāja, ka paātrinājis notikumu gaitu, jo Sargi bija aizmirsuši likt viņam aiziet uz vannasistabu nomazgāties. Viņš vēroja, vai Sargi tomēr to neatcerēsies, bet tas viņiem, protams, nemaz nenāca prātā, toties Villems neaizmirsa aizsūtīt Franču pie Uzrauga ar ziņu, ka K. ģērbjas.

Kad K. bija pilnībā apģērbies, viņam - ar Villemu cieši aiz muguras - vajadzēja cauri tukšajai blakusistabai iet uz nākamo istabu, kuras divviru durvis jau stāvēja vaļā. K. skaidri zināja, ka šai istabā kopš neilga laika dzīvo Birstneras jaunkundze -mašīnrakstītāja, kas parasti agri gāja uz darbu, atgriezās vēlu un ar K. bija tikai pāris reižu sasveicinājusies. Tagad viņas naktsgaldiņš bija izbīdīts istabas vidū un pārvērsts par izmeklētāja galdu, un pie tā sēdēja Uzraugs. Viņš bija pārmetis vienu kāju pār otru un pārlicis vienu roku pār krēsla atzveltni.

Vienā istabas kaktā stāvēja trīs jauni cilvēki un skatījās uz Birstneras jaunkundzes fotogrāfijām, kas bija sabāztas pie sienas piekārtā pītenī. Uz vaļā atvērta loga roktura karājās balta blūze. Pretējā logā atkal rēgojās abi veči, bet tagad sabiedrība bija sakuplojusi, jo viņiem aiz muguras, izslējies augstu pār viņu galvām, stāvēja kāds vīrietis atpogātā kreklā, ar pirkstiem raustīdams un skrullēdams savu rudo kazbārdiņu. - "Jozefs K.?" vaicāja Uzraugs, kā gribēdams pievērst sev K. klīstošo skatienu. K. pamāja ar galvu. - "Sīrīta notikumi jūs droši vien ļoti pārsteidza?" vaicāja Uzraugs, ar abām rokām pārbīdīdams nedaudzās mantas, kas stāvēja uz naktsgaldiņa: sveci un sērkociņus, grāmatu un adatu spilventiņu, it kā tie būtu Izmeklēšanai nepieciešami priekšmeti. - "Neapšaubāmi," teica K., un viņu pārņēma labsajūta, jo beidzot viņš bija sastapis saprātīgu cilvēku, ar kuru varēs runāt par savas lietas apstākļiem. "Neapšaubāmi jūtos pārsteigts, tomēr nekādā ziņā ne ļoti pārsteigts." - "Neesat ļoti pārsteigts?" vaicāja Uzraugs, novietodams sveci galdiņa vidū un izkārtodams tai apkārt pārējās mantas. - "Varbūt jūs pārpratāt," K. steigšus piebilda. "Es gribēju teikt," te K. aprāvās un lūkojās apkārt, meklēdams krēslu. "Es taču drīkstu apsēsties?" viņš vaicāja. — "Tā nav pieņemts," atbildēja Uzraugs. "Gribēju teikt," K. nevilcinādamies turpināja, "ka es, protams, jūtos ļoti pārsteigts, bet kad šai pasaulē jau aizvadīti trīsdesmit gadi un vajadzējis pašam izsisties uz augšu, kā man liktenis bija lēmis, cilvēks ir norūdījies pret pārsteigumiem un vairs neuztver tos tik smagi. Jo īpaši šodienējo gadījumu ne." - "Kāpēc īpaši šodienējo ne?" - "Negribu apgalvot, ka uzskatu to visu par joku, jo sagatavošanas darbi šķiet pārāk apjomīgi. Tur iesaistīti visi pansijas iemītnieki, un arī jūs visi piedalāties, tas ietu pāri viena joka robežām. Tālab negribu teikt, ka tas ir joks." — "Gluži pareizi," Uzraugs teica un palūkojās, cik sērkociņu atlicis kārbiņā. "Bet no otras puses," teica K., vērsdamies pie visiem klātesošajiem un vēlēdamies, lai arī tie trīs jaunieši pie fotogrāfijām piegrieztu uzmanību viņam, "no otras puses, šī lieta nevar būt arī sevišķi svarīga. Tā secinu tāpēc, ka esmu apsūdzēts, bet nespēju atcerēties nevienu vissīkāko noziegumu, kura dēļ mani varētu apsūdzēt. Bet arī tas nav svarīgi, galvenais: kas mani apsūdzējis? Kāda iestāde ievadījusi šo procedūru? Vai jūs esat ierēdnis? Uniformas nav jums nevienam, ja vien negrib," - viņš pagriezās pret Franču - "uzskatīt par uniformu jūsu drēbes, bet tās vairāk līdzinās ceļojuma tērpam. Es pieprasu skaidrību šais jautājumos un esmu pārliecināts, ka, tikko būsim tikuši pie skaidrības, varēsim sirsnīgi atvadīties." Uzraugs uzsita pa galdu ar sērkociņu kārbiņu. - "Jūs pieļaujat lielu kļūdu," viņš teica. "Sie kungi šeit un es, mēs esam saistīti ar jūsu situāciju tikai starp citu, jā, mēs tikpat kā neko par jums nezinām.

Mēs varētu būt tērpušies visoficiālākajās uniformās, bet jūsu lieta no tā nekļūtu smagāka. Es jums arī nevaru pateikt, ka tiekat apsūdzēts, jo man nav zināms, vai tā ir. Jūs esat apcietināts, jā, tas atbilst patiesībai, bet neko vairāk es nezinu. Varbūt Sargi sapļāpājuši jums ko citu, bet tās tad bijušas tukšas runas. Kaut gan neatbildēšu uz jūsu jautājumiem, es tomēr varu dot padomu: mazāk domājiet par mums un par to, kas ar jums noticis, jo būs labāk, ja vairāk domāsiet pats par sevi. Un neceliet traci ar to savu nevainības apziņu, tas bojā nepavisam ne slikto iespaidu, kādu jūs citā ziņā radāt. Un jums vispār vajadzētu būt atturīgākam izteicienos. Gandrīz viss, ko jūs nupat sacījāt - pat ja tie būtu bijuši tikai pāris vārdi -, liek nopelt jūsu uzvedību, turklāt jūs nepateicāt neko tādu, kas nāktu jums par labu."

K. stīvi blenza Uzraugā. Viņam šeit jāuzklausa skolmeis-tarīgas pamācības no cilvēka, kas gados varbūt jaunāks par viņu pašu? Par savu atklātību viņš saņem bargu nosodījumu? Un viņš neko neuzzinās par savas apcietināšanas iemesliem un cilvēkiem, kas devuši šo pavēli? Viņš satraucās, sāka soļot pa istabu šurpu turpu - neviens necentās viņu aizkavēt; viņš pavilka augstāk manšetes, aptaustīja krūtis, saglauda matus, pagāja garām trīs jaunajiem kungiem, noteica "Tas taču ir bezjēdzīgi," jaunieši pagriezās uz viņa pusi un lūkojās uz viņu līdzjūtīgi, tomēr drūmi. Beidzot viņš atkal apstājās pie Uzrauga galda. - "Prokurors Hasterers man ir labs draugs," viņš teica, "vai drīkstu viņam piezvanīt?" - "Protams," Uzraugs teica, "bet es gan nezinu, kāda tam varētu būt jēga. Varbūt gribat ar viņu apspriest kādu privātu jautājumu?"— "Kāda jēga?" izsaucās K., juzdamies vairāk satriekts nekā saniknots. "Kas jūs tāds esat? Jūs gribat jēgu, bet pats izrīkojaties tik bezjēdzīgi? Vai tur akmeņiem nav jāsāk raudāt? Vispirms man uzklūp šie kungi, un pēc tam viņi sēž vai stāv un klausās, kā jūs mani dresējat? Kāda jēga zvanīt prokuroram, ja jūs apgalvojat, ka es esmu apcietināts? Nu labi, es nezvanīšu." - "Kāpēc tad ne," teica Uzraugs, rādīdams uz priekšnamu, kur atradās telefons, "lūdzu, zvaniet vien." - "Nē, es vairs negribu," teica K. un piegāja pie loga. Šķita, ka sabiedrību pretējā mājā viņa pienākšana pie loga mazliet iztraucējusi no vērotāju miera. Abi vecie gribēja celties, bet vīrietis viņiem aiz muguras tos nomierināja. - "Tur arī ir daži skatītāji!" K. skaļi uzsauca Uzraugam un izstiepa rādītājpirkstu. "Vācieties prom!" viņš kliedza. Trijotne tūdaļ atkāpās dažus soļus no loga, abi vecie pat aizlīda vīrietim aiz muguras, tas aizsedza viņus ar savu plato augumu un, kā varēja noprast pēc viņa mutes kustībām, kaut ko teica, bet vārdus no attāluma nevarēja saprast. Tomēr pavisam prom viņi negāja, un likās, ka viņi nogaida, kad nepamanīti atkal varēs tuvoties logam. - "Uzmācīgi, nekautrīgi ļautiņi!" teica K., novērsdamies no loga. Ar acs kaktiņu pašķielējis uz Uzraugu, K. nolēma, ka tas ir vienisprātis ar viņu. Bet varēja arī būt, ka Uzraugs nemaz nav ieklausījies K. teiktajā, jo viņš bija uzlicis plaukstu uz galda un itin kā salīdzināja pirkstus pēc garuma. Apsēdušies uz čemodāna, kas bija apklāts ar dekoratīvu segu, abi sargi berzēja ceļgalus. Trīs jaunie vīrieši bija iespieduši rokas sānos un bezmērķīgi raudzījās apkārt. Valdīja klusums kā pamestā kantorī. - "Nu, mani kungi," iesaucās K., kam uz mirkli radās sajūta, ka viņš nes visus klātesošos savos plecos, "spriežot pēc jūsu sejas izteiksmes, manu lietu varētu uzskatīt par izbeigtu. Es uzskatu, ka vislabāk būs vairs neprātot, vai jums bija tiesības tā rīkoties, vai nebija, un noslēgt šo atgadījumu miermīlīgi - ar rokasspiedienu. Ja arī jūs esat tādās pašās domās, tad lūdzu…," un viņš piegāja pie Uzrauga galda un pastiepa roku. Uzraugs pacēla acis, kodīja lūpas un skatījās uz K. izstiepto roku; K. vēl joprojām ticēja, ka Uzraugs sarokosies ar viņu. Bet Uzraugs piecēlās, paņēma no Birstneras jaunkundzes gultas cietu, apaļu platmali un abām rokām uzmanīgi uzspieda to sev galvā, kā mēdz darīt, uzlaikojot jaunu cepuri. - "Jums gan viss šķiet vienkārši!" viņš teica K. "Jūs domājat, ka mums vajadzētu lietu noslēgt miermīlīgi? Nē, tas nu nekādi nav iespējams. Bet no otras puses - es nepavisam negribu teikt, ka jums jākrīt izmisumā. Nē, kāpēc gan? Jūs esat tikai apcietināts, tas ir viss. To man vajadzēja jums paziņot, tas ir paveikts, un es arī redzēju, kā jūs to uztverat. Ar to šodienai pietiks un mēs varam atvadīties, gan tikai uz laiku. Tagad jūs droši vien gribēsiet iet uz Banku?" - "Uz Banku?" vaicāja K. "Man šķita, ka esmu apcietināts." K. jautāja ar zināmu spītību, jo, kaut gan viņa rokasspiediens netika pieņemts, viņš tomēr -īpaši kopš brīža, kad uzraugs bija piecēlies - jutās arvien neatkarīgāks no visiem šiem ļaudīm. Viņš ar tiem rotaļājās. Ja tie dotos prom, viņš bija nolēmis skriešus tiem sekot līdz pat namdurvīm un piedāvāties būt par apcietināto. Un tāpēc viņš atkārtoja: "Kā tad es varu iet uz Banku, ja esmu apcietināts?" -"Ak ja," teica Uzraugs, jau stāvēdams pie istabas durvīm. "Jus esat mani pārpratis. Protams, ka esat apcietināts, bet tam nav jākļūst par šķērsli jūsu darba pienākumu pildīšanai. Arī no ierastā dzīvesveida jums nevajag atteikties." - "Tad jau tā apcietināšana nav nekas tik briesmīgs," sacīja K un pagājās Uzraugam tuvāk. - "Es jau arī netiku apgalvojis neko citu," teica Uzraugs. - "Bet tādā gadījumā arī paziņojums par apcietināšanu nešķiet īpaši nepieciešams," teica K. un pagājās vēl tuvāk. Arī pārējie bija pienākuši tuvāk klāt. Tagad viņi visi drūzmējās šaurā telpā pie durvīm. - "Tas bija mans pienākums," sacīja Uzraugs. - "Muļķīgs pienākums," nepiekāpīgi sacīja K. - "Iespējams," teica Uzraugs, "bet netērēsim laiku šādām sarunām. Man likās, ka jūs gribat doties uz Banku. Tā kā jūs uzmanāt katru manu vārdu, es vēl piebildīšu: neviens jūs nespiež iet uz Banku, es tikai uzskatīju, ka jūs pats to vēlaties. Un tāpēc - lai atvieglotu jūsu situāciju un jūsu ierašanos Bankā padarītu pēc iespējas nemanāmāku - es biju lūdzis šos kungus, jūsu kolēģus, uzkavēties šeit, lai varat

izmantot viņu palīdzību." - "Kā?" iesaucās K., izbrīnīts raudzīdamies uz trijotni. Šie neizteiksmīgie, mazasinīgie jaunie cilvēki, kurus viņš vēl joprojām atminējās stāvošus pie fotogrāfijām, patiešām bija ierēdņi no viņa Bankas, ne jau nu gluži kolēģi, tas bija par stipru teikts, un šī apzīmējuma izmantošana pierādīja, ka Uzrauga viszinībā pastāv arī kāds balts plankums, tomēr viņi strādāja par zemākās pakāpes ierēdņiem viņa Bankā. Kā K. nebija to sapratis? Cik ļoti viņa domas nodarbinājuši Sargi un Uzraugs, lai viņš neatpazītu šos trīs! Stīvo Rābenšteineru, kas vienmēr vicinās ar rokām, gaišmataino Kullihu ar dziļi iegrimušajām acīm un Kamineru ar neizturamo, hronisku muskuļu krampju radīto smīnu. -"Labrīt!" K. pēc brīža teica un sarokojās ar jaunajiem kungiem, kas pieklājīgi paklanījās. "Es jūs nemaz nepazinu. Tātad tagad mēs dosimies uz darbu, vai ne?" Kungi māja ar galvu - smaidot un degdami nepacietībā, it kā visu laiku to vien būtu gaidījuši; kad K. ievajadzējās cepuri, kas bija palikusi viņa istabā, visi trīs cits aiz cita skrēja cepuri atnest, un tas ļāva nojaust, ka viņi tomēr jūtas mazliet samulsusi. K. rāmi stāvēja un pa vaļējām durvīm noraudzījās viņu skrējienā; protams, ka pēdējais bija vienaldzīgais Rābenšteiners, kas pārvietojās elegantā riksī. Cepuri atnesa Kaminers, un K. vajadzēja, kā tas, starp citu, itin bieži mēdza atgadīties arī Bankā, nepārprotami atgādināt sev pašam, ka Kaminera smīns nav zīmīgs, ka šis cilvēks vispār nespētu zīmīgi pasmīnēt. Tad Grūbahas kundze, kas nemaz neizskatījās vainas apziņas pārlieku nomocīta, visai kompānijai atvēra ārdurvis, un K., kā jau daudzreiz pirms tam, skatījās lejup uz viņas priekšauta jostu, kas nevajadzīgi dziļi bija iegrau-zusies viņas druknajā augumā. Uz ielas K., turēdams rokā pulksteni, nolēma braukt ar automobili, lai lieki nepaildzinātu savu pusstundas nosebošanos. Kaminers noskrēja līdz stūrim sameklēt auto, abi pārējie neslēpti pūlējās K. izklaidēt, tad Kullihs pēkšņi norādīja uz pretējās mājas durvīm, pa kurām bija iznācis vīrietis ar gaišo kazbārdiņu; pirmajā mirklī laikam samulsis, ka tagad jāparādās pilnā augumā, viņš atkāpās atpakaļ līdz mājas sienai un atslējās pret to. Abi večuki droši vien vēl kāpa lejā pa trepēm. K. niknojās, ka Kullihs pievērsis viņa uzmanību šim vīram, kuru viņš jau agrāk bija redzējis un kura parādīšanos pat bija paredzējis. - "Neskatieties tur!" viņš izgrūda, nemanīdams, cik uzkrītoši šāds pavēlošs balss tonis izklausās patstāvīgu cilvēku sabiedrībā. Bet viņam neko nevajadzēja paskaidrot, jo tieši tobrīd piebrauca auto, viņi iesēdās tajā un brauca prom. Tad K. atcerējās, ka nemaz nav ievērojis, kā aiziet Uzraugs un Sargi; vispirms Uzrauga klātbūtne bija viņam aizsegusi šos trīs ierēdņus, pēc tam ierēdņi - Uzraugu. Tas neliecināja neko labu par viņa uztveres modrību, un K. apņēmās šai ziņā turpmāk sevi uzmanīgāk novērot. Tomēr viņš, pats negribēdams, pagriezās atpakaļ un pārliecās pār vaļējā auto aizmuguri, cerot vēl ieraudzīt Uzraugu un Sargus. Bet tūlīt pat viņš atkal pagriezās ar seju braukšanas virzienā un ērti atzvēlās automašīnas stūrī, nemaz nemēģinādams nevienu meklēt. Kaut gan viņš to neizrādīja, tieši šajā brīdī viņam būtu derējis patērzēt, bet pārējie kungi šķita noguruši, Rābenšteins lūkojās laukā pa labās puses logu, Kullihs pa kreiso, un K. rīcībā bija vienīgi Kaminers ar savu smīnu, par kuru ņirgāties liedza cilvēcība.

Šai pavasarī K. savus vakarus bija ieradis aizvadīt tā, ka pēc darba - kad radās tāda iespēja, jo visbiežāk viņš sēdēja kantorī līdz pat deviņiem - devās mazā pastaigā, vai nu viens pats, vai kopā ar citiem ierēdņiem, un pēc tam uz krodziņu, kur sēdēja pie pastāvīgo klientu galda kopā ar dažiem pavecākiem kungiem un dzēra alu līdz vienpadsmitiem. Bet reizēm gadījās novirzīties no šīs dienaskārtības, piemēram, kad Bankas Direktors, kas augstu vērtēja viņa darbaspējas un uzticamību, ielūdza viņu izbraucienā ar auto vai uz vakariņām savā savrupmājā. Bez tam K. reizi nedēļā devās pie meitenes vārdā Elza -viņa naktis līdz pat agram rītam strādāja par oficianti vīnūzī un pa dienu uzņēma viesus savā gultā.

Bet šajā vakarā - diena bija aizritējusi aši sasprindzinātā darbā un pieņemot daudzus pagodinošus un draudzīgus apsveikumus jubilejā - K. gribēja tūdaļ iet uz mājām. Visos īsajos darba pārtraukumos viņš bija domājis par šo atgriešanos; viņš pats īsti nesaprata, ko gaida, taču viņam šķita, ka rīta notikumi sacēluši lielu nekārtību visā Grūbahas kundzes dzīvoklī un tieši viņa klātbūtne ir nepieciešama, lai atjaunotu kārtību. Bet, līdzko kārtība tiks atjaunota, būs izdzēstas šo notikumu pēdas un viss atkal ieies vecajās sliedēs. No trīs ierēdņiem nevajadzēja baidīties, tie atkal bija iegrimuši Bankas lielajā ierēdņu barā, viņos nevarēja manīt nekādas pārmaiņas. K. daudzkārt bija viņus aicinājis uz savu kantori, pa vienam un visus trīs kopā - tikai tāpēc, lai novērotu; ik reizes viņš jutās apmierināts ar redzēto un ļāva viņiem iet.

Kad K. ap pusdesmitiem vakarā pienāca pie mājas, kurā viņš dzīvoja, pie durvīm viņš uzdūrās kādam jaunam zellim -tas stāvēja, plati iepletis kājas, un smēķēja pīpi. - "Kas jūs esat?" K. tūdaļ jautāja, pieliekdams seju tuvāk šim zellim, jo gaiteņa pustumsā neko daudz nevarēja saskatīt. - "Cienītais kungs, es esmu sētnieka dēls," atbildēja zellis, izņēma pīpi no mutes un pakāpās sāņus. "Sētnieka dēls?" vaicāja K. un nepacietīgi klaudzināja ar spieķi pa grīdu. - "Vai cienītais kungs kaut ko vēlētos? Vai man pasaukt tēvu?" - "Nē, nē," teica K., viņa balsī jautās tāda kā piedošana, it kā zellis būtu pastrādājis kaut ko ļaunu, bet viņš tam piedotu. "Ir jau labi," viņš tad teica un gāja tālāk, tomēr, pirms doties augšā pa kāpnēm, viņš vēlreiz atskatījās.

Viņš būtu varējis iet taisnā ceļā uz savu istabu, bet gribēja runāt ar Grūbahas kundzi, tāpēc tūlīt pieklauvēja pie viņas durvīm. Ar adītu zeķi rokā viņa sēdēja pie galda, uz kura gulēja vēl vesela kaudze vecu zeķu. K. izklaidīgi atvainojās par savu vēlīno nācienu, bet Grūbahas kundze bija ļoti laipna un negribēja uzklausīt nekādu atvainošanos, K. varot nākt ar viņu runāt jebkurā laikā, viņš taču skaidri zinot, ka ir viņas labākais un mīļākais īrnieks. K. aplūkoja istabu; tā atkal bija kļuvusi pilnīgi tāda pati kā agrāk, arī brokastu trauki, kas no rīta atradās uz galdiņa pie loga, bija novākti. Sieviešu rokas tomēr visā klusībā spēj paveikt tik daudz, viņš domāja, viņš droši vien būtu traukus turpat uz vietas saplēsis, un nekādā gadījumā viņam neizdotos aiznest tos prom. Viņš pateicīgi pavērās Grūbahas kundzē. - "Kāpēc tik vēlu jūs vēl strādājat?'" viņš vaicāja. Tagad viņi abi sēdēja pie galda, un K. ik pa brīdim iegremdēja roku zeķu kaudzē. - "Darba ir daudz," teica Grūbahas kundze, "pa dienu es piederu saviem īrniekiem; ja gribu savest kārtībā pati savas lietas, tam atliek tikai vakari." -"Šķiet, ka šodien sagādāju jums vēl ārpuskārtas darbu?"-"Kādā ziņā?" viņa vaicāja, kļūdama mazliet mundrāka; lāpāmā zeķe gulēja viņai klēpī. - "Es runāju par tiem vīriem, kas bija te šorīt no rīta." - "Ak tā," viņa teica un atkal atgriezās savā mierā, "nē, tāpēc man nebija nekādas lielas noņemšanās." K. klusēdams skatījās, kā viņa atkal sāk lāpīt zeķi. Viņa izskatās pārsteigta, ka es par to vaicāju, viņš domāja, izskatās, it kā viņai neliktos pareizi, ka es par to runāju. "Darbu tas jums noteikti sagādāja," viņš teica, "bet tas vairs neatkārtosies." -"Jā, tas nevar atkārtoties," viņa piekrītoši teica un uzsmaidīja K., viņas smaids šķita gandrīz vai žēlabains. - "Vai jūs patiešām tā domājat?" K. vaicāja. - "Jā," viņa teica klusākā balsī, "bet pats galvenais - jūs nedrīkstat pārāk smagi to pārdzīvot. Kas tik viss pasaulē nenotiek! Reiz nu jūs izrādāt man tādu uzticību, K. kungs, varu jums atzīties, ka drusciņ paklausījos aiz durvīm, un abi Sargi man arī šo to pastāstīja. Lieta grozās ap jūsu laimi, un tas man tik tiešām ķeras pie sirds -varbūt pat vairāk, nekā pieklātos, jo es jau esmu tikai pansijas

saimniece. Nu lūk, es tātad šo to dabūju dzirdēt, bet nevaru teikt, ka tas būtu bijis kaut kas ļoti slikts. Nē, jūs gan esat apcietināts, bet ne tā, kā apcietinātu kādu zagli. Ja apcietina kā zagli, tad ir slikti, bet šī apcietināšana man šķiet kaut kas zinātnisks, atvainojiet, ja es runāju muļķīgi, man tā šķiet kaut kas zinātnisks, kaut kas tāds, ko es nesaprotu un ko nemaz arī nevajag saprast."

- "Grūbahas kundze, tas, ko jūs teicāt, nemaz nav muļķīgi, es domāju gandrīz tāpat kā jūs, tikai vērtēju notikušo vēl bargāk nekā jūs un neuzskatu šo apcietināšanu par kaut ko zinātnisku, es uzskatu to vispār par neko. Mani pārsteidza nesagatavojušos, tur tas āķis. Ja es tūlīt pēc pamošanās, neļaudams Annas neatnākšanai sevi samulsināt, būtu cēlies augšā un, nelikdamies zinis ne par vienu cilvēku, kas stājas man ceļā, ietu pie jums, tad šoreiz es izņēmuma kārtā pabrokastotu, piemēram, virtuvē, aizsūtītu jūs atnest no manas istabas apģērbu, īsi sakot, ja es rīkotos saprātīgi, vairāk itin nekas nenotiktu, viss, kas vēl varētu notikt, būtu noslāpēts. Bet cilvēks ir tik nesagatavots. Bankā, piemēram, es esmu sagatavojies, tur nekas tāds ar mani nevarētu atgadīties, tur man ir pašam savs kalpotājs, pilsētas telefons un kantora telefons stāv man priekšā uz galda, visu laiku nāk klienti, pa vienam un grupās, un Bankas ierēdņi, turklāt tur es vienmēr domāju par darbu, tālab mans gars ir modrs, man pat sagādātu baudu Bankā saskarties ar šādu situāciju. Nu, bet tas tagad ir pāri un es īstenībā nemaz negribēju daudz par to runāt, gribēju tikai dzirdēt jūsu vērtējumu, saprātīgas sievietes izteiktu vērtējumu, un ļoti priecājos, ka mūsu uzskati sakrīt. Bet tagad jums vajag sniegt man roku, šādu vienprātību jāapstiprina ar rokasspiedienu."

Vai viņa sniegs man roku? Uzraugs man roku nesniedza, K. domāja un palūkojās uz Grūbahas kundzi citādi nekā pirms tam - ar pētīgu skatienu. Viņa piecēlās kājās, jo arī viņš bija piecēlies; viņa jutās mazliet apjukusi, jo ne viss K. teiktais bija viņai saprotams. Bet šī apjukuma dēļ viņa pateica kaut ko tādu, ko nemaz negribēja teikt un kas nemaz nebija vietā: "Nepārdzīvojiet to tik smagi, K. kungs!" viņa teica asarainā balsī un, protams, aizmirsa paspiest viņam roku. - "Nezināju, ka smagi to pārdzīvoju," pēkšņi paguris, teica K. un atskārta, cik nevērtīga ir šīs sievietes piekrišana viņa viedoklim.

Aizgājis līdz durvīm, viņš vēl pajautāja: "Vai Birstneras jaunkundze ir mājās?" - "Nē," atbildēja Grūbahas kundze un pavadīja šo strupo atbildi ar novēlotu saprātīgas iejūtības smaidu. "Viņa ir teātrī. Vai jūs kaut ko no viņas gribējāt? Vai man nodot kādu ziņu?" - "Nē, es tikai gribēju pārmīt ar viņu pāris vārdus." - "Diemžēl nezinu, kad viņa pārnāks; no teātra viņa parasti atgriežas vēlu." - "Tas ir gluži vienalga," teica K., ar noliektu galvu jau griezdamies uz durvju pusi, lai dotos prom, "es tikai gribēju atvainoties, ka šodien tiku izmantojis viņas istabu." - "Nav vajadzības atvainoties, K. kungs, jūs veltīgi uztraucaties, jaunkundze neko pat nezina, kopš agra rīta viņa ir prom no mājas, un viss jau ir sakārtots, paskatieties pats." Un viņa atvēra durvis uz Birstneras jaunkundzes istabu. -"Paldies, es paļaujos uz jūsu vārdiem," teica K., bet tad tomēr piegāja pie atvērtajām durvīm. Tumšajā istabā iespīdēja rāma mēnessgaisma. Cik nu varēja redzēt, viss patiešām bija savā vietā, arī blūze vairs nekarājās uz loga roktura. Acīs dūrās spilveni mēness apspīdētajā gultā. - "Jaunkundze bieži atgriežas mājās vēlu," teica K. un palūkojās uz Grūbahas kundzi tā, it kā viņa būtu par to atbildīga. - "Tādi jau tie jaunie ļaudis ir!" iecietīgi teica Grūbahas kundze. - "Protams, protams," sacīja K., "bet tā var aiziet arī par tālu." - "Tas var gadīties," teica Grūbahas kundze, "ak, cik pareizi jūs sakāt, K. kungs. Iespējams, ka jums taisnība arī šajā gadījumā. Es jau negribu Birstneras jaunkundzi nopelt, viņa ir laba, mīļa meitene, laipna, kārtīga, punktuāla, strādīga, es augstu to visu vērtēju, bet viens kas tiesa, viņai derētu būt lepnākai, atturīgākai. Šomēnes jau divreiz redzēju viņu nomaļās ielās, un katrreiz ar citu kungu. Mani tas ļoti sarūgtina, tik tiešām kā Dievs debesis, nevienam citam neesmu to stāstījusi, K. kungs, bet man neizbēgami nāksies par to runāt ari ar jaunkundzi pašu. Starp citu, tas nav vienīgais iemesls, kāpēc viņa man šķiet aizdomīga." - "Jūs esat uz pavisam nepareiza ceļa," nikni teica K., gandrīz nespēdams savu niknumu slēpt, "turklāt jūs acīmredzot esat pārpratuši ari to, ko es teicu par jaunkundzi, tā tas nebija domāts. Es visā nopietnībā brīdinu: nesakiet jaunkundzei neko, jūsu spriedumi ir maldīgi, es pazīstu jaunkundzi ļoti labi, nekas no tā, ko jūs sakāt, nav taisnība. Kaut gan iespējams, ka es aizrunājos par tālu, negribu likt jums šķēršļus, sakiet viņai, ko vien vēlaties. Ar labu nakti." - "K. kungs," lūdzoši teica Grūbahas kundze un steidzās panākt K., kas jau bija atvēris durvis, "es taču vēl nemaz negrasos ar jaunkundzi runāt, protams, ka es viņu vispirms vēl pavērošu, es uzticēju vienīgi jums to, ko esmu uzzinājusi. Beigu beigās katram īrniekam nāk tikai par labu, ja īpašnieks cenšas uzturēt savu pansiju tīru, un nekādu citu nolūku man nav." - "Tīrība!" K. vēl uzsauca pa durvju spraugu, "ja jūs gribat uzturēt savu pansiju tīru, jums pirmām kārtām vajag uzteikt istabu man." Tad viņš aizcirta durvis un vairs nelikās zinis par klusajiem klauvējieniem pie tām.

Nejuzdams nekādas vēlēšanās laisties miegā, viņš nolēma vēl palikt nomodā un izmantot izdevību, lai noskaidrotu, cikos pārnāks Birstneras jaunkundze. Varbūt tad rastos iespēja -kaut ari tik nepiemērotā bridi - tomēr parunāt ar jaunkundzi pāris vārdu. Atbalstījies pret palodzi un berzēdams nogurušās acis, viņš mirkli pat apsvēra, vai nevajadzētu sodīt Grūbahas kundzi, pierunājot ari jaunkundzi šo pansiju pamest. Bet šāda rīcība viņam tūlīt sāka likties ārkārtīgi pārspīlēta, un viņš pat sāka pats sevi turēt aizdomās par to, ka viņam sakārojies šlrlta notikumu dēļ mainīt dzīvesvietu. Nekas nevarētu būt vēl bez-jēdzīgāk, bezmērķīgāk un nicināmāk.

Kad skatīšanās lejup uz tukšo ielu sāka viņu nomākt, viņš apgūlās uz dīvāna, pirms tam mazliet pavēris durvis uz priekšnamu, lai no sava dīvāna tūlīt varētu ieraudzīt katru, kas ienāk dzīvoklī. Apmēram līdz pulksten vienpadsmitiem viņš mierīgi gulēja uz dīvāna un smēķēja cigāru. Bet tad viņš vairs nespēja palikt uz vietas un uz brīdi izgāja priekšnamā, it kā tādā veidā varētu pasteidzināt Birstneras jaunkundzes atgriešanos. Viņš nemaz īpaši nealka pēc šīs jaunkundzes, viņš pat nemaz skaidri neatcerējās, kā viņa izskatās, bet tagad viņš gribēja ar jaunkundzi parunāt un viņu kaitināja, ka viņa ar savu vēlo atgriešanos ievieš nemieru un nekārtību arī šīs dienas noslēgumā. Viņa bija vainīga arī pie tā, ka viņš šodien nav ēdis vakariņas un atteicies no šodien paredzētās viesošanās pie Elzas. Bet to visu vēl varēja paspēt, ja viņš tagad dotos uz vīnūzi, kur Elza apkalpo viesus. Un tieši to viņš gribēja darīt vēlāk, pēc sarunas ar Birstneras jaunkundzi.

Bija jau pāri pusdivpadsmitiem, kad kāds ienāca kāpņu telpā. K. bija iegrimis savās domās un skaļiem soļiem staigāja šurpu turpu pa priekšnamu, it kā atrastos pats savā istabā, bet tagad viņš steigšus paslēpās aiz savām durvīm. Bija atnākusi Birstneras jaunkundze. Slēgdama ciet priekšnama durvis, viņa salīgi tīstīja šauros plecus zīda šallē. Nākamajā mirklī viņa pazustu savā istabā, kur K. pusnaktī nekādā gadījumā nedrīkstēja ielauzties; tas nozīmēja, ka viņam vajag jaunkundzi uzrunāt nekavējoties, bet nelaimīgā kārtā viņš nebija paguvis ieslēgt savā istabā elektrību, tālab viņa iznākšana no tumšās telpas izskatītos pēc uzbrukuma un varētu jaunkundzi pārbiedēt. Savā bezpalīdzībā un apziņā, ka nedrīkst zaudēt laiku, viņš pa durvju šķirbu čukstēja: "Birstneras jaunkundzi" Tas izklausījās pēc lūguma, nevis pēc sveiciena. - "Vai šeit kāds ir?" vaicāja Birstneras jaunkundze, ieplestām acīm skatīdamās apkārt. -"Tas esmu es," teica K. un izgāja priekšnamā. - "Ā, K. kungs!" smaidot teica Birstneras jaunkundze. - "Labvakar," un viņa sniedza viņam roku. "Gribēju parunāt ar jums pāris vārdu, vai atļausiet darīt to tagad?" - "Tagad?" vaicāja Birstneras jaunkundze, "vai tas tiešām nepieciešams? Vai jums tas nešķiet mazliet savādi?" - "Es gaidu jūs jau no pulksten deviņiem." -"Nu jā, es biju teātri, es taču nezināju, ka jūs gaidāt." - "Iemesls, kura dēļ gribu ar jums runāt, radās tikai šodien." - "Principā jau man nav iebildumu - ja neņem vērā to, ka esmu nogurusi un tikko vairs turos uz kājām. Varat uz pāris minūtēm ienākt manā istabā. Seit mēs nekādā gadījumā nedrīkstam sarunāties, mēs visus saceltu kājās, un mūsu pašu dēļ man tas būtu vēl nepatīkamāk nekā citu dēļ. Pagaidiet šeit, kamēr iedegšu lampu savā istabā, un tad izslēdziet šeit gaismu." K. tomēr vēl nogaidīja, līdz no istabas bija atskanējis Birstneras jaunkundzes klusais aicinājums ienākt. - "Apsēdieties," viņa teica, norādīdama uz kušeti, bet pati palika stāvam, taisni izslējusies pie gultas galvgaļa, par spīti tikko pieminētajam nogurumam; viņa pat nenoņēma savu mazo, ar puķēm pārmērīgi rotāto cepurīti. "Tātad - ko jūs gribat? Mani nudien urda ziņkārība." Viņa vieglītēm sakrustoja kājas. - "Jūs varbūt teiksiet," K. iesāka, "ka lieta nav tik steidzama, lai par to runātu nekavējoties, bet…" - "Ievadus es vienmēr laižu garām," teica Birstneras jaunkundze. - "Tas atvieglo manu uzdevumu," teica K. "Šodien agri no rīta, zināmā mērā manas vainas dēļ, jūsu istabā tika sacelta neliela nekārtība, to paveica sveši cilvēki un pret manu gribu, un tomēr, kā jau teicu, manas vainas dēļ; par to es gribu jums atvainoties." - "Manā istabā?" vaicāja Birstneras jaunkundze, ar skatienu nopētīdama nevis istabu, bet K. - "Tik tiešām," teica K., un tagad viņi abi pirmoreiz ielūkojās viens otram acīs, "bet veids, kā tas notika, nav atstāstīšanas vērts." -"Bet tieši tas jau ir visinteresantākais," teica Birstneras jaunkundze. - "Nē," sacīja K. "Nu labi," teica Birstneras jaunkundze, "es negribu ielauzties noslēpumos; ja jūs apgalvojat, ka tas nav interesanti, es neiebildīšu. Jūs atvainojaties, un es labprāt jums piedodu, īpaši tāpēc, ka nevaru šeit ieraudzīt nekādu nekārtības pēdu." Ieplestās plaukstas uzlikusi zemu uz gūžām, viņa apgāja apkārt istabai. Pie pīteņa ar fotogrāfijām viņa apstājās. - "Paskat!" viņa iesaucās. "Manas fotogrāfijas patiešām ir sajauktas. Cik riebīgi. Tātad kāds nelikumīgi ienācis manā istabā." K. pamāja ar galvu un klusībā nolādēja ierēdni Kamineru, kas šai reizē gan būtu varējis apvaldīt savu dīvaino, bezjēdzīgo rosīgumu. "Tiešām savādi," teica Birstneras jaunkundze, "ka es esmu spiesta jums aizliegt kaut ko tādu, ko jums pašam vajadzētu sev aizliegt, proti: manā prombūtnē nenākt iekšā manā istabā." - "Jaunkundz, es taču nupat jums skaidroju," teica K., arī paiedams tuvāk fotogrāfijām, "ka es nebiju tas, kurš aiztika jūsu fotogrāfijas; bet tā kā jūs man neticat, man jāatzīstas, ka izmeklēšanas komisija bija atvedusi līdzi trīs Bankas ierēdņus, un no tiem viens, kuru es pie pirmās izdevības izsviedīšu no Bankas laukā, droši vien tika ņēmis rokā jūsu fotogrāfijas. Jā, šeit bija izmeklēšanas komisija," ievērojis, ka jaunkundze skatās uz viņu ar jautājošu skatienu, K. piebilda. - "Vai jūsu dēļ?" jaunkundze vaicāja. - "Jā," K. atbildēja. -"Nevar būt!" iesaucās jaunkundze un smējās. - "Bet," teica K., "jūs tomēr ticat, ka esmu nevainīgs?" - "Vai nevainīgs…," teica jaunkundze, "es negribētu uzreiz izteikt tādu spriedumu, kam var būt nopietnas sekas, turklāt es taču nemaz jūs nepazīstu, bet tam jābūt patiešām smagam noziegumam, ja nekavējoties tiek sūtīta izmeklēšanas komisija. Un, tā kā jūs atrodaties brīvībā - no jūsu mierīgās uzvedības es vismaz secinu, ka neesat izmucis no cietuma -, tad jūs nevarat būt pastrādājis šādu noziegumu." - "Jā," teica K., "bet varbūt izmeklēšanas komisija atzinusi, ka esmu nevainīgs vai arī ne tik vainīgs, kā sākumā tika uzskatīts." - "Protams, tas ir iespējams," ļoti piesardzīgi teica Birstneras jaunkundze. - "Redziet pati," teica K., "jums nav īpaši lielas pieredzes tieslietās." -"Tādas man tiešām nav," sacīja Birstneras jaunkundze, "un man bieži nācies to nožēlot, jo es gribu visu zināt, un tieslietas mani interesē jo īpaši. Tiesai ir īpašs pievilcības spēks, vai jums tā nešķiet? Bet es noteikti pilnveidošu savas zināšanas šai jomā, jo nākamajā mēnesī sākšu strādāt kāda advokātu biroja kancelejā." - "Ļoti labi," teica K., "tad jūs varēsiet man mazliet palīdzēt manā Prāvā." - "Iespējams," teica Birstneras jaunkundze, "kādēļ gan ne? Es labprāt izmantoju savas zināšanas." -"Es to domāju nopietni," sacīja K., "vai vismaz pa pusei nopietni, tāpat kā jūs. Sī lieta ir par sīku, lai iesaistītu advokātu, bet padomdevējs gan varētu man noderēt." - "Bet, lai dotu padomus, man būtu jāzina, par ko ir runa," teica Birstneras jaunkundze. - "Tur jau tas āķis," sacīja K., "ka es pats to nezinu." - "Tātad jūs tikai dzenat ar mani jokus," ārkārtīgi vīlusies, teica Birstneras jaunkundze, "nepavisam nebija nepieciešams šim nolūkam izvēlēties tik vēlu nakts stundu." Un viņa devās prom no fotogrāfijām, pie kurām viņi tik ilgi bija stāvējuši abi kopā. - "Nē jel, jaunkundz," teica K., "es nedzenu jokus. Nu kāpēc jūs negribat man ticēt? Visu, ko zinu, es jums jau pateicu. Pat vairāk, nekā zinu, jo tā nemaz nebija izmeklēšanas komisija, es to tā nosaucu tāpēc, ka nezinu citu apzīmējumu. Viņi neko neizmeklēja, mani tikai apcietināja, bet to izdarīja šī komisija." Birstneras jaunkundze apsēdās uz kušetes un atkal iesmējās. - "Kā tad tas notika?" viņa prasīja. - "Baismīgi," teica K., bet viņš vispār vairs nedomāja par notikušo, viņš bija pilnībā aizrāvies ar Birstneras jaunkundzes aplūkošanu - viņa bija atbalstījusi seju plaukstā, elkonis balstījās uz kušetes spilvena, ar otru roku viņa lēnītēm glāstīja gurnu. - "Pārāk vispārīgs apraksts," teica Birstneras jaunkundze. - "Kas ir pārāk vispārīgs?" vaicāja K. Tad viņš attapās un vaicāja: "Vai gribat, lai jums pastāstu, kā tas bija?" Viņš gribēja izkustēties, tomēr nevēlējās iet prom. - "Jūtos nogurusi," teica Birstneras jaunkundze. - "Jūs pārnācāt tik vēlu," teica K. - "Nu man beigās vēl jāklausās pārmetumi, un gluži pelnīti, jo man nebūtu vajadzējis laist jūs iekšā. Kā izrādās, tas nemaz nebija nepieciešams." - "Bija gan nepieciešams, tūlīt jūs pati par to pārliecināsieties," teica K. - "Vai drīkstu atbīdīt naktsgaldiņu no jūsu gultas?" - "Kas tā par iedomu?" iebilda

Birstneras jaunkundze. "Protams, ka jūs to nedrīkstat!" - "Tad nevarēšu jums neko parādīt," satraukti teica K., it kā viņam tiktu sagādāts neizmērojams zaudējums. - "Ja tas vajadzīgs notikumu atainojumam, tad bīdiet vien mierīgi to galdiņu prom," teica Bistnera jaunkundze un pēc mirkļa vārgākā balsī piebilda: "Esmu tik nogurusi, ka atļauju vairāk, nekā pieklātos." K. izstūma galdiņu istabas vidū un pats apsēdās pie tā. - "Jums tagad precīzi jāiztēlojas personu izvietojums, tas ir ļoti interesanti. Es esmu Uzraugs, tur uz čemodāna sēž divi Sargi, pie fotogrāfijām stāv trīs jauni vīrieši. Uz loga roktura karājas -pieminu to tikai starp citu - balta blūze. Un nu sākas. Ak jā, aizmirsu pieminēt pats sevi. Tātad es - vissvarīgākā persona -stāvu šeit pie galdiņa. Uzraugs apsēdies ārkārtīgi ērtā pozā, kājas sakrustotas, roka nokarājas pār krēsla atzveltni, galīgs lempis. Un tagad sākas pa īstam. Uzraugs sauc tik skaļi, it kā viņam vajadzētu mani uzmodināt, viņš gandrīz vai kliedz, diemžēl, ja gribu, lai jums rodas pareizais priekšstats, man arī būs jākliedz, bet viņš izkliedz tikai manu vārdu, neko vairāk." Birstneras jaunkundze līdz tam bija klausījusies un smējusies, bet tagad pielika pie lūpām rādītājpirkstu, lai neļautu K. kliegt -tomēr par vēlu. K. bija pārlieku iejuties lomā, viņš stiepti sauca: "Jozef K.!," gan ne tik skaļi, kā bija piedraudējis, tomēr pietiekami skaļi, lai pēkšņais sauciens piepildītu visu telpu.

Tad kāds vairākkārt piesita pie blakusistabas durvīm, klauvējieni bija spēcīgi, īsi un ritmiski. Birstneras jaunkundze nobālēja un piespieda roku pie krūtīm. K. tas stipri izbiedēja, jo vēl kādu brīdi viņš nespēja domāt ne par ko citu, kā par rīta notikumiem un meiteni, kam viņš tagad tos attēloja. Tikko attapies, viņš metās pie Birstneras jaunkundzes un satvēra viņas roku. - "Nebaidieties," viņš čukstēja, "es visu nokārtošu. Bet kas tur varētu būt? Blakus taču ir tikai dzīvojamā istaba, un tur neviens nenakšņo." - "Tā nav," Birstneras jaunkundze čukstēja K. ausī, "kopš vakardienas tur guļ Grūbahas kundzes krustdēls, armijas kapteinis. Neviena cita istaba pašlaik nav brīva. Biju to aizmirsusi. Vajadzēja ar' jums tā kliegt! Tagad esmu postā." - "Nav iemesla uztraukties," teica K.. Birstneras jaunkundze atslīga uz spilvena un viņš skūpstīja viņas pieri. -"Prom, ejiet prom," viņa teica un steigšus atkal atsēdās taisni, "ejiet jel, ejiet prom, ko jūs vēl gribat, viņš taču klausās pie durvīm, viņš visu var dzirdēt. Kā jūs mani mokāt!" - "Es neiešu prom tikmēr," teica K., "kamēr jūs nebūsiet mazliet nomierinājusies. Nāciet uz otru istabas stūri, tur viņš mūs nedzirdēs." Viņa ļāva sevi turp aizvest. "Jūs neņemat vērā," viņš teica, "ka varat gan nonākt neērtā situācijā, bet nekas nopietns jums nedraud. Jūs taču zināt, ka Grūbahas kundze, kas būs tā, kura izlems šo lietu, jo vairāk tāpēc, ka Kapteinis ir viņas krustdēls, ka viņa mani ciena un godā, un pilnībā tic visam, ko es saku. Turklāt viņa ir atkarīga no manis, jo aizņēmusies no manis lielu naudas summu. Izsakiet jebkuru priekšlikumu, kā izskaidrot to, ka bijām kopā - ja izskaidrojums kaut nedaudz atbildīs vajadzīgajam mērķim, es uzņemos panākt, lai Grūbahas kundze tam notic ne tikai skata pēc, bet patiesi un no visas sirds. Turklāt mani jums nepavisam nevajag saudzēt. Ja gribat, lai atklātībā tiek zināms, ka esmu jums uzbrucis, tad Grūbahas kundzei tiks pavēstīts šāds izskaidrojums, un viņa tam ticēs, bet turpinās uz mani paļauties - tik ļoti viņa ir man pieķērusies." Birstneras jaunkundze, klusa un mazliet sagumusi, skatījās grīdā. "Kāpēc lai Grūbahas kundze neticētu, ka es jums uzbruku?" K. vēl piebilda. Sev priekšā viņš redzēja viņas matus, vidū pāršķirtus, zemā copē saspraustus, cieši kopā saņemtus, rūsganus matus. Viņš domāja, ka jaunkundze pievērsīs skatienu viņam, bet viņa, nemainot pozu, teica: "Atvainojiet, mani vairāk izbiedēja pēkšņā klauvēšanās, nevis sekas, kādas varētu radīt kapteiņa klātbūtne. Pēc jūsu kliedziena bija tik kluss, un tad viņš sāka klauvēt, tālab es tik ļoti pārbijos, turklāt es sēdēju tuvu durvīm, klauvējieni skanēja gandrīz blakus. Pateicos par jūsu priekšlikumu, bet es to nepieņemšu. Varu pati uzņemties atbildību par visu, kas notiek manā istabā, lai kurš šo atbildību prasītu. Brīnos, kā jūs pats nemanāt, cik aizvainojošs man ir jūsu priekšlikums, kaut gan, protams, es atzīstu jūsu labos nolūkus. Bet tagad ejiet, atstājiet mani vienu, tagad miers man vēl nepieciešamāks nekā pirms tam. Tās dažas minūtes, ko jūs lūdzāt, jau izvērtušās vismaz pusstundā." K. satvēra viņas plaukstu un pēc tam plaukstas locītavu. — "Bet jūs taču nedusmojaties uz mani?" viņš vaicāja. Jaunkundze nokratīja viņa roku un teica: "Nē, nē, es nekad un ne uz vienu nedusmojos." Viņš atkal tvēra viņas plaukstas locītavu, šoreiz viņa to pacieta un vadīja viņu uz durvīm. Viņš bija stingri izlēmis iet prom. Bet pie durvīm viņš pēkšņi apstājās, it kā nebūtu gaidījis, ka tur būs durvis; Birstneras jaunkundze izmantoja šo mirkli, lai atbrīvotos no viņa tvēriena, atvērtu durvis un izslīdētu priekšnamā, no turienes viņa klusu teica: "Nāciet nu, lūdzams! Paskatieties," viņa rādīja uz Kapteiņa istabas durvīm, kurām pa apakšu spraucās gaismas strēle,-"viņš iededzis lampu un tagad tērgā par mums." - "Es jau nāku," K. teica, steidzās uz priekšu, satvēra jaunkundzi, skūpstīja viņas lūpas un pēc tam noklāja skūpstiem visu seju - kā izslāpis zvērs, kas laiž mēli pār beidzot atrastā avota ūdeni. Beidzot viņš skūpstīja viņas kaklu - tur, kur rīkle - un ilgi ļāva savām lūpām kavēties šajā vietā. No kapteiņa istabas atskanējis troksnis lika viņam satrūkties. - "Tagad es iešu," viņš teica; viņš gribēja Birstneras jaunkundzi uzrunāt vārdā, bet zināja tikai viņas uzvārdu. Viņa gurdeni pamāja, ļāva viņam noskūpstīt savu roku, pa pusei jau novērsusies, it kā neko nezinādama par šo skūpstu, un sagumusi aizgāja uz savu istabu. Neilgi pēc tam K. apgūlās savā gultā. Viņš ļoti drīz aizmiga, pirms aizmigšanas vēl brītiņu domāja par savu rīcību, viņš bija ar to apmierināts, bet brīnījās, ka nejūt vēl lielāku apmierinājumu; Kapteiņa dēļ viņš patiešām bija norūpējies par Birstneras jaunkundzi.

OTRĀ NODAĻA

PIRMĀ NOKLAUŠINĀŠANA.

K. telefoniski bija paziņots, ka nākamajā svētdienā viņa lietā notikšot neliela noklaušināšana. Viņam paskaidroja, ka šādas noklaušināšanas sekošot cita citai regulāri, ja arī ne gluži katru nedēļu, tomēr diezgan bieži. No vienas puses, visi esot ieinteresēti Prāvu ātrāk novadīt līdz galam, bet, skatoties no otras puses, noklaušināšanai jābūt visādā ziņā pamatīgai, tāpēc tajā iesaistītajiem jāsasprindzina visi spēki, un šī iemesla dēļ tā nedrīkstot pārlieku ieilgt. Tālab atrasta šāda izeja - rīkot īsas noklaušināšanas citu pēc citas. Par noklaušināšanas dienu izraudzīta svētdiena, lai netraucētu K. pildīt darba pienākumus. Viņi esot pieņēmuši, ka viņš tam piekritīs, bet, ja viņš labāk vēlētos citu laiku, iespēju robežās viņa vēlmi centīšoties izpildīt. Tā, piemēram, noklaušināšana varot noritēt arī naktīs, bet diez vai tad K. justos pietiekami možs. Jebkurā gadījumā, kamēr K. pats necels iebildumus, palikšot pie svētdienas. Esot pats par sevi saprotams, ka viņam noteikti jāierodas, to viņam droši vien nevajagot atgādināt. Viņam tika nosaukts tās mājas numurs, kur viņam jānokļūst, māja atradās tālu priekšpilsētā, ielā, kurā K. vēl nekad nebija bijis.

Noklausījies šo paziņojumu, K. neko neatbildēja un pakāra klausuli; viņš tūlīt bija nolēmis svētdien doties turp, bez tā nevarēja iztikt, Prāva gāja savu gaitu un viņam vajadzēja stāties tai ceļā, šai pirmajai noklaušināšanai bija jākļūst arī par pēdējo. Viņš vēl aizdomājies stāvēja pie telefona, kad sadzirdēja sev aiz muguras Direktora Vietnieka balsi - tas gribēja zvanīt pa telefonu, bet K. aizšķērsoja ceļu. - "Vai kādas sliktas vēstis?" Direktora Vietnieks pavirši vaicāja - ne jau lai kaut ko uzzinātu, bet lai dabūtu K. prom no telefona. - "Nē, nē," teica K., pakāpās sāņus, bet prom negāja. Direktora Vietnieks paņēma klausuli un, gaidīdams savienojumu, pāri klausulei sacīja: "Viens jautājums, K. kungs: vai jūs svētdienas rītā nevēlētos sagādāt man prieku un atnākt uz viesībām, ko rīkoju uz savas jahtas? Būs kupla sabiedrība, protams, arī jūsu paziņas. Starp citu, arī prokurors Hasterers. Vai nāksiet? Neatsakiet gan!" K. centās pievērst uzmanību Direktora Vietnieka teiktajam. Sis bija diezgan svarīgs brīdis, jo K. ar Direktora Vietnieku nekad nebija lāgā sapraties, un šis ielūgums nozīmēja, ka Direktora Vietnieks mēģina salabt; tas liecināja, par cik nozīmīgu personu K. bankā kļuvis un cik vērtīga pēc amata otrajam cilvēkam bankā šķiet viņa draudzība. Ielūgums , kaut arī, savienojumu gaidot, izteikts pāri telefona klausulei, tomēr pazemoja Direktora Vietnieku. Bet K. nācās tam pievienot vēl otru pazemojumu, viņš sacīja: "Ļoti pateicos! Bet svētdien man diemžēl nebūs laika, esmu jau norunājis tikšanos." - "Žēl," teica Direktora Vietnieks un sāka runāt pa telefonu, jo bija dabūjis savienojumu. Saruna nebija no īsajām, bet K. savā izklaidībā visu laiku palika stāvam turpat pie telefona. Tikai kad Direktora Vietnieks jau lika nost klausuli, viņš iztrūkās un, gribēdams daudzmaz izskaidrot savu nevajadzīgo klātstā-vēšanu, teica: "Man nupat piezvanīja, teica, ka man kaut kur jāierodas, bet aizmirsa pasacīt, cikos." — "Tad piezvaniet pats un noskaidrojiet," teica Direkotora Vietnieks. - "Tas nav tik svarīgi," teica K., lai gan tā viņa nupat minētais, jau no sākuma diezgan nepārliecinošais paskaidrojums kļuva vēl grīļīgāks. Direktora Vietnieks promejot vēl kaut ko runāja par citām lietām. K. sevi piespieda atsaukties, bet pats galvenokārt domāja par to, ka vislabāk būtu svētdien doties turp deviņos no rīta, jo darbdienās visas Tiesas sāk darbu šai stundā.

Svētdienā debess bija nomākusies. K. jutās ļoti noguris, jo dzīres krodziņā pie pastāvīgo viesu galda bija ieilgušas līdz vēlai naktij, daudz netrūka, lai viņš būtu aizgulējies. Vairs nepietika laika apdomāties un apkopot visu nedēļu kaldinātos plānus; viņš steigšus apģērbās un nepabrokastojis steidzās uz norādīto priekšpilsētu. Lai gan bija maz laika skatīties apkārt, viņš dīvainā kārtā tomēr sastapa visus trīs ar viņa lietu saistītos ierēdņus, Rābenšteineru, Kullihu un Kamenēm. Pirmie divi tramvajā brauca pāri ielai, pa kuru gāja K., bet Kaminers sēdēja uz kādas kafejnīcas terases un ziņkāri pārliecās pār terases margām tieši tai brīdī, kad K. soļoja garām. Droši vien tie skatījās viņam nopakaļ un brīnījās, ka viņu priekšnieks skrien kājām; no braukšanas K. bija atturējusi tāda kā spītība, viņš vairījās šai gadījumā pieņemt no svešiniekiem jebkuru, kaut vai visniecīgāko palīdzību, turklāt viņš negribēja ne no viena pieņemt pakalpojumu, jo tas nozīmētu šo cilvēku nedaudz iesaistīt notiekošajā; visbeidzot viņam arī nebija nekādas patikas pazemoties izmeklēšanas komisijas priekšā, izrādot pārmērīgu precizitāti. Lai nu kā, tagad viņš steidzās, lai ierastos ap deviņiem, kaut gan nemaz nebija uzaicināts uz kādu noteiktu laiku.

Viņš bija domājis, ka pazīs meklēto māju jau iztālēm -pēc kādas pazīmes, kuru pats nespēja skaidri iztēloties, vai pēc īpašas rosības pie ieejas. Bet Juliusa ielā, kur šim namam vajadzēja atrasties un kuras sākumā K. uz mirkli apstājās, abās pusēs slējās vienveidīgas ēkas, augsti, pelēki, nabaga ļaužu apdzīvoti īres nami. Šobrīd, svētdienas rītā, tikpat kā neviens logs nebija tukšs. Vīrieši vienos kreklos liecās pār palodzi un smēķēja vai piesardzīgi un maigi turēja rokās mazus bērnus. Citi logi bija piekrauti ar pēļiem un spilveniem, kuriem pāri brīžam pavīdēja izspūrusi sievietes galva. Cilvēki sasaucās pāri ielai, tieši virs K. viens tāds izsauciens izraisīja skaļus smieklus.

Vienmērīgos atstatumos pagrabstāvos garās ielas malās bija izvietojušās mazas pārtikas bodītes, uz kurām veda trepes. Sievietes gāja bodītēs iekšā un ārā vai stāvēja uz pakāpieniem un tērgāja. Kāds augļu tirgotājs, kas piedāvāja savu preci cilvēkiem augšā pie logiem, bija tikpat neuzmanīgs kā K. un gandrīz notrieca ar saviem ratiņiem viņu no kājām. Slepkavnieciski ieskanējās savus darba gadus labākā pilsētas rajonā nokalpojis gramofons.

K. devās tālāk pa ielu, lēnā gaitā, it kā tagad viņam būtu daudz laika vai arī Izmeklēšanas Tiesnesis redzētu viņu pa kādu no logiem un tātad zinātu, ka K. ir ieradies. Bija mazliet pāri deviņiem. Māja atradās diezgan tālu, tā bija gandrīz vai neparasti izstiepusies garumā, ar sevišķi augstiem un plašiem vārtiem. Tie acīmredzot bija paredzēti preču pārvadātājiem no daudzajiem veikaliem, kas ietvēra lielo pagalmu; veikali tagad bija slēgti, dažus no firmu nosaukumiem, kas bija rakstīti uz izkārtnēm, K. atcerējās no Bankas dokumentiem. Pretēji savam paradumam viņš gribēja sīkāk izpētīt šīs ārējās pazīmes, tāpēc brīdi palika stāvam pie ieejas pagalmā. Netālu no viņa baskājains vīrietis sēdēja uz kastes un lasīja avīzi. Uz ķerras šūpojās divi puikas. Pie ūdenspumpja stāvēja vārga, jauna meitene naktstjakā un lūkoja uz K., kamēr ūdens plūda viņas kannā. Vienā pagalma stūrī starp diviem kokiem tika nostiepta aukla, uz kuras jau karājās slapjā veļa. Darbus vadīdams, apakšā stāvēja un brīžam kaut ko iesaucās kāds vīrietis.

K. griezās uz kāpnēm, lai dotos uz izmeklēšanas komisijas istabu, bet tad atkal apstājās, jo bija ieraudzījis, ka bez tuvākajām kāpnēm no pagalma augšup uz māju ved vēl trīs citas kāpnes, turklāt izskatījās, ka šaura eja pagalma viņā pusē iziet uz vēl otru pagalmu. K. dusmojās, ka viņam nav sniegtas precīzākas ziņas par istabas atrašanās vietu, dīvaina paviršība vai vienaldzība izpaudās tajā veidā, kā ar viņu apgājās; viņš nolēma to paziņot skaļi un skaidri. Beidzot viņš tomēr kāpa augšup pa kāpnēm, domās rotaļādamies ar atmiņām par Sarga Villema apgalvojumu, ka noziegums pievelkot Tiesu - būtībā no tā izrietēja, ka izmeklēšanas komisijas istabai jāatrodas pie tām kāpnēm, kuras K. nejauši bija izvēlējies.

Augšup kāpdams, viņš iztraucēja daudzus bērnus, kas spēlējās uz kāpnēm un nikni skatījās uz nācēju, kurš soļoja caur viņu rindām. Kad man nākamreiz vajadzēs nākt šurp, viņš teica pats sev, jāpaņem līdzi vai nu saldumi, lai viņus pielabinātu, vai spieķis, lai viņus iekaustītu. Tuvu otrajam stāvam viņam pat vajadzēja brītiņu pagaidīt, kamēr savu ceļu pabeigs spēļu lodīte, pa to laiku divi mazi puikas ar pieaugušu palaidņu blēdīgām sejām turēja viņu aiz bikšu starām; ja viņš puikas nokratītu, varētu nodarīt tiem sāpes, un viņš baidījās, ka tie sāks kliegt.

īstie meklējumi sākās otrajā stāvā. Viņš taču nevarēja prasīt, kur ir izmeklēšanas komisija, tāpēc viņš izgudroja galdnieku Lancu - šis uzvārds iešāvās viņam prātā tāpēc, ka tā sauca armijas kapteini, Grūbahas kundzes krustdēlu; tagad viņš gribēja visos dzīvokļos apvaicāties, vai tur nedzīvo galdnieks Lancs, lai tā gūtu iespēju ieskatīties istabās. Bet izrādījās, ka gandrīz visur ieskatīties var arī tāpat, jo tikpat kā visas durvis stāvēja vaļā, un bērni skraidīja iekšā un ārā. Parasti tās bija mazas istabiņas ar vienu logu, turpat tika gatavots arī ēdiens. Dažas sievietes uz vienas rokas turēja zīdaini un ar otru roku darbojās gar pavardu. Visčaklāk šurpu turpu skraidīja pusauga meitenes, izskatījās, ka vienīgais viņu apģērbs ir priekšauts. Gultas visās istabās joprojām bija aizņemtas, tur gulēja slimnieki vai vēl nepamodušies cilvēki, vai arī kāds bija atgūlies ar visām drēbēm. Pie tiem dzīvokļiem, kuru durvis bija aizvērtas, K. pieklauvēja un vaicāja, vai galdnieks Lancs dzīvo šeit. Visbiežāk durvis atvēra sieviete, uzklausīja jautājumu un tad pagriezās uz istabu, kur kāds vīrietis paslējās no gultas. - "Kungs jautā, vai šeit dzīvo galdnieks Lancs". - "Galdnieks Lancs?" no gultas tika pārvaicāts. - "Jā," K. teica, kaut gan nebija šaubu, ka izmeklēšanas komisijas šeit nav, un līdz ar to viņa uzdevums bija izpildīts. Daudzi noticēja, ka K. ir ārkārtīgi svarīgi atrast galdnieku Lancu, viņi ilgi prātoja, tad minēja kādu galdnieku, ko tomēr nesauca par Lancu, vai arī nosauca uzvārdu, kam ar Lancu bija tikai attāla līdzība, vai arī aptaujāja kaimiņus, vai pavadīja K. līdz kādām attālām durvīm, jo viņiem likās, ka tur šis Lancs varētu būt apakšīrnieks vai arī tur varētu atrasties kāds, kas zinās kaut ko vairāk nekā viņi paši. Beidzot K. jau vairs nevajadzēja neko vaicāt, cilvēki šādā veidā vilka viņu sev līdzi no stāva uz stāvu. Viņš nožēloja, ka izgudrojis šo plānu, kas sākumā bija šķitis tik praktisks. Pirms sestā stāva viņš izlēma atteikties no meklējumiem, atvadījās no kāda laipna, jauna strādnieka, kas gribēja vest viņu tālāk augšup, un kāpa lejā. Bet tad viņu atkal sadusmoja visa šī pasākuma bezjēdzība, viņš griezās atpakaļ un pieklauvēja pie pirmajām durvīm sestajā stāvā. Pirmais, ko viņš ieraudzīja mazajā istabiņā, bija liels sienas pulkstenis, kas rādīja jau desmit. -"Vai galdnieks Lancs dzīvo šeit?" viņš vaicāja. - "Lūdzu," sacīja jauna sieviete ar melnām, mirdzošām acīm, kura toverī mazgāja bērna drēbītes; ar slapjo roku viņa norādīja uz vaļējām blakusistabas durvīm.

K. šķita, ka viņš iekļuvis sapulcē. Vidēja lieluma istabā ar diviem logiem drūzmējās dažnedažādu ļaužu bars, neviens nelikās zinis par jaunpienācēju; tuvu pie griestiem istabu ieskāva balkons, kas arī bija tikpat pārpildīts - tur cilvēki varēja stāvēt tikai saliekusies, viņu galvas un muguras skāra griestus. Smacīgajā gaisā K. trūka elpas, viņš atkal izgāja ārā un teica jaunajai sievietei, kas laikam bija viņu pārpratuši: "Es taču meklēju kādu galdnieku, kādu, kas saucas Lancs." - "Jā," sieviete teica, "lūdzu ejiet iekšā." K. varbūt nebūtu viņai paklausījis, bet viņa pienāca klāt, satvēra durvju kliņķi un sacīja: "Pēc jums man jāslēdz ciet, neviens vairs nedrīkst ienākt." - "Ļoti prātīgi," teica K., "bet tur jau tagad ir pārāk pilns." Bet tad viņš tomēr atkal iegāja iekšā.

Pa starpu diviem vīriešiem, kas sarunājās pie pašām durvīm - viens ar tālu uz priekšu izstieptām rokām atdarināja naudaszīmju skaitīšanu, otrs skatījās pirmajam cieši acīs -, kāda roka pastiepās pēc K. Mazs sarkanvaidzis puika teica: "Nāciet, nāciet!" K. ļāva puikam sevi vest, atklājās, ka juceklīgi ņirbošajā drūzmā šaura taciņa tomēr atstāta brīva; šķita, ka šī taka šķir divus grupējumus, par labu šim minējumam liecināja arī tas, ka pirmajās rindās pa labi un pa kreisi K. neredzēja tikpat kā nevienu sev pievērstu seju, stāvētāji bija uzgriezuši muguras, adresēdami runas un žestus sava grupējuma ļaudīm. Lielākā daļa bija melnās drānās, vecos izejamos uzvalkos ar gariem, nokareniem svārkiem. K. mulsināja vienīgi šie tērpi, citādi viņš nolemtu, ka nokļuvis kādā vietējo politiķu saietā.

K. tika vests uz zāles otru galu, kur uz ļoti maza un tikpat pārpildīta paaugstinājuma šķībi bija novietots mazs galdiņš un aiz tā, tuvu paaugstinājuma malai, sēdēja mazs, resns, tusnījošs vīrietis, kas tobrīd, skani smiedamies, sarunājās ar kādu sev aiz muguras - tas stāvēja, ar elkoņiem atspiedies pret krēsla atzvelni, sakrustotām kājām. Brīžam viņš pavicināja roku gaisā, it kā kariķēdams kādu. Puikam, kas bija K. atvedis, nebija viegli nodot savu ziņojumu. Jau divreiz, paslējies uz pirkstgaliem, viņš bija mēģinājis kaut ko pavēstīt, bet vīrietis augšā nelikās puiku manām. Tikai pēc tam, kad viens no cilvēkiem augšā uz paaugstinājuma pievērsa viņa uzmanību puikam, vīrietis pagriezās un, noliecies lejup, noklausījās kluso ziņojumu. Tad viņš izvilka no kabatas pulksteni un žigli palūkojās uz K. — "Jums bija jāierodas jau pirms stundas un piecām minūtēm," viņš teica. K. gribēja kaut ko atbildēt, bet nepaguva, jo, tikko vīrietis bija savu pasacījis, zāles labajā pusē sacēlās murdoņa. "Jums vajadzēja ierasties pirms stundas un piecām minūtēm," vīrietis atkārtoja skaļāk un vēl žigli palūkojās lejup zālē. Arī murdoņa tūlīt kļuva stiprāka, bet, vīrietim neko vairs nesakot, pierima pavisam. Tagad zālē bija daudz klusāk nekā K. ienākot. Vienīgi cilvēki balkonā nemitējās izteikt piezīmes. Spriežot pēc tā, ko varēja saskatīt balkona pustumsā, garaiņos un putekļos, viņi šķita sliktāk apģērbušies nekā cilvēki lejā. Daži bija atnesuši līdzi spilventiņus, ko iebāzt starp galvu un istabas griestiem, lai neuzberztu jēlumus.

K. bija nolēmis vairāk vērot nekā runāt, tāpēc nesāka taisnoties savas šķietamās nosebošanās dēļ un tikai teica: "Ja arī esmu atnācis par vēlu, tagad esmu šeit." Viņa vārdus uzņēma ar atzinīgiem aplausiem - atkal no zāles labās puses. Sie cilvēki ir viegli iekarojami, domāja K.; viņu traucēja vienīgi klusums zāles kreisajā pusē, kas atradās tieši aiz viņa, - no turienes bija atskanējuši tikai pāris plaukšķieni. Viņš prātoja, ko varētu pateikt, lai iekarotu uzreiz visus, vai, ja tas nebūtu iespējams, lai vismaz uz brīdi iekarotu arī pārējos.

"Jā," teica vīrietis, "bet tagad jūs nopratināt vairs neietilpst manos pienākumos," - atkal sacēlās ņurdoņa, bet šoreiz pārpratuma pēc; ar rokas mājienu pieklusinājis pārējos, vīrietis turpināja -, "tomēr izņēmuma kārtā es šodien to vēl darīšu. Bet šāda novēlošanās vairs nedrīkst atkārtoties. Un nu iznāciet priekšā!" Kāds nolēca no paaugstinājuma, atbrīvojot K. vietu, un viņš uzkāpa augšā. Viņš stāvēja, cieši piespiests pie galda, grūstīšanās aiz muguras bija tik spēcīga, ka viņam vajadzēja pretoties citu spiedienam, ja viņš negribēja nogrūst no paaugstinājuma Izmeklēšanas Tiesneša galdu un varbūt arī pašu Izmeklēšanas Tiesnesi.

Bet Izmeklēšanas Tiesnesis nelikās zinis par burzmu, viņš ērti sēdēja savā sēdeklī un, beidzis runāt ar aizmugurē stāvošo vīru, paņēma mazu piezīmju grāmatiņu - tas bija vienīgais priekšmets uz viņa galda. Grāmatiņa izskatījās pēc skolnieka burtnīcas, tā bija veca un izspūrusi no biežās šķirstīšanas. -"Tātad," sacīja Izmeklēšanas Tiesnesis, ieskatījās burtnīciņā un tad vērsās pie K. tādā tonī, kā izteikdams neapgāžamu patiesību, "jūs esat krāsotājs?" - "Nē," teica K., "esmu lielas Bankas pilnvarotais." Pēc šīs atbildes labās puses grupējums smējās tik sirsnīgi, ka K. bija jāsmejas līdzi. Cilvēki sita sev ar rokām pa ceļgaliem un kratījās kā smagā klepus lēkmē. Pat balkonā daži smējās. Saniknotais Izmeklēšanas Tiesnesis laikam neko nevarēja padarīt cilvēkiem lejā, tāpēc viņš gribēja atspēlēties balkonam, pielēca kājās, draudēja balkonam, un viņa citkārt neuzkrītošās uzacis tagad saraucās pār acīm kuplas, melnas un biezas.

Bet kreisā zāles puse joprojām klusēja, cilvēki tur bija sastājušies rindās un pavērsuši sejas pret paaugstinājumu, vienlīdz rāmi viņi klausījās gan augšā pārmītajos vārdos, gan otra grupējuma trokšņošanā, viņi pat pacieta, ka daži no viņu rindām brīžam pievienojas otra grupējuma darbībām. Cilvēkiem kreisās puses grupējumā, starp citu, tas bija ievērojami mazāks, īstenībā vajadzēja būt tikpat nenozīmīgiem kā labā grupējuma pārstāvjiem, bet mierīgās uzvedības dēļ viņi šķita nozīmīgāki. Kad K. iesāka runāt, viņš bija pārliecināts, ka teiktais būs viņiem pa prātam.

"Izmeklēšanas Tiesneša kungs, jūsu jautājums, vai esmu krāsotājs - jūs jau pat nejautājāt, jūs to nešaubīgi apgalvojāt -, tas raksturo visu pret mani ievadītās izmeklēšanas gaitu. Jūs varētu iebilst, ka tā nemaz nav izmeklēšana, un jums būtu pilnīga taisnība, jo tā ir izmeklēšana vienīgi tad, ja es to par tādu atzīstu. Bet es to atzīstu vienīgi šobrīd, savā ziņā aiz līdzjūtības. Pret to nevar izturēties citādi kā vien līdzjūtīgi, ja tam vispār grib pievērst uzmanību. Es nesaku, ka izmeklēšana tiek veikta pavirši, tomēr es vēlētos piedāvāt jums šo apzīmējumu jūsu pašizpratnei."

K. aprāvās un paskatījās lejup uz zāli. Viņa teiktais skanēja skarbi, skarbāk, nekā viņš bija gribējis, bet patiesi. Tas būtu pelnījis mazliet atzinības, tomēr visi klusēja, acīmredzot viņi saspringti gaidīja turpinājumu, varbūt klusumā brieda izvirdums, ar ko visam vajadzētu beigties. K. iztraucēja durvju atvēršanās zāles galā, ienāca jaunā veļas mazgātāja, droši vien beigusi savu darbu; viņa gan centās nesacelt troksni, tomēr piesaistīja sev vairāku cilvēku skatienus. K. iepriecēja vienīgi Izmeklēšanas Tiesnesis, jo izskatījās, ka K. vārdi viņu dziļi aizskāruši. Līdz šim viņš bija klausījies, stāvēdams kājās, jo K. iesāka savu runu brīdī, kad viņš vērsās pie balkona. Tagad viņš izmantoja pauzi, lai apsēstos, it kā gribēdams, lai tas paliek nepamanīts. Viņš atkal paņēma burtnīciņu - varbūt tāpēc, lai atgūtu rimtāku sejas izteiksmi.

"Tas nelīdzēs," K. turpināja, "ari jūsu burtnīciņa, Izmeklēšanas Tiesneša kungs, apstiprinās manis teikto." Juzdamies apmierināts ar to, ka svešajā saietā dzird tikai savus mierīgos vārdus, K. pat uzdrīkstējās atņemt Izmeklēšanas Tiesnesim burtnīciņu un, itin kā izjuzdams riebumu, pacēla to uz augšu aiz vidējās lapas, tā ka cieši pierakstītās, traipainās lappuses ar nodzeltējušām apmalēm nokarājās abās pusēs. "Tie ir izmeklēšanas materiāli," teica K. un ļāva burtnīciņai nokrist uz galda. "Lasiet vien mierīgi tālāk, Izmeklēšanas Tiesneša kungs, man tik tiešām nav bail no šīs noziegumu grāmatas, kaut gan nevaru ar to iepazīties, jo spēju tai pieskarties tikai ar diviem pirkstiem un nemūžam neņemtu to rokā." Tikko burtnīciņa bija nokritusi uz galda, Izmeklēšanas Tiesnesis to satvēra, mēģināja daudzmaz sakārtot un atkal sāka lasīt, tā ļaudams noprast, cik dziļi ir pazemots, katrā ziņā citādi šo rīcību nevarēja izskaidrot.

Pirmajā rindā stāvošo cilvēku sejas bija pievērstas K. ar tādu saspringtību, ka viņš juta nepieciešamību brīdi tās pavērot. Tur galvenokārt bija vecāki vīri, daži ar sirmām bārdām. Varbūt viņi bija tie izšķirošie, tie, kas var ietekmēt visus sapulcējušos, tos, kurus pat Izmeklēšanas Tiesneša pārciestais pazemojums nespēja izraut no nekustības, kurā tie bija iegrimuši pa K. runas laiku?

"Ar mani notikušais," K. turpināja mazliet klusāk nekā līdz tam, arvien no jauna pētīdams pirmās rindas sejas - tāpēc viņa runa ieguva nelielu izklaidības pieskaņu -, "ar mani notikušais jau ir tikai viens atsevišķs gadījums un kā tāds ne īpaši svarīgs, jo es nepārdzīvoju to pārāk smagi, bet tas raksturo veidu, kā vēršas pret daudziem no mums. Es šeit stāvu šo cilvēku vārdā, nevis pats savā."

Viņš nevilšus bija pacēlis balsi. Kaut kur kāds aplaudēja ar augstu paceltām rokām un sauca: "Bravo! Kāpēc gan ne? Bravo! Un vēlreiz bravo!" Daži pirmajā rindā stāvošie kasīja bārdas, uz saucēja pusi nepagriežas neviens. Arī K. neuztvēra šos aplausus kā kaut ko nozīmīgu, tomēr tie viņu uzmundrināja; tagad viņš nemaz vairs neuzskatīja, ka nepieciešams iegūt vispārēju atzinību, būtu pietiekami, ja visi klātesošie sāktu aizdomāties par lietas būtību un viņam tikai reizēm izdotos kādu dabūt savā pusē ar pārliecināšanas spēku.

"Nevēlos gūt panākumus kā runu teicējs," saskaņā ar jauniegūto pārliecību teica K., "un man tas nemaz arī nav pa spēkam. Izmeklēšanas Tiesneša kungs droši vien prot runāt daudz labāk, šī prasme piederas viņa amatam. Es tikai gribu, lai šeit publiski tiktu apspriests publisks pārpratums. Tad nu klausieties: pirms dienām desmit mani apcietināja, par apcietināšanas iemeslu man nāk smiekli, bet tas šobrīd neattiecas uz lietu. Rīta agrumā man uzklupa manā gultā, varbūt bija saņemta pavēle - pēc tā, ko teica Izmeklēšanas Tiesneša kungs, šo iespēju nevar izslēgt - pavēle apcietināt kādu krāsotāju, kas ir tikpat nevainīgs kā es, bet izvēlējās mani. Blakusistabu bija ieņēmuši divi rupji Sargi. Labāk nodrošināties viņi nevarētu pat tad, ja es būtu bīstams laupītājs. Turklāt šie Sargi bija amorāli plukatas, tie pietarkšķēja man pilnas ausis, tie gribēja, lai es tos piekukuļoju, ar viltību tie centās man izmānīt veļu un drēbes, tie prasīja naudu - it kā lai atnestu man brokastis pēc tam, kad manu acu priekšā nekaunīgi bija apēduši manējās. Bet ar to vēl nebija gana. Es tiku aizvests uz trešo istabu - pie Uzrauga. Tā bija kādas dāmas istaba, šo dāmu es vērtēju augstu, un man bija jānoskatās, kā viņas istabu - ne manas vainas dēļ, tomēr manis dēļ - zināmā mērā aptraipa Sargu un Uzrauga klātbūtne. Nebija viegli saglabāt mieru. Bet man tas tomēr izdevās, un es Uzraugam pavisam mierīgi vaicāju - ja viņš atrastos šeit, viņam būtu tas jāapliecina -, par ko esmu apcie-tināts.Un ko man atbildēja šis Uzraugs, kuru es joprojām redzu savu acu priekšā kā vistrulākās augstprātības iemiesojumu atzvēlušos jau pieminētās dāmas krēslā? Mani kungi, viņš būtībā neatbildēja man neko, varbūt viņš patiešām neko arī nezināja, viņš bija mani apcietinājis un jutās apmierināts. Viņš bija paveicis pat vēl ko ļaunāku, atvezdams uz šīs dāmas istabu trīs zemas pakāpes ierēdņus no manas Bankas, un viņi nodarbojās ar to, ka aptaustīja un sajauca vietām dāmai piederošās fotogrāfijas. Protams, šie ierēdņi bija ataicināti ne tikai ar šādu mērķi, viņiem, tāpat kā manas pansijas saimniecei un viņas kalponei, vajadzēja izplatīt vēsti par manu apcietināšanu, lai kaitētu manam sabiedriskajam prestižam un jo īpaši - lai satricinātu manu stāvokli Bankā. Tikai nekas viņiem neizdevās, ne mazākajā mērā, pat pansijas saimniecei, gluži vienkāršam cilvēkam - gribu šeit ar godbijību pieminēt viņas vārdu, viņu sauc Grūbahas kundze -, pat Grūbahas kundzei pietika saprāta atzīt, ka šāda apcietināšana nav nekas vairāk kā nepietiekami pieskatītu puišeļu uzbrukums garāmgājējam. Es atkārtoju: man tas viss sagādāja tikai neērtības un īslaicīgu aizkaitinājumu, bet vai tas nebūtu varējis izraisīt arī daudz smagākas sekas?"

Kad K. aprāvās un palūkojās uz klusējošo Izmeklēšanas Tiesnesi, viņam šķita, ka Izmeklēšanas Tiesnesis tobrīd ar skatienu dod zīmi kādam no pūļa. K. pasmaidīja un teica: "Tieši pašlaik man blakus sēdošais Izmeklēšanas Tiesnesis kādam no jums padeva slepenu zīmi. Tātad jūsu vidū ir tādi, kas tiek diriģēti no šī paaugstinājuma. Nezinu, vai šai zīmei jāizsauc svilpieni vai aplausi un tāpēc, pāragri jums par to pastāstīdams, apzināti atsakos no iespējas noskaidrot šīs zīmes jēgu. Man tā ir pilnīgi vienaldzīga, un es publiski aicinu Izmeklēšanas Tiesneša kungu saviem uzpirktajiem cilvēkiem tur lejā dot pavēles nevis ar slepenām zīmēm, bet visiem dzirdami; lai, piemēram, viņš vienreiz saka: "Tagad svilpiet!" un nākamreiz: "Tagad aplaudējiet!"

Samulsuma vai nepacietības pārņemtais Izmeklēšanas Tiesnesis dīdījās krēslā. Vīrietis viņam aiz muguras, ar kuru Izmeklēšanas Tiesnesis jau iepriekš bija sarunājies, tagad atkal pieliecās, it kā lai viņu uzmundrinātu vai dotu viņam kādu īpašu padomu. Cilvēki lejā sarunājās klusām, bet moži. Abi grupējumi, kuri agrāk šķita turamies pie gluži pretējiem viedokļiem, tagad sajaucās, daži cilvēki rādīja ar pirkstiem uz K., citi - uz Izmeklēšanas Tiesnesi. Miglainais gaiss istabā bija nelāgi sabiezējis, tas jau vairs neļāva skaidri saskatīt attālāk stāvošos. īpašas neērtības radās cilvēkiem balkonā, jo viņi bija spiesti, - gan bikli šķielējot izmeklētāja virzienā -, uzdot citiem sanāksmes dalībniekiem klusus jautājumus, lai varētu saprasties. Tikpat pieklusinātas atbildes tika sniegtas mutei priekšā aizliktas plaukstas aizsegā.

"Es drīz beigšu," teica K.; tā kā nebija zvana, ko šķindināt, viņš uzsita ar dūri pa galdu; Izmeklēšanas Tiesneša un viņa padomdevēja kopā sabāztās galvas izbīlī uz mirkli atrāvās viena no otras. "Es stāvu tālu no visas šīs lietas, tālab varu mierīgi to izvērtēt, un jūs - ja nu gadījumā jums šī tā sauktā Tiesa kaut ko nozīmē - varat iegūt lielu priekšrocību, ja mani uzklausīsiet. Lūdzu jūs atlikt uz vēlāku laiku manis sacītā apspriešanu savā starpā, jo man nav daudz laika un es drīz iešu prom."

Tūlīt iestājās klusums, jo K. jau pilnībā valdīja pār sanāksmi. Cilvēki vairs juceklīgi neklaigāja cits caur citu kā sākumā, vairs nebija pat piekrišanas aplausu, tomēr viņai jau likās pārliecināti vai vismaz virzījās uz pārliecības iegūšanu.

"Nav šaubu," K. teica ļoti klusu, jo viņu priecēja visu kopā sanākušo cilvēku saspringtā ieklausīšanās, šai klusumā dzima dūkoņa, kas bija daudz satraucošāka par vismežonīgākajiem aplausiem, "nav šaubu, ka aiz visām šīs Tiesas izpausmēm, manā gadījumā tātad aiz apcietināšanas un šīsdienas noklausīšanās, stāv kāda liela organizācija. Organizācija, kurā darbojas ne tikai kukuļņēmēji sargi, lempīgi uzraugi un izmeklēšanas tiesneši, kas vislabākajā gadījumā ir tikai aprobežoti, šai organizācijā strādā arī augsta un visaugstākā ranga tiesneši kopā ar saviem neskaitāmajiem kalpotājiem, rakstvežiem, žandarmiem un citiem izpalīgiem, varbūt pat bendēm, es nebaidos no šī vārda. Un kāda tad no visas šīs lielās organizācijas ir jēga, mani kungi? Tikai tāda, ka nevainīgas personas tiek apcietinātas un pret tām uzsāk bezjēdzīgas un pa lielākajai daļai - kā manā gadījumā - pie Izmeklēšanas, kas nedod nekādu rezultātu. Vai tad iespējams šajā vispārējā bezjēdzībā izsargāties no vissmagākās korumpētības ierēdņu vidū? Izsargāties nevar, tas neizdotos pat visaugstākajam tiesnesim. Tāpēc sargi mēģina nozagt apsūdzētajam drēbes no miesas, tāpēc uzraugi ielaužas svešos dzīvokļos, tāpēc nevainīgos nevis noklaušina, bet publiski pazemo. Sargi stāstīja par glabātavām, uz kurām tiekot nogādāts apcietināto īpašums, es gribētu reiz redzēt šīs glabātavas, kurās pūst sviedriem vaigā pelnītā apsūdzēto mantība -ja zaglīgie glabātavas ierēdņi to nepiesavinās."

K. runu pārtrauca spiedziens zāles viņā galā; lai skaidrāk varētu saredzēt, viņš aizēnoja acis ar plaukstu, jo blāvā dienasgaisma bija iekrāsojusi zāles dūmaku baltu un padarījusi žilbinošu. Izrādījās, ka nemiera cēlonis ir veļas mazgātāja, kas ar savu ienākšanu jau bija traucējusi. Nevarēja tikt skaidrībā, vai šajā reizē vaininiece ir viņa, vai tomēr ne. K. redzēja vienīgi to, ka kāds vīrietis ievilcis veļas mazgātāju kaktā pie durvīm un spiežas viņai klāt. Taču spiedza nevis viņa, bet vīrietis, tas bija plati iepletis muti un skatījās griestos. Ap tiem abiem bija sapulcējies neliels skatītāju loks, šķita, ka tuvāk esošie cilvēki balkonā jūsmo par to, ka K. iedvestais nopietnais saieta noskaņojums šādā veidā ticis pārtraukts. Pirmajā mirklī K. gribēja nekavējoties skriet turp, turklāt viņam likās, ka tad visi uzskatīs par pareizu atkal ieviest kārtību un šo pāri vismaz izraidīt no zāles, bet pirmās rindas nepašķīrās viņa priekšā,neviens nekustējās un K. nevarēja izspraukties viņiem cauri. Gluži pretēji, viņam pat lika šķēršļus, vecie vīri stiepa rokas uz viņa pusi un viena no rokām - apgriezties viņam nebija laika - no mugurpuses satvēra viņu aiz apkakles. K. īstenībā nemaz vairs nedomāja par šo pārīti, viņš juta, ka viņa brīvība tiek ierobežota, it kā viņa apcietināšana tagad izvērstos nopietnībā, un viņš bez apdomāšanās nolēca no paaugstinājuma. Tagad viņš stāvēja aci pret aci ar drūzmu. Vai viņš būtu nepareizi vērtējis šos ļaudis? Vai viņš velti iedomājies, ka viņa runai ir liela ietekme? Vai viņi tikai izlikušies, kamēr viņš runāja, un tagad, kad viņš nonācis līdz noslēguma secinājumiem, viņiem apnicis izlikties? Kas tās par sejām viņam visapkārt! Mazās, melnās ačeles šaudījās, vaigi nokarājās kā pļēguriem, garās bārdas bija stīvas un plānas, un ja kāds tajās ieķērās, izskatījās, ka tas tikai izlaiž nagus, nevis ķer sev bārdā. Bet zem bārdām - un tas bija svarīgākais K. atklājums - pie svārku apkaklēm mirgoja dažāda lieluma un krāsas piespraudes. Cik tālu vien viņš varēja redzēt, visiem bija šādas piespraudes. Viņi visi bija vienoti, abos šķietamajos grupējumos pa kreisi un labi, un, pēkšņi pagriezies atpakaļ, viņš tādu pašu piespraudi ieraudzīja arī pie Izmeklēšanas Tiesneša apkakles. Izmeklēšanas Tiesnesis, rokas salicis klēpī, mierīgi lūkojās lejup. "Tā," K. iesaucās un pasvieda rokas gaisā, pēkšņā atziņa plēsa viņu vai pušu, "jūs taču visi esat ierēdņi, kā es tagad to ieraudzīju, jūs paši esat tā korumpētā banda, pret kuru es vērsos savā runā, jūs sadrūzmējāties šeit kā klausītāji un spiegi, jūs izlikāties, ka piederat pie dažādiem grupējumiem, un viens grupējums aplaudēja, lai mani pārbaudītu, jūs gribējāt mācīties, kā apmānīt nevainīgo! Nu ko, jūsu klātbūtne šeit nav bijusi veltīga, es vismaz tā ceru, vai nu jūs varējāt apspriest to, ka kāds no jums tika gaidījis nevainīguma aizstāvēšanu, vai arī - liec mani mierā, citādi es sitīšu," K. uzsauca kādam drebošam vecim, kas bija piespiedies viņam īpaši tuvu, "vai arī jūs patiešām kaut ko iemācījāties. Vēlu jums veiksmi jūsu amatā." Viņš žigli paņēma savu cepuri, kas bija nolikta uz galda malas un pilnīgā klusumā -neapšaubāmi vislielākā pārsteiguma izraisītā klusumā - spiedās uz izeju. Bet Izmeklēšanas Tiesnesis izrādījās vēl žiglāks par K. un sagaidīja viņu pie durvīm. - "Mirklīti," viņš teica. K. apstājās, tomēr skatījās nevis uz Izmeklēšanas Tiesnesi, bet uz durvīm, kuru kliņķi bija jau satvēris. "Gribēju tikai pievērsts jūsu uzmanību tam," teica Izmeklēšanas Tiesnesis, "ka šodien jūs pats - domāju, ka vēl neesat paguvis to apjēgt -jūs pats laupījāt sev priekšrocību, jo apcietinātajam noklaušināšana jebkurā gadījumā ir priekšrocība". Joprojām pievērsies durvīm, K. iesmējās. - "Jūs, lupata tāds," viņš iesaucās, "varat paturēt sev visas noklaušināšanas, es jums tās dāvinu!"; viņš atvēra durvis un steidzās lejup pa kāpnēm. Saiets atkal bija atguvis možumu, aiz viņa pieauga skaļumā troksnis, tur droši vien, kā to mēdz darīt studenti, sāka apspriest notikušo.

TREŠĀ NODAĻA

TUKŠAJĀ SĒŽU ZĀLĒ. STUDENTS. KANCELEJA.

Visu nākamo nedēļu K. no dienas dienā gaidīja jaunu uzaicinājumu, viņš nespēja noticēt, ka viņa atteikšanās no noklaušināšanas saprasta burtiski, tāpēc, kad līdz sestdienas vakaram paziņojums tik tiešām vēl nebija sagaidīts, K. nosprieda, ka viņš klusuciešot atkal tiek aicināts uz to pašu namu tai pašā laikā. Svētdien viņš atkal devās turp, bet šoreiz taisnā ceļā pa kāpnēm un gaiteņiem; daži cilvēki viņu atcerējās un sveicināja pie savām durvīm, bet viņam vairs nevienam nekas nebija jāprasa, viņš drīz nonāca pie īstajām durvīm. Pēc viņa klauvējiena tās tūdaļ atvērās; vairs nekavēdamies, lai apskatītu jau pazīstamo Sievieti, kas palika stāvam pie durvīm, viņš gribēja tūlīt iet blakusistabā. - "Šodien sēde nenotiek," teica Sieviete. "Kāpēc lai nenotiktu sēde?" viņš vaicāja, negribēdams viņai ticēt. Bet Sieviete viņu pārliecināja, atvērdama blakusistabas durvis. Telpa patiešām bija tukša, un šī tukšuma dēļ izskatījās vēl nožēlojamāk nekā pagājušajā svētdienā. Galds joprojām stāvēja uz paaugstinājuma, uz galda gulēja dažas grāmatas. - "Vai drīkstu apskatīt grāmatas?" K. vaicāja - ne tāpēc, ka justu īpašu ziņkāri, bet tikai tāpēc, lai nāciens nebūtu gluži lieks. - "Nē," Sieviete teica un atkal aizvēra durvis, "tas nav atļauts. Grāmatas pieder Izmeklēšanas Tiesnesim." - "Ak tā," teica K. un palocīja galvu, "tās droši vien ir likumu grāmatas, un šai tiesvedībā pieņemts cilvēku notiesāt ne tikai nevainīgu, bet arī nezinošu." - "Tā jau būs," lāgā viņu nesapratusi, teica Sieviete. - "Tad nu es atkal iešu," teica K. - "Vai man kas jāpaziņo Izmeklēšanas Tiesnesim?" Sieviete vaicāja. - "Vai jūs viņu pazīstat?" vaicāja K. - "Protams," Sieviete atbildēja, "mans vīrs taču ir Tiesas Kalpotājs." Tikai tagad K. ievēroja, ka istaba, kurā iepriekšējo reiz bija stāvējis tikai veļas toveris, tagad izskatās kā pilnībā iekārtota dzīvojamā telpa. Sieviete pamanīja viņa izbrīnu un teica: "Jā, mums šeit ir dzīvoklis par brīvu, bet sēžu dienās mums istaba jāatbrīvo. Mana vīra dienesta stāvoklim ir savas sliktās puses." - "Es brīnos ne tik daudz par istabu," teica K. un nikni lūkojās uz Sievieti, "es vairāk brīnos par to, ka jūs esat precējusies." - "Vai jūsu vārdi attiecas uz to atgadījumu pēdējā sēdē, kad es iztraucēju jūsu runu?" -"Protams," teica K., "tagad tas jau pagājis un tikpat kā aizmirsts, bet tobrīd kļuvu vai traks aiz dusmām. Un nu jūs pati sakāt, ka esat precējusies." — "Tas, ka jūsu runa tika pārtraukta, nemaz nenāca jums par sliktu. Pēc tam par jums būtu spriests daudz nelabvēlīgāk." - "Iespējams," izvairīgi teica K., "bet tas neder jums par attaisnojumu." - "Neviens no tiem, kas mani pazīst, mani nevaino," Sieviete teica, "tas, kurš toreiz turēja mani apkamptu, jau ilgi mani vajā. Var būt, ka visā visumā es nemaz neesmu pievilcīga, bet viņš uzskata, ka esmu. No viņa nekur nav glābiņa, arī mans vīrs jau ar to apradis; ja vīrs negrib zaudēt savu vietu, viņam tas jāpiecieš, jo šis vīrietis ir Students un tiek paredzēts, ka viņš iegūs lielu varu. Viņš nemitīgi mani vajā, viņš aizgāja prom tieši pirms jūsu atnākšanas." - "Tas sader kopā ar visu pārējo," sacīja K., "mani tas nepārsteidz." - "Jūs laikam vēlētos šeit šo to uzlabot?" Sieviete vaicāja lēnām un domīgi, it kā viņas teiktais būtu bīstams gan K., gan viņai pašai. "Es tā jau secināju no jūsu runas — personiski man runa ļoti patika. Es gan dzirdēju tikai daļu, jo sākumu noseboju, un noslēguma laikā gulēju ar Studentu uz grīdas. —

Šeit ir tik pretīgi," viņa teica pēc klusuma brīža un satvēra K. roku. "Vai jūs ticat, ka jums izdosies ieviest kādus uzlabojumus?" K. smaidīja un mazliet pagrozīja savu roku viņas mīkstajā plaukstā. - "īstenībā," viņš teica, "es neesmu ataicināts ieviest šeit uzlabojumus - kā jūs izteicāties; ja, piemēram, pastāstīsiet to Izmeklēšanas Tiesnesim, jūs izsmies vai sodīs. Nudien, no brīvas gribas es noteikti nebūtu iejaucies šajās lietās, un manu saldo miegu nepavisam netraucētu tas, ka šai tiesu sistēmai nepieciešami uzlabojumi. Bet tālab, ka mani itin kā apcietināja - es patiešām tiku apcietināts -, esmu spiests iejaukties šeit notiekošajā, tieši sevis paša labad. Bet, ja līdz ar to varu arī jums kaut kādā veidā izpalīdzēt, es, protams, palīdzēšu ļoti labprāt. Ne nu gluži tuvāko mīlestības vārdā, bet tālab, ka arī jūs varat man palīdzēt." - "Kā gan es to varētu?" vaicāja Sieviete. - "Piemēram, tādējādi, ka jūs man parādītu tās grāmatas, kas tur guļ uz galda." - "Kālab ne!" iesaucās Sieviete un steigšus vilka K. sev līdzi. Tās bija vecas, nobružātas grāmatas, vienai muguriņa gandrīz pārlūzusi uz pusēm, abas daļas turēja kopā vairs tikai iesējuma šķiedras. - "Cik šeit viss netīrs!" galvu kratīdams, teica K., un Sieviete, pirms K. vēl bija paguvis pasniegties pēc grāmatām, ar priekšautu noslaucīja putekļus vismaz no virspuses. K. atvēra augšējo grāmatu, skatam parādījās nepiedienīgs attēls. Vīrietis un sieviete kaili sēdēja uz kušetes, skaidri varēja izprast zīmētāja zemisko nolūku, bet viņa neprasme bija bijusi tik liela, ka tur tomēr varēja redzēt tikai to, kā vīrietis un sieviete, pārāk ķermeniski spraukdamies ārā no attēla, sēž ar pārspīlēti taisnām mugurām, kļūdainas perspektīvas dēļ tikai ar pūlēm mazliet pagriezušies viens pret otru. K. tālāk vairs nešķirstīja, vienīgi atvēra otras grāmatas titullapu, tas bija romāns ar virsrakstu "Mocības, kādas Grētai bija jāpārcieš no sava vīra Hansa." - "Tās ir likumu grāmatas, kas šeit tiek studētas," teica K., "šādi cilvēki mani tiesās." - "Es jums palīdzēšu," teica Sieviete. - "Vai jūs to gribat? Vai jūs tiešām to varat, pati nenokļūstot briesmās? Jūs nupat teicāt, ka jūsu vīrs ir stipri atkarīgs no priekšniecības." -"Bet es tik un tā gribu jums palīdzēt," Sieviete teica, "nāciet, mums jāaprunājas. Par briesmām vairs nevajag runāt ar mani, es no tām baidos tikai tad, kad gribu baidīties. Nāciet." Viņa norādīja uz paaugstinājumu un lūdza K. apsēsties viņai blakus uz pakāpiena. "Jums ir skaistas tumšas acis," kad viņi bija apsēdušies uz pakāpiena, viņa teica un no lejas lūkojās K. sejā, "man mēdz teikt, ka arī man esot skaistas acis, bet jūsējās ir daudz skaistākas. Starp citu, es tūlīt jūs ievēroju, līdzko jūs pirmoreiz šeit ienācāt. Jūs arī kļuvāt par iemeslu tam, ka es vēlāk atnācu uz sēžu zāli - parasti es to nedaru un tas man zināmā mērā pat aizliegts." Lūk, kas tur slēpjas, domāja K., viņa man piedāvājas, viņa ir tikpat samaitāta kā visi citi apkārtējie, Tiesas ierēdņi viņai līdz kaklam, to nav grūti saprast, un tālab viņa jebkuram svešiniekam saka komplimentus par tā acīm. Un K. klusēdams piecēlās, it kā būtu savas domas izteicis skali, tā izskaidrodams Sievietei savu izturēšanos. -"Neticu, ka jūs varat man palīdzēt," viņš sacīja, "lai man patiešām palīdzētu, nepieciešams būt tuvākās attiecībās ar augstiem ierēdņiem. Bet jūs noteikti pazīstat tikai zemākos kalpotājus, kas šeit bariem skraida apkārt. Tos gan jūs noteikti pazīstat ļoti labi un varat daudz ko no viņiem panākt, par to es nešaubos, bet pat tas lielākais, ko no viņiem iespējams panākt, Prāvas galīgajam iznākumam nenozīmētu neko. Turklāt jūs ar šo rīcību vēl varētu zaudēt dažus draugus. To es nevēlos. Turpiniet vien uzturēt ar šiem ļaudīm līdzšinējās attiecības, man tiešām šķiet, ka jūs bez tām nespējat iztikt. Saku to ne bez nožēlas, jo - lai no savas puses atbildētu uz jūsu komplimentu, man jāatzīst, ka arī jūs man patīkat, jo īpaši, kad šobrīd raugāties manī tik skumīgi, kaut gan jums nav iemesla skumt. Jūs piederat pie tās sabiedrības, pret kuru man jācīnās, bet jūtaties šai sabiedrībā ļoti labi, jūs pat mīlat to Studentu, un ja jūs viņu nemīlat, tad vismaz vērtējat augstāk par savu vīru. To viegli noprast no jūsu sacītā." - "Nē!" viņa sauca, palika sēžam un satvēra K. roku - viņš nepaguva to pietiekami žigli atraut. "Jūs nedrīkstat tagad iet prom, jūs nedrīkstat aiziet ar kļūdainu spriedumu par mani! Vai tiešām jūs spētu tagad aiziet? Vai esmu tik bezvērtīga, ka jūs pat nevēlaties man sagādāt mazu prieku, palikt šeit vēl brītiņu?" - "Jūs mani pār-pratāt," teica K. un atkal apsēdās, "ja jums patiešām svarīgi, lai es vēl palieku šeit, es labprāt palikšu, laiks taču man ir, es nācu domādams, ka šodien notiks noklaušināšana. Ar to, ko teicu iepriekš, es tikai gribēju jūs lūgt manā Prāvā neko manis labā nepasākt. Bet arī tam nevajadzētu jūs sāpināt - ja ņemsiet vērā, ka šīs Prāvas iznākums man nav svarīgs un par spriedumu es tikai pasmiešos. Ar noteikumu, ka lieta vispār tiks novesta līdz īstam nobeigumam - bet par to es stipri šaubos. Man liekas, ka šī Prāva ierēdņu slinkuma vai aizmāršības, vai pat baiļu dēļ jau ir pārtraukta vai vismaz to pārtrauks vistuvākajā laikā. Bet iespējams arī, ka cerībā uz kādu lielāku kukuli Prāva šķietami tiks turpināta, un gluži veltīgi - to es jums varu pateikt jau šodien -, jo es nevienam kukuļus nedodu. Vienu pakalpojumu jūs tiešām varētu man izdarīt - ja jūs Izmeklēšanas Tiesnesim vai kādam citam, kas svarīgas ziņas labprāt izplata tālāk, pavēstītu, ka mani nekad neizdosies piedabūt uz kukuļdošanu — ne ar vienu no tiem trikiem, uz kuriem šie kungi laikam ir lieli meistari. Tas būtu bezcerīgs pasākums, tā varat viņam pateikt. Bet, starp citu, varbūt viņi paši to jau sapratuši, bet ja nu tomēr ne, tad man nemaz nav tik svarīgi, lai viņi to uzzinātu jau tagad. Tā jau kungiem vienīgi aiztaupītos lieks darbs un man dažas neērtības, bet es labprāt samierināšos ar to, ja zināšu, ka katra no tām vienlaikus ir arī rīkstes cirtiens tiem citiem. Un es parūpēšos, lai tā būtu. Vai jūs patiešām pazīstat Izmeklēšanas Tiesnesi?" - "Protams," Sieviete teica, "tieši par viņu es vispirms iedomājos, kad piedāvāju jums palīdzību.

Nezināju, ka viņš ir tikai zemāks ierēdnis, bet ja jūs tā sakāt, tad droši vien tas ir taisnība. Bet es tomēr domāju, ka atskaitēm, ko viņš sūta uz augšu, ir sava nozīme. Un viņš raksta tik daudz atskaišu. Jūs sakāt, ka ierēdņi ir slinki, bet gluži visi tomēr noteikti tādi nav, īpaši šis Izmeklēšanas Tiesnesis nav slinks, viņš raksta ļoti daudz. Piemēram, pagājušajā svētdienā sēde ievilkās līdz vakaram. Visi ļaudis aizgāja, bet Izmeklēšanas Tiesnesis palika zālē, man vajadzēja atnest viņam lampu, man bija tikai maza virtuves lampiņa, bet viņš bija ar to mierā un tūdaļ sāka rakstīt. Pa to laiku bija atnācis mans vīrs, viņam tosvētdien bija brīvdiena, mēs ienesām mēbeles, atkal sakārtojām istabu, tad vēl atnāca kaimiņi, mēs runājāmies sveces gaismā, īsi sakot, mēs aizmirsām par Izmeklēšanas Tiesnesi un likāmies gulēt. Pēkšņi naktī, šķiet, ka tas bija ļoti vēlu, es atmostos, blakus manai gultai stāv Izmeklēšanas Tiesnesis, ar roku piesedzis lampu, lai gaisma nekrīt virsū manam vīram, bet tā piesargāties nebija vajadzības, mans vīrs guļ tik ciešā miegā, ka arī gaisma nebūtu viņu uzmodinājusi. Es biju tā pārbijušies, ka gandrīz sāku kliegt, bet Izmeklēšanas Tiesnesis bija ļoti laipns, brīdināja mani būt uzmanīgai, pačukstēja, ka rakstījis līdz pat šim laikam, ka tagad esot atnesis lampu man atpakaļ un ka nekad neaizmirsīšot šo ainu - kā atradis mani guļošu. Ar to visu gribēju jums tikai teikt, ka Izmeklēšanas Tiesnesis patiešām raksta daudzas atskaites, un jo īpaši par jums, jo jūsu nopratināšana neapšaubāmi bija viens no galvenajiem punktiem. Tik garas atskaites taču nevar palikt pavisam bez nozīmes. Turklāt vēl no šī gadījuma jūs varat noprast, ka Izmeklēšanas Tiesnesis tīko pēc manis, ka tieši pašlaik - droši viens viņš tikai nupat mani vispār pamanījis - es varu viņu stipri ietekmēt. To, ka neesmu viņam vienaldzīga, apliecina vēl citi pierādījumi. Vakar viņš atsūtīja man dāvanu - zīda zeķes, viņš atsūtīja tās ar Studentu, tam viņš ļoti uzticas un ir pieņēmis to par savu līdzstrādnieku; zeķes it kā esot atlīdzība par to, ka kārtoju sēžu zāli, bet tas ir tikai iegansts, jo veikt šo darbu ir mans pienākums, un algu par to maksā manam vīram. Tās ir skaistas zeķes, vai redzat," - viņa izstiepa kājas, uzvilka svārkus līdz ceļgaliem un palūkojās uz zeķēm ari pati -, "skaistas zeķes, bet patiesībā par smalkām un nav man piemērotas."

Pēkšņi viņa aprāvās, uzlika roku uz K. plaukstas, it kā gribēdama viņu nomierināt, un čukstēja: "Klusu, Bertolds mūs novēro." K. lēnām pacēla acis. Sēžu zāles durvis stāvēja kāds jauns vīrietis, maza auguma, ne pārāk taisnām kājām; lai izskatītos cienīgāks, viņš bija uzaudzējis plānu, sarkanīgu pilnbārdu, kurā viņš nemitīgi bāza pirkstus. K. ziņkāri viņu aplūkoja, tas taču bija pirmais viņam nepazīstamās tiesu zinātnes students, kuru viņš sastapa kā cilvēku no miesas un asinīm, vīrietis, kas savulaik varbūt ieņems arī augstus posteņus. Toties Students itin kā nemaz nelikās zinis par K.; uz mirkli izvilcis no bārdas vienu pirkstu, viņš pamāja ar to Sievietei un piegāja pie loga, Sieviete pieliecās tuvāk K. un čukstēja: "Lūdzu, nedusmojieties uz mani, daudzkārt jūs lūdzu, un nedomājiet par mani slikti, tagad man jāiet pie viņa, pie šī atbaidošā cilvēka, paskatieties vien uz viņa līkajām kājām. Bet es tūlīt nākšu atpakaļ, un tad iešu kopā ar jums, ja ņemsiet mani līdzi, iešu, kurp jūs gribēsiet, jūs varat darīt ar mani, ko gribat, būšu laimīga, ja tikšu no šejienes prom uz iespējami ilgāku laiku, vislabāk, protams, uz mūžu." Viņa vēl noglaudīja K. roku, pielēca kājās un aizsteidzās pie loga. K. nevilšus vēl tvēra tukšumā pēc viņas rokas. Sieviete viņu patiešām valdzināja, par spīti visai apdomībai viņš nespēja atrast nevienu pietiekami svarīgu iemeslu, kāpēc nepadoties kārdinājumam. Bez kādām pūlēm viņš noraidīja uz mirkli pavīdējušo ieganstu, ka Sieviete varbūt vilina viņu slazdā, pildot Tiesas rīkojumu. Kādā veidā gan Sieviete varētu K. notvert? Vai tad viņš vienmēr nepalika tik brīvs, ka varēja uz vietas sadragāt visu Tiesu - vismaz ciktāl tas attiecās uz viņu pašu? Vai viņš nevarēja atļauties nedaudz pašpaļāvības? Turklāt Sievietes izteiktais palīdzības piedāvājums skanēja patiesi un varbūt nemaz nebija tik bezvērtīgs. Un varbūt tā būtu vislabākā atriebība Izmeklēšanas Tiesnesim un viņa pakalpiņiem - atņemt tiem šo Sievieti un aizvest pie sevis. Tad reiz varētu atgadīties tā, ka Izmeklēšanas Tiesnesis, smagi nostrādājies pie melīgām atskaitēm par K., vēlu naktī atrod Sievietes gultu tukšu. Un tukšu tālab, ka Sieviete pieder K., ka šī sieviete pie loga, šis tuklais, lokanais, siltais augums tumšā, no rupja, smaga auguma šūtā kleitā, viscaur pieder tikai un vienīgi K.

Kad K. šādā veidā bija noslēdzis savas pārdomas par Sievieti, klusais dialogs pie loga viņam sāka šķist pārāk ieilgstam, viņš bungoja pa paaugstinājumu ar pirkstu kauliņiem un pēc tam arī ar dūri. Students pāri Sievietes plecam uzmeta K. īsu skatienu, tomēr neļāvās traucēties, jā, viņš pat cieši piespiedās Sievietei klāt un viņu apskāva. Viņa zemu nolieca galvu, kā uzmanīgi klausīdamās Studentā, viņš skaļi noskūpstīja pieliekušos Sievieti uz kakla, nemaz lāgā nepārtraukdams runāšanu. Uztverdams redzēto par apstiprinājumu Sievietes žēlabām, ka Students viņu tiranizē, K. piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. Šķielēdams uz Studentu, viņš prātoja, kā to iespējami ātrāk aizdabūt prom, un tāpēc viņu gluži vai iepriecināja Studenta izteiktā piezīme; Studentam acīmredzot traucēja K. staigāšana šurpu turpu, kas brīžam jau vairāk līdzinājās rikšošanai, tāpēc viņš sacīja: "Ja esat tik nepacietīgs, varat iet prom. Jūs būtu varējis aiziet jau agrāk, neviens nejustu jūsu trūkumu. Jā, jums pat būtu vajadzējis iet prom, un turklāt tūlīt pēc manas atnākšanas, un turklāt žigli." Sai piezīmē centās izlauzties viss sakrājies niknums, bet tur skanēja arī topošā Tiesas ierēdņa augstprātība, vēršoties pie sev netīkama apsūdzētā. K. apstājās viņam pavisam tuvu un smaidīdams teica: "Es esmu nepacietīgs, tas taisnība, bet manu nepacietību visvieglāk būtu neitralizēt tādējādi, ka jūs pamestu mūsu sabiedrību. Bet ja nu jūs esat ieradies tālab, lai nodotos studijām - man stāstīja, ka jūs esat Students -, es labprāt atbrīvošu jums vietu un došos prom kopā ar šo Sievieti. Starp citu, jums vēl daudz būs jāstudē, līdz kļūsiet par tiesnesi. Es gan vēl īsti labi nepārzinu jūsu uzdevumus Tiesā, tomēr man šķiet, ka tikai ar rupju izrunāšanos, ko jūs neapšaubāmi esat apguvis un protat nekautrīgi labi, ar to nepavisam vēl nav gana." -"Nevajadzēja viņam ļaut tik brīvi skraidīt apkārt," teica Students, kā gribēdams Sievietei izskaidrot, kāpēc K. izrunājas tik aizvainojoši, "ta ir kļūda. Es jau Izmeklēšanas Tiesnesim skaidroju. Nopratināšanu starplaikā viņš būtu vismaz jātur ieslēgts istabā. Izmeklēšanas Tiesneša rīcība reizēm nav izprotama." - "Liekas pļāpas," teica K. un pastiepa roku Sievietei pretī, "nāciet." - "Ak tā," teica Students, "nē, nē, šo jūs nedabūsiet," un, izrādot gluži negaidītu spēku, viņš pacēla Sievieti ar vienu roku un saliecies, maigi skatīdamies augšup uz savu nesamo, skrēja uz durvīm. Nevarēja nepamanīt, ka Students zināmā mērā baidās no K., tomēr viņš uzdrīkstējās K. vēl kaitināt, ar brīvo roku glāstīdams un spaidīdams Sievietes plaukstu. K. paskrējās pāris soļu viņam nopakaļ, jau sagatavojies Studentu notvert un varbūt arī nožņaugt, bet tad Sieviete teica: "Neko nevar darīt, Izmeklēšanas Tiesnesis licis mani atvest, es nedrīkstu iet jums līdzi, šis mazais briesmeklis," viņa it kā nevilšus pārvilka savu plaukstu pār Studenta seju, "šis mazais briesmeklis mani nelaiž." - "Un jūs nemaz negribat, lai jūs atbrīvo!" iekliedzās K. un satvēra Studentu aiz pleca; Students nošņākstināja zobus gar viņa roku. - "Nē!" iekliedzās Sieviete, ar abām rokām atgaiņādamās no K., "nē, nē, to vien ne, kas jums nāk prātā! Jūs mani pazudināsiet. Laidiet viņu vaļā, ai, lūdzams, laidiet viņu vaļā! Viņš jau tikai pilda Izmeklēšanas Tiesneša pavēli, viņš nes mani pie Izmeklēšanas Tiesneša." -"Tad lai viņš skrien, un jūs es vairs negribu redzēt," teica vilšanās sadusmotais K. un iegrūda Studentam mugurā tik spēcīgu dunku, ka tas pastreipuļoja pāris soļus, bet tūlīt, priecādamies, ka nav nokritis, palēcās vēl augstāk ar visu savu nastu. K. lēnām gāja Studentam aiz muguras; viņš atzina, ka tā ir pirmā neapšaubāmā sakāve, ko šie ļaudis likuši viņam piedzīvot. Protams, tāpēc vēl nevajadzēja ļaut sevi iebiedēt, viņš bija sakauts vienīgi tāpēc, ka pats izvēlējās cīnīties. Palikdams mājās un turpinādams ierasto dzīvi, viņš būtu tūkstoškārt pārāks par katru no šiem cilvēkiem un varētu katru no viņiem ar kājas spērienu patriekt nost no ceļa. Un viņš iztēlojās vismieklīgākās ainas, piemēram, kā tas būtu, ja šis nošņurkušais Students, šis uzblīdušais puika, šis līkmugurainais bārdainis stāvētu uz ceļiem pie Elzas gultas un, rokas salicis, lūgtos žēlastību. K. tik ļoti patika šī iztēles aina, ka viņš apņēmās, ja vien radīsies tāda izdevība, reiz paņemt Studentu līdzi pie Elzas.

Ziņkāres dzīts, K. vēl piesteidzās pie durvīm, viņš gribēja redzēt, uz kurieni Sieviete tiks nesta, Students taču nevarētu viņu tā uz rokas nēsāt pa ielām. Izrādījās, ka Studenta ceļš ir daudz īsāks. Tieši pretī dzīvoklim bija šauras koka kāpnes -droši vien uz bēniņiem -, tās meta līkumu, aiz kura nevarēja saskatīt kāpņu augšgalu. Students nesa sievieti augšup pa šīm kāpnēm - ļoti lēnām un stenēdams, jo skrējiens bija izsmēlis viņa spēkus. Sieviete pamāja ar roku, sveicinot lejā stāvošo K.; plecus raustīdama, viņa centās parādīt, ka nav vainojama šai varmācīgajā aiznešanā, tomēr daudz nožēlas viņas kustības nepauda. K. vērās uz Sievieti ar neizteiksmīgu skatienu - kā uz svešinieci, viņš negribēja ļaut Sievietei noprast ne savu vilšanos, ne to, cik viegli viņš šo vilšanos pārvarēs.

Tie abi jau bija pagaisuši, bet K. joprojām stāvēja pie durvīm. Viņš bija spiests secināt, ka Sieviete ne vien viņu piekrāpusi, bet arī viņam melojusi, apgalvojot, ka tiek nesta pie Izmeklēšanas Tiesneša. Izmeklēšanas Tiesnesis taču negaidītu, sēdēdams bēniņos. Koka kāpnes neko neizskaidroja, lai cik ilgi

K. uz tām lūkotos. Tad viņš pamanīja to lejasgalā mazu zīmīti, piegāja klāt un izlasīja bērnišķīgā, neveiklā rokrakstā rakstīto: "Ieeja Tiesas Kancelejā." Tātad šeit, īres nama bēniņos, bija Tiesas Kanceleja? Šāda iestāde nu gan nespēja iedvest īpašu godbijību, un apsūdzētais, sevi mierinādams, varēja iztēloties, cik niecīgi naudas līdzekļi ir šīs Tiesas rīcībā, ja tai vajadzējis savu Kanceleju ierīkot vietā, kur visnabadzīgākie īrnieki noliek nevajadzīgos krāmus. Tomēr nebija izslēgts, ka naudas ir pietekami, tikai ierēdņi to labprātāk piesavinās, nevis izlieto Tiesas vajadzībām. Spriežot pēc K. līdz šim pieredzētā, šī varbūtība šķita pat ļoti ticama, bet šāds Tiesas pagrimums, raugoties no apsūdzētā viedokļa, bija gan apkaunojošāks, tomēr būtībā vēl mierinošāks nekā Tiesas nabadzība. Tagad K. kļuva skaidrāks, kāpēc pirmajā noklaušināšanā Tiesas vīri kaunējās vest apsūdzēto uz bēniņiem un atzina par labāku tam uzmākties viņa paša dzīvoklī. Kā gan varēja justies tiesnesis, kas sēdēja bēniņos, kamēr K. Bankā bija liels kabinets ar priekšistabu un milzīgu logu, pa kuru varēja vērties lejup uz ļaužu pilno pilsētas laukumu! Toties K. neguva nekādus blakus ienākumus ar kukuļņemšanas vai krāpšanas palīdzību un nevarēja pavēlēt, lai kalpotājs uz rokām atnes sievieti viņam uz kabinetu. Bet bez tā K. - vismaz šajā dzīvē - labprāt bija ar mieru iztikt.

K. vēl stāvēja pie zīmītes, kad pa kāpnēm augšā uznāca kāds vīrietis, pa atvērtajām durvīm ieskatījās dzīvojamā istabā, no kuras varēja redzēt arī sēžu zāli, un beidzot vaicāja K., vai viņš šeit nupat neesot manījis kādu sievieti. - "Jūs laikam esat Tiesas Kalpotājs?" vaicāja K. - "Jā," vīrietis teica, "ak, un jūs esat apsūdzētais K., tagad es jūs pazinu, esiet sveicināts." Un viņš negaidīti sniedza K. roku. "Bet šodien sēde nav paredzēta," sacīja Tiesas Kalpotājs, kamēr K. cieta klusu. - "Es zinu," teica K. un pētīja kalpotāja uzvalku - vienīgās amata zīmes bija divas starp parastajām pogām piešūtas zeltītas pogas, kas šķita nogrieztas no veca virsnieka šineļa. "Pirms brīža es runāju ar jūsu sievu. Bet tagad viņas šeit vairs nav. Students aiznesa viņu pie Izmeklēšanas Tiesneša." - "Nu redzat," teica Tiesas Kalpotājs, "tas vienmēr aiznes viņu no manis prom. Šodien taču ir svētdiena, un man nebūtu jāpilda nekādi darba pienākumi, bet - tikai tāpēc vien, lai turētu mani no šejienes tālāk - es tieku aizsūtīts prom nodot kaut kādu gluži nevajadzīgu ziņojumu. Turklāt mani neaizsūta nekur tālu, lai es varētu cerēt, ka pagūšu vēl laikus atgriezties, ja ļoti steigšos. Tā nu es skrienu, ko kājas nes, sasniedzu nodaļu, uz kuru tiku sūtīts, iekliedzu savu ziņojumu pa durvju spraugu - tik aizelsies, ka mani tikko var saprast, tad skrienu atkal atpakaļ, bet Students ir steidzies vēl ātrāk, turklāt viņam arī ceļš ir īsāks, viņam tikai jānoskrien lejā pa kāpnēm. Ja man nebūtu jārēķinās ar priekšniecību, es jau sen būtu Studentu izšķaidījis pret sienu - tepat pie šīs zīmītes. Tas man vienmēr rādās sapņos. Viņš ir piespiests pie sienas šeit, drusciņ virs grīdas, rokas izplestas, pirksti izstiepti, līkās kājas savilktas ritenī, un asins šļakatas visapkārt. Bet pagaidām tas ir tikai sapnis." -"Un nekas cits nelīdz?" smaidot vaicāja K. - "Neko citu nevaru iedomāties," teica Tiesas Kalpotājs. "Un tagad kļuvis vēl ļaunāk, līdz šim viņš nesa sievu tikai pie sevis, bet tagad -es jau sen nojautu, ka tā būs - viņš to nes arī pie Izmeklēšanas Tiesneša." - "Vai jūsu sieva pati nemaz nav tur vainojama?" vaicāja K., uzdodot šo jautājumu, viņam nācās stipri valdīties, jo arī viņš tagad juta greizsirdību. - "Protams, ka ir," teica Tiesas Kalpotājs, "viņa ir visvairāk vainīga. Viņa pati kārās tam kaklā. Kas attiecas uz Studentu, tas skrien pakaļ visiem sievišķiem. Jau šai mājā vien viņš izsviests no pieciem dzīvokļiem, kuros bija pamanījies ielīst. Bet mana sieva visā mājā ir visskaistākā, un tieši es esmu tas, kurš nedrīkst sevi aizstāvēt." -"Ja tā viss iegrozījies, tad patiešām neko nevar līdzēt," teica K. - "Kāpēc gan nevar?" vaicāja Tiesas Kalpotājs. "Students ir gļēvulis, un vajadzētu tikai viņu vienreiz, kad viņš atkal skarsies klāt manai sievai, kārtīgi piekaut, lai viņš vairs to neatļaujas. Bet es nedrīkstu tā rīkoties, un neviens cits nesagādā man to prieku, jo visi bīstas no viņa varas. To varētu izdarīt vienīgi tāds vīrs kā jūs." - "Kāpēc tieši es?" K. izbrīnīts vaicāja. - "Jūs taču esat apsūdzēts," teica Tiesas Kalpotājs. - "Jā," sacīja K., "bet tāpēc jau man jo vairāk iemesla baidīties, jo, pat ja viņš nevar ietekmēt Prāvas iznākumu, viņam var būt iespēja ietekmēt izmeklēšanas gaitu." - "Tā ir gan," Tiesas Kalpotājs teica tik piekrītoši, it kā K. viedoklis būtu tikpat pareizs kā viņa paša. "Bet pie mums nav pieņemts vest bezcerīgas Prāvas." -"Man gluži tā neliekas," teica K., "bet tas mani nekavēs Studentu apstrādāt, ja gadīsies tāda izdevība." - "Es būtu jums ļoti pateicīgs," Tiesas Kalpotājs teica nedaudz oficiāli, šķita, ka viņš īstenībā tomēr netic, ka viņa kvēlākā vēlēšanās varētu piepildīties. - "Varbūt to pašu ir pelnījuši," K. turpināja, "vēl citi jūsu ierēdņi, varbūt pat visi no vietas." - "Jā, jā," teica Tiesas Kalpotājs, it kā K. sacītais būtu pati par sevi saprotama lieta. Tad viņš palūkojās K. ar uzticības pilnu skatienu, kā līdz šim - par spīti visam draudzīgumam - vēl nebija skatījies, un piebilda: "Cilvēki jau vienmēr dumpojas." Tomēr šķita, ka šāds sarunas ievirziens viņam nav patīkams, jo viņš teica: "Tagad man jāpiesakās Kancelejā. Vai negribat nākt līdzi?" - "Bet man tur nekas nav darāms," teica K. - "Jūs varēsiet apskatīt Kancelejas telpas. Neviens neliksies par jums zinis." - "Vai tad tur ir ko redzēt?" K. vilcinādamies vēl vaicāja, kaut gan viņam ļoti kārojās iet līdzi. - "Nu," teica Tiesas Kalpotājs," - "man likās, ka tas varētu jūs interesēt." - "Labi," K, beidzot teica, "es iešu līdzi." Un viņš ātrāk par Kalpotāju skrēja augšā pa kāpnēm.

Iedams iekšā, viņš gandrīz pakrita, jo aiz durvīm bija vēl viens pakāpiens. - "Par apmeklētājiem šeit neko daudz vis nerūpējas," viņš teica. - "Par tiem nerūpējas nemaz," teica Tiesas Kalpotājs, "paskatieties vien uz šo uzgaidāmo telpu." Tas bija garš gaitenis, no kura neēvelētu dēļu durvis veda uz dažādiem bēniņu nodalījumiem. Tieša gaismas avota nebija, tomēr nevaldīja arī pilnīga tumsa, jo daudzus nodalījumus no gaiteņa šķīra nevis vienlaidu dēļu sienas, bet koka režģi, kas sniedzās no grīdas līdz pat griestiem, caur režģiem spiedās gaisma un cauri tiem varēja redzēt arī dažus ierēdņus. Tie vai nu sēdēja pie galdiņiem un rakstīja, vai stāvēja pie režģiem un pa spraugām vēroja cilvēkus gaitenī. Cilvēku nebija daudz - droši vien tāpēc, ka bija svētdiena. Apmeklētāji izskatījās ļoti pieticīgi. Gandrīz vienādos atstatumos cits no cita tie sēdēja uz gariem koka soliem, kas bija novietoti gar abām gaiteņa malām. Visi bija ģērbušies pavirši, kaut gan, spriežot pēc sejas izteiksmes, stājas, bārdas griezuma un daudziem citiem tikko pamanāmiem sīkumiem, lielākā daļa šo cilvēku nāca no sabiedrības augšslāņiem. Tā kā drēbju pakaramo nebija, viņi savas cepures -varbūt sekodami cits cita piemēram - bija nolikuši zem soliem. Ieraudzījuši K. un Tiesas Kalpotāju, tie, kas sēdēja vistuvāk durvīm, piecēlās un viņus sveicināja; tālākie, to ievērojuši, nosprieda, ka arī tiem ir jāsveicina, un tā, viņiem ejot tālāk, visi pa kārtai cēlās kājās. Neviens no šiem cilvēkiem neizslējās pavisam taisni, to muguras bija sakumpušas, ceļgali saliekti, tie stāvēja kā ielas ubagi. Pagaidījis Tiesas Kalpotāju, kas gāja nedaudz aiz viņa, K. teica: "Viņi gan daudz tikuši pazemoti." - "Jā," teica Tiesas Kalpotājs, "tie ir apsūdzētie, visi, kurus jūs šeit redzat, ir apsūdzētie." - "Patiešām!" sacīja K., "tad jau tie ir mani kolēģi." Un viņš pagriezās pret to, kas stāvēja vistuvāk, tas bija liela auguma, slaids, jau gandrīz pavisam nosirmojis vīrietis. - "Ko jūs šeit gaidāt?" K. pieklājīgi vaicāja. Bet negaidītā uzruna vīrieti samulsināja; viņa mulsums atstāja īpaši bēdīgu iespaidu tāpēc, ka šis vīrietis nepārprotami bija labi iepazinis pasauli, citos apstākļos viņš noteikti prata savaldīties un nemēdza atteikties no savas pelnītās pārākuma izjūtas. Bet šeit viņš nespēja atbildēt uz tik vienkāršu jautājumu un skatījās uz citiem, it kā to pienākums būtu viņam palīdzēt un bez šīs palīdzības neviens nedrīkstētu no viņa prasīt atbildi. Tad Tiesas Kalpotājs pienāca viņam klāt un, gribēdams vīrieti nomierināt un uzmundrināt, teica: "Sis kungs jau tikai vaicāja, ko jūs šeit gaidāt. Jel atbildiet viņam." Tiesas Kalpotāja balss vīrietim laikam bija jau pazīstama, tāpēc tā iedarbojās labāk. -"Es gaidu…" viņš iesāka un tad sastomījās. Acīmredzot šādu teikuma sākumu viņš bija izvēlējies, lai precīzi atbildētu uz jautājumu, bet nu vairs nespēja rast turpinājumu. Daži no gaidītājiem bija panākušies tuvāk un sastājušies apkārt. Tiesas Kalpotājs viņiem teica: "Prom, prom, atbrīvojiet ceļu!" Viņi mazliet atkāpās, tomēr neatgriezās savās sēdvietās. Pa to laiku vīrietis bija sakopojis domas un atbildēja, pat mazliet pasmaidīdams: "Pirms mēneša nodevu iesniegumus ar dažiem pierādījumiem un tagad gaidu, kad tos pievienos manai lietai." -"Šķiet, ka jūs ļoti nopūlaties," teica K. - "Jā," vīrietis atbildēja, "tā taču ir mana lieta." - "Visi tomēr nedomā tā, kā jūs," teica K., "es, piemēram, arī esmu apsūdzēts, bet - tik tiešām, kā ceru tikt atpestīts, neesmu ne iesniedzis pierādījumus, ne darījis ko citu tamlīdzīgu. Vai tad jūs uzskatāt, ka tas ir nepieciešams?" - "Skaidri nezinu," teica vīrietis, atkal kļuvis pavisam nedrošs; acīmredzot viņam šķita, ka K. dzen ar viņu jokus, tāpēc viņš droši vien vislabprātāk - baidīdamies pieļaut kādu kļūdu - būtu pilnībā atkārtojis iepriekšējo atbildi, bet, manīdams nepacietību K. skatienā, viņš tikai bilda: "Kas attiecas uz mani, es uzrakstīju iesniegumus." - "Jūs laikam neticat, ka es esmu apsūdzēts?" vaicāja K. "Nē, lūdzu, protams, ticu," teica vīrietis un pagājās mazliet sāņus, taču viņa balsī jautās nevis ticība, bet tikai bailes. - "Jūs tātad man neticat?" jautāja K.; vīrieša pazemīgās izturēšanās pamudināts, K., pats neapzinādamies, ko dara, saķēra viņu pie rokas, it kā lai piespiestu noticēt saviem vārdiem. Kaut gan K. negribēja nodarīt vīrietim sāpes un bija pieskāries viņam pavisam vieglītēm, vīrietis tomēr iekliedzās, it kā K. būtu satvēris viņu nevis ar diviem pirkstiem, bet sarkani nokaitētām knaiblēm. Pēc šīs smieklīgās klaigāšanas vīrietis K. galīgi apnika; ja tas negribēja ticēt, ka K. ir apsūdzēts - jo labāk, varbūt tas pat bija K. noturējis par tiesnesi. Un uz atvadām K. sagrāba viņu pavisam stingri, nogrūda atpakaļ uz sola un devās tālāk. - "Lielākā daļa apsūdzēto ir tik jūtīgi," teica Tiesas Kalpotājs. Viņiem aiz muguras gandrīz visi gaidītāji pulcējās ap vīrieti, kas jau bija mitējies kliegt; šķita, ka tie cenšas sīkāk viņu iztaujāt par notikušo. Tagad K. pretī nāca viens no Sargiem, galvenā viņa atšķirības zīme bija zobens, kura asmens, vismaz cik varēja noprast pēc krāsas, bija darināts no alumīnija. K. par to nobrīnījās un pat aptaustīja asmeni. Sargs bija ieradies kliedzienu dēļ un vaicāja, kas noticis. Tiesas Kalpotājs mēģināja ar dažiem vārdiem Sargu nomierināt, bet Sargs paskaidroja, ka viņam tomēr vajagot paskatīties pašam, salutēja un devās tālāk ar steidzīgiem, bet ļoti īsiem soļiem - varbūt to garumu bija nomērījusi ģikts.

K. ilgi neprātoja par Sargu un gaitenī pulcējušos sabiedrību, jo gaitenim ap vidu viņš ieraudzīja iespēju nogriezties pa labi caur kādu bezdurvju atvērumu. Viņš apvaicājās Tiesas Kalpotājam, vai tas ir īstais ceļš. Tiesas Kalpotājs piekrītoši palocīja galvu, un tad K. tur iegriezās. Viņu apgrūtināja tas, ka visu laiku jāiet vienu vai divus soļus pa priekšu Tiesas Kalpotājam, vismaz šai vietā tā varēja rasties iespaids, ka viņš tiek vests kā apcietinātais. Tālab viņš bieži apstājās, gaidīdams Tiesas Kalpotāju, bet Kalpotājs tūlīt atkal atpalika. Beidzot K., lai izbeigtu neērto situāciju, teica: "Nu esmu redzējis, kā šeit izskatās, tagad gribu iet prom." — "Jūs vēl neesat redzējis visu," vientiesīgi teica Tiesas Kalpotājs. - "Es nemaz negribu redzēt visu," teica K., kas patiešām jutās noguris, "gribu iet prom, kā nokļūt līdz izejai?" - "Jūs taču nebūsiet šeit nomaldījies?" Kalpotājs izbrīnīts vaicāja. "Tagad ejiet līdz stūrim un pēc tam pa gaiteni pa labi taisni līdz durvīm." - "Nāciet līdzi," teica K., "rādiet man ceļu, es nemācēšu to atrast, šeit ceļu tik daudz." - "Tas ir vienīgais ceļš," Tiesas Kalpotājs sacīja, nu jau pārmetoši, "es nevaru iet ar jums kopā atpakaļ, man taču jānodod ziņojums un jūsu dēļ jau esmu zaudējis daudz laika." - "Nāciet līdzi!" atkārtoja K., tagad viņa balss bija skarbāka, it kā beidzot būtu Tiesas Kalpotāju pieķēris runājam nepatiesību. - "Nekliedziet jel tā," čukstēja Kalpotājs, "šeit visapkārt ir kantori. Ja negribat iet viens pats atpakaļ, tad panāciet vēl gabaliņu man līdzi vai pagaidiet šeit, kamēr nododu savu ziņojumu, tad labprāt iešu atpakaļ kopā ar jums." - "Nē, nē," teica K., "es negaidīšu, un tagad jums jānāk man līdzi." K. vēl nemaz nebija apskatījis telpu, kurā tagad atradās, bet tad atvērās vienas no daudzajām dēļu durvīm, un viņš palūkojās turp. Ienāca kāda meitene, kuras uzmanību droši vien bija piesaistījusi K. skaļā balss; viņa vaicāja: "Ko kungs vēlas?" Pustumsā aiz viņas varēja redzēt vēl vienu vīrieti, kas nāca tuvāk. K. palūkojās uz Tiesas Kalpotāju. Kalpotājs taču bija teicis, ka neviens neliksies par viņu zinis, bet tagad divi cilvēki nāca viņam klāt, daudz vairs netrūka, lai ierēdņi sāktu pievērst viņam uzmanību, lai pieprasītu paskaidrot, kāpēc viņš ieradies. Vienīgais izprotamais un pieņemamais paskaidrojums būtu tas, ka viņš ir apsūdzētais un grib uzzināt datumu, kad notiks nākamā nopratināšana, bet tieši šo paskaidrojumu viņš negribēja minēt, īpaši tādēļ ne, ka tas nemaz neatbilda patiesībai, jo viņš bija atnācis šurp tikai aiz ziņkāres - bet šāds paskaidrojums būtu vēl neiespējamāks, viņš bija atnācis, jo alka pārliecināties par to, ka tiesu sistēmas iekšiene ir tikpat atbaidoša kā tās āriene. Un patiešām šķita, ka šis viņa pieņēmums bijis pareizs, viņš negribēja ielauzties šai sistēmā vēl dziļāk; jau pēc tā, ko bija redzējis līdz šim, viņš jutās kā iežņaugts spīlēs, pašlaik viņš nespētu stāties pretim augstam ierēdnim - un tāds taču varēja parādīties no jebkurām durvīm, viņš gribēja iet prom, turklāt kopa ar Tiesas Kalpotāju, vai arī viens, ja citādi nevar.

Bet viņa mēmā stāvēšana uz vietas laikam bija uzkrītoša, meitene un Tiesas Kalpotājs tik tiešām skatījās uz viņu tā, it kā nākamajā mirklī ar viņu būtu jānotiek kādai dižai pārvērtībai, ko viņi negrib palaist garām. Un durvju ailē stāvēja tas vīrietis, kura tuvošanos K. bija ievērojis agrāk, viņš stingri turējās pie zemo durvju augšējās aplodas un vieglītēm šūpojās uz pirkstgaliem kā nepacietīgs vērotājs. Bet meitene pirmā atskārta, ka K. dīvainās izturēšanās iemesls ir viņam uznākušais nelabums, viņa atnesa krēslu un vaicāja: "Vai negribat apsēsties?" K. tūdaļ apsēdās un, lai justos vēl stabilāk, atspieda elkoņus uz roku balstiem. "Jums mazliet reibst galva, vai ne?" meitene vaicāja. K. redzēja viņas seju pavisam tuvu, tai bija tā stingrā izteiksme, kāda dažām sievietēm raksturīga tieši visskaistākajos jaunības gados. "Tāpēc nevajag uztraukties," viņa teica, "tas šeit nav nekas ārkārtīgs, tādas lēkmes piedzīvo gandrīz katrs, kas atnāk šeit pirmoreiz. Jūs esat šeit pirmoreiz? Nu jā, tātad tas nav nekas ārkārtīgs. Saule šeit svilina jumta spāres, un karstā koksne padara gaisu tik smacīgu un smagu. Tāpēc šī vieta nav īpaši piemērota kantoru telpām, kaut gan citādā ziņā šim izvietojumam ir daudz priekšrocību. Bet kas attiecas uz gaisu, tad dienās, kad apgrozās daudz klientu - un tas notiek gandrīz katru dienu - šeit tikpat kā nav, ko elpot. Ja vēl ņemsiet vērā, ka šeit bieži izkar žāvēties veļu - pavisam to īrniekiem nevar aizliegt -, tad vairs nebrīnīsieties, ka jums kļuvis mazliet slikti. Bet beigu beigās pie šī gaisa itin labi pierod. Kad atnāksiet otro vai trešo reizi, tikko vairs jutīsiet, ka gaiss ir spiedīgs. Vai jūtaties jau labāk?" K. neatbildēja, viņu nomāca tas, ka pēkšņā savārguma dēļ nokļuvis šo cilvēku varā, turklāt, uzzinājis sava nelabuma iemeslus, viņš jutās nevis labāk, bet vēl sliktāk. Meitene tūdaļ to ievēroja; lai K. dabūtu svaigu gaisu, viņa paņēma pie sienas pieslietu kārti ar kāsi galā un atgrūda ar to vaļā mazu jumta lūciņu, kas atradās tieši virs K. galvas. Bet iekšā iebira tik daudz sodrēju, ka meitenei vajadzēja lūku tūdaļ atkal aizvērt un ar kabatlakatu noslaucīt sodrējus no K. rokām, jo viņš bija pārāk noguris, lai pats par sevi rūpētos. Viņš labprāt būtu mierīgi palicis sēžam, līdz jutīsies pietiekami spēcīgs, lai dotos prom, bet šis brīdis pienāktu drīzāk, ja par viņu tik daudz nerūpētos. Taču meitene turklāt vēl teica: "Šeit jūs nevarat palikt, šeit mēs traucējam satiksmi…" K. ar skatienu vaicāja, kas tā par satiksmi, ko viņš šeit traucējot. - "Ja gribat, aizvedīšu jūs uz slimnieku istabu. Lūdzu, palīdziet man," viņa vērsās pie vīrieša durvju ailē, un viņš tūdaļ panācās tuvāk. Bet K. negribēja uz slimnieku istabu, tieši no tā viņš gribēja izvairīties - no tā, ka viņu vestu vēl tālāk, jo tālāk viņš aizkļūs, jo būs arvien sliktāk. - "Es jau spēju paiet," viņš tāpēc teica un trīcēdams, ērtās sēdēšanas izlutināts, cēlās kājās. Bet viņš nevarēja nostāvēt taisni. "Vēl par agru," galvu kratīdams, viņš teica un nopūzdamies apsēdās atkal. Viņam ienāca prātā, ka Tiesas Kalpotājs, visam par spīti, bez pūlēm varētu izvest viņu laukā, bet Kalpotājs laikam jau sen bija prom. Meitene un vīrietis stāvēja pie K. krēsla, viņš palūkojās pa spraugu starp viņu augumiem, bet Kalpotājs nekur nebija redzams.

"Man šķiet," teica vīrietis, kas bija eleganti tērpies, ar īpaši uzkrītošu pelēku vesti, kas apakšā beidzās ar divām garām, smailām ļipām, "ka kunga neveselībā vainojama apkārtējā atmosfēra, tāpēc vislabāk un arī viņam pašam vistīkamāk būs, ja mēs nevis vedīsim viņu uz slimnieku istabu, bet izvedīsim laukā no Kancelejas." - "Taisni tā," iesaucās K., aiz liela prieka gandrīz neļaudams vīrietim pabeigt teikumu, "man noteikti tūlīt kļūs labāk, un es nemaz arī neesmu tik vārgs, mani vajag tikai nedaudz atbalstīt, pieturēt aiz padusēm, daudz pūļu es jums nesagādāšu, nav jau arī nekāds lielais ceļa gabals, tikai aizvediet mani līdz durvīm, tad es vēl brītiņu pasēdēšu uz pakāpieniem un tūlīt atlabšu, man īstenībā nekad neuznāk šādas lēkmes, es pats brīnos, ka tā gadījies. Es arī esmu ierēdnis, pieradis pie kantora gaisa, tomēr šeit ir drusku par traku, to jau sakāt arī jūs paši. Vai jūs varētu parādīt man tādu laipnību, mazliet mani pavadīt, redziet, man reibst galva, un man kļūs slikti, ja viens pats celšos kājās." Un viņš uzrāva plecus, lai tiem abiem būtu vieglāk satvert viņu aiz padusēm.

Taču vīrietis nevis paklausīja viņa mudinājumiem, bet mierīgi paturēja rokas sabāztas bikšu kabatās un skaļi smējās. -"Vai redzat," viņš teica meitenei, "es uzminēju pareizi. Kungam ir slikti vienīgi šeit, nevis vispār slikti." Arī meitene smaidīja, tomēr vieglītēm ar pirkstu galiem iesita vīrietim pa roku, it kā viņš būtu atļāvies K. pārāk stipri izzobot. "Nez kas gan jums ienācis prātā," joprojām smejoties teica vīrietis, "es taču patiešām gribu kungu izvest laukā." - "Tad ir labi," teica meitene, uz mirkli pieliekdama savu glezno galviņu. "Nepiešķiriet šiem smiekliem pārāk lielu nozīmi," meitene teica K., kas atkal bija saskumis, stīvi lūkojās sev priekšā un itin kā negaidīja nekādus paskaidrojumus, "šis kungs - es taču drīkstu jūs stādīt priekšā?" (vīrietis ar rokas mājienu deva prasīto atļauju) - , šis kungs tātad ir Ziņu Devējs. Viņš gaidītājiem sniedz visas nepieciešamās ziņas. Tā kā tauta ne sevišķi labi pazīst mūsu tiesvedību, tiek pieprasīts daudz ziņu. Viņš zina atbildes uz visiem jautājumiem, varat to pārbaudīt, ja kādreiz uznāk tāda vēlēšanās. Bet tā nav viņa vienīgā izcilības zīme, otra ir elegantās drēbes. Mēs - ierēdņi - nospriedām, ka, reiz nu Ziņu Devējs visu laiku nodarbojas ar apmeklētājiem, turklāt ir pirmais, ko viņi sastop, tad viņam jābūt eleganti apģērbtam, lai šis sākotnējais iespaids iedvestu cieņu. Mēs pārējie - kā jau jūs varat redzēt, paskatoties kaut vai uz mani -, mēs diemžēl esam ļoti slikti un vecmodīgi ģērbušies; nav arī nekādas lielas jēgas tērēties, pērkot drēbes, jo mēs gandrīz visu laiku esam Kancelejā, mēs šeit arī guļam. Bet, kā jau teicu, mēs uzskatām, ka Ziņu Devējam nepieciešamas skaistas drēbes. Tā kā mūsu priekšniecības attieksme šai jomā ir mazliet dīvaina, mēs sametām kolekti - piedalījās arī klienti - un nopirkām viņam šo skaisto uzvalku un vēl arī citus. Tagad viss ir sagatavots, lai radītu labu iespaidu, bet viņš ar saviem smiekliem atkal visu sabojā un biedē cilvēkus." - "Tā tas ir," vīrietis zobgalīgi teica, "tomēr es nesaprotu, kāpēc jūs, jaunkundz, šim kungam stāstāt vai, pareizāk sakot, uzspiežat klausīties visas mūsu intīmās lietas, kuras viņš nemaz nevēlas zināt. Paskatieties vien, kā viņš tur sēž - neapšaubāmi nodarbināts pats ar savām rūpēm." K. pat nebija vēlēšanās iebilst, meitenes nolūks jau varbūt bija labs, varbūt viņa centās K. izklaidēt vai dot viņam iespēju atjēgties, bet viņa nebija izvēlējusies pareizo līdzekli šī nodoma īstenošanai. - "Man taču vajadzēja viņam izskaidrot jūsu smieklus," meitene teica. "Tie bija aizvainojoši." - "Man šķiet, viņš piedotu arī daudz smagākus aizvainojumus, ja es beidzot izvestu viņu laukā." K. neteica neko, viņš nemaz nepacēla skatienu, viņš pacieta, ka tie divi sarunājas par viņu kā par priekšmetu, tā viņš jutās vislabāk. Bet pēkšņi viņš sajuta Ziņu Devēja roku sev pie viena augšdelma un meitenes roku pie otra. - "Nu tad celieties, jūs, vārgais vīrs," teica Ziņu Devējs. - "Daudzkārt pateicos jums abiem," sacīja K. līksmā pārsteigumā, lēnām piecēlās un pats nolika svešo rokas tajās vietās, kur viņam visvairāk bija vajadzīgs atbalsts. - "Varētu domāt," meitene klusu teica K. ausī, kamēr viņi tuvojās gaitenim, "ka man ir ļoti svarīgi Ziņu Devēju parādīt labā gaismā, bet ticiet man, es gribu tikai teikt taisnību. Sirds viņam nav cieta. Viņa pienākums nav vest laukā slimus klientus, un tomēr viņš to dara - kā jūs pats redzat. Varbūt neviens no mums nav cietsirdīgs, varbūt mēs visi labprāt gribētu palīdzēt, bet, tā kā mēs esam tiesas ierēdņi, par mums pārāk viegli radīt priekšstatu, ka mēs esam cietsirdīgi un nevienam negribam palīdzēt. Man tas pat sagādā ciešanas." - "Vai negribat šeit mazliet piesēst?" vaicāja Ziņu Devējs, viņi jau atradās gaitenī un tieši pretī tam apsūdzētajam, ar kuru K. pirms tam bija mēģinājis sarunāties. K. gandrīz vai sametās kauns, nupat vēl viņš bija stāvējis, tik taisni izslējies ,šī vīrieša priekšā, bet tagad diviem cilvēkiem vajadzēja viņu balstīt, viņa cepure svārstījās uz Ziņu Devēja izstieptā pirksta, frizūra bija izjukusi, mati nokārās pār sviedriem klāto pieri. Tomēr šķita, ka apsūdzētais neko no tā visa nemana, viņš pazemīgi stāvēja Ziņu Devēja priekšā, ierēdnis skatījās apsūdzētajam pāri, bet apsūdzētais tagad mēģināja attaisnot savu klātbūtni. - "Es zinu," viņš teica, "ka mani iesniegumi šodien vēl nevar tikt pievienoti lietai. Bet es tomēr atnācu, es domāju, ka varu gaidīt arī šeit, ir svētdiena, man ir brīvs laiks un šeit es nevienu netraucēju." - "Jums nemaz nevajag tik ļoti atvainoties," teica Ziņu Devējs, "jūsu rūpība pelnījusi uzslavu, jūs gan nevajadzīgi aizņemat šeit vietu, bet par spīti tam es, kamēr vien man tas nekļūs par apgrūtinājumu, nekādā veidā jūs nekavēšu vērot, kā virzās jūsu lieta. Tas, kuram nācies redzēt cilvēkus, kas apkaunojošā kārtā pamet novārtā savus pienākumus, saprot, ka ar tādiem kā jūs jābūt pacietīgam. Apsēdieties." - "Kā viņš māk sarunāties ar klientiem," čukstēja meitene. K. palocīja galvu, bet tūlīt satrūkās, jo Ziņu Devējs atkal vaicāja: "Vai negribat šeit piesēst?'" - "Nē," teica K., "es negribu atpūsties." Viņš to teica, cik pārliecinoši vien spēdams, kaut gan īstenībā viņam būtu ļoti nācis par labu brīdi pasēdēt. Viņš jutās kā sasirdzis ar jūras slimību. Viņam šķita, ka atrodas uz kuģa, kas peld pa bangainu jūru. Šķita, ka ūdens triecas pret dēļu sienām, ka no gaiteņa dziļumiem atskan šalkoņa, it kā tur šļāktos iekšā ūdens, ka gaitenis šķībi svārstās un gaidošie cilvēki gar tā malām paceļas un nolaižas. Tālab jo neizprotamāks bija meitenes un Ziņu Devēja - abu viņa pavadoņu - miers. Viņš bija nodots to abu varā, ja tie palaistu viņu vaļā, viņš kā dēlis nogāztos zemē. Abu pavadoņu mazās acis šaudījās, metot asus skatienus uz visām pusēm. K. juta viņu vienmērīgos soļus, pats nesoļodams līdzi, tiem vajadzēja viņu gandrīz nest. Beidzot K. bija ievērojis, ka tie viņam kaut ko saka, bet viņš tos nesaprata, viņš dzirdēja tikai visu telpu aizpildījušu troksni un cauri tam vēl kādu nemainīgi augstu skaņu - kā mašīnas sirēnu. - "Skaļāk," galvu noliecis, viņš čukstēja un pats kaunējās, jo viņš zināja, ka tie runā pietiekami skaļi, kaut gan viņš nespēj tos saprast. Tad beidzot, itin kā siena viņa priekšā būtu pārplēsta pušu, viņam pretī plūda svaigs gaiss un viņš dzirdēja, ka blakus kāds saka: "Vispirms viņš grib prom, bet tad jāsaka viņam vai simt reižu, ka izeja ir šeit, bet viņš nekust no vietas." K. pamanīja, ka stāv pie izejas durvīm, ko meitene jau atvērusi. Viņš juta, ka visi spēki acumirklī atgriezušies; lai izbaudītu brīvības priekšgaršu, viņš tūlīt uzkāpa uz pirmā pakāpiena un, tā uz pakāpiena stāvēdams, atvadījās no saviem pavadoņiem - tie pieliekušies skatījās uz viņu lejup. - "Liels paldies," viņš atkārtoja, vairākkārt spieda abiem roku un atlaida tos tikai tad, kad šķita pamanījis, ka viņi, būdami pieraduši pie Kancelejas gaisa, lāgā nepanes samērā svaigo priekšnama gaisu. Viņi tikko vairs spēja K. atbildēt, un meitene varbūt pat nogāztos, ja K. ļoti žigli neaizvērtu durvis. K. vēl mirkli mierīgi pastāvēja, ieskatījās kabatas spogulītī un sakārtoja matus, pacēla savu cepuri, kas gulēja uz nākamā kāpņu posma - Ziņu Devējs droši vien bija to turp aizsviedis -, un skrēja pa trepēm lejā tik mundrs un tik lieliem lēcieniem, ka pašam gandrīz sametās bail no straujās pārvērtības. Viņa veselība bija laba, šādu pārsteigumu tā sagādāja pirmoreiz. Varbūt viņa augums gribēja rīkot revolūciju un ievilkt viņu vēl kādā jaunā Prāvā - tāpēc, ka paciest veco viņam nebija grūti? Viņš pilnībā neatmeta nodomu pie pirmās izdevības apmeklēt ārstu, bet viņš bija nolēmis - šai gadījumā viņš pats varēja būt sev vislabākais padomdevējs - visas turpmākās svētdienu priekšpusdienas izmantot labāk nekā šo.

CETURTĀ NODAĻA

BIRSTNERAS JAUNKUNDZES DRAUDZENE.

Turpmākajās dienās K. neizdevās ar Birstneras jaunkundzi pārmīt pat ne dažus vārdus. Viņš dažādos veidos mēģināja viņai tuvoties, bet viņa to vienmēr aizkavēja. Viņš taisni no kantora nāca uz mājām, sēdēja savā istabā uz dīvāna, gaismu neieslēdzis, un viņa vienīgā nodarbība bija priekšnama novērošana. Ja garām gāja kalpone un aizvēra viņa šķietami tukšās istabas durvis, viņš pēc brīža piecēlās un tās atkal atvēra. Rītos viņš cēlās stundu agrāk nekā parasti, cerēdams, ka varbūt sastaps Birstneras jaunkundzi vienu pašu, pirms viņa aizgājusi uz savu kantori. Bet neviens no šiem mēģinājumiem neizdevās. Tad viņš aizrakstīja jaunkundzei vēstuli - gan uz kantora, gan dzīvokļa adresi, vēstulē viņš pūlējās vēlreiz attaisnot savu uzvedību, piedāvāja viņai jebkuru gandarījumu, apsolīja nekad vairs nepārkāpt robežas, ko jaunkundze būs viņam nospraudusi, un lūdza dot viņam iespēju tikai vienu reizi ar jaunkundzi parunāt, jo īpaši tādēļ, ka viņš nevēloties neko pasākt ar Grūbahas kundzi, pirms nebūs apspriedies ar jaunkundzi; beidzot viņš tai pavēstīja, ka nākamajā svētdienā visu dienu gaidīs savā istabā, līdz viņa pados kādu zīmi, lai viņš zinātu, ka viņa lūgumu izpildīs, vai vismaz lai viņš saprastu, kāpēc jaunkundze šo lūgumu nevar izpildīt, kaut gan viņš apsolījis darīt visu tā, kā vēlēsies viņa. Vēstules netika atsūtītas atpakaļ, taču arī atbildes nebija. Toties svētdien viņš saņēma zīmi, kuras jēga bija pietiekami skaidra. Jau agri no rīta K., skatīdamies pa atslēgas caurumu, ievēroja priekšnamā neparastu rosību, un drīz saprata, kāds tai iemesls. Franču valodas skolotāja - īstenībā gan viņa bija vāciete un saucās Montāga -, trausla, bāla, mazliet pieklibojoša meitene, kas līdz šim dzīvoja atsevišķā istabā, tagad pārvācās uz Birstneras jaunkundzes istabu. Stundām ilgi viņa šļūkāja cauri priekšnamam. Arvien vēl bija aizmirsies kāds veļas gabals vai sedziņa, vai grāmata, un pēc tiem vajadzēja iet pakaļ, lai aiznestu uz jauno mitekli.

Kad Grūbahas kundze atnesa K. brokastis - kopš viņš bija tā saniknojies, viņa vairs neuzticēja K. apkalpošanu kalponei -, viņš nespēja atturēties un pirmoreiz pēdējo piecu dienu laikā uzsāka sarunu. - "Kāpēc šodien priekšnamā tāds troksnis?" liedams tasē kafiju, viņš vaicāja, "vai tos darbus nevarētu atlikt? Vai tiešām tīrīšana jārīko taisni svētdienā?" Kaut gan K. neskatījās uz Grūbahas kundzi, tomēr pamanīja, ka viņa izdveš itin kā atvieglojuma nopūtu. Pat šo skarbo K. jautājumu viņa uztvēra kā piedošanu vai piedošanas sākumu. - "Tā nav tīrīšana, K. kungs," viņa teica, "tur tikai Montāgas jaunkundze pārvācas pie Birstneras jaunkundzes un pārkravā savas mantas." Vairāk viņa neko neteica, bet gaidīja, kā K. šo ziņu uzņems un vai viņai tiks atļauts runāt tālāk. Bet K. uzlika viņai pārbaudījumu, domīgi ar karotīti maisīja kafiju un klusēja. Tad viņš palūkojās uz Grūbahas kundzi un teica: "Vai esat jau atteikusies no savām agrākajām aizdomām pret Birstneras jaunkundzi?" - "K. kungs!" iesaucās Grūbahas kundze, kas visu laiku bija gaidījusi šo jautājumu, un pacēla pret K. kā lūgšanā saņemtas rokas. "Jūs toreiz tā uztraucāties par vienu nejaušu teikumu. Man nekad nav bijis ne mazākā nolūka sāpināt jūs vai kādu citu. K. kungs, jūs taču pazīstat mani pietiekami ilgi, lai varētu būt par to drošs. Jūs nemaz nezināt, kādas ciešanas es pārdzīvoju šajās pēdējās dienās. Es lai apmelotu savus īrniekus! Un jūs, K. kungs, tam noticējāt! Un teicāt, ka man vajagot uzteikt jums istabu! Uzteikt jums!" Pēdējais izsauciens jau noslāpa asarās, viņa paslēpa seju priekšautā un skaļi šņukstēja.

"Nevajag taču raudāt, Grūbahas kundze," teica K. un skatījās laukā pa logu, viņš domāja tikai par Birstneras jaunkundzi un par to, ka viņa savā istabā uzņēmusi svešu meiteni. "Nevajag taču raudāt," viņš teica vēlreiz, atkal pievērsis skatienu istabai un ieraudzījis, ka Grūbahas kundze joprojām raud. "Arī no manas puses tas toreiz nemaz nebija tik ļauni domāts. Mēs esam viens otru pārpratuši. Tā var gadīties arī veciem draugiem." Grūbahas kundze pabīdīja priekšautu zemāk par acīm, lai redzētu, vai K. patiešām vairs nedusmojas. "Nu jā, tā tas ir," teica K., no Grūbahas kundzes izturēšanās secinājis, ka armijas kapteinis neko nav stāstījis, viņš vēl uzdrīkstējās piebilst: "Vai tad jūs tiešām domājat, ka es kādas svešas meitenes dēļ varētu ar jums sanaidoties?" - "Tieši tur jau tā lieta, K. kungs," teica Grūbahas kundze; viņas nelaime bija tā, ka viņa, tiklīdz jutās daudzmaz brīvāk, tūdaļ pasacīja kaut ko nepiemērotu: "Es visu laiku pati sev prasu: kāpēc K. kungs tik ļoti satraucas par Birstneras jaunkundzi? Kāpēc viņš jaunkundzes dēļ pat ķildojas ar mani, kaut gan zina, ka pietiek ar vienu viņa teiktu ļaunu vārdu, lai es vairs nevarētu mierīgi gulēt? Es taču neteicu par jaunkundzi neko vairāk, vienīgi to, ko redzēju pati savām acīm." K. neko neatbildēja, jau pirmie viņa vārdi būtu iztrenkuši Grūbahas kundzi ārā no istabas, un to viņš negribēja. Tāpēc viņš aprobežojās ar to, ka dzēra kafiju, gaidīdams, kad Grūbahas kundze pati sapratīs savas pļāpības pārmērību. Ārpusē atkal skanēja Montāgas jaunkundzes šļūkājošie soļi, viņa gāja pāri priekšnamam. "Vai jūs to dzirdat?" K. vaicāja, norādīdams uz durvīm. "Jā," teica Grūbahas kundze un nopūtās, "es gribēju viņai palīdzēt un aizsūtīt palīgos arī kalponi, bet viņa ir spītīga, viņa visu grib pārvietot pati. Bet es brīnos par Birstneras jaunkundzi. Man bieži kļūst par apgrūtinājumu tas, ka Montāgas jaunkundze ir mana īrniece, bet Birstneras jaunkundze tagad ielaiž viņu savā istabā." - "Tas nepavisam uz jums neattiecas," teica K., sadrupinādams savā tasē cukurgrauda atlikumu. "Vai tad jums no tā rodas zaudējumi?" - "Nē," teica Grūbahas kundze, "visā visumā tas man ir pat ļoti izevīgi, jo atbrīvojas viena istaba un tur es varēšu iemitināt savu krustdēlu, armijas kapteini. Es jau sen raizējos, ka pēdējo dienu laikā - kopš brīža kad, man nācās iemitināt viņu dzīvojamā istabā - viņš varētu jums traucēt. Viņš daudz nedomā par citiem." - "Kas tās par iedomām!" teica K. un piecēlās, "nav nekā tamlīdzīga. Jūs laikam uzskatāt mani par pārmērīgi jūtīgu cilvēku, un tikai tāpēc vien, ka patiesi nespēju izturēt šīs Montāga jaunkundzes - nu viņa atkal atgriežas — nemitīgo staigāšanu." Grūbahas kundze jutās bezspēcīga. — "K. kungs, vai man vajadzētu pateikt, lai pārkravāšanās darbu atliek uz vēlāku laiku? Ja jūs tā gribat, es tūlīt to izdarīšu." -"Bet viņai taču jāpārvācas pie Birstneras jaunkundzes!" teica K. - "Nu jā," bilda Grūbahas kundze, viņa lāgā nesaprata K. domu gaitu. "Nu lūk," teica K., "tātad viņai taču ir jāpārnes savas mantas." Grūbahas kundze tikai palocīja galvu. Sī bezpalīdzība, kas ārēji atstāja spītības iespaidu, vēl vairāk kaitināja K.. Viņš sāka staigāt pa istabu no loga līdz durvīm un atpakaļ, tā atņemdams Grūbahas kundzei iespēju doties prom, ko droši vien viņa būtu darījusi.

Tieši mirklī, kad K. kārtējoreiz bija nonācis līdz durvīm, atskanēja klauvējiens. Kalpone nodeva ziņu, ka Montāgas jaunkundze labprāt vēlētos pārmīt ar K. kungu dažus vārdus un tāpēc viņa lūdzot K. atnākt uz ēdamistabu, kur viņa to jau gaidot. K. domīgi uzklausīja kalponi, tad palūkojās uz sabiju-šos Grūbahas kundzi ar gandrīz izsmējīgu skatienu. Sis skatiens itin kā teica, ka K. jau sen paredzējis šo Montāgas jaunkundzes uzaicinājumu un ka tas labi sader kopā ar pārējām mocībām, kas viņam šai svētdienas priekšpusdienā jāpārcieš no Grūbahas kundzes īrniekiem. Viņš aizsūtīja kalponi prom, likdams nodot atbildi, ka tūlīt nākšot, tad gāja pie skapja apmainīt svārkus un Grūbahas kundzei, kas klusītēm vaimanāja par uzmācīgo personu, atbildes vietā tikai lūdza, lai viņa nes prom brokastu traukus. - "Bet jūs tikpat kā nekam neesat pieskāries," teica Grūbahas kundze. - "Ak, nesiet jel tos prom!" iesaucās K., viņam šķita, ka visam ēdienam piejaukta Montāgas jaunkundze, padarot to atbaidošu.

Iedams pa priekšnamu, viņš paskatījās uz Birstneras jaunkundzes istabas aizvērtajām durvīm. Taču viņš bija lūgts ierasties nevis tur, bet ēdamistabā - tās durvis viņš atrāva vaļā bez klauvēšanas.

Tā bija ļoti gara, šaura telpa ar vienu logu. Vietas bija tikai tik daudz, lai kaktos abpus durvīm varētu šķībi iebīdīt divus skapjus, pārējo istabu pilnībā aizņēma garais ēdamgalds, kas sākās turpat pie durvīm un sniedzās gandrīz līdz lielajam logam — tāpēc logs bija tikpat kā nepieejams. Galds jau bija uzklāts - daudzām personām, jo svētdienās tur pusdienoja gandrīz visi īrnieki.

K. ienākot, Montāgas jaunkundze no loga nāca gar vienu galda malu viņam pretī. Abi mēmi pamāja sveicienus. Tad Montāgas jaunkundze, kā allaž paslējusi galvu neierasti augstu, teica: "Nezinu, vai jūs mani pazīstat." K. lūkojās viņā, acis piemiedzis. - "Kā nu ne," viņš teica, "jūs taču jau diezgan ilgu laiku dzīvojat pie Grūbahas kundzes." - "Bet man šķiet, ka jūs daudz neliekaties zinis par šo pansiju," teica Montāga jaunkundze. - "Neliekos gan," sacīja K. - "Vai negribat apsēsties?" jautāja Montāgas jaunkundze. Viņi abi klusēdami atvilka divus krēslus un apsēdās viens otram pretī tai galda galā, kas bija tuvāk durvīm. Bet Montāgas jaunkundze tūdaļ atkal piecēlās, jo bija aizmirsusi uz palodzes savu rokassomiņu, un gāja to paņemt; viņa šļūkāja pāri visai istabai. Paņēmusi rokassomiņu un vieglītēm to šūpodama, viņa atnāca atpakaļ un tad teica: "Es tikai gribēju parunāt ar jums pāris vārdus savas draudzenes uzdevumā. Viņa gribēja nākt pati, bet šodien jūtas mazliet nevesela. Jums vajadzēs viņu atvainot un viņas vietā uzklausīt mani. Bet viņa jau arī negribēja sacīt jums neko vairāk, kā es tagad pateikšu. Gluži otrādi, man šķiet, ka es varu pateikt jums pat vairāk, jo es esmu samērā tālu no tā visa. Vai jūs tā nedomājat?"

"Kas tad te būtu ko teikt?" vaicāja K., jau noguris no Montāgas jaunkundzes skatiena, kas ne mirkli neatrāvās no viņa lūpām. Tā viņa šķita sagrābjam varu pār to, ko viņš tikai vēl gribēja pateikt. - "Acīmredzot Birstneras jaunkundze nevēlas man piešķirt iespēju personiski izrunāties, ko es tiku lūdzis." -"Tā tas ir," teica Montāgas jaunkundze, "vai drīzāk tomēr tā tas nepavisam nav, jūs izsakāties pārāk asi. Parasti jau izrunāšanās iespēja netiek ne piešķirta, ne arī aizliegta. Bet var gadīties, ka izrunāšanos neuzskata par nepieciešamu, un tā tas ir šoreiz. Tagad, pēc šiem jūsu vārdiem, es varu runāt atklāti. Jūs vai nu rakstiski, vai mutiski lūdzāt manu draudzeni ar jums parunāt. Bet mana draudzene zina - vismaz man šķiet, ka tā vajadzētu būt - par kādu jautājumu jūs gribētu runāt, un tāpēc - man nezināmu iemeslu dēļ - viņa ir pārliecināta, ka nevienam nebūtu nekāda labuma no tā, ka šī saruna patiešām notiktu. Vispār gan viņa man par to pastāstīja tikai vakar un ne pārāk sīki, viņa arī teica, ka jums šāda saruna nevarētu būt diez cik svarīga, jo jums šī doma ienākusi prātā tikai apstākļu sagadīšanās dēļ un gan jau arī jūs bez kādiem īpašiem paskaidrojumiem -ja ne tūlīt, tad jau pavisam drīz - atzīšot, cik tas viss ir bezjēdzīgi. Es atbildēju, ka viņai droši vien ir taisnība, bet tomēr es uzskatu, ka, lai izvairītos no pārpratumiem, būtu vēlams sniegt jums tiešāku atbildi. Es piedāvājos uzņemties šo pienākumu, un draudzene pēc neilgas vilcināšanās man piekrita. Bet es ceru, ka esmu rīkojusies arī jūsu labā; jo pat vismazākā neskaidrība visniecīgākajos sīkumos tomēr ir mokoša, un ja to, kā šai gadījumā, viegli var novērst, tad labāk, lai tas notiek tūlīt." - "Es jums pateicos," K. tūdaļ teica, lēnām piecēlās, paskatījās uz Montāgas jaunkundzi, tad palūkojās pāri galdam, tad uz logu - pretējo namu apspīdēja saule - un gāja uz durvīm. Montāgas jaunkundze gāja pāris soļus aiz viņa, it kā pilnībā viņam neuzticētos. Bet pie durvīm abiem vajadzēja pakāpties atpakaļ, jo tās atvērās un ienāca kapteinis Lancs. K. pirmoreiz redzēja viņu tik tuvu. Tas bija liela auguma vīrietis ap gadiem četrdesmit ar brūni iedegušu, gaļīgu seju. Viņš viegli palocījās, sveicinādams arī K., tad piegāja pie Montāgas jaunkundzes un godbijīgi noskūpstīja tai roku. Viņa kustības bija ļoti veiklas. Pieklājība, ar kādu viņš izturējās pret Montāgas jaunkundzi, krasi atšķīrās no tās apiešanās, kādu viņa bija piedzīvojusi no K. Tomēr šķita, ka jaunkundze nedusmojas uz K., jo viņam radās iespaids, ka viņa grasās stādīt viņu kapteinim priekšā. Bet K. negribēja tikt iepazīstināts, viņš nejutās spējīgs izturēties daudzmaz laipni ne pret armijas kapteini, ne Montāgas jaunkundzi; no K. viedokļa šis rokas skūpsts bija jaunkundzi piesaistījis tai cilvēku grupai, kas, izlikdamās nekaitīga un nesavtīga, gribēja turēt K. atstatus no Birstneras jaunkundzes. K. šķita, ka viņš izpratis pat vēl ko vairāk, viņš saprata, ka Montāgas jaunkundzes izvēlētais līdzeklis mērķa sasniegšanai gan ir labs, tomēr abpusgriezīgs. Viņa pārspīlēja K. un Birstneras jaunkundzes attiecību nozīmi, pats galvenais - viņa pārspīlēja K. lūgtās sarunas nozīmi, vienlaikus mēģinādama visu pagriezt tā, lai iznāktu, ka K. pats ir tas, kas visu pārspīlē. Bet jaunkundzi gaidīja vilšanās, K. neko negribēja pārspīlēt, viņš zināja, ka Birstneras jaunkundze ir tikai nieka mašīnrakstītāja, kas nespēs ilgi viņam pretoties. Sī iemesla dēļ viņš apzināti nemaz neņēma vērā to, ko bija par Birstneras jaunkundzi uzzinājis no Grūbahas kundzes. Par to visu viņš prātoja, pēc pavirša atvadu sveiciena iedams laukā no ēdamistabas. Viņš gribēja tūdaļ doties uz savu istabu, bet tad izdzirdēja sev aiz muguras ēdamistabā palikušās Montāgas jaunkundzes kluso smiekliņu un iedomājās, ka varbūt vēl iespējams sagādāt pārsteigumu tiem abiem - gan kapteinim, gan Montāgas jaunkundzei. Viņš palūkojās apkārt un ieklausījās, lai noskaidrotu, vai kādā no tuvākajām telpām nav kāds, kurš varētu viņu iztraucēt, bet visur bija kluss, viņš dzirdēja tikai sarunāšanos ēdamistabā un Grūbahas kundzes balsi no gaiteņa, kas veda uz virtuvi. Apstākļi šķita labvēlīgi. K. piegāja pie Birstneras jaunkundzes istabas durvīm un klusām pieklauvēja. Tā kā istabā nemanīja nekādu kustību, viņš klauvēja vēlreiz, bet atbildes joprojām nebija. Vai viņa būtu aizmigusi? Varbūt vina tiešām jutās slikti? Vai varbūt vina izlikās, ka viņas tur nav, jo zināja, ka tik klusu klauvēt var vienīgi K? K. nosprieda, ka viņa izliekas, un klauvēja skaļāk; sapratis, ka ar klauvēšanu neko nepanāks, viņš beidzot - piesardzīgi un apzinādamies, ka dara kaut ko nelikumīgu un turklāt nevajadzīgu - atvēra durvis. Istabā neviena nebija. Vispār šī istaba tikpat kā vairs nelīdzinājās tai telpai, kas K. bija palikusi atmiņā. Pie sienas stāvēja tikai divas viena otrai blakus novietotas gultas, netālu no durvīm bija trīs ar drēbju un veļas kaudzēm apkrauti krēsli, skapis palicis vaļā. Droši vien Birstneras jaunkundze bija aizgājusi, kamēr ēdamistabā Montāgas jaunkundze centās K. apvārdot. K. nejutās pārāk satriekts, viņš tikpat kā vairs necerēja, ka izdosies tik vienkārši sastapt Birstneras jaunkundzi, šo mēģinājumu viņš bija uzņēmies gandrīz vai tikai par spīti Montāgas jaunkundzei. Bet jo nepatīkamāk viņš jutās, kad, vērdams ciet istabas durvis, ieraudzīja vaļējās ēdamistabas durvīs stāvam un tērzējam Montāgas jaunkundzi un kapteini. Varbūt viņi tur stāvēja jau kopš brīža, kad K. bija atvēris durvis; viņi izvairījās likt manīt, ka novērojuši K., viņi klusītēm sarunājās un pavadīja K. kustības ar izklaidīgu skatienu - kā tas notiek, kad sarunājoties nevilšus paraugās apkārt. Tomēr viņu skatieni smagi uzgūlās K., viņš steigšus gar sienmali devās uz savu istabu.

PIEKTĀ NODAĻA

PĒRĒJS.

Kad vienā no nākamajiem vakariem K. gāja garām gaitenim, kas atdalīja viņa kantori no galvenajām kāpnēm - šoreiz viņš devās mājās gandrīz pats pēdējais, vienīgi sūtījumu nodaļā mazā elektriskās spuldzes mestās gaismas lauciņā vēl darbojās divi kalpotāji - , viņš sadzirdēja smagas nopūtas aiz kādām durvīm, kur viņaprāt atradās tikai krāmu kambaris; pats viņš tur nekad nebija ieskatījies. Viņš izbrīnā apstājās un ieklausījās, lai pārliecinātos, vai dzirde nav viņu vīlusi; brīdi viss bija klusu, bet tad atkal atskanēja nopūtas. Vispirms viņš gribēja pasaukt vienu no kalpotājiem - ja nu gadījumā ievajadzētos liecinieku, bet tad viņu pārņēma tik nevaldāma ziņkāre, ka viņš vārda tiešā nozīmē raušus atrāva vaļā telpas durvis. Viņam bija licies pareizi, tur atradās krāmu kambaris. Aiz sliekšņa bija samesti veci, vairs nelietojami rakstāmrīki, no māla darinātas tukšas tintes pudeles. Bet iekšā kambarī stāvēja trīs vīrieši, saliekusies zem zemajiem griestiem. Gaismu viņiem deva uz plaukta uzlipināta svece. - "Ko jūs šeit darāt?" vaicāja K., aiz satraukuma smagi elpodams, tomēr pieklusinātā balsī. K. skatienu vispirms piesaistīja vīrietis, kam nepārprotami bija vara pār abiem pārējiem - viņš bija tērpies dīvainā apģērbā no tumšas ādas, ar kailām rokām un dziļu kakla izgriezumu. Vīrietis neko neatbildēja. Bet abi pārējie sauca: "Kungs! Mēs tagad tiksim pērti, jo tu apsūdzēji mūs izmeklētājam!" Tikai šajā brīdī K. atskārta, ka tie patiešām ir Sargi Francs un Villems, un ka trešais vīrietis tur rokā spieķi, lai viņus pērtu. -"Nē," teica K., skatīdamies uz Sargiem, "es nesūdzējos, es tikai stāstīju, kas notika manā dzīvoklī. Un jūsu uzvedība nebūt nebija nevainojama." - "Kungs," teica Villems, kamēr Francs centās aiz viņa slēpties no trešā vīrieša, "ja jūs zinātu, cik mazu algu mums maksā, jūs spriestu par mums taisnīgāk. Man jāuztur ģimene, un Francs, lūk, gribēja precēties, cilvēks mēģina tikt pie naudas, kā nu spēdams, ar darbu vien nekur nevar tikt, lai cik ļoti arī nopūlētos. Jūsu smalkā veļa mani iekārdināja, protams, ka Sargiem noliegts tā rīkoties, tas nebija pareizi, bet tāda ir tradīcija - veļu dabū Sargi, man šķiet, ka tā bijis vienmēr; un nav jau grūti saprast, vai tad tādas lietas vairs ko nozīmē tam, kam nav paveicies tik ļoti, ka viņš ir apcietināts? Bet ja viņš tomēr publiski par to runā, tad jānāk sodam." - "To, ko jūs tagad stāstāt, es nezināju, un es nekādā gadījumā neesmu pieprasījis, lai jūs soda, man svarīgs bija tikai pats princips." -"Franc," Villems pagriezās pret otru Sargu, "vai es tev neteicu, ka šis kungs nav pieprasījis, lai mūs soda? Tagad tu pats dzirdi: viņš nemaz nav zinājis, ka mums būs jāsaņem sods." - "Neļauj sevi aizkustināt ar šādām runām," teica K. trešais vīrietis, "sods ir tikpat taisnīgs, cik neizbēgams." - "Neklausies viņā," teica Villems un tad uz mirkli aprāvās, lai žigli pieliktu pie lūpām roku, pa kuru bija dabūjis spieķa cirtienu, "mēs tiekam sodīti vienīgi tāpēc, ka tu mūs uzrādīji. Citādi ar mums nekas nenotiktu, pat tad, ja nāktu gaismā, ko esam izdarījuši. Vai to var saukt par taisnīgumu? Mēs abi, un jo īpaši es, ilgu laiku bijām augstu vērtēti Sargi - tev pašam jāatzīst, ka, raugoties uz to no mūsu priekšnieku viedokļa, mēs sargājām labi -, mums bija izredzes tikt uz augšu, un mēs noteikti drīz arī paši būtu kļuvuši par Pērējiem kā šis, kam tikai palaimējies, ka neviens nav viņu uzrādījis, jo tādas apsūdzības patiešām tiek izteiktas ļoti reti. Bet tagad, kungs, tagad viss zaudēts, beigas mūsu karjerai, mums vajadzēs darīt vēl daudz zemākus darbus nekā Sargu dienests, un turklāt vēl mēs tagad dabūsim šo šausmīgi sāpīgo pērienu." - "Vai tad šis spieķis var nodarīt tādas sāpes?" vaicāja K. un pataustīja spieķi, ko Pērējs vicināja viņa priekšā.

-    "Mums taču jāizģērbjas pavisam kailiem," teica Villems. -"Ak tā," sacīja K. un vērīgi palūkojās uz Pērēju - tas bija iededzis brūns kā matrozis, ar mežonīgu, līksmu seju. - "Vai nav nekādas iespējas šiem abiem aiztaupīt pērienu?" viņš vaicāja.

-    "Nē," teica Pērējs un smiedamies kratīja galvu. "Ģērbieties nost!" viņš pavēlēja Sargiem. Bet K. viņš teica: "Tev nevajag ticēt visam, ko viņi saka, aiz bailēm no pēriena tie jau kļuvuši mazliet vājprātīgi. Tas, ko šis te, piemēram," - viņš rādīja uz Villemu - "stāsta par savu iespējamo karjeru, ir pavisam aplami. Paskaties, cik viņš resns - pirmie spieķa sitieni vispār pazudīs taukos. Vai zini, kāpēc viņš kļuvis tik trekns? Viņam ir paradums apēst visu apcietināto brokastis. Vai tik viņš neapēda arī tavas brokastis? Tā jau zināju. Bet vīrs ar tādu vēderu nekad un nemūžam nevar kļūt par Pērēju, tas ir pilnīgi izslēgts." -"Ir arī tādi Pērēji," apgalvoja Villems, kas tieši tobrīd sprādzēja vaļā bikšu siksnu. - "Nē," teica Pērējs un nobrauca viņam ar spieķi gar kaklu, tā ka Villems sarāvās, "tev vajag nevis klausīties, bet izģērbties." - "Es tev labi samaksāšu, ja ļausi viņiem iet," teica K., un, vairs neskatīdamies uz Pērēju - tādus darījumus vislabāk kārtot, abām pusēm nolaižot acis - izvilka savu maku. - "Pēc tam tu droši vien uzrādīsi arī mani," teica Pērējs, "un sagādāsi pērienu arī man. Nē, nē!" - "Esi nu prātīgs," teica K., "ja es būtu gribējis, lai tie abi tiek sodīti, tad taču tagad es negribētu viņus izpirkt. Es varētu vienkārši aizcirst šīs durvis, lai neko vairs neredzu un nedzirdu, un iet mājās. Bet es tā nedaru, man svarīgi viņus atbrīvot; ja es būtu nojautis, ka viņus sodīs vai ka viņus varētu sodīt, es nemūžam nenosauktu viņu vārdus. Lieta tā, ka es nemaz neuzskatu viņus par vainīgiem, vainīga ir organizācija, vainīgi ir augstie ierēdņi." - "Tā tas ir!" iesaucās abi Sargi un tūlīt saņēma spieķa cirtienu pa savām jau kailajām mugurām. - "Ja šeit zem tava spieķa būtu kāds augsts Tiesnesis," teica K. un runādams nolieca uz leju spieķi, kas jau atkal slējās augšā, "es tik tiešām nemēģinātu tevi kavēt viņu sist, taisni otrādi, es vēl iedotu tev naudu, lai tu stiprinies labam darbam." - "Tas, ko tu saki, izklausās ticami," teica Pērējs, "bet es neļaušu sevi piekukuļot. Esmu nolīgts, lai pērtu, tātad man jāper." Sargs Francs, kas līdz šim bija izturējies atturīgi - varbūt cerēdams, ka K. iejaukšanās visu vērsīs par labu - tagad, ģērbies vairs tikai biksēs, pagājās tuvāk durvīm, nometās ceļos, saķēra K. roku un čukstēja: "Ja nevari izdabūt apžēlošanu mums abiem, tad pamēģini atbrīvot vismaz mani. Villems ir vecāks par mani, visādā ziņā mazāk jūtīgs, un pirms pāris gadiem viņš jau dabūja vieglu pērienu, bet es vēl neesmu ticis apkaunots, turklāt es tā rīkojos, tikai Villema pamudināts, jo viņš ir tas, kas man māca gan labu, gan sliktu. Lejā pie Bankas gaida mana nabaga līgava, man ir tik briesmīgs kauns." Viņš slaucīja K. svārkos savu asarām noplūdušo seju. - "Es ilgāk vairs negaidīšu," teica Pērējs, satvēra spieķi abās rokās un sāka sist Franču, kamēr Villems tupēja kaktā un slepus lūrēja, neuzdrīkstēdamies pagriezt galvu. Tad atskanēja Franča kliedziens, nemitīgs un nemainīgs, izklausījās, ka to izgrūž nevis cilvēks, bet kāds spīdzināts instruments, tas atbalsojās visā gaitenī, to laikam varēja dzirdēt visā namā. -"Nekliedz!" iesaucās K., viņš nevarēja savaldīties; saspringti lūkodamies uz to pusi, no kuras vajadzēja parādīties kalpotājiem, viņš Franču pagrūda, ne sevišķi stipri, tomēr pietiekami stipri, lai šis apjēgu zaudējušais nokristu zemē; Francs draudžaini taustījās ar rokām pa grīdu, tomēr no sitieniem neizvairījās, spieķis atrada viņu arī tur; kamēr viņš valstījās pa grīdu, spieķa gals vienmērīgi cēlās gaisā un atkal nolaidās. Gaitenī jau bija parādījies viens kalpotājs, pāris soļu viņam aiz muguras nāca arī otrs. K. bija žigli aizcirtis durvis un piegājis pie viena no logiem, kas izgāja uz pagalmu; viņš vēra to vaļā. Kliedzienus vairs nedzirdēja. Lai neļautu kalpotājiem pienākt tuvāk, K. sauca: "Tas esmu es!" - "Labvakar, pārvaldnieka kungs!" kalpotājs atsaucās. "Vai kas noticis?" - "Nē, nē," K. atbildēja, "tikai kāds suns gaudo pagalmā." Kad kalpotāji vēl nekustējās no vietas, viņš piebilda: "Varat turpināt savu darbu." Lai nevajadzētu uzsākt sarunu ar kalpotājiem, viņš izliecās pa logu. Kad pēc brīža viņš atkal pagriezās pret gaiteni, tie jau bija prom. Bet K.palika stāvam pie loga, iet uz krāmu kambari viņš neuzdrīkstējās, bet negribēja arī doties uz mājām. Viņš lūkojās lejup uz mazo, četrstūraino pagalmu, tam visapkārt bija kantora telpas, visi logi jau bija tumši, bet augšējo logu rūtīs atvizēja mēness atspulgs. K. saspringti centās ar skatieniem ielauzties viena pagalma stūra tumsā, kur bija iebraukti daži rokas ratiņi. K. mocīja tas, ka nav izdevies novērst pēršanu, tomēr neveiksmē nebija vainojams viņš, ja Francs nebūtu kliedzis -, protams, Francam droši vien šausmīgi sāpēja, bet izšķirošā mirklī jāspēj savaldīties -, ja viņš nebūtu kliedzis, tad K., ļoti iespējams, izdotos atrast veidu, kā Pērēju pierunāt. Ja visi zemākās pakāpes ierēdņi ir plukatu bars, kāpēc tad vienīgais izņēmums lai būtu tieši Pērējs, kura amats ir pats necilvēciskākais. K. turklāt bija ievērojis, kā Pērēja acis iemirdzējās, ieraugot naudaszīmes, visdrīzāk viņš tādā nopietnībā ķērās pie pēršanas tikai tāpēc, lai atalgojums vēl mazliet pieaugtu. Un K. nebūtu taupījis naudu, viņam tik tiešām bija svarīgi Sargus atbrīvot; ja nu viņš reiz sācis cīnīties pret šīs tiesvedības samaitātību, tad pats par sevi saprotams, ka viņam jādodas uzbrukumā arī no šīs puses. Protams, ka tai pašā mirklī, kad Francs sāka kliegt, viss bija galā. K. nevarēja pieļaut, lai kalpotāji un varbūt vēl citi cilvēki nāk un atrod viņu krāmu kambarī sarunājamies ar šo kompāniju. Tik tiešām, tādu uzupurēšanos no K. nevarēja prasīt itin neviens. Ja K. nolemtu tā rīkoties, tad jau gandrīz vienkāršāk būtu izģērbties pašam un piedāvāt Pērējam sevi abu Sargu vietā. Tiesa, Pērējs šādai apmaiņai diez vai piekristu, jo pats no tās negūtu nekādu labumu, un turklāt vēl būtu izdarījis smagu amata noziegumu, iespējams, ka pat divus noziegumus - neviens no Tiesas darbiniekiem droši vien nedrīkstēja K. aizskart, kamēr lieta vēl tika izmeklēta. Bet iespējams, ka šai jomā pastāvēja kādi īpaši noteikumi. Lai nu kā, K. nebija varējis iesākt neko citu, kā vien aizcirst durvis, kaut gan šāda rīcība nedarīja galu draudīgajai situācijai. Bet tas, ka viņš beigās Franču vēl pagrūda, tik tiešām bija nepatīkami, par attaisnojumu varēja kalpot tikai viņa uztraukums.

Tālumā viņš dzirdēja kalpotāju soļus; lai nepievērstu sev viņu uzmanību, viņš aizvēra logu un gāja uz galveno kāpņu pusi. Pie krāmu kambara durvīm viņš uz mirkli apstājās un ieklausījās. Bija pavisam klusu. Tas vīrs taču varēja Sargus pērt līdz nāvei, tie bija pilnībā nodoti viņa varā. K. jau bija pastiepis roku, lai nospiestu durvju kliņķi, bet tad atkal to atrāva. Viņš nevienam vairs nevarēja palīdzēt, un drīz vajadzēja nākt kalpotājiem; bet viņš sev nosolījās par šo lietu vēl runāt atklātībā un - cik nu tas būs viņa spēkos - pienācīgi sodīt īstos vaininiekus, augstos ierēdņus, no kuriem neviens vēl nebija uzdrīkstējies viņam parādīties. Izgājis pa ārdurvīm un kāpdams lejup pa lielajām Bankas kāpnēm, viņš rūpīgi vēroja visus garāmgājējus; bet nekur, arī tālākā apkaimē, nebija redzama neviena meitene, kas kādu gaidītu. Izrādījās, ka Franča stāstītais par līgavu, kas viņu gaidot pie Bankas, ir meli - protams, visnotaļ attaisnojami, izteikti tikai ar vienu mērķi: modināt lielāku līdzjūtību.

Arī nākamajā dienā Sargi neizgāja K. no prāta; darbā viņš bija izklaidīgs, tāpēc, lai visu paveiktu, viņam vajadzēja palikt kantorī vēl mazliet ilgāk nekā iepriekšējā vakarā. Kad, dodamies mājup, K. atkal gāja garām krāmu kambara durvīm, viņš - it kā pa paradumam - tās atvēra. Viņš bija domājis, ka ieraudzīs tikai tumsu, bet tas, ko viņš redzēja, nebija prātam aptverams. Nekas nebija mainījies, viss tieši tāpat kā viņam atverot durvis iepriekšējā vakarā. Rakstāmlietas un tintes pudeles turpat aiz sliekšņa, Pērējs ar spieķi, joprojām pavisam izģērbusies Sargi, svece uz plaukta, un Sargi sāka žēloties un kliedza: "Kungs!" K. tūdaļ aizcirta durvis un vēl sita pa tām ar dūrēm, kā gribēdams ciešāk aizvērt. Gandrīz vai raudādams, viņš skrēja pie kalpotājiem, kas mierīgi strādāja pie kopējamā aparāta un izbrīnīti pārtrauca darbu. - "Iztīriet taču beidzot to krāmu kambari!" viņš uzsauca. "Tā jau mēs noslīksim netīrumos!" Kalpotāji izteica gatavību ķerties pie tā rīt, K. pamāja ar galvu, viņš jau nevarēja tos piespiest kaut ko darīt tik vēlu vakarā, kaut gan īstenībā tieši tāds bija bijis viņa nodoms. Viņš uz brīdi apsēdās, lai vēl mazliet paturētu kalpotājus savā tuvumā, pārcilāja dažas kopijas, tā cerēdams radīt iespaidu, ka tās pārbauda, un beidzot, apjēdzis, ka kalpotāji neuzdrīkstēsies iet projām vienlaicīgi ar viņu, noguris un neko nedomādams devās mājup.

SESTĀ NODAĻA

TĒVOCIS. LĒNIJA.

Kādā pēcpusdienā - K. taisni tobrīd bija ļoti aizņemts, jo steidzās pirms pasta slēgšanas tikt galā ar korespondenci -starp diviem kalpotājiem, kas nesa viņam dokumentus, istabā iespraucās K. tēvocis Karls, kam laukos piederēja neliels zemes īpašums. Tēvoci ieraugot, K. izbijās mazāk, nekā jau ilgāku laiku bija baidījies, iztēlodamies Tēvoča ierašanos. Jau pirms kāda mēneša K. bija kļuvis skaidrs, ka viņš noteikti ieradīsies. Jau tolaik K. šķita, ka viņš redz, kā Tēvocis, mazliet saliecies, iebuktēto panamu turēdams kreisajā rokā, labo roku jau iztālīm stiepj viņam pretī, pāri rakstāmgaldam, nogāzdams visu, kas gadās ceļā. Tēvocis vienmēr steidzās, jo viņu vajāja nelaimīga iedoma, ka savā allaž tikai vienu dienu ilgstošajā uzturēšanās laikā galvaspilsētā viņam jānokārto viss, ko viņš apņēmies nokārtot, un turklāt vēl viņš nedrīkst palaist garām nevienu nejauši pagadījušos sarunu, darījumu vai izpriecu. Ņemot vērā, ka Tēvocis agrāk bija bijis K. aizbildnis, tagad K. vajadzēja pildīt dažādus pienākumus, palīdzēt viņam visos iespējamos veidos un turklāt ļaut viņam pārnakšņot savā dzīvoklī. K. mēdza viņu dēvēt par "spoku no laukiem".

Tūlīt pēc apsveicināšanās Tēvocis - apsēsties K. piedāvātajā klubkrēslā Tēvocim nebija laika - lūdza iespēju mazliet parunāt zem četrām acīm. - "Tas ir nepieciešams," centīgi rīdams gaisu, viņš teica, "tas nepieciešams, lai es nomierinātos." K. tūdaļ izsūtīja kalpotājus laukā no istabas, norīkodams nevienu nelaist iekšā. "Kas man jādzird, Jozef?" kad viņi bija palikuši vieni, iesaucās Tēvocis, uzsēdās uz galda un neskatīdamies pabāza sev apakšā dažādus papīrus, lai būtu ērtāk sēdēt. K. cieta klusu, viņš zināja, kas nu nāks, bet, būdams pēkšņi atrauts no saspringtā darba, viņš vispirms ļāvās tīkamam gurdumam un pa logu lūkojās uz ielas pretējo pusi, no kuras varēja redzēt tikai mazu, trīsstūrainu fragmentu, gabalu tukšas mūra sienas starp diviem veikalu skatlogiem. "Tu skaties pa logu!" pacēlis rokas gaisā, sauca Tēvocis, "dieva dēļ, Jozef, atbildi jel man? Vai tas ir taisnība, vai tas var būt taisnība?" -"Mīļo Tēvoc," teica K., izraudamies no savas izklaidības, "es taču nemaz vēl nezinu, ko tu no manis gribi." - "Jozef," Tēvocis brīdinoši sacīja, "cik man zināms, tu vienmēr esi teicis taisnību. Vai man šie tavi vārdi jāizprot kā ļauna zīme?" - "Es nojaušu gan, ko tu gribi," paklausīgi teica K., "tu droši vien esi dzirdējis par manu Prāvu." - "Tā ir," lēnām palocīdams galvu, atbildēja Tēvocis, "es dzirdēju par tavu Prāvu." - "Kas tev to stāstīja?" vaicāja K. "Man atrakstīja Erna," teica Tēvocis, "viņa nav tevi satikusi, tu diemžēl maz liecies zinis par viņu, bet tik un tā viņa to uzzinājusi. Šodien es saņēmu viņas vēstuli un, protams, nekavējoties braucu šurp. Braucienam nebija nekāda cita iemesla, bet šis šķiet pietiekami nopietns iemesls. Varu tev nolasīt to vēstules dalu, kas attiecas uz tevi." Viņš izvilka vēs-tuli no kabatas grāmatiņas. "Seit tā ir. Viņa raksta: "Jozefu sen neesmu redzējusi, pagājušonedēļ reiz biju iegājusi Bankā, bet Jozefs bija tik aizņemts, ka mani neielaida; es gaidīju gandrīz stundu, bet tad man vajadzēja iet mājās, jo man bija klavierstunda. Labprāt būtu ar viņu parunājusi, varbūt nākamreiz gadīsies tāda izdevība. Uz vārdadienu viņš atsūtīja man lielu kasti šokolādes, viņš bija ļoti mīļš un uzmanīgs. Toreiz aizmirsu jums to uzrakstīt, un tikai tagad, kad jūs man to jautājāt, atcerējos. Jums jāzina, ka šokolāde pansijā pazūd vienā mirklī, tikko esi apjēdzis, ka tev uzdāvināta šokolāde, tās jau vairs nav. Bet kas attiecas uz Jozefu, es gribētu jums teikt vēl kaut ko. Kā jau minēju, Bankā mani pie viņa neielaida, jo tieši tobrīd viņam bija saruna ar kādu kungu. Kad brītiņu biju mierīgi gaidījusi, es pavaicāju kādam kalpotājam, vai šī saruna vilksies vēl ilgi. Viņš teica, ka visdrīzāk tā arī būšot, jo runāts droši vien tiekot par Prāvu, ko ved pret pilnvarotā kungu. Es jautāju, kas tad tā par Prāvu, vai viņš nav kaut ko sajaucis, bet viņš teica, ka neko neesot sajaucis, tāda Prāva esot, un turklāt smaga Prāva, bet vairāk viņš neko nezinot. Viņš pats labprāt gribētu pilnvarotā kungam palīdzēt, jo tas esot labs un taisnīgs kungs, un viņš tikai gribētu novēlēt, lai ietekmīgi kungi neliedz savu aizstāvību. Tā jau arī noteikti notikšot, un viss beigšoties labi, bet pagaidām, kā to varot noprast pēc pilnvarotā kunga omas, nemaz tik labi neesot. Es, protams, nepiešķīru nekādu lielo nozīmi šīm runām, pat mēģināju šo vientiesīgo kalpotāju nomierināt, aizliedzu viņam runāt par to ar citiem cilvēkiem un uzskatīju, ka tās ir tikai pļāpas. Bet varbūt tomēr būtu labi, ja tu, mīļo tēv, savā nākamajā apmeklējumā gribētu šo lietu noskaidrot, tev nebūs grūti visu noskaidrot un, ja nu patiešām būtu tāda nepieciešamība, aicināt palīgā savus augstu stāvošos, ietekmīgos paziņas. Bet ja tādas vajadzības nav, kas šķiet visticamāk, tad tavai meitai vismaz drīz būs radusies iespēja tevi apskaut - un viņa par to priecāsies." - "Labs bērns," priekšālasīšanu beidzis, Tēvocis teica un noslaucīja no acīm dažas asaras. K. piekrītoši palocīja galvu, pēdējā laikā dažādo traucēkļu dēļ viņš bija Ernu pilnīgi aizmirsis, pat viņas vārdadienu viņš bija aizmirsis, un stāsts par šokolādi nepārprotami bija izdomāts tikai tāpēc, lai aizstāvētu viņu pret Tēvoci un Krustmāti. Tas bija ļoti aizkustinoši, un pietiekami atlīdzināt par to nevarēja arī ar tām teātra biļetēm, ko viņš turpmāk gribēja Ernai regulāri sūtīt, bet viņš šobrīd nejutās tā, ka varētu ciemoties pansijā un tērzēt ar mazo astoņpadsmitgadīgo ģimnāzisti. - "Un ko tu teiksi tagad?" vaicāja Tēvocis, kas vēstules dēļ bija aizmirsis visu steigu un uztraukumu un ņēmās to vēlreiz pārlasīt. - "Jā, Tēvoc," sacīja K., "tā ir taisnība." -"Taisnība?" iesaucās tēvocis. "Kas ir taisnība? Kā tad tas var būt taisnība? Kas tā par Prāvu? Taču ne Kriminālprāva?" -"Kriminālprāva," K. atbildēja. - "Un tu tik mierīgi šeit sēdi ar Kriminālprāvu uz kakla?" sauca Tēvocis, kļūdams arvien skaļāks. - "Jo mierīgāks es būšu, jo labāks būs iznākums," gurdeni teica K., "tev nav jābaidās." - "Tas mani nevar nomierināt!" Tēvocis sauca. "Jozef, mīļais Jozef, padomā taču par sevi, par saviem radiem, par mūsu labo vārdu! Līdz šim tu biji mūsu gods, tu nedrīksti kļūt par mūsu kaunu. Tava uzvedība," galvu piešķiebis viņš palūkojās uz K., "tava uzvedība man nepatīk, tā neizturas neviens nevainīgs apsūdzētais, kas vēl nav zaudējis spēkus. Tagad žigli pasaki, ap ko lieta grozās, lai varu palīdzēt. Tam, protams, ir sakars ar Banku?" - "Nē," teica K. un piecēlās, "bet tu runā pārāk skaļi, mīļo Tēvoc, kalpotājs droši vien stāv aiz durvīm un noklausās. Tas man nepatīk. Labāk iesim prom. Tad atbildēšu uz visiem taviem jautājumiem, kā nu spēšu. Es labi zinu, ka man jāatskaitās ģimenei." - "Pareizi!" Tēvocis kliedza, "ļoti pareizi, tikai pasteidzies, Jozef, pasteidzies!" - "Man tikai vēl jādod daži rīkojumi," teica K. un pa telefonu paaicināja savu vietnieku - tas ieradās pēc pāris mirkļiem. Tēvocis satraukumā māja vietniekam ar roku, likdams saprast, ka viņu aicinājis K., kaut gan tas jau tāpat bija skaidrs. K., stāvēdams pie rakstāmgalda, klusā balsī un ņemdams palīgā dažādus dokumentus, izskaidroja jaunajam vīrietim, kurš rāmi, bet uzmanīgi klausījās, kas šodien K. prombūtnē vēl būtu nokārtojams. Tēvocis viņus kavēja, jo sākumā viņš, acis plati iepletis un lūpas nervozi kodīdams, stāvēja blakus; viņš gan neklausījās K. stāstītajā, tomēr viņa izskats vien jau bija pietiekami traucējošs. Bet tad viņš sāka staigāt šurpu turpu pa istabu, brīžam apstādamies pie kāda loga vai gleznas un ik reizes izgrūzdams dažādus iekliedzienus, kā: "Tas ir kaut kas pilnīgi neaptverams!" vai "Es tikai gribētu zināt, ar ko tas beigsies!" Jaunais vīrietis izlikās, ka neko nemana, mierīgi noklausījās K. rīkojumus līdz galam, vēl šo to pierakstīja un pēc tam aizgāja, vispirms paklanījies gan K., gan Tēvocim, bet Tēvocis tieši tobrīd bija uzgriezis viņam muguru, skatījās laukā pa logu un, rokas izstiepis, gumzīja aizkarus. Tikko bija aizvērušās durvis, Tēvocis iesaucās: "Beidzot tas ampelmanis ir prom, nu varam iet arī mēs. Beidzot!" Diemžēl nebija nekādas iespējas pierunāt Tēvoci atturēties no iztaujāšanas par procesu priekštelpā, kur stāvēja vairāki ierēdņi un kalpotāji un kurai cauri tobrīd gāja arī Direktora Vietnieks. - "Nu tā, Jozef," Tēvocis iesāka, par atbildi uz apkārtstāvošo klanīšanos pavicinot roku kā salutēdams , "tagad pasaki man vaļsirdīgi, kas tā ir par Prāvu." K. aprobežojās ar dažām neko neizsakošām frāzēm un mazliet pasmējās, un tikai uz kāpnēm viņš Tēvocim paskaidroja, ka nav gribējis vaļsirdīgi runāt citu cilvēku klātbūtnē. - "Pareizi," teica Tēvocis, "bet tagad runā." Galvu noliecis, īsiem, steidzīgiem vilcieniem smēķēdams cigāru, viņš klausījās. - "Visupirms, Tēvoc," teica K., "tā nepavisam nav kaut kāda Prāva parastā Tiesā." - "Tas ir slikti," sacīja Tēvocis. - "Kā tā?" vaicāja K., lūkodamies Tēvocī. - "Es teicu, ka tas ir slikti," Tēvocis atkārtoja. Viņi stāvēja ārā uz Bankas ieejas kāpnēm, kas beidzās pie ielas; K. šķita, ka durvjusargs noklausās, tāpēc K. vilka Tēvoci lejā pa pakāpieniem; viņi nokāpa drūzmainajā ielā.

Tēvocis, kas bija iekāries K. elkonī, vairs tik uzstājīgi neizvaicāja par Prāvu, kādu brīdi viņi pat gāja klusēdami. - "Bet kā tad tas notika?" beidzot vaicāja Tēvocis, apstādamies tik pēkšņi, ka aiz viņiem ejošie ļaudis satrūkušies metās sāņus. "Tādas lietas taču nenāk pēkšņi, tās gatavojas ilgi, noteikti ir pazīmes, pēc kurām jau labu laiku iepriekš var nojaust, ka kaut kas briest, kāpēc tu man nerakstīji? Tu zini, ka tavā labā es būtu darījis visu, savā ziņā es joprojām esmu tavs aizbildnis, un līdz pat šai dienai biju uz to lepns. Protams, ka arī tagad es tev palīdzēšu, bet tagad, kad Prāva jau iet savu gaitu, tas būs ļoti grūti. Lai nu kā, vislabāk būs, ja tu tagad paņemsi īsu atvaļinājumu un brauksi pie mums uz laukiem. Nupat man iekrita acīs, ka tu esi arī drusku izkāmējis. Laukos tu atgūsi spēkus, tas būs labi, tevi neapšaubāmi gaida smagi pūliņi.Un turklāt tādā veidā tu zināmā mērā būsi ticis projām no Tiesas. Šeit viņiem ir visa iespējamā vara, visi līdzekļi, un vajadzības gadījumā viņi nekavēsies tos gluži automātiski izmantot arī pret tevi; bet laukos viņiem vispirms vajadzētu sūtīt aģentu vai arī mēģināt tevi ietekmēt ar vēstulēm, pa telegrāfu vai telefonu. Dabiski, ka tas mazinās iedarbību, brīvs gan tu nebūsi, tomēr varēsi uzelpot." - "Bet viņi var man aizliegt braukt prom," teica K., Tēvoča runas aizrauts un gandrīz vai piekrizdams viņa domu gaitai. - "Neticu, ka viņi tā darīs," domīgi teica Tēvocis, "tik daudz no savas varas jau viņi tavas aizbraukšanas dēļ nezaudēs." - "Man likās," sacīja K. un satvēra Tēvoča roku, lai neļautu viņam apstāties, "ka tev tas viss šķitīs vēl nenozīmīgāks nekā man, bet tagad tu to tik smagi pārdzīvo." - "Jozef," iesaucās Tēvocis un centās izrauties no viņa tvēriena, lai varētu palikt stāvam, bet K. vilka viņu tālāk, "tu esi pavisam pārvērties, tev vienmēr bijusi tik skaidra saprašana, kāpēc tā taisni tagad tevi pametusi? Vai tad tu gribi savā Prāvā zaudēt? Vai zini, ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka tevi gluži vienkārši izsvītros. Un tu aizrausi sev līdzi visus radus, viņiem būs jācieš pazemojumi, viņi tiks nospiesti pie zemes. Saņemies taču, Jozef. Tava vienaldzība padara mani traku. Skatoties uz tevi, gandrīz vai jāsāk ticēt tam sakāmvārdam: Kas tādu Prāvu dabūjis, tas jau tajā zaudējis."

"Mīļo Tēvoc," teica K., "uztraukums neko nelīdz, tiklab tavējais, kā nelīdzētu arī manējais. Prāvās neuzvar ar uztraukumu, paļaujies kaut mazliet arī uz manu praktisko pieredzi, es tavējo - pat tad, kad tā mani izbrīni - vienmēr esmu augstu vērtējis un vērtēju ari tagad. Tā kā tu saki, ka Prāva skars ari ģimeni - es no savas puses to nekādi nespēju apjēgt, bet tas nav būtiski —, tad es labprāt klausīšu taviem ieteikumiem. Vienīgi uzturēšanos laukos es neuzskatu par vēlamu, jo to varētu uztvert par bēgšanu un vainas atzīšanu. Turklāt šeit es gan tieku vairāk vajāts, bet vienlaikus varu arī pats virzīt savu lietu." - "Pareizi," teica Tēvocis tādā tonī, it kā beidzot viņi sāktu viens otru saprast, "es šo priekšlikumu izteicu tikai tāpēc, ka baidījos, vai tu ar savu vienaldzību nepadraudēsi šo lietu, ja paliksi šeit, tāpēc uzskatīju, ka būs labāk, ja tavā vietā ar to nodarbošos es. Bet ja tu pats gribi ar visiem spēkiem ķerties lietai klāt, tad tas, protams, ir daudz labāk." - "Par to tad mēs būtu vienojušies," teica K. "Un vai tu vari man ieteikt, kas jādara vispirms?" - "Man tas, protams, vēl kārtīgi jāapdomā," atbildēja Tēvocis, "ņem vērā, ka es jau divdesmit gadus gandrīz visu laiku dzīvoju laukos, un tad jau oža šai jomā notrulinās. Pašas no sevis atslābušas dažādas svarīgas saiknes ar personām, kas šajās lietās orientējas labāk nekā es. Tu jau zini, ka laukos es esmu tāds kā nedaudz pamests. To jau pa īstam apzinās tikai šādās reizēs. Turklāt tava lieta man nāk negaidīta - gan tikai daļēji, jo no Ernas vēstules es jau kaut ko tamlīdzīgu nojautu un šodien, uz tevi paskatoties vien, man viss bija pavisam skaidrs. Bet tam nav nozīmes, tagad visbūtiskākais - nezaudēt laiku." Jau savas runas laikā Tēvocis, pirkstgalos paslējies, bija pamājis ar roku, apstādinādams kādu auto, un tagad, vienlaicīgi nosaukdams šoferim adresi, viņš vilka K. sev līdzi mašīnā. "Tagad brauksim pie advokāta Hulda," viņš teica, "mēs mācījāmies vienā skolā. Tu noteikti arī esi dzirdējis šo vārdu. Nē? Dīvaini gan. Viņš ir izslavēts aizstāvis un nabaga ļaužu advokāts. Bet es īpaši uzticos viņam kā cilvēkam." - "Būšu mierā ar visu, ko tu pasāksi," teica K., kaut gan Tēvoča steidzīgā un uzmācīgā rīcība lika viņam justies neomulīgi. Nebija nekāda lielā prieka būt apsūdzētajam un braukt pie nabaga ļaužu advokāta. "Es nezināju," K. teica, "ka šādās lietās var pieaicināt arī advokātu." -"Skaidrs, ka var," teica Tēvocis, "tas taču ir pats par sevi saprotams. Kālab gan ne? Un tagad, lai es būtu lietas kursā, izstāsti man visu, kas noticis līdz šim." K. tūdaļ sāka stāstīt, it neko nenoklusēdams, viņa pilnīgā vaļsirdība bija vienīgais veids, kā viņš varēja atļauties protestēt pret tēvoča uzskatu, ka tiesas process esot liels kauns. Birstneras jaunkundzes vārdu viņš pieminēja tikai vienreiz un starp citu, bet tas neietekmēja vaļsirdību, jo Birstneras jaunkundzei jau nebija nekāda sakara ar procesu. Stāstīdams viņš lūkojās pa automašīnas logu un vēroja, ka viņi tuvojas tieši tai pilsētas nomalei, kurā atrodas tiesas kanceleja; viņš ieteicās par to tēvocim, bet tēvocim šī sagadīšanās nelikās īpaši vērā ņemama. Auto apstājās pie kādas tumšas ēkas. Tēvocis tūlīt piezvanīja pie durvīm; kamēr viņi gaidīja, tēvocis atieza savus lielos zobus smaidā un čukstēja: "Pulkstenis astoņi, neierasts laiks klientu pieņemšanai. Bet Hulds man ļaunā neņems." Durvju lodziņā parādījās divas lielas, melnas acis, kādu brītiņu vēroja abus atnācējus un tad nozuda; bet durvis tomēr neatvērās. Tēvocis un K. apliecināja viens otram, ka tik tiešām redzējuši tās divas acis. - "Jauna istabmeita, kam bail no svešiniekiem," teica Tēvocis un klauvēja vēlreiz. Acis parādījās atkal, gandrīz vai šķita, ka tās ir skumīgas, bet iespējams, ka tāds iespaids radās tāpēc, ka gāzes lampa, kas, skaļi šņācot, dega turpat virs viņu galvām, deva maz gaismas. - "Atveriet!" Tēvocis sauca un dauzīja durvis ar dūri, "mēs esam Advokāta kunga draugi!" - "Advokāta kungs ir slims," viņiem aiz muguras kāds čukstēja. Durvju ailē šaura gaiteņa viņā galā stāvēja rītasvārkos tērpies kungs un ārkārtīgi klusā balsī pavēstīja viņiem šo ziņu. Tēvocis, ko jau bija saniknojusi ilgā gaidīšana, strauji apsviedās apkārt, iesaucās: "Slims? Jūs sakāt, ka viņš ir slims?" un gāja kungam virsū gandrīz vai draudoši, it kā tas būtu slimība. - "Jums jau atvēra," kungs teica, norādīja uz Advokāta durvīm, savilka ciešāk savus rīta-svārkus un nozuda. Durvis patiešām bija atvērtas, kāda jauna meitene - K. atpazina tumšās, mazliet izvelbtās acis - garā, baltā priekšautā stāvēja priekšnamā un turēja rokā sveci.

-      "Nākamreiz atveriet ātrāk!" sveiciena vietā teica Tēvocis, bet meitene mazliet pietupās kniksi. - "Nāc, Jozef," Tēvocis teica K., kas lēnām virzījās meitenei garām. - "Advokāta kungs ir slims," teica meitene, kad Tēvocis neapstādamies steidzās uz kādas istabas durvīm. K. vēl aplūkoja meiteni, kas jau bija apgriezušies, lai atkal aizslēgtu dzīvokļa durvis; seja viņai bija apaļa kā lellei, ne vien bālie vaigi un zods, ari deniņi un matu līnija virs pieres veidoja apli. - "Jozef!" Tēvocis sauca vēlreiz; meitenei viņš vaicāja: "Vai tā ir sirdskaite?" - "Laikam gan," atbildēja meitene, viņa bija paguvusi ar visu sveci paieties uz priekšu, lai atvērtu istabas durvis. Vienā istabas kaktā, kur vēl neiespiedās sveces gaisma, no gultas paslējās seja ar garu bārdu.

-      "Kas tur atnācis, Lēnij?" vaicāja Advokāts; sveces gaismas apžilbināts, viņš nevarēja apmeklētājus saskatīt. - "Tas ir Alberts, tavs vecais draugs," teica Tēvocis. - "Ak Alberts," sacīja Advokāts un atslīga spilvenos, it kā šo atnācēju priekšā nebūtu vajadzības izlikties. - "Vai tiešām ir tik ļauni?" Tēvocis vaicāja un apsēdās uz gultas malas. "Es tam neticu. Tev tikai uznākusi sirdslēkme, un tā pāries tāpat kā iepriekšējās." -"Iespējams," klusām teica Advokāts, "bet šoreiz ir tik smagi kā vēl nekad. Man grūti elpot, es nemaz neguļu un katru dienu kļūstu nespēcīgāks." - "Tā," teica Tēvocis, ar savu lielo plaukstu cieši uzspiezdams panamu uz ceļgala. "Tās ir sliktas ziņas. Starp citu, vai tu tiec pareizi apkopts? Un šeit ir tik drūmi, tik tumšs. Ilgs laiks pagājis, kopš biju šeit iepriekšējoreiz, tad te bija omulīgāk. Arī šī tava mazā jaunkundze neizskatās pārāk līksma, vai varbūt viņa izliekas?" Meitene ar sveci rokā joprojām stāvēja netālu no durvīm; cik varēja noprast no viņas šaudīgajiem skatieniem, viņa vairāk lūkojās uz K., nevis uz

Tēvoci - arī šai brīdī, kad Tēvocis runāja tieši par viņu. K. atbalstījās pret krēslu, ko bija pastūmis tuvāk meitenei. - "Ja cilvēks ir tik slims, kā es pašlaik esmu," teica Advokāts, "tad vajadzīgs miers. Man šeit nav drūmi." Pēc īsas pauzes viņš piebilda: "Un Lēnija kopj mani labi, viņa ir centīga." Bet Tēvoci Advokāta teiktais nepārliecināja, varēja just, ka viņam ir aizspriedumi pret šo kopēju; slimniekam gan viņš pretī nerunāja, bet ar bargu skatienu vēroja, kā kopēja pieiet pie gultas, noliek sveci uz naktsgaldiņa, noliecas pie slimnieka un, kārtodama spilvenu, ar viņu sačukstas. Gandrīz vai aizmirsis, ka slimnieks jāsaudzē, viņš piecēlās un kopējai aiz muguras staigāja šurpu turpu, un K. nemaz nejustos pārsteigts, ja Tēvocis no mugurpuses satvertu kopēju aiz brunčiem un atvilktu nost no gultas. Pats K. tikai mierīgi nolūkojās notiekošajā, Advokāta slimība viņu īpaši nesarūgtināja, viņš nebija spējis pretoties dedzībai, ar kādu Tēvocis iesaistījās viņa lietā, bet tagad šī dedzība bez viņa līdzdalības tika ievirzīta citās sliedēs, un tas viņam patika. Pēkšņi - iespējams, ka tikai tādēļ, lai kopēju aizvainotu - Tēvocis teica: "Jaunkundz, lūdzu, atstājiet mūs uz brītiņu vienus, gribu ar savu draugu aprunāties par kādu privātas dabas jautājumu." Kopēja joprojām bija zemu noliekusies pār slimnieku un kārtoja palagu sienas pusē; viņa tikai pagrieza galvu un ļoti rāmi teica - stipri atšķirdamas no Tēvoča, kas brīžam aiz dusmām stostījās un tad atkal izplūda runas plūdos: "Jūs jau pats redzat, kungs ir tik slims, viņš nevar aprunāties ne par kādiem jautājumiem." Iespējams, ka viņa atkārtoja Tēvoča teikto tikai ērtības labad, kaut gan tik un tā pat malā stāvētājam viņas teiktais būtu izklausījies kā zobošanās; protams, ka Tēvocis salēcās, it kā viņam būtu iedurts ar adatu. - "Tu, nolādētā," pirmos satraukumā izgārgtos vārdus vēl nemaz nevarēja saprast, K. gan bija gaidījis kaut ko tamlīdzīgu, tomēr izbijās un skrēja pie Tēvoča, grasīdamies abām plaukstām aizspiest tam muti. Par laimi meitenei aiz muguras paslējās slimnieks, Tēvocis savieba nīgru seju, it kā norīdams kaut ko pretīgu, un tad teica jau mierīgākā balsī: "Mēs jau arī vēl neesam pavisam zaudējuši sajēgu; ja tas, ko es prasu, nebūtu iespējams, es to neprasītu. Tagad, lūdzama, ejiet prom!" Kopēja stāvēja pie gultas, taisni izslējusies un pagriezusies pret Tēvoci; K. šķita, ka viņa ar vienu roku glāsta Advokāta plaukstu. - "Lēnijas klātbūtnē tu vari runāt par visu," teica slimnieks - tas neapšaubāmi skanēja kā uzstājīgs lūgums . - "Šī lieta neattiecas uz mani," teica Tēvocis, "tas nav mans noslēpums." Un viņš pagriezās, it kā būtu nolēmis vairs neielaisties nekādās pārrunās, tomēr vēl piešķirtu Advokātam apdomāšanās laiku. - "Uz kuru tad tas attiecas?" dziestošā balsī vaicāja Advokāts un atkal apgūlās. -"Uz manu krustdēlu," atbildēja Tēvocis, "tapec atvedu vinu līdzi." Un viņš iepazīstināja: "Bankas pilnvarotais Jozefs K." - "Ak tā," daudz možāk teica Advokāts un pastiepa K. roku, "atvainojiet, es jūs nemaz nepamanīju. Ej, Lēnij," viņš teica kopējai, kas arī vairs nepretojās; Advokāts pasniedza viņai roku, kā atvadīdamies uz ilgāku laiku. - "Tātad," beidzot Advokāts vērsās pie Tēvoča, kas arī bija nomierinājies un pienācis tuvāk gultai, "tu atnāci nevis apciemot slimnieku, bet darīšanās. Likās, ka līdz šim brīdim Advokātu paralizējis priekšstats par sevi kā par slimnieku, kas tiek apmeklēts, jo tagad viņš izskatījās daudz mundrāks, nemitīgi atbalstījās uz elkoņa - tas noteikti prasīja lielu piepūli - un ik brīdi raustīja šķipsnu savas bārdas vidū. - "Tu jau izskaties daudz veselāks," teica Tēvocis, "kopš tā ragana izgāja laukā." Tad Tēvocis aprāvās, nočukstēja: "Varu derēt, ka viņa noklausās!" un pielēca pie durvīm. Bet aiz durvīm neviena nebija, Tēvocis atgriezās; tas, ka kopēja nenoklausās, viņam šķita vēl lielāka ļaundarība, tāpēc viņš jutās nevis vīlies, bet sarūgtināts. - "Tu viņu nenovērtē," teica Advokāts, necenzdamies kopēju aizstāvēt; varbūt ar to viņš gribēja teikt, ka viņai nav vajadzīga aizstāvība. Viņš turpināja daudz aizrautīgāk: "Kas attiecas uz tava krustdēla kunga lietu, tad es justos laimīgs, ja manu spēku pietiktu šī ārkārtīgi smagā uzdevuma veikšanai; es gan baidos, ka spēku nepietiks, tomēr vēlos pamēģināt; ja ar mani nepietiks, varam taču jebkurā brīdī piesaistīt vēl kādu. Godīgi sakot, šī lieta interesē mani tik ļoti, ka es nevarētu sevi piespiest atteikties no līdzdalības. Ja mana sirds to neizturēs, tad tai vismaz būs cienīgs iemesls pavisam aprimt. K. šķita, ka viņš no šīs garās runas nav sapratis ne vārda, cerēdams dabūt izskaidrojumu, viņš palūkojās uz Tēvoci, bet tas ar sveci rokā sēdēja uz naktsgaldiņa - viena zāļu pudele jau bija noripojusi no galdiņa uz grīdas; Tēvocis māja ar galvu līdzi visam, ko Advokāts teica, ar visu bija vienisprātis un brīdi pa brīdim lūkojās uz K., mudinādams, lai arī viņš pauž tādu pašu piekrišanu. Varbūt Tēvocis jau agrāk bija Advokātam stāstījis par Prāvu? Bet, spriežot pēc visa iepriekš notikušā, tā tas nevarēja būt. Tāpēc K. teica: "Es nesaprotu…" - "Jā, varbūt es esmu jūs pārpratis?" vaicāja Advokāts, tikpat izbrīnīts un samulsis kā K. "Varbūt es pārsteidzos. Par ko tad jūs gribējāt ar mani runāt? Biju domājis, ka runa ir par jūsu Prāvu?" - "Protams," Tēvocis teica un tad vaicāja K.: "Ko tad tu gribi?" - "Jā, bet kā jūs kaut ko varat zināt par mani un manu Prāvu?" K. vaicāja. - "Ak tā," smaidot teica advokāts, "es taču esmu Advokāts, es apgrozos Tiesas aprindās. Tur tiek runāts par dažādām Prāvām, un tās iespaidīgākās - īpaši, ja tās attiecas uz drauga krustdēlu -paliek atmiņā. Tas taču nav nekas savāds." - "Ko tad tu gribi?" vēlreiz vaicāja Tēvocis. "Tu esi tik nemierīgs." - "Tad jūs apgrozāties šais Tiesas aprindās?" vaicāja K. - "Jā," atbildēja Advokāts. - "Tu vaicā kā bērns," teica Tēvocis. - "Ar ko tad man vajadzētu saieties, ja ne ar maniem amatbrāļiem?" piebilda Advokāts. Tas izklausījās tik neapstrīdami, ka K. pat neatbildēja. - "Jūs taču strādājat tajā Tiesā, kas ir Tiesu pilī, nevis tajā, kas bēniņos," viņam gribējās teikt, bet viņš nespēja sevi pārvarēt un patiešām to pateikt. - "Jums taču jāatzīst," Advokāts turpināja tādā tonī, it kā gluži no lieka un pavirši skaidrodams kaut ko pašsaprotamu, "jums jāatzīst, ka no šādas pazīšanās es gūstu lielu labumu saviem klientiem, turklāt dažādos veidos, bet par to ne vienmēr drīkst runāt. Protams, šobrīd slimības dēļ manas iespējas ir nedaudz ierobežotas, tomēr mani apciemo labi draugi no Tiesas aprindām un no viņiem es šo to uzzinu. Var pat būt, ka es uzzinu vairāk nekā daži, kas, būdami pie labas veselības, augas dienas pavada Tiesā. Piemēram, arī pašlaik man ir mīļš apmeklētājs." Un viņš norādīja uz vienu no tumšajiem istabas kaktiem. - "Kur tad?" pirmajā pārsteigumā K. vaicāja gandrīz vai rupji. Viņš nedroši lūkojās apkārt; mazās sveces gaisma tikpat kā nesniedzās līdz pretējai sienai. Un tur kaktā patiesi kaut kas sakustējās. Tēvocis bija pacēlis sveci augstu gaisā, un tās gaismā varēja redzēt, ka tur pie maza galdiņa sēž kāds pavecāks kungs. Laikam gan viņš bija sēdējis neelpodams, ja tik ilgi palicis nepamanīts. Tagad viņš smagnēji cēlās kājās, acīmredzami neapmierināts, ka viņam pievērsta uzmanība. Šķita, ka ar rokām, kas kustējās kā īsi spārni, viņš gribētu atvicināties no visas priekšā stādīšanas un sveicieniem, it kā viņš nekādā gadījumā negribētu traucēt pārējos ar savu klātbūtni un it kā viņš neatlaidīgi lūgtu, lai viņu atkal atstāj tumsā un aizmirst par viņa klātbūtni. Bet tas viņam vairs netika atļauts. -"Redziet, jūs ar savu ierašanos mūs pārsteidzāt," Advokāts paskaidroja un uzmundrinoši māja ar roku, aicinot kungu tuvāk; tas nāca lēnām, vilcinoties raudzīdamies apkārt, tomēr cienīgi, "Kancelejas Direktora kungs - ak jā, atvainojiet, vēl neesmu jūs iepazīstinājis - tas ir mans draugs Alberts K., un tas - viņa krustdēls, Bankas pilnvarotais Jozefs K., un šis ir Kancelejas Direktora kungs - tātad Kancelejas Direktora kungs bija tik laipns un mani apciemoja. Šāda apciemojuma vērtību īsti var saprast tikai iesvaidītie - tie, kas zina, cik ļoti Kancelejas Direktora kungs apkrauts ar darbiem. Bet viņš tik un tā atnāca, mēs omulīgi sarunājāmies, cik nu mans savārgums to atļauj, mēs gan netikām Lēnijai aizlieguši ielaist apmeklētājus, jo es nevienu negaidīju, tomēr mūsu domas bija tādas, ka mums vajadzētu palikt divatā, bet tad atskanēja tavas dūres sitieni, Albert, Kancelejas Direktora kungs ar krēslu un sēdekli pārvietojās uz kaktu, bet tagad nu izrādās, ka mums, iespējams - tas ir, ja būs tāda vēlēšanās - ir apspriežama kopīga lieta un mēs gluži labi varam atkal nosēsties blakus. - Kancelejas Direktora kungs," galvu noliecis un pazemīgi smaidīdams, viņš norādīja uz atzveltnes krēslu netālu no gultas. - "Diemžēl varu uzkavēties vairs tikai pāris minūtes," laipni teica Kancelejas Direktors, ērti atsēdās krēslā un skatījās uz pulksteni, "mani aicina darbs. Tomēr nevaru laist garām izdevību iepazīties ar mana drauga draugu." Viņš palocīja galvu pret Tēvoci, kas šķita ļoti apmierināts ar jauno pazīšanos, bet sava rakstura dēļ nespēja izteikt aizgrābtības izjūtu, tāpēc par atbildi uz Kancelejas Direktora vārdiem tikai mulsi un skaļi smējās. Pretīga aina! K. varēja visu mierīgi novērot, jo par viņu neviens nelikās zinis; šķita, ka Kancelejas Direktors paradis vadīt sarunas, un to viņš arī darīja, reiz nu bija izvilkts gaismā; Advokāts, kura pirmītējais savārgums varbūt bija domāts tikai jauno apmeklētāju aizvadīšanai prom, uzmanīgi klausījās, pielicis roku pie auss, Tēvocis kā sveces turētājs - viņš bija novietojis sveci uz gurna, Advokāts meta uz to bažīgus skatienus - drīz atbrīvojās no samulsuma, viņu valdzināja gan Kancelejas Direktora runas veids, gan maigās, viļņveidīgās roku kustības, kas pavadīja šo runu. K. bija atspiedies pret gultas galu; iespējams, ka Kancelejas Direktors pat tīšuprāt nepievērsa viņam vērību, viņš derēja vecajiem kungiem tikai par klausītāju. Starp citu, viņš lāgā nesaprata, par ko tiek runāts, un domāja gan par kopēju un Tēvoča slikto izturēšanos pret šo meiteni, gan par to, vai nav kādreiz agrāk jau redzējis Kancelejas Direktora kungu, varbūt pat ļaužu barā savā pirmajā Noklaušināšanā. Pat ja viņš maldījās, tad Kancelejas Direktors tomēr būtu nevainojami iederējies starp saieta dalībniekiem pirmajā rindā - starp vecajiem kungiem ar plānajām bārdām.

Tad priekštelpā atskanēja plīsuša porcelāna troksnis, visi saausījās. - "Gribu paskatīties, kas noticis," teica K. un lēnām gāja ārā, it kā dodams pārējiem iespēju viņu atturēt. Tikko viņš bija izgājis priekštelpā un mēģināja tumsā atrast ceļu, uz viņa rokas, kas vēl turēja durvju kliņķi, uzgūlās maza plauksta, daudz mazāka nekā K. plauksta, un klusām aizvēra durvis. Tā bija kopēja, kas tur gaidīja. - "Nekas nav noticis," viņa čukstēja, "es tikai sadauzīju pret sienu šķīvi, lai dabūtu jūs laukā." K. neveikli teica: "Es arī par jums domāju." - "Jo labāk," sacīja kopēja, "nāciet." Pēc pāris soļiem viņi sasniedza matēta stikla durvis, un kopēja tās atvēra. - "Ejiet taču iekšā," viņa teica. Tā noteikti bija Advokāta darbistaba; mēness gaisma tagad apspīdēja tikai mazus grīdas četrstūrus pie katra no trīs lielajiem logiem, tomēr varēja noprast, ka telpā daudz smagu, vecu mēbeļu. - "Surp," teica kopēja un rādīja uz tumšu lādi ar koka atzveltni. Jau apsēdies, K. aplūkoja istabu, tā bija liela un auksta, nabaga ļaužu Advokāta klienti šeit droši vien jutās kā pazuduši. K. šķita, ka viņš redz, kā apmeklētājs sīkiem solīšiem tuvojas varenajam rakstāmgaldam. Bet tad viņš to visu aizmirsa un skatījās vairs tikai uz kopēju, kas bija apsēdusies cieši blakus un gandrīz vai spieda viņu pie roku balsta. - "Man likās," viņa teica, "ka jūs pats iznāksiet ārā un man nevajadzēs jūs saukt. Tas bija tik savādi. Vispirms jūs, tikko ienācis, nenolaižat no manis ne acu, un pēc tam jūs liekat man gaidīt. Jā, un sauciet mani par Lēniju," viņa vēl piebilda, strauji un neminstinoties, it kā visu sacīto nedrīkstētu atlikt ne uz mirkli. - "Labprāt," teica K. "Bet kas attiecas uz savādību, Lēnij, tad to nav grūti izskaidrot. Pirmkārt, man taču vajadzēja uzklausīt veco kungu pļāpas, es nevarēju bez iemesla skriet prom, un, otrkārt, - es esmu nevis nekautrīgs, bet diezgan bikls, un arī jūs, Lēnij, nudien neizskatāties pēc tādas, ko var iegūt tā uzreiz." - "Ne jau tur tā lieta," teica Lēnija, pārlika roku pār atzveltni un raudzījās uz K., "bet es jums nepatiku un droši vien nepatīku arī pašlaik." - "Patikšana nebūtu nekas liels," izvairīgi sacīja K. - "O!" viņa smaidot teica; K. atbilde un šis īsais izsauciens deva viņai īsu laiciņu pārdomām. Tāpēc K. brīdi cieta klusu. Būdams jau apradis ar istabas tumsu, viņš tagad varēja atšķirt dažādus iekārtas priekšmetus. Viņa uzmanību pievērsa liela glezna, kas karājās pa kreisi no durvīm; viņš paliecās uz priekšu, lai labāk to aplūkotu. Tur bija attēlots kāds vīrietis tiesneša mantijā; tas sēdēja augstā troņa sēdeklī, un troņa zeltījums daudzviet vai lauzās laukā no gleznas. Neparastākais bija tas, ka šis tiesnesis nevis rāmi un cienīgi sēdēja, bet cieši spieda kreiso roku pie sēdekļa atzveltnes un sānu balsta, toties viņa labā roka bija pilnīgi brīva, tās plauksta bija aptvērusi roku balstu, it kā tiesnesis grasītos jau nākamajā mirklī ar spēcīgu un varbūt pat niknu kustību lēkt kājās, lai teiktu kaut ko izšķirošu vai pat pasludinātu spriedumu. Apsūdzēto varēja iedomāties stāvam kāpņu lejgalā, gleznā bija redzami tikai kāpņu augšējie pakāpieni, klāti ar dzeltenu tepiķi. - "Varbūt tas ir mans tiesnesis," ar pirkstu rādīdams uz gleznu, teica K. -"Es viņu pazīstu," teica Lēnija, arī pavērdamās uz gleznu, "viņš bieži nāk šurp. Glezna ir no viņa jaunības laikiem, tomēr viņš nekad nevar būt bijis kaut nedaudz tai līdzīgs, jo viņš ir pavisam maza auguma. Tomēr viņš licis sevi gleznā izstiept tik garu, jo ir nejēdzīgi godkārīgs, kā jau visi šeit. Bet arī es esmu godkārīga un ļoti neapmierināta ar to, ka nemaz jums nepatīku." Uz Lēnijas pēdējiem vārdiem K. atbildēja tikai ar to, ka meiteni apskāva un pievilka sev klāt, viņa nolika galvu viņam uz pleca. Bet uz pārējo Lēnijas teikto K. atsaucās ar jautājumu: "Kādu amatu viņš ieņem?" — "Viņš ir Izmeklēšanas Tiesnesis," teica Lēnija, satvēra roku, ar kuru K. bija viņu apskāvis, un rotaļājās ar viņa pirkstiem. - "Jau atkal tikai Izmeklēšanas Tiesnesis," K. vīlies teica, "augstākie ierēdņi slēpjas. Bet viņš taču sēž uz troņa." - "Tā ir tīrā izdoma," skaidroja Lēnija, noliekusi galvu pāri K. plaukstai, "īstenībā viņš sēž uz virtuves krēsla, kas pārklāts ar vecu zirga segu. Bet vai tad jums nemitīgi jādomā par jūsu Prāvu?" viņa gausi piebilda. - "Nē, nepavisam ne," teica K., "iespējams, ka es tagad domāju par to pārāk maz." - "Nē, jūsu kļūda ir cita," teica Lēnija, "dzirdēju, ka jūs esot pārāk nepakļāvīgs." - "Kas to teica?" vaicāja K., viņš juta Lēnijas augumu spiežamies pie savām krūtīm un lūkojās lejup uz viņas kuplajiem, tumšajiem, cieši savītajiem matiem. - "Ja es jums to pateiktu, tad būtu atklājusi pārāk daudz," Lēnija atbildēja. "Lūdzu, netaujājiet pēc vārda, bet labojiet savu kļūdu, neesiet vairs tik nepakļāvīgs, pret šo Tiesu jau nevar cīnīties, vajag atzīties. Tikko būs nākamā izdevība, atzīstieties. Vienīgi tad var rasties iespēja izsprukt, vienīgi tad. Un pat tas nav iespējams bez palīdzības no malas, bet par šo palīdzību jums nevajag baiļoties, to es pati jums apgādāšu." - "Jūs gan daudz zināt par šo Tiesu un par krāpšanos, kas tur nepieciešama," teica K.; tā kā Lēnija pārlieku stipri spiedās viņam klāt, viņš to iecēla sev klēpī. -"Tā ir labi," viņa teica, iekārtodamās ērtāk, nogludināja brunčus un sakārtoja blūzi. Tad viņa ar abām rokām apķērās K. ap kaklu, atliecās atpakaļ un ilgi uz viņu skatījās. - "Un ja es neatzīšos, tad jūs man nevarēsiet palīdzēt?" izmēģinājuma pēc vaicāja K. Es līgstu sev palīdzes, viņš gandrīz vai izbrīnīts domāja, vispirms Birstneras jaunkundzi, tad Tiesas Kalpotāja sievu un visbeidzot šo mazo slimnieku kopēju, kas šķiet neizmērojami alkstam pēc manis. Kā viņa sēž manā klēpī, it kā tā būtu vienīgā viņai piederīgā vieta! - "Nē," Lēnija atbildēja un lēnām papurināja galvu, "tad nevarēšu jums palīdzēt. Bet jūs jau nemaz negribat manu palīdzību, jums tā neko nenozīmē, jūs esat spītīgs un neļaujat sevi pārliecināt." "Vai jums ir mīļotā?" pēc brīža viņa jautāja. - "Nē," teica K. - "Gan jau ir," viņa sacīja. "Patiešām," teica K., "iedomājieties, es nupat savu mīļoto noliedzu un tomēr nēsāju līdzi pat viņas fotogrāfiju." Atbildot uz Lēnijas lūgumu, viņš tai parādīja Elzas foto; savilkušies čokurā viņa klēpī, Lēnija pētīja fotogrāfiju. Tas bija momentuzņēmus. Elza bija nofotografēta tūlīt pēc virpuļdejas, kuru viņai vīnūzī patika dejot, straujās griešanās aizrautas, viņai apkārt vēl plīvoja svārku ieloces, rokas viņa bija atspiedusi pret tvirtajām gūžām un, kaklu izstiepusi, smaidot lūkojās sāņus; no fotogrāfijas nevarēja saprast, kam viņa smaida. -"Viņai ir stingri savilkta korsete," teica Lēnija un rādīja uz vietām, kur viņasprāt šo savilkumu varēja redzēt. "Viņa man nepatīk, viņa ir neveikla un nekulturāla. Bet varbūt kopā ar jums viņa ir maiga un laipna, tā var noprast pēc šī attēla. Tik lielas, stipras meitenes bieži vien nemāk neko citu, kā būt maigas un laipnas. Bet vai viņa varētu jūsu dēļ upurēties?" -"Nē," teica K., "viņa nav ne maiga, ne laipna, un manis dēļ upurēties viņa nevarētu. Jāatzīst, ka pagaidām es gan vēl neesmu neko tamlīdzīgu no viņas prasījis. Jā, arī šo attēlu es nebiju aplūkojis tik vērīgi kā jūs." - "Tad jau jums viņa neko daudz nenozīmē," teica Lēnija, "tātad viņa nemaz nav jūsu mīļotā." - "Ir gan," iebilda K., "es neatkāpšos no saviem vārdiem." - "Pat ja viņa pašlaik ir jūsu mīļotā," teica Lēnija, "jūs neizjutīsiet viņas trūkumu, ja viņu zaudēsiet vai apmainīsiet pret kādu citu, piemēram, pret mani." - "Protams," K. smaidot teica, "kaut ko tādu var iztēloties, bet, salīdzinot ar jums, viņai ir viena liela priekšrocība: viņa neko nezina par manu Prāvu, un pat tad, ja viņa par to kaut ko zinātu, viņa nekad par to nedomātu. Viņa necenstos mani pierunāt, lai es kļūstu pielaidīgāks." — "Tā nav nekāda priekšrocība," teica Lēnija. "Ja citu priekšrocību viņai nav, es vēl nezaudēšu dūšu. Vai viņai ir kāda fiziska nepilnība?'" - "Fiziska nepilnība?" pārvaicāja K. - "Jā," teica Lēnija, "redziet, man ir viena maza fiziska nepilnība, lūk." Viņa atvirzīja vienu no otra labās rokas vidējo pirkstu un zeltnesi - ādas plēve starp tiem sniedzās gandrīz līdz īsākā pirksta augšējai locītavai. Tumsā K. uzreiz nepamanīja, kas viņam tiek rādīts, tāpēc Lēnija pavilka viņa plaukstu tuvāk savai, lai viņš to pataustītu. - "Kāda dabas rotaļa," teica K.; saskatījis visu plaukstu, viņš piebilda: "Cik skaista ķepiņa!" Ar tādu kā lepnumu Lēnija raudzījās, kā K. brīnīdamies arvien no jauna šos divus viņas pirkstus atvelk vienu no otra un atkal saspiež kopā, līdz beidzot K. viņu strauji noskūpstīja un palaida vaļā. Bet viņa tūlīt iesaucās: "O! jūs mani noskūpstījāt!" Steigšus, muti pavērusi, viņa ar ceļgaliem ierāpās K. klēpī. K. lūkojās uz Lēniju gandrīz vai apstulbis; tagad viņa bija tik tuvu, no viņas plūda rūgta, uzbudinoša, piparota smarža, viņa pievilka K. galvu sev klāt, noliecās viņam pāri un koda, un skūpstīja viņa kaklu, iekozdamās pat matos. - "Jūs mani iemainījāt!" viņa brīžam iesaucās, "redzat, tagad jūs esat mani iemainījis!" Tad viņas ceļgali paslīdēja, viņa klusi iekliedzās un gandrīz vai nokrita uz paklāja, K. viņu apskāva, gribēdams noturēt, bet tika novilkts lejā. "Tagad tu piederi man," viņa teica.

"Še, ņem mājas atslēgu, nāc, kad gribi," tie bija viņas pēdējie vārdi, promejot viņa muguru vēl skāra bezmērķa skūpsts. Kad viņš izgāja pa vārtiem, smidzināja sīks lietutiņš, viņš gribēja aiziet līdz ielas vidum, lai varbūt vēl ieraudzītu pie loga Lēniju, bet tad no automobiļa, kas gaidīja turpat pie mājas un ko K. savā izklaidībā nemaz nebija pamanījis, izlēca Tēvocis, saķēra pie rokas un grūda pret vārtiem, it kā gribēdams tur pienaglot. - "Puika," tēvocis kliedza, "kā tu varēji tā izrīkoties? Tava lieta būtu tik labi virzījusies uz priekšu, bet tu pats tai nodari šausmīgu kaitējumu. Tu nolien kaktā ar vienu sīku, šmulīgu radību, par kuru turklāt skaidrs, ka viņa ir Advokāta mīļotā, tu paliec prom stundām ilgi, tu pat neizgudro nekādu ieganstu savai prombūtnei, tu neko neslēp, nē, viss notiek atklātībā, tu aizskrien pie viņas un tur paliec. Un pa to laiku mēs sēžam tur visi kopā, Tēvocis, kas tevis dēļ tā nopūlas, Advokāts, kuru jāpierunā darboties tavā labā, un - kas ir pats svarīgākais - Kancelejas Direktors, šis dižais kungs, kam šobrīd ir visa vara pār tavu lietu tās pašreizējā pakāpē. Mēs gribam apspriesties, kā tev palīdzēt, man vajag ļoti uzmanīgi apieties ar Advokātu, un viņam savukārt ar Kancelejas Direktoru, un tev jau nu ir pietiekami daudz iemeslu, lai mani vismaz atbalstītu. Bet tu nerādies. Beidzot tavu prombūtni vairs nevar noslēpt, tie kungi jau ir pieklājīgi un gudri, viņi neko nesaka, viņi mani saudzē, bet beidzot arī viņi vairs nevar to paciest; tā kā par lietu runāt nevar, viņi kļūst mēmi. Mēs vairākas minūtes tur sēdējām un cietām klusu, un ausījāmies, vai tu beidzot nāksi. Bet viss velti. Tad Kancelejas Direktors, kas bija uzkavējies daudz ilgāk, nekā sākumā gribēja, beidzot pieceļas, atvadās, paskatās uz mani ar līdzjūtīgu skatienu, jo palīdzēt neko nevar, neaptveramā laipnībā vēl kādu laiku pastāv durvīs un tad aiziet. Protams, es biju priecīgs, ka viņš aizgāja, man jau trūka elpas. Uz slimo Advokātu tas viss iedarbojās vēl spēcīgāk, viņš, šis labais cilvēks, vispār vairs nespēja parunāt, kad es no viņa atvadījos. Iespējams, ka tu būsi veicinājis viņa galējo sabrukumu un paātrinājis tā cilvēka nāvi , no kura tu esi atkarīgs. Un mani, savu Tēvoci, tu atstāj šeit lietū - patausti, es esmu galīgi izmircis, - tu atstāj mani stundām ilgi gaidīt un mocīties bažās."

SEPTĪTĀ NODAĻA

ADVOKĀTS. RŪPNIEKS. GLEZNOTĀJS.

Kādā ziemas priekšpusdienā - ārā nespodrā gaismā krita sniegs - K., par spīti agrajai stundai jau ārkārtīgi noguris, sēdēja savā kabinetā. Lai paglābtos vismaz no zemākās pakāpes ierēdņiem, viņš kalpotājam bija licis nevienu nelaist iekšā, jo esot aizņemts ar kādu svarīgu darbu. Patiesībā viņš neko nedarīja, tikai grozījās krēslā, lēnītēm pārbīdīja dažus uz galda noliktus priekšmetus, bet tad, pats neapzinādamies, atstāja izstiepto roku guļam uz galda virsmas un, galvu noliecis, palika nekustīgi sēžam.

Viņš vairs netika vaļā no domām par Prāvu. Jau daudzkārt viņš bija apsvēris, vai nebūtu vēlams sastādīt aizstāvības rakstu un iesniegt to Tiesai. Šim rakstam viņš gribēja pievienot īsu dzīves aprakstu, par katru daudzmaz svarīgu atgadījumu paskaidrojot, kādu iemeslu dēļ viņš rīkojies tā vai citādi, vai no pašreizējā viedokļa šī rīcība ir nosodāma vai attaisnojama, un kā viņš to var pamatot. Nebija šaubu, ka šādam aizstāvības rakstam ir lielas priekšrocības, salīdzinot ar vienkāršo Advokāta aizstāvību; starp citu, arī pret šo Advokātu varēja iebilst. K. jau nemaz nezināja, ko Advokāts jau izdarījis; lai nu kā, nekas daudz nevarēja būt padarīts, jo Advokāts jau vairāk nekā mēnesi vairs nebija aicinājis K. pie sevis, un arī iepriekšējo pārrunu laikā K. nebija radies iespaids, ka šis vīrs viņa labā daudz panāks. Galvenais, ka Advokāts viņu tikpat kā nebija iztaujājis. Un jautājumu šai lietā taču bija tik daudz, jautājumi bija pats svarīgākais. K. šķita, ka viņš pats varētu sev uzdot visus nepieciešamos jautājumus. Turpretī Advokāts nevis vaicāja, bet stāstīja pats vai mēmi sēdēja pretī, noliecies -varbūt savas sliktās dzirdes dēļ - pāri rakstāmgaldam, plucināja bārdas šķipsnu un lūkojās lejup uz grīdas paklāju, iespējams, ka tieši uz to vietu, kur bija gulējis K. ar Lēniju. Reizumis viņš K. izteica tukšus norādījumus, it kā K. būtu bērns. Tie bija tikpat lieki kā garlaicīgās runas, par kurām pēc gala aprēķina saņemšanas K. nenāca ne prātā maksāt kaut helleru. Kad Advokātam likās, ka viņš K. pietiekami pazemojis, viņš parasti sāka K. mazliet uzmundrināt. Tad viņš stāstīja, ka esot jau pilnīgi vai daļēji uzvarējis daudzās līdzīgās Prāvās, kas, kaut gan īstenībā ne tik grūtas kā šī, no pirmā acu uzmetiena tomēr šķitušas vēl daudz bezcerīgākas. Šo Prāvu saraksts viņam glabājoties atvilktnē - šai brīdī viņš uzsita pa rakstāmgaldu; šos dokumentus viņš diemžēl nedrīkstot rādīt, jo tas esot profesionāls noslēpums. Tomēr pieredze, ko viņš ieguvis visās šajās Prāvās, tagad noderēšot K. Viņš, protams, tūdaļ ķēries pie darba, un pirmais iesniegums jau esot tikpat kā gatavs. Tas esot ļoti svarīgi, jo bieži vien visu Prāvas gaitu nosakot pirmais aizstāvības radītais priekšstats. Bet viņš noteikti gribot pievērst K. uzmanību tam, ka pirmie iesniegumi Tiesā diemžēl dažkārt paliekot neizlasīti. Tos vienkārši noliekot pie pārējiem dokumentiem un uzskatot, ka apsūdzētās personas nopratināšana un novērošana sākotnēji esot svarīgāka par visu, kas uzrakstīts. Ja aizstāvība uzstājot, tad vēl tiekot piebilsts, ka pirms izšķirīgā lēmuma pieņemšanas tiks izskatīti visi lietas materiāli, tātad arī pirmais iesniegums . Bet diemžēl arī šis apgalvojums visbiežāk neatbilstot patiesībai, jo pirmie iesniegumi esot kaut kur nogrūsti vai pazuduši, un pat tad, ja tie saglabājoties līdz Prāvas beigām - vismaz tā Advokāts dzirdējis baumojam - tos reti

kad izlasot. Tas viss esot bēdīgi, bet gluži netaisnīgi ne. K. taču vajagot ņemt vērā, ka Prāva nenotiek publiski; ja Tiesa uzskata to par vajadzīgu, Prāva var būt publiska, bet Likums šādu atklātību nepieprasa. Tālab arī Prāvas materiāli, visupirms jau apsūdzības raksts, nav pieejami apsūdzētajam un viņa aizstāvim, un šī iemesla pēc vispār nav zināms vai tikpat kā nav zināms, pret ko vērsties pirmajā iesniegumā, un šajā dokumentā tikai nejaušības pēc var gadīties kaut kas tāds, kas aizstāvībai ir būtisks. Patiešām iespaidīgus un pierādījumiem bagātus iesniegumus var sacerēt tikai vēlāk, kad izmeklēšanas gaitā kļūst saprotamāki vai vismaz nojaušamāki apsūdzības punkti un to pamatojums. Protams, ka šajos apstākļos aizstāvība atrodoties ļoti nelabvēlīgā un grūtā stāvoklī. Bet tas tiekot darīts ar nolūku. īstenībā Likums aizstāvību nevis pieprasot, bet tikai pieciešot, un apstrīdams esot pat tas, vai no attiecīgajiem Likuma pantiem var izlasīt vismaz pieciešanu. Tālab, strikti ņemot, nekādu tiesas atzītu advokātu vispār neesot, visi, kas uzstājas šai tiesā, īstenībā ir tikai kaktu advokāti. Protams, ka tas laupot šai profesijai cienīgumu; ja K. atkal došoties uz Tiesas Kanceleju, viņš taču varot ielūkoties advokātu istabā, lai būtu apskatījis arī šo vietu. Droši vien viņš izbīšoties, ieraudzījis tur sapulcējušos kompāniju. Viņiem ierādītais zemais, šaurais kambaris jau vien liecinot par to, ar kādu nicinājumu Tiesa izturas pret šiem cilvēkiem. Gaisma kambarī ieplūstot tikai pa lūku, kas ierīkota tik augstu, ka - ja nu kāds nolēmis pa to paskatīties, kas gan nozīmē, ka nāsīs cērtas dūmi no turpat netālu degošā kamīna un seja kļūst melna no sodrējiem - tad vispirms jāsameklē kāds kolēģis, kas paceltu uz savas muguras to, kurš grib palūkoties laukā. Sī kambara grīdā - vēl tikai viens piemērs, kas raksturo šos apstākļus - jau ilgāk nekā gadu esot caurums, ne gluži tik liels, lai cilvēks izkristu cauri, bet pietiekami liels, lai tur iebruktu cilvēka kāja. Advokātu istaba ir otrajā stāvā; tātad, ja kāds iekrīt caurumā, tad kāja izkaras pa pirmā stāva griestiem, un taisni tajā gaitenī, kur gaida klienti. Advokātu aprindās runā, ka šie apstākļi ir apkaunojoši, un tas neesot par stipru teikts. Bet sūdzēties vadībai esot veltīgi, turklāt advokātiem stingri noliegts istabā kaut ko mainīt pašiem uz sava rēķina. Tomēr arī šādai attieksmei pret advokātiem esot savs pamats. Cik nu tas esot iespējams, aizstāvību cenšoties no Prāvas izslēgt, lai viss būtu atkarīgs tikai no paša apsūdzētā, īstenībā tas nemaz neesot tik slikts viedoklis, bet nekas nebūtu kļūdaināk, kā secināt, ka šai Tiesā apsūdzētajam advokāti nav nepieciešami. Gluži pretēji, nevienā citā tiesā tie neesot tik nepieciešami. Lieta tā, ka Prāvas gaita tiek slēpta gan no publikas, gan arī no apsūdzētā. Protams, tādai slepenībai ir savas robežas, bet šīs robežas ir ļoti plašas. Tāpat kā advokāts, arī apsūdzētais nevar ieskatīties Tiesas rakstos; pēc noklaušināšanas vien ļoti grūti secināt, uz kādiem materiāliem Prāva balstās, sevišķi jau apsūdzētajam, kas ir apmulsis, dažādu raižu nomākts un tāpēc izklaidīgs. Un te nu jādarbojas aizstāvībai. Noklaušināšanas laikā aizstāvji nedrīkst būt klāt, tālab viņiem tūlīt pēc noklaušināšanas, un vislabāk jau uzreiz pie Izmeklēšanas Tiesneša durvīm, jāiztaujā apsūdzētais par nopratināšanas norisi, lai no šī bieži vien ļoti samudžinātā atstāsta izvilktu to, kas derīgs aizstāvībai. Bet tas nav vissvarīgākais, jo šādā veidā neko daudz nevar uzzināt, kaut gan, protams, kā jau visos gadījumos, arī šeit centīgs cilvēks uzzinās vairāk nekā pārējie. Tomēr pats svarīgākais ir un paliek advokāta personiskie sakari, tajos ir aizstāvības galvenā vērtība. Tagad jau K. pats esot varējis pārliecināties, ka Tiesas zemākie slāņi nav gluži bez vainas, tur pagadoties neapzinīgi ierēdņi, kas gatavi ņemt kukuļus, tālab Tiesas stingrajā norobežotībā radušies daži caurumi. Tieši pa tiem tad arī iespiežoties lielākā daļa advokātu, tur dodot kukuļus un spiegojot, jā, vismaz senākajos laikos notikušas pat dokumentu zādzības. Nevarot gan noliegt, ka ar šādiem paņēmieniem iespējams sasniegt apsūdzētajam pārsteidzoši labvēlīgu rezultātu, tālab šie sīkie advokātiņi lepni staigājot apkārt un pievilinot klientus, bet Prāvas turpinājumam šādi īslaicīgi sasniegumi neko nedodot vai vismaz nedodot neko labu. Bet patiesa vērtība esot tikai godīgiem personiskiem sakariem, un tieši ar augstākiem ierēdņiem - šai gadījumā gan, protams, runa esot tikai par zemākās pakāpes augstākiem ierēdņiem. Vienīgi tā varot ietekmēt Prāvas gaitu, sākotnēji gandrīz nemanāmi, bet turpmāk arvien jūtamāk. Protams, ka to spējot tikai nedaudzi advokāti, un K. izdarījis ļoti veiksmīgu izvēli. Varbūt tikai vēl viens vai divi advokāti varot lepoties ar tādiem sakariem kā doktors Hulds. Šie advokāti neliekoties zinis par kompāniju advokātu istabā, un viņiem jau arī neesot ar to nekā kopīga. Toties jo ciešākas esot viņu saiknes ar Tiesas ierēdņiem. Doktoram Huldam nemaz neesot obligāti jāiet uz tiesu, lai gaidītu, vai Izmeklēšanas Tiesnesis neparādīsies priekšistabā un tad - atkarībā no Tiesneša noskaņojuma - vai nu gūtu šķietamas sekmes, vai vispār nekādas. Nē, K. jau redzējis pats savām acīm, Tiesas ierēdņi - un pat tie augstākie -nākot pie doktora Hulda, labprātīgi izstāstot jaunumus vai nu pavisam atklāti, vai vismaz tā, lai jēgu nebūtu grūti noprast, viņi aprunājoties par Prāvas turpinājumu, jā, dažos gadījumos viņi pat ļaujot sevi pārliecināt un piekrītot cita viedoklim. Bet, kas attiecoties uz šo cita viedokļa atzīšanu, ierēdņiem gan nedrīkstot pilnībā uzticēties, lai cik arī pārliecinoši viņi paustu savu jauno, aizstāvībai labvēlīgo viedokli, tomēr iespējams, ka viņi taisnā ceļā dosies uz savu Kanceleju un tur uzrakstīs nākamajai dienai Tiesas spriedumu ar gluži pretējiem uzskatiem, un šis spriedums varbūt izrādīsies vēl bargāks pret apsūdzēto nekā tas iepriekšējais, no kura viņi itin kā esot pilnībā atteikušies. Cīnīties pret to nekādi nevarot, jo tas, kas teikts zem četrām acīm, tomēr paliek runāts tikai divatā, un nevar prasīt, lai tam būtu kādas oficiālas sekas, pat ja aizstāvībai nemaz nevajadzētu censties iegūt šo kungu labvēlību. No otras puses, patiesība esot arī tā, ka šie kungi stājoties sakaros ar aizstāvību - protams, tikai ar prasmīgu aizstāvību - ne jau aiz cilvēkmīlestības vai draudzības jūtām vien, savā ziņā aizstāvība ir viņu mērķis. Tieši tā izpaužoties tādas Tiesas organizācijas sliktā puse, kuras pamatos likta Slepenā Tiesa. Ierēdņiem pietrūkstot saiknes ar tautu, viņi gan esot pietiekami labi bruņoti parastām vidusmēra Prāvām, tādas Prāvas ripojot uz priekšu gandrīz pašas no sevis, tām tikai brīžiem vajagot piebikstīt, bet pavisam vienkāršos vai pārlieku sarežģītos gadījumos šie ierēdņi bieži esot bezpalīdzīgi, viņiem, dienu un nakti iespiestiem savā Likumā, trūkstot izpratnes par attiecībām starp cilvēkiem, un tādos gadījumos tas rada neērtības. Tad viņi nākot meklēt padomu pie advokātiem, un aiz viņiem kalpotājs nesot dokumentus, kas parasti tiek turēti slepenībā. Pie šī kabineta loga esot stāvējis ne viens vien kungs, no kura to vismazāk varētu gaidīt, lielā satraukumā lūkojoties laukā uz ielu, kamēr advokāts pie sava rakstāmgalda pēta Prāvas materiālus, lai varētu kungam sniegt labu padomu. Starp citu, tieši šādos gadījumos atklājoties, cik ārkārtīgi nopietni šie kungi attiecas pret savu ieņemamo amatu un kādā izmisumā viņus var iedzīt traucēkļi, kurus viņi sava rakstura pēc nevar pārvarēt. Bet viņu stāvoklis jau arī neesot nekāds vieglais, pret viņiem nevajadzētu izturēties tik netaisnīgi un uzskatīt, ka viņiem ir viegli. Tiesas ierēdņu amata kategorijas un pakāpes esot bezgalīgas, pat zinātāji nespējot tās pārredzēt. Bet tiesu palātās notiekošais paliekot noslēpums arī zemāko pakāpju ierēdņiem, viņi tikpat kā nekad nevarot pilnībā izprast to sīko uzdevumu kopsakarības, ar kuriem viņi nodarbojas, Tiesas lieta parādās ierēdņu redzeslokā, bieži šiem ierēdņiem pat nezinot, no kurienes tā nākusi, un dodas tālāk, viņiem nezinot, kurp. Tātad šie ierēdņi negūst izpratni, ko būtu iespējams smelt no atsevišķu Prāvas posmu, galējā lēmuma un tā pamatojumu izpētes. Viņi drīkst nodarboties tikai ar vienu Prāvas daļu, ko likums viņiem norobežojis, par tālāko - ari par sava darba rezultātiem - viņi visbiežāk zina pat mazāk nekā aizstāvība, kura parasti paliek cieši saistīta ar apsūdzēto līdz Prāvas beigām. Ari šajā jomā no aizstāvjiem varot uzzināt šo to vērtīgu. Vai, ņemot to visu vērā, K. vēl brīnoties par viegli aizkaitināmajiem ierēdņiem, kas reizēm - tāda pieredze esot visiem - runājot ar klientiem aizvainojoši. Visi ierēdņi esot aizkaitināti, pat tad, kad tie izskatoties mierīgi. Protams, ka visvairāk jācieš mazajiem advokātiem. Tiekot stāstīts, piemēram, šāds atgadījums, kas ļoti izklausoties pēc patiesības. Kāds vecs ierēdnis, labs, kluss kungs vienu dienu un nakti bez pārtraukuma studēja smagu Tiesas Prāvu - šie ierēdņi patiešām ir ļoti centīgi. Prāvu īpaši bija samudžinājuši advokāta iesniegumi. Un tā nu rīta pusē, pēc divdesmit četru stundu ilga, ne pārāk veiksmīga darba viņš aizgāja pie ieejas durvīm, nostājās tur slēpnī un meta lejā pa kāpnēm katru advokātu, kas gribēja ienākt iekšā. Advokāti sapulcējās lejā pie kāpnēm un sprieda, ko darīt; no vienas puses, viņiem nav īstu tiesību tikt ielaistiem, tāpēc viņi likumiski īsti neko nevarēja pasākt pret šo ierēdni, turklāt, kā jau minēts, advokātiem jāpiesargās, lai nenoskaņotu ierēdņu kārtu pret sevi. Bet no otras puses, katra diena, kas nav pavadīta Tiesā, viņiem ir zaudēta, tāpēc viņiem bija ļoti svarīgi tomēr ielauzties iekšā. Beidzot viņi vienojās, ka mēģinās veco kungu nogurdināt. Aizvien no jauna tika sūtīts kāds advokāts, kas skrēja pa kāpnēm augšā un tad pēc pasīvas pretestības izrādīšanas ļāva nomest sevi lejā, kur kolēģi viņu uzķēra. Tas ilga apmēram stundu, tad vecais kungs, kura spēkus jau bija izsmēlis nakts darbs, patiešām nogura un atgriezās savā Kancelejā. Apakšā stāvošie sākumā nemaz negribēja ticēt, ka viņš aizgājis, un vispirms sūtīja kādu advokātu, lai tas paskatās, vai aiz durvīm patiešām neviena nav. Tikai tad viņi gāja iekšā un droši vien neuzdrīkstējās pat protestējot ņurdēt. Jo advokātiem - un pat sīkākie no viņiem jau spēj vismaz daļēji pārredzēt situāciju nav ne mazākās vēlēšanās ieviest Tiesā kādus uzlabojumus. Turpretī gandrīz katrs apsūdzētais, - un tas ir ļoti zīmīgi - pat pavisam parasti ļaudis, tikko pirmoreiz iekļuvuši Prāvā, tūlīt sāk domāt par ieteikumiem, kā uzlabot Tiesas darbu, un tādējādi izšķiežot laiku un spēkus, ko būtu varējuši izlietot daudz labāk. Vienīgi pareizais veids esot pierast pie tiem apstākļiem, kādi ir. Pat ja būtu iespējams uzlabot kādu sīkumu -bet tā esot nejēdzīga iedoma -, labākajā gadījumā kaut kas tiktu panākts vienīgi turpmāko Prāvu sakarā, bet sev pašam tā būtu nodarīts neizmērojams kaitējums, piesaistot allaž atriebes kāro ierēdņu uzmanību. Galvenais: nepiesaistīt sev uzmanību! Izturēties mierīgi, lai cik grūti tas arī būtu! Mēģināt apjēgt, ka šis lielais Tiesas organisms savā ziņā mūžīgi svārstās un tālab, mēģinot kaut ko mainīt, cilvēks pats zaudē pamatu zem kājām un var iegāzties bezdibenī, bet lielais organisms šim mazajam traucēklim bez īpašām pūlēm atradīs aizstājēju - viss taču ir saistīts; organisms nemainīsies, vai arī varbūt tas kļūs tikai vēl noslēgtāks, vēl vērīgāks, vēl bargāks, vēl ļaunāks. Tālab advokātiem jāļauj strādāt, nevis tiem jātraucē. No pārmetumiem neesot daudz jēgas, īpaši, ja nevar izprast notikumu kopsakarību; tomēr nepieciešams pateikt, cik nopietni K. kaitējis savai lietai, tā izturēdamies pret Kancelejas Direktoru. Šo ietekmīgo vīru gandrīz jau varot svītrot no to cilvēku saraksta, kas būtu ar mieru kaut ko darīt K. labā. Pat vienkāršu ieminēšanos par Prāvu viņš tīšuprāt izliekoties nedzirdam. Daudzējādā ziņā ierēdņi esot kā bērni. Viņus bieži aizskarot gluži nevainīga rīcība - K. uzvedību gan diemžēl par tādu nevarot uzskatīt; tad viņi pārtraucot sarunāties pat ar labiem draugiem, satikdamies novēršoties un kaitējot bijušajiem draugiem par sliktu. Bet tad pārsteidzošā kārtā bez īpaša iemesla viņi ļaujot sevi sasmīdināt ar kādu jociņu, ko cilvēks uzdrīkstējies pateikt tikai tāpēc, ka viss šķitis bezcerīgi, un atkal tiekot salīgts miers. Lieta tā, ka ar viņiem apieties esot vienlaikus grūti un viegli. Striktu likumību neesot. Reizēm atliekot tikai pabrīnīties, ka ar vienu vienīgu vidusmēra mūžu pietiek, lai uzzinātu tik daudz, ka var šeit strādāt un gūt panākumus. Bet nākot ari drūmas stundas, kā jau tas gadoties katram, un tad sākot likties, ka labi beigušās tikai tās Prāvas, kam jau no pirmsākumiem bijis paredzēts labi beigties - un tas būtu noticis ari bez advokāta palīdzības, bet visas pārējās Prāvas ir zaudētas par spīti visai apkārtskraidīšanai, visiem pūliņiem, visiem sīkajiem, šķietamajiem panākumiem, kas sagādājuši tādu prieku. Tad cilvēks vairs ne par ko nejūtoties pārliecināts, un pat neuzdrīkstoties atbildēt noliedzoši uz jautājumu, vai viņam nešķiet, ka labi noritējušu Prāvu tieši viņa aizstāvība novirzījusi no ceļa. Šādas lēkmes - tās, protams, esot tikai lēkmes, nekas vairāk - advokātiem visbiežāk uznākot tad, kad pietiekami tālu aizvirzītu un veiksmīgi vestu Prāvu pēkšņi izņemot viņiem no rokām. Tas laikam esot pats ļaunākais, kas advokātam var atgadīties. Prāvas viņiem tiekot atņemtas ne jau apsūdzēto dēļ, tā nekad nenotiek, apsūdzētajam, kurš izvēlējies savu advokātu, jāpaliek pie viņa, lai kas arī notiktu. Kā gan apsūdzētais, kas reiz pieņēmis palīdzību, spētu tikt galā viens? Tātad tas nenotiekot, bet mēdzot atgadīties, ka Prāva pavērsās tādā virzienā, kurā advokāts vairs nedrīkst nākt līdzi. Prāva un apsūdzētais, tas viss tiek advokātam vienkārši atņemts; tad nepalīdz arī vislabākās attiecības ar ierēdņiem, jo tie paši neko nezina. Prāva sasniegusi tādu pakāpi, kur vairs nedrīkst sniegt palīdzību, pie Prāvas tiek strādāts nepieejamos Tiesas iekšpagalmos, kur arī apsūdzētais advokātiem vairs nav aizsniedzams. Tad advokāts kādu dienu atnāk mājās un atrod uz sava galda visus daudzos iesniegumus, ko viņš tik centīgi rakstījis un licis uz tiem tik lielas cerības, tie atsūtīti atpakaļ, jo Prāvas jaunajā pakāpē tos nedrīkst izmantot, tagad tie ir bezvērtīgas driskas. Turklāt Prāva varbūt vēl nemaz nav zaudēta, vismaz nav nekāda pietiekami svarīga iemesla tā uzskatīt, bet advokāts vienkārši vairs neko nezina par Prāvu un nekad arī neuzzinās. Laimīgā kārtā tādi gadījumi esot izņēmums un, pat ja izrādītos, ka K. Prāva ir tieši šāds gadījums, šī pakāpe esot vēl ļoti tālu. Pagaidām vēl esot daudz iespēju advokātam darboties, un K. varot būt drošs, ka tās tiks izmantotas. Kā jau minēts, iesniegums vēl neesot atdots, bet neesot arī nekāda steiga, daudz svarīgāk esot ievadīt sarunas ar ietekmīgiem ierēdņiem, un tas jau ir noticis. Gan atklāti jāatzīstot, ka panākumi ir mainīgi. Daudz labāk esot priekšlaicīgi neizstāstīt visus sīkumus, jo tie varētu K. nelabvēlīgi ietekmēt, liekot lolot pārāk lielas cerības vai pārmērīgi iebiedējot, tāpēc pietikšot, ja viņš zināšot, ka daži izteikušies ļoti labvēlīgi un izrādījuši gatavību palīdzēt, turpretī citi izteikušies mazāk labvēlīgi, bet nekādā ziņā nav liegušies piepalīdzēt. Tātad rezultāts visā visumā esot iepriecinošs, bet no tā nevajagot izdarīt konkrētus secinājumus, jo visi Prāvu priekšdarbi sākoties vienādi un tikai tālāka attīstība parādot šo priekšdarbu īsto vērtību. Lai nu kā, nekas vēl neesot zaudēts, un, ja vēl izdotos visam par spīti dabūt savā pusē Kancelejas Direktoru -šā mērķa sasniegšanai jau esot veikti daži pasākumi -, tad tas viss, kā mēdzot teikt ķirurgi, būtu tīra brūce un varētu bez lieka satraukuma gaidīt, kas notiks turpmāk.

Šādu un līdzīgu runu krājums Advokātam bija neizsmeļams. Tās atkārtojās katrā tikšanās reizē. Vienmēr bija gūti panākumi, bet par šo panākumu veidu nekad nedrīkstēja stāstīt. Joprojām tika strādāts pie pirmā iesnieguma, bet tas nebija pabeigts, un nākamajā tikšanās reizē izrādījās, ka tā ir liela priekšrocība, jo pēdējās dienas bijušas ļoti nelabvēlīgas dokumentu iesniegšanai, un šo apstākli iepriekš nevarēja paredzēt. Ja K., gluži paguris no šīm runām, reizēm bilda, ka, pat ņemot vērā visas grūtības, Prāva tomēr virzās uz priekšu ļoti lēnām, viņam tika atbildēts, ka tā nepavisam nevirzoties uz priekšu ļoti lēnām, bet viņi būtu tikuši daudz tālāk, ja K.

savlaicīgi būtu griezies pie Advokāta. Šo bridi viņš diemžēl bija nosebojis, un šī nosebošanās vēl likšot sevi manīt ne tikai laika ziņā vien.

Vienīgais jaukais pārtraukums šais tikšanās reizēs bija Lēnija, kas vienmēr prata tā iekārtoties, ka nesa Advokātam tēju tieši tad, kad pie viņa atradās K. Tad viņa nostājās K. aiz muguras, izlikdamās, ka skatās, kā Advokāts kārīgi noliecas zemu pār tasi, ielej tēju un dzer, bet slepenībā viņa ļāva K. satvert savu roku. Neviens neko neteica. Advokāts dzēra. K. spieda Lēnijas roku, un Lēnija reizēm uzdrīkstējās maigi noglaudīt K. matus. - "Tu vēl esi šeit?" ticis galā ar tēju, vaicāja Advokāts. - "Gribēju aiznest prom traukus," teica Lēnija, vēl bija pēdējais rokasspiediens, Advokāts noslaucīja muti un sāka runāt ar jaunu sparu.

Vai Advokāts gribēja K. mierināt, vai iedzīt izmisumā? K. to nezināja, tomēr viņš bija pārliecināts, ka viņa aizstāvība nav nodota labās rokās. Iespējams, ka viss Advokāta stāstītais bija pareizi, kaut gan runām spīdēja cauri tas, ka viņš pats vēlas nostāties priekšplānā un ka varbūt viņš nekad vēl nav piedalījies tik svarīgā Prāvā, kāda viņam likās K. Prāva. Tomēr aizdomīgas šķita nemitīgi uzsvērtās personiskās attiecības ar ierēdņiem. Vai tad tiem vajadzēja gādāt tikai un vienīgi par K. labumu? Advokāts nekad neaizmirsa piebilst, ka runa ir tikai par zemākās pakāpes ierēdņiem, tātad tādiem, kas ļoti atkarīgi no priekšniecības, un varbūt K. Prāva deva tiem iespēju izsisties uz augšu. Varbūt tie izmantoja advokātu, lai panāktu apsūdzētajam vienmēr nelabvēlīgus Prāvas pavērsienus? Varbūt viņi tā nerīkojās gluži katrā Prāvā, tas nešķita iespējams, droši vien notika arī tādas Prāvas, kuru gaitā viņi atlīdzināja Advokātam par tā pakalpojumiem, jo viņiem jau arī bija svarīgi glabāt Advokāta labo slavu. Bet ja K. aizdomas bija pamatotas, tad kādā veidā viņi grasījās iejaukties K. Prāvā, kas, kā to Advokāts paskaidroja, esot grūta un tālab svarīga un jau pašā sākumā izraisījusi Tiesā lielu ievērību? Tas, ko viņi darīs, nevarēja būt kaut kas īpaši apšaubāms. To jau varēja noprast pēc tā, ka pirmais iesniegums joprojām nebija nodots, kaut gan Prāva vilkās jau mēnešiem ilgi, un ka Advokāts apgalvoja, ka viss vēl ir tikai pašā sākumā, un šie apgalvojumi, protams, bija ļoti piemēroti, lai iemidzinātu apsūdzētā modrību, lai turētu viņu bezpalīdzīgā stāvoklī un tad pēkšņi uzkluptu ar spriedumu vai vismaz ar paziņojumu, ka viņam nelabvēlīgi beigušās izmeklēšanas materiāli tiek nodoti augstākiem ierēdņiem.

Bija nepieciešams K. pašam iejaukties. Tieši liela noguruma brīžos kā šajā ziemas priekšpusdienā, kad domas negribīgi vilkās cauri viņa smadzenēm, šī pārliecība kļuva neatvairāma. Nicība, ar kādu viņš agrāk bija izturējies pret savu Prāvu, vairs nebija vietā. Ja viņš būtu viens uz visas pasaules, viņš droši varētu Prāvu nicināt, kaut gan tādā gadījumā, protams, nekāda Prāva vispār nesāktos. Bet tagad Tēvocis jau bija aizvilcis viņu pie Advokāta, vajadzēja rēķināties arī ar ģimeni; viņa stāvoklis Bankā vairs nebija tik neatkarīgs no Prāvas gaitas, viņš pats bija nepiesardzīgi, ar tādu kā neizskaidrojamu labpatiku pieminējis Prāvu sarunās ar paziņām, arī citi neizskaidrojamā kārtā bija par to uzzinājuši, attiecības ar Birstneras jaunkundzi šķita šūpojamies līdzi Prāvas gaitai -, īsi sakot, viņam vairs nebija izvēles Prāvu pieņemt vai noliegt, viņš atradās tās vidū un viņam vajadzēja aizsargāties. Nogurums bija bīstams.

Pārspīlētām bažām gan pagaidām vēl nebija iemesla. Viņš bija pratis Bankā samērā īsā laikā uzstrādāties līdz savam augstajam postenim, un, visu atzīts, noturēties šai postenī; tagad viņam tikai vajadzēja spējas, kas viņam bija palīdzējušas darbā, nedaudz pievērst Prāvai, un varēja nešaubīties, ka viss beigsies labi. Galvenokārt, ja viņš kaut ko gribēja sasniegt, bija nepieciešams jau pašā sākumā noraidīt domas par iespējamu vainu. Tādas vainas nebija. Prāva nebija nekas vairāk kā liels darījums - un tādus viņš jau bieži bija slēdzis, veiksmīgi pārstāvot Banku, darījums, kura iekšienē parasti uzglūnēja dažādas briesmas, ko vajadzēja atvairīt. Bet, lai sasniegtu šo mērķi, nedrīkstēja rotaļāties ar domām par iespējamo vainu, gluži pretēji, vajadzēja stingri turēties pie pārliecības par savām priekšrocībām. No šī viedokļa raugoties, kļuva skaidrs, ka noteikti vajadzīgs atņemt Advokātam tiesības sevi pārstāvēt, vislabāk jau šovakar. No Advokāta stāstītā gan izrietēja, ka šāda rīcība būtu kaut kas nedzirdēts un varbūt arī ļoti aizvainojošs, bet K. nevarēja pieļaut, lai viņa pūliņi Prāvā sastaptos ar šķēršļiem, ko varbūt radījis viņa paša Advokāts. Bet, tikko no Advokāta tiks vaļā, tūdaļ vajadzēs nodot iesniegumu un varbūt pat katru dienu pieprasīt, lai tas tiek izskatīts. Šī mērķa sasniegšanai, protams, nepietiks ar to, ka K. kopā ar pārējiem sēdēs gaitenī un liks cepuri zem krēsla. Viņam pašam vai sievietēm, vai citiem sūtņiem jādodas pie ierēdņiem ik dienas un jāpiespiež tie nevis caur režģiem skatīties uz gaiteni, bet sēdēt pie sava galda un pētīt K. iesniegumu. No šiem pūliņiem nedrīkstēja atteikties, visu vajadzēja organizēt un pārraudzīt, Tiesa reiz būs saskārusies ar apsūdzēto, kas prot aizstāvēt savas tiesības.

Kaut gan K. juta, ka varēs to visu paveikt, tomēr iesnieguma sastādīšana bija pāri viņa spēkiem. Agrāk, vēl pirms nedēļas, viņš tikai ar apkaunojumu būtu domājis par to, ka reiz būs spiests pats rakstīt šādu iesniegumu; viņam nenāktu ne prātā, ka tas var izrādīties grūts uzdevums. Viņš atcerējās, kā reiz kādā priekšpusdienā, kad bija pārslogots ar darbiem, pēkšņi visu nobīdīja pie malas un paņēma bloknotu, lai pamēģinātu uzmest šādam iesniegumam atbilstošo domu gaitu un varbūt pēc tam atdotu to gausajam Advokātam, un kā tieši šai brīdī atvērās direkcijas durvis un, skaļi smiedamies, ienāca Direktora Vietnieks. Tobrīd K. bija juties ļoti neērti, kaut gan Direktora Vietnieks, protams, nesmējās par iesniegumu, par to viņam nekas nebija zināms, viņš smējās par tikko dzirdētu biržas joku; lai saprastu šo joku, bija vajadzīgs attēls, un to Direktora Vietnieks, pārliecies pār K. galdu un izņēmis viņam no rokas zīmuli, uzzīmēja uz bloknota lapas, kas bija paredzēta iesniegumam.

Šodien K. vairs nedomāja par kaunu, iesniegumu vajadzēja uzrakstīt. Bija ļoti iespējams, ka kantorī tam neatradīsies laiks, tātad tas būs jāraksta pa nakti mājās. Ja nepietiks arī ar naktīm, viņš paņems atvaļinājumu. Tikai nepalikt stāvam pusceļā, tas ir visnejēdzīgākais gan darījumos, gan visur citur. Protams, iesniegums prasīs gandrīz vai bezgalīgu darbu. Pat pēc rakstura ne īpaši bailīgs cilvēks viegli varēja nonākt pie pārliecības, ka iesniegumu nemaz nav iespējams pabeigt. Ne jau slinkuma vai viltības dēļ, kas vienīgie varēja Advokātu kavēt šo iesniegumu uzrakstīt, bet tālab, ka, nezinot, kas rakstīts apsūdzībā un tās varbūtējos turpinājumos, nepieciešams atminēties, attēlot un no visām pusēm pārbaudīt visu dzīvi ar visiem sīkajiem atgadījumiem un darbībām. Un turklāt - cik šāda nodarbe bija skumīga! Ta varbūt noderētu pēc aiziešanas pensijā, lai izklaidētu bērnišķībā iestigušo garu un palīdzētu tam aizvadīt garās dienas. Bet šobrīd, kad visas K. domas bija vajadzīgas darbam Bankā, kur tik strauji aizritēja katra stunda, - viņš vēl kāpa augšā pa karjeras kāpnēm un jau sāka apdraudēt Direktora Vietnieku -, kad viņš gribēja izbaudīt īsos vakarus un naktis, kā tas pienākas jaunam cilvēkam, tagad viņam vajadzēja sākt sacerēt šo iesniegumu. Viņa pārdomas atkal kļuva par žēlabām. Gandrīz neapzināti, tikai lai darītu galu šai situācijai, viņš ar pirkstu sataustīja ar priekšistabu savienotā elektriskā zvana pogu. To spiezdams, viņš ieskatījās pulkstenī. Bija vienpadsmit, divas stundas, ilgu dārgu laiku viņš bija pavadījis aizdomājies un tagad jutās vēl gurdenāks nekā pirms tam. Lai nu kā, laiks tomēr nebija zaudēts, viņš bija pieņēmis lēmumus, kas varēja izrādīties nozīmīgi. Kalpotājs kopā ar dažādām vēstulēm atnesa divas vizītkartes, tās piederēja kungiem, kas jau ilgāku laiku gaidīja, kad K. viņus pieņems. Tie bija divi ļoti svarīgi Bankas klienti, kam nekādā ziņā nedrīkstēja likt gaidīt. Kāpēc viņi atnākuši tik nepiemērotā laikā, un kāpēc - šķita, ka kungi viņpus aizvērtajām durvīm tā jautā - kāpēc centīgais K. izmanto privātām lietām laiku, kas vislabāk piemērots darījumiem? Noguris no iepriekš notikušā un noguris no turpmākā gaidīšanas, K. cēlās, lai pieņemtu pirmo no klientiem.

Tas bija žirgts, maza auguma kungs, rūpnieks un labs K. paziņa. Viņš izteica nožēlu, ka iztraucējis K. svarīgā darbā, un K. savukārt izteica nožēlu, ka tik ilgi licis Rūpniekam gaidīt. Bet šos nožēlas vārdus viņš izrunāja tik mehāniski un ar tik aplamiem uzsvariem, ka Rūpniekam būtu vajadzējis to pamanīt, ja viņš nebūtu tā aizrāvies ar darījumu lietām. Rūpnieks steigšus vilka laukā no visām kabatām rēķinus un tabulas, izklāja tās uz K. galda, skaidroja dažādas pozīcijas, izlaboja aprēķinā sīku kļūdu, ko bija ievērojis, pārskriedams acīm; viņš atgādināja K. par kādu līdzīgu darījumu, ko viņi bija noslēguši pirms gada, it kā starp citu pieminēja, ka šoreiz kāda cita banka kārojot šo darījumu un piedāvājot izdevīgus noteikumus; tad beidzot viņš apklusa, lai noklausītos K. viedokli. K. sākumā tik tiešām vērīgi sekoja Rūpnieka runai, domas par svarīgo darījumu bija aizrāvušas arī viņu, bet diemžēl ne uz ilgu laiku; drīz viņš vairs neklausījās, vēl kādu brīdi viņš māja ar galvu uz Rūpnieka skaļākajiem izsaucieniem, bet beigās atmeta arī šīs pūles un aprobežojās ar to, ka vēroja plikpauraino, pār papīriem noliekto galvu, pats sev vaicādams, kad Rūpnieks beidzot apjēgs, ka viņa garā runa ir veltīga. Kad Rūpnieks apklusa, K. nosprieda, ka tas noticis tāpēc, lai viņš varētu atzīties, ka šobrīd nav spējīgs klausīties. Bet tad viņš ar nožēlu ievēroja, ka Rūpnieka saspringtais skatiens pauž gatavību uzklausīt jebkuru atbildi un darījumu sarunu vajadzēs turpināt. It kā klausīdams pavēlei, K. nolieca galvu un sāka lēnām vilkt zīmuli pāri papīriem uz vienu un otru pusi, brīžam to pārtraukdams un stīvi raudzīdamies uz kādu no cipariem. Rūpniekam radās aizdomas, ka K. ir iebildumi, varbūt skaitļi patiešām nebija precīzi, varbūt tie neko neizšķīra, lai nu kā, Rūpnieks piesedza papīrus ar plaukstu un, pieliecies K. pavisam tuvu, sāka par jaunu vispārīgos vilcienos iztēlot iecerēto darījumu. - "Tas ir pagrūti," teica K., saknieba lūpas un, tā kā vienīgais taustāmais - papīri -bija aizsegti, bezspēkā atslīga pret krēsla sānu balstu. Viņš tikai uz mirkli pacēla skatu, kad atvērās direkcijas durvis un tajās, gan ne gluži skaidri saskatāms, bet it kā aizplīvurots parādījās Direktora Vietnieks. K. nedomāja par viņa parādīšanos, visu uzmanību pievērsdams tās tūlītējai iedarbei, - tā viņu ļoti iepriecēja. Jo Rūpnieks nekavējoties pielēca no sēdekļa un traucās pretī Direktora Vietniekam, bet K. gan būtu gribējis Rūpnieku desmitkārt pasteidzināt, jo baidījās, ka Direktora Vietnieks varētu atkal pazust. Tās bija nepamatotas bailes, kungi sastapās, sarokojās un kopīgi piegāja pie K. rakstāmgalda. Rūpnieks žēlojās, ka pilnvarotais nav sajūsmināts par šo darījumu, un rādīja uz K., kas, glābdamies no Direktora Vietnieka skatieniem, atkal pārliecās pār papīriem. Kad pēc tam tie abi atbalstījās pret rakstāmgaldu un Rūpnieks sāka pārliecināt Direktora Vietnieku par darījuma izdevīgumu, K. šķita, ka viņam pār galvu divi vīrieši, - tie viņam likās pārspīlēti liela auguma — lemj viņa likteni. Piesardzīgi pavērsis acis augšup, viņš mēģināja noskaidrot, kas tur augšā notiek; viņš paņēma vienu no papīriem, neskatoties tam virsū, uzlika to uz plaukstas un, pats celdamies kājās, sniedza papīru augšup kungiem. To darīdams, viņš nedomāja neko konkrētu, viņam bija sajūta, ka tā vajadzēs izturēties, kad viņš reiz būs pabeidzis lielo iesniegumu, kam viņu pilnībā jāataisno. Direktora Vietnieks, visu uzmanību veltīdams sarunai, tikai pavirši palūkojās uz papīru, nepārlasīja neko no tā, kas bija tur rakstīts, jo tas, kas šķita svarīgi pilnvarotajam, viņam bija nesvarīgi; viņš paņēma papīru no K. rokas, teica: "Paldies, es jau visu zinu," un mierīgi nolika to atkal atpakaļ uz galda. K. sarūgtināts uz viņu pašķielēja. Bet Direktora Vietnieks to vispār nepamanīja vai varbūt, ja pamanīja, kļuva tikai možāks, viņš bieži un skaļi smējās, reiz ar ašu atbildi pagalam samulsināja Rūpnieku, bet tūlīt ari palīdzēja tam samulsumu pārvarēt, izteikdams iebildumu pats sev, un beidzot aicināja Rūpnieku pārvākties uz savu kabinetu, lai viņi varētu izrunāt iesākto līdz galam. - "Tā ir ļoti svarīga lieta," viņš teica Rūpniekam, "man par to nav nekādu šaubu. Un pilnvarotā kungu," - arī izteikdams šo piezīmi, viņš īstenībā runāja tikai ar Rūpnieku, "mēs tikai iepriecēsim, viņu no tās atbrīvodami. So lietu nepieciešams mierīgi apsvērt. Un šķiet, ka šodien viņš pārāk apkrauts ar darbiem, turklāt priekšistabā vairāki cilvēki jau stundām ilgi gaida, kad varēs viņu satikt." K. vēl pietika savaldības novērsties no Direktora Vietnieka un pievērst savu laipno, bet stingo smaidu Rūpniekam; nekā citādi viņš notikumos vairs neiejaucās, paliecies uz priekšu, viņš abām rokām balstījās pret galdu kā pārdevējs aiz letes un noskatījās, kā abi kungi, joprojām runādami, paņem no galda papīrus un pazūd direkcijas telpās. Durvīs Rūpnieks apgriezās un teica, ka vēl neatvadoties un noteikti pavēstīšot pilnvarotā kungam, kā sekmējušās pārrunas, turklāt viņam esot nododama vēl kāda maza ziņa.

Beidzot K. palika viens. Viņš nemaz negrasījās ieaicināt vēl kādu klientu, un pamazām viņam radās neskaidra nojauta, cik patīkami ir, ka cilvēki aiz kabineta durvīm domā, ka viņš joprojām sarunājas ar Rūpnieku un tāpēc neviens, pat ne kalpotājs, tagad pie viņa neienāks. Viņš aizgāja pie loga, apsēdās uz palodzes, ar vienu roku cieši turējās pie kliņķa un skatījās lejup uz laukumu. Joprojām sniga un nemaz nebija kļuvis gaišāks.

Viņš ilgi tā sēdēja, nesaprazdams, par ko noraizējies, tikai brīdi pa brīdim mazliet satrūcies atskatījās pāri plecam uz priekšistabu, jo viņam bija šķitis, ka tur atskan kāds troksnis. Tā kā neviens nenāca, viņš kļuva mierīgāks, aizgāja pie mazgājamā galdiņa, nomazgājās ar aukstu ūdeni un jau ar skaidrāku galvu atgriezās savā vietā uz palodzes. Lēmums pašam uzņemties savu aizstāvību tagad viņam šķita smagāks, nekā sākumā bija licies. Kamēr aizstāvība bija uzvelta Advokātam, pašu K. Prāva būtībā skāra samērā maz, viņš vēroja to no attāluma un tā tikpat kā nevarēja viņu aizsniegt; kad bija tāda vēlēšanās, viņš varēja apskatīties, kas notiek ar viņa Prāvu, bet viņš varēja arī atkal ieraut galvu atpakaļ plecos, kad vien viņam to gribējās. Turpretī tagad, kad viņš pats vadīs savu aizstāvību, viņam, vismaz šajā brīdī, vajadzēs nodoties Tiesas varā, rezultātā viņš gan vēlāk varēs panākt pilnīgu un galīgu atbrīvošanu, bet, lai tas notiktu, šobrīd viņam vajadzēs doties daudz lielākās briesmās nekā līdz šim. Ja viņš vēl būtu par to šaubījies, tad šodienas tikšanās ar Direktora vietnieku un Rūpnieku spēja izkliedēt visas šaubas. Kā viņš bija tur sēdējis, gluži apdullis tikai no tā, ka pieņēmis lēmumu uzņemties savu aizstāvību. Un kas turpmāk varēja notikt? Kādas dienas viņu gaida! Vai viņš atradīs ceļu, kas visam cauri novestu pie labām beigām? Vai rūpīga aizstāvība - un citādai nebūtu jēgas - vai rūpīga aizstāvība vienlaikus nenozīmē arī nepieciešamību cik iespējams norobežoties no visa pārējā? Vai viņš spēs veiksmīgi to izturēt? Un kā izdosies to paveikt, strādājot Bankā? Ar iesniegumu vien jau nekas nebeigsies, iesniegumam varbūt pietiktu ar atvaļinājumu, kaut gan tieši šobrīd pieprasīt atvaļinājumu būtu liela uzdrīkstēšanās, bet runa ir par visu Prāvu, kuras garums nav paredzams. Kāds šķērslis pēkšņi bija nosviests K. ceļā uz karjeras virsotnēm!

Un tagad viņam vajadzētu darboties Bankas labā? Viņš palūkojās uz rakstāmgaldu. Tagad viņam vajadzētu ielaist klientus un ar tiem runāties? Kamēr viņa Prāva ripo tālāk, kamēr augšā bēniņos Tiesas ierēdņi sēž pie šīs Prāvas dokumentiem, viņam vajadzētu gādāt par Bankas darījumiem? Vai tas neizskatās pēc spīdzināšanas, kas, Tiesas atzīta, saistās ar šo Prāvu un viņu visur pavada? Un Bankā, vērtējot viņa darbu, vai kāds ņems vērā viņa īpašo situāciju? Neviens un nemūžam. Nevarēja teikt, ka par viņa Prāvu neviens neko nezina, kaut gan vēl nebija skaidrs, kuri ir tie, kas zina, un cik daudz tie zina. Varēja cerēt, ka baumas vēl nav aizsākušās līdz Direktora Vietniekam, jo citādi jau būtu jūtams, kā tas šīs baumas izmanto K. par ļaunu, bez jebkādas koleģialitātes un cilvēcības. Un Direktors? Protams, viņš bija labās domās par K., iespējams, ka, uzzinājis par Prāvu, viņš tūdaļ, cik nu tas būtu viņa spēkos, mēģinātu sagādāt K. dažus atvieglojumus, bet tas viņam noteikti neizdotos, jo tagad, kad pretsvars, kuru līdz šim bija veidojis K., sāka kļūt vārgāks, Direktors arvien vairāk pakļāvās sava Vietnieka ietekmei, turklāt Vietnieks izmantoja Direktora slimīgumu savas varas stiprināšanai. Tātad - uz ko K. varēja cerēt? Varbūt ar šādām pārdomām viņš vājina savu pretestības spēku, bet bija taču nepieciešams nekrāpt vismaz pašam sevi un redzēt visu tik skaidri, cik vien tas iespējams.

Bez īpaša iemesla, tikai tāpēc, lai priekšlaicīgi nevajadzētu atgriezties pie galda, viņš atvēra logu. Tas negribēja vērties vaļā, viņam ar abām rokām vajadzēja grozīt kliņķi. Tad caur logu visā tā plašumā un garumā istabā ieplūda ar dūmiem sajaukušies migla un piepildīja telpu ar vieglu deguma smaržu. Iekšā ielidoja arī dažas sniegpārslas. - "Pretīgs rudens," K. aiz muguras teica Rūpnieks, kas nemanīts bija ienācis no Direktora Vietnieka kabineta. K. piekrītoši pamāja un nemierīgi lūkojās uz Rūpnieka dokumentu mapi, no kuras tas droši vien grasījās vilkt laukā papīrus, lai pastāstītu K. par sarunu ar Direktora Vietnieku. Bet Rūpnieks, ievērojis K. skatienu, uzsita pa mapi un teica, neko no tās neizņemdams: "Jūs gribat dzirdēt, kas tur iznāca? Līgums man jau tikpat kā kabatā. Jūsu Direktora Vietnieks ir apburošs cilvēks, bet nevar gan teikt, ka viņš nebūtu bīstams." Rūpnieks smējās, pakratīja K. roku un gaidīja, lai arī viņš sāk smieties. Bet K. šķita aizdomīgi, ka Rūpnieks negrib rādīt viņam papīrus, un rūpnieka teiktajā viņš neuztvēra nekā smieklīga. - "Pilnvarotā kungs," teica Rūpnieks, "vai šāds laiks nekaitē jūsu veselībai? Jūs šodien izskatāties ļoti nomākts." - "Jā," atbildēja K. un pielika plaukstu pie deniņiem "galvassāpes, ģimenes rūpes." - "Gluži pareizi," teica Rūpnieks, kas bija straujš cilvēks un nespēja nevienu mierīgi uzklausīt, "katram savs krusts jānes." K. neapzināti bija paspēris soli tuvāk durvīm, kā gribēdams Rūpnieku izvadīt no istabas, bet Rūpnieks teica: "Pilnvarotā kungs, man jānodod jums vēl kāda maza ziņa. Ļoti baidos, ka tieši šobrīd tā jūs apgrūtinās, bet es pēdējā laikā jau divreiz esmu bijis pie jums un ik reizes to aizmirsu. Ja es vēl ilgāk to atlikšu, varbūt tā pilnīgi zaudēs savu nozīmi. Un tas būtu žēl, jo būtībā mana ziņa nemaz nav tik nevērtīga." Pirms K. vēl bija paguvis atbildēt, Rūpnieks panācās tuvāk viņam klāt, ar pirkstu kauliņiem viegli uzsita viņam pa krūtīm un klusām teica: "Jums ir Prāva, vai ne?" K. atkāpās atpakaļ un iekliedzās: "Jums to pateicis Direktora Vietnieks!" - "Nē jel," teica Rūpnieks, "kā lai Direktora Vietnieks to zinātu?" - "Un kā jūs zināt?" jau apvaldītāk vaicāja K. - "Es reizēm šo to padzirdu no Tiesas ļaudīm," teica Rūpnieks, "un tas attiecas uz ziņu, ko gribu jums nodot." - "Cik gan daudziem cilvēkiem ir sakars ar Tiesu," galvu noliecis, teica K. un aizvadīja Rūpnieku līdz rakstāmgaldam. Viņi atkal apsēdās tāpat kā iepriekš un Rūpnieks teica: "Diemžēl neko daudz nevarēšu jums pavēstīt. Bet šādās lietās noder katrs sīkums. Turklāt es vēlos jums kaut kā palīdzēt, lai cik niecīga arī šī palīdzība būtu. Līdz šim taču mēs slēdzām darījumus kā labi draugi, vai ne? Nu tātad." K. gribēja atvainoties par savu izturēšanos šodienas sarunā, bet Rūpnieks nepieļāva, lai viņu pārtrauc; viņš pasita dokumentu mapi padusē, lai liktu saprast, ka steidzas, un turpināja: "Par jūsu Prāvu man pastāstīja kāds Titorelli. Viņš ir gleznotājs. Titorelli ir tikai viņa mākslinieka vārds, īsto vārdu es nemaz nezinu. Viņš jau gadiem ilgi reizumis iegriežas manā kantorī un atnes mazas glezniņas, par kurām es - viņš ir gandrīz vai nabags - es dodu viņam tādu kā žēlastības dāvanu. Starp citu, gleznas ir jaukas, tīreļa ainavas un tamlīdzīgi. Šī tirdzniecība ritēja gluži gludi, mēs abi bijām ar to apraduši. Bet tad viņa apciemojumi atkārtojās pārāk bieži, es izteicu viņam pārmetumus, mēs uzsākām sarunu, mani interesēja, kā viņš, dzīvodams viens, var sevi uzturēt ar glezniecību, un tad sev par izbrīnu es uzzināju, ka viņa galvenais ienākumu avots ir portretu gleznošana. Viņš teica, ka strādājot tiesai. Kurai tiesai? es vaicāju. Un tad viņš man pastāstīja par Tiesu. Jūs laikam vislabāk varat iztēloties, cik ļoti mani pārsteidza šie stāsti. Kopš tā laika es katrā viņa apmeklējumā uzzinu jaunumus par Tiesu un pamazām iegūstu priekšstatu par šīm lietām. Bet Titorelli gan daudz pļāpā, es bieži viņu pārtraucu, ne tikai tāpēc, ka viņš, protams, arī melo, bet galvenokārt tāpēc, ka tādam darījumu cilvēkam kā man, kas gandrīz jau sabrucis zem savas rūpju nastas, nav iespējas daudz nodarboties ar svešām nelaimēm. Bet tas tikai tā starp citu. Varbūt - vismaz tāda doma man radās - Titorelli var jums mazliet palīdzēt, viņš pazīst daudzus tiesnešus un, ja arī viņam pašam nav nekāda lielā ietekme, viņš tomēr varētu jums dot padomus, kā tikt klāt dažādiem ietekmīgiem cilvēkiem. Un pat ja šie padomi paši par sevi neko daudz nebūtu vērti, tad, manuprāt, jums būtu svarīgi tos zināt. Jūs taču esat gandrīz vai advokāts. Es allaž mēdzu teikt: pilnvarotais K. ir gandrīz vai advokāts. Nē, par jūsu prāvu es nemaz neuztraucos. Vai jūs gribēsiet aiziet pie Titorelli? Ar manu ieteikumu viņš noteikti darīs visu, kas ir viņa spēkos. Es patiešām uzskatu, ka jums vajadzētu pie viņa aiziet. Protams, tam nav jānotiek šodien, tā - kad sanāk. Lai nu kā, jums - to es vēl noteikti gribu pateikt - tādēļ vien, ka devu jums šo padomu, nekādā ziņā nav pienākums tik tiešām iet pie Titorelli. Nē, ja jūs ticat, ka varēsiet iztikt bez Titorelli, tad noteikti būs labāk ar viņu nemaz nesaistīties. Varbūt jums jau ir pašam savs skaidrs plāns , un Titorelli jums tikai traucētu. Nē, tad nekādā gadījumā neejiet turp. Protams, nepieciešams arī sevi pārvarēt, lai pieļautu, ka tāds rupjš zellis dod jums padomus. Nu, dariet, kā pats gribat. Šeit ir ieteikuma vēstule , šeit - adrese."

K. vīlies paņēma vēstuli un iebāza kabatā. Pat visveiksmīgākajā gadījumā šīs ieteikuma vēstules sagādātās priekšrocības būtu daudz mazākas, salīdzinot ar nodarīto kaitējumu - ar to, ka Rūpnieks zina par viņa Prāvu un kāds gleznotājs nodod šo vēsti tālāk. Viņš tikko spēja saņemties, lai ar pāris vārdiem pateiktos Rūpniekam, kas jau bija ceļā uz durvīm. - "Es aiziešu turp," viņš teica, pie durvīm atvadīdamies no Rūpnieka, "vai, tā kā pašlaik esmu ļoti aizņemts, aizrakstīšu vēstuli, lai viņš kādreiz atnāk uz manu kantori." - "Es jau zināju," teica Rūpnieks, "ka jūs atradīsiet labāko izeju. Bet man gan šķita, ka jūs gribētu izvairīties aicināt uz Banku tādus cilvēkus kā šis Titorelli un šeit runāt ar viņu par Prāvu. Turklāt ne vienmēr ir vēlams, ka šādi cilvēki saņem ar jūsu roku rakstītas vēstules. Bet jūs jau noteikti visu esat apsvēris un zināt, kā rīkoties." K. pamāja un izvadīja Rūpnieku cauri priekšistabai. Ārēji saglabādams mieru, viņš patiesībā bija ļoti iztrūcies; ka rakstīs Titorelli vēstuli, viņš īstenībā bija pateicis tikai tādēļ, lai Rūpniekam apliecinātu, ka prot novērtēt ieteikumu un nopietni apcer, kā satikties ar Titorelli; tomēr, ja šī cilvēka palīdzība viņam šķistu vērtīga, viņš tiešām nebūtu kavējies uzrakstīt vēstuli. Bet briesmas, kādas varētu radīt šāda rīcība, viņš apjēdza tikai no Rūpnieka sacītā. Vai tiešām viņš vairs nevarēja pilnībā paļauties pats uz savu saprātu? Ja pastāvēja iespēja, ka viņš rakstītu vēstuli, lai ataicinātu uz Banku kādu apšaubāmu cilvēku un pēc tam, tikai vienu durvju šķirts no Direktora Vietnieka, lūgtu padomus par savu Prāvu, vai tad nebija arī ļoti iespējams, ka viņš atstās neievērotas arī citas briesmas un varbūt vēl pats ieskries tajās? Ne jau vienmēr kāds stāvēs blakus, lai viņu brīdinātu. Un tieši tagad, kad viņam vajadzēja sakopot visus spēkus un doties uz priekšu, bija jāuzrodas agrāk neiepazītām šaubām par paša modrību! Vai grūtības, ar kurām viņš sadūrās, pildīdams savu kantora darbu, tagad sāksies arī procesā? Lai nu kā, tagad viņš vairs nespēja saprast, kā tas iespējams, ka viņš gribējis rakstīt Titorelli un aicināt to atnākt uz Banku.

Viņš vēl izbrīnā kratīja galvu, kad blakus apstājās kalpotājs un vērsa viņa uzmanību uz trim kungiem, kas sēdēja priekštelpā uz sola. Tie jau ilgi gaidīja, kad K. tos pieņems. Tagad, kamēr kalpotājs runāja ar K., viņi bija piecēlušies, katrs no trim gribēja izmantot veiksmīgo iespēju un piekļūt pie K. pirmais.Tā kā no Bankas puses bija nepieklājīgi likt viņiem velti zaudēt laiku priekšistabā, arī viņi vairs necentās ievērot pieklājību. - "Pilnvarotā kungs," viens jau iesāka. Bet K. bija licis kalpotājam atnest mēteli un, ar kalpotāja palīdzību apģērbdamies, teica visiem trijiem: "Atvainojiet, mani kungi, diemžēl šobrīd man nav laika jūs pieņemt. Es ļoti lūdzu piedošanu, bet man steidzīgi jānokārto kāds sarežģīts darījums, tāpēc es tūlīt došos prom. Jūs taču paši redzējāt, cik ilgi mani aizkavēja iepriekšējais apmeklētājs. Vai jūs nebūtu tik laipni atnākt rīt vai kādu citu dienu? Vai varbūt jūs vēlētos visu izrunāt pa telefonu? Vai varbūt jūs gribētu tagad īsos vārdos man pateikt, par ko ir runa, un es tad jums izsmeļoši atbildētu rakstveidā? Tomēr vislabāk būs, ja pienāksiet citreiz." Šie K. priekšlikumi tik ļoti izbrīnīja tik ilgu laiku bezjēdzīgi gaidījušos kungus, ka tie vairs tikai mēmi skatījās cits citā. "Tātad esam vienojušies?" vaicāja K., pagriezdamies pret kalpotāju, kas tagad atnesa viņam arī cepuri. Pa K. istabas atvērtajām durvīm varēja redzēt, ka laukā sācis daudz stiprāk snigt. Tāpēc K. uzsita mēteļa apkakli un aizpogāja augšējo pogu.

Tieši tobrīd no blakusistabas iznāca Direktora Vietnieks, smaidīdams pavēroja, kā mētelī tērpies K. skaidrojas ar apmeklētājiem un vaicāja: "Vai jūs tagad ejat prom, pilnvarotā kungs?" - "Jā," atbildēja K. un saslējās, "man jāaiziet nokārtot kādu darījumu." Bet Direktora Vietnieks jau bija pievērsies trim kungiem. - "Un šie kungi?" viņš vaicāja. "Man šķiet, ka viņi gaidījuši jau ilgi." - "Mēs jau vienojāmies," teica K. Bet kungi tagad vairs nebija atturami, tie sastājās ap K. un paskaidroja, ka negaidītu stundām ilgi, ja viņiem kārtojamās lietas nebūtu svarīgas, ja par tām nevajadzētu runāt tūdaļ pat, izsmeļoši un aci pret aci. Direktora Vietnieks brītiņu klausījās viņos, viņš vēl nopētīja arī K., kas stāvēja ar cepuri rokā un purināja no tās putekļus, un tad teica: "Mani kungi, ir viena ļoti vienkārša izeja. Ja jūs būtu tik laipni un samierinātos ar mani, es ļoti labprāt pilnvarotā vietā uzņemšos kārtot jūsu lietas. Protams, ka sarunām ar jums jānotiek tūdaļ pat. Mēs esam darījuma cilvēki tāpat kā jūs un protam pienācīgi cienīt darījuma cilvēku laiku. Vai jūs neienāktu šeit?" Un viņš atvēra durvis uz savu priekšistabu.

Kā šis cilvēks prata pievākt sev visu, no kā K. pašlaik bija spiests atteikties! Bet vai K. tomēr neatdeva vairāk, nekā bija nepieciešams? Kamēr viņš ar neskaidrām un, kā viņam pašam bija jāatzīst, arī ļoti niecīgām cerībām steidzās pie kāda nepazīstama gleznotāja, viņa cieņai šeit tika nodarīts nelabojams kaitējums. Varbūt daudz labāk būtu bijis atkal novilkt mēteli un atgūt atpakaļ tos divus kungus, kam blakustelpā tikpat vēl būs jāgaida. Iespējams, ka K. arī būtu to mēģinājis, ja vien šobrīd savā kabinetā viņš neieraudzītu Direktora Vietnieku, kas kaut ko meklēja grāmatplauktā, it kā plaukts piederētu viņam. Kad K. satraukts tuvojās durvīm, Direktora Vietnieks iesaucās: "Ak tā, jūs vēl neesat prom!" Uz mirkli viņš pavērsa pret K. seju, kuras daudzās rievas šķita apliecinām nevis vecumu, bet spēku, un tūlīt turpināja meklējumus. "Es meklēju kāda līguma norakstu," viņš teica, "firmas pārstāvis apgalvo, ka tas atrodoties pie jums. Vai nepalīdzēsiet man meklēt?" K. jau paspēra soli, bet tad Direktora Vietnieks teica: "Paldies, es to jau atradu," un, sperdams lielus soļus, atgriezās savā istabā ar lielu paku dokumentu, kur noteikti bija ne tikai līguma noraksts, bet vēl daudz kas cits.

Tagad es nevaru ar viņu mēroties, sev teica K., bet kad manas personiskās grūtības reiz būs pārvarētas, viņš tik tiešām būs pirmais, kas dabūs ko just, un pēc iespējas sāpīgāk. Šī doma K. bija mazliet nomierinājusi, viņš deva kalpotājam, kas jau ilgi turēja atvērtas durvis uz gaiteni, norādījumu izdevīgā brīdī paziņot Direktoram, ka K. aizgājis nokārtot darījumu; tad, juzdamies gandrīz vai laimīgs, ka brīdi varēs pilnībā ziedoties savai lietai, viņš pameta Banku.

Viņš tūlīt brauca pie gleznotāja, kas dzīvoja priekšpilsētā -tā bija pilnīgi pretējā pusē tai nomalei, kur atradās Tiesas Kanceleja. Šeit apkaime bija vēl nabadzīgāka, ēkas vēl tumšākas, ielas pilnas netīrumu, kas lēnām slīdēja izkusušā sniega tērcēs. Namā, kur dzīvoja gleznotājs, bija atvērta tikai viena lielo vārtu puse, bet otrā apakšā bija izlauzts liels caurums; brīdī, kad K. pienāca pie vārtiem, no cauruma izšļācās pretīgs, dzeltens, smirdīgs šķidrums, un pāris žurkas, no tā glābdamās, iemuka tuvējā kanālā. Lejā pie kāpnēm uz vēdera gulēja un raudāja mazs bērns, bet no skārdnieka darbnīcas blakus vārtiem nāca tāds apdullinošs troksnis, ka bērnu tikpat kā nevarēja dzirdēt. Darbnīcas durvis bija vaļā, trīs mācekļi stāvēja puslokā ap kādu sagatavi, ko viņi dauzīja ar āmuriem. Pie sienas piekārta liela alvas plāksne meta bālu gaismu, kas iespiedās starp divu mācekļu augumiem, darot gaišākas viņu sejas un skoteles. K. tam visam tikai uzmeta acis, viņš gribēja šeit ar visu tikt galā pēc iespējas ātrāk, īsā sarunā papētīt gleznotāju un tūlīt iet atpakaļ uz banku. Ja viņam šeit izdotos gūt kaut mazākos panākumus, tas varētu labvēlīgi ietekmēt viņa šodienas darbu Bankā. Ceturtajā stāvā viņam vajadzēja palēnināt soļus, viņš bija pavisam bez elpas, pakāpieni, tāpat kā mājas stāvi, bija nesamērīgi augsti, bet gleznotājs dzīvoja pašā augšā, jumtistabā. Arī gaiss bija ļoti smacīgs, kāpņu telpas nebija, šaurās kāpnes no abām pusēm ieskāva mūra sienas, kurās tikai vietumis un arī gandrīz tikai pašā augšā bija ierīkoti mazi lodziņi. Kad K. uz mirkli bija apstājies, no kāda dzīvokļa izskrēja dažas mazas meitenes un smiedamās steidzās augšā. K. lēnām viņām sekoja, panāca vienu no meitenēm, kas bija paklupusi un atpalikusi no pārējām; kamēr viņi abi blakus kāpa tālāk, viņš jautāja: "Vai šeit dzīvo tāds gleznotājs Titorelli?" Meitene, šī labi ja trīspadsmitgadīgā meitene ar nelielu kupri, par atbildi iegrūda viņam ar elkoni sānos un šķielēja uz viņu. Ne jaunie gadi, ne auguma nepilnības nebija spējušas meiteni pasargāt no pilnīgas samaitātības. Viņa pat nesmaidīja, tikai nopietni lūkojās uz K. ar asu, mudinošu skatienu. K. izlikās, ka nav ievērojos viņas uzvedību, un vaicāja: "Vai tu pazīsti gleznotāju Titorelli?" Meitene pamāja un savukārt vaicāja: "Ko jums no viņa vajag?" K. šķita, ka būs izdevīgi ātrumā vēl kaut ko noskaidrot par Titorelli. - "Gribu, lai viņš mani uzglezno," viņš teica. - "Lai uzglezno?" meitene vaicāja, pārlieku plaši iepleta muti, pasita plaukstu K. virzienā, it kā viņš būtu pateicis kaut ko ārkārtīgi pārsteidzošu vai neveiklu, ar abām rokām sacēla savus jau tā pārāk īsos bruncīšus un, cik ātri vien spēdama, aizskrēja pie pārējām meitenēm, kuru klaigas tālu augšā jau vairs nevarēja skaidri sadzirdēt. Bet nākamajā kāpņu pagriezienā K. atkal sastapa visas meitenes. Bija skaidrs, ka kuprīte pavēstījusi tām par K. nolūku, un tās viņu gaida. Viņas stāvēja abās kāpņu pusēs, spiedās pie sienas, lai K. varētu ērti iziet cauri, un ar plaukstām glaudīja savus priekšautus. Visu sejās, tāpat kā šīs godasardzes veidošanā, izpaudās bērnišķības un pagrimuma sajaukums. K. aiz muguras meitenes smiedamās atkal sagāja kopā; augšā viņu priekšgalā stāvēja kuprīte, viņa uzņēmās vadību. Pateicoties viņai, K. uzreiz atrada pareizo ceļu. Viņš jau gribēja kāpt taisni augšā, bet viņa parādīja, ka, lai nokļūtu pie

Titorelli, jāizvēlas kāds kāpņu atzars. Kāpnes, kas veda pie gleznotāja, bija sevišķi šauras, ļoti garas, bez likumiem, pārredzamas visā garumā, un augšā tās beidzās tieši pie Titorelli durvīm. Atšķirībā no citām, šīs durvis varēja saskatīt samērā labi, jo tieši virs tām bija ierīkots mazs, šķībs lodziņš; durvis bija sasistas no neēvelētiem dēļiem, un tiem pāri ar sarkanu krāsu plašiem otas vilcieniem uzkrāsots Titorelli vārds. K. ar savām pavadonēm vēl tikko bija sasniedzis kāpņu vidu, kad augšā, droši vien daudzo soļu trokšņa dēļ, durvis mazliet atvērās, un spraugā parādījās kāds vīrietis ar naktskreklu mugurā. - "O!" viņš izsaucās, ieraudzījis nācējus, un pazuda. Kuprīte aiz prieka sita plaukstas, un pārējās meitenes spiedās aiz K., lai viņš žiglāk kustētos uz priekšu.

Viņi vēl nemaz nebija tikuši līdz augšai, kad Gleznotājs plaši atrāva durvis un, dziļi paklanīdamies, lūdza K. nākt iekšā. Turpretī meitenes viņš atvairīja, nevienu no tām viņš negribēja laist iekšā, lai kā tās lūdzās un mēģināja ielauzties iekšā - ja ne ar viņa atvēli, tad pret viņa gribu. Vienīgi kuprītei izdevās izspraukties zem viņa paceltās rokas, bet Gleznotājs skrēja viņai pakaļ, satvēra aiz brunčiem, vienreiz sagrieza riņķī un tad izlika aiz durvīm pie citām meitenēm, kas tomēr nebija uzdrīkstējušās pārkāpt slieksnim, kamēr gleznotājs neatradās savā postenī. K. nesaprata, kā to visu vērtēt, jo šķita, ka tas notiek draudzīgā vienprātībā. Meitenes pie durvīm, cita aiz citas stāvēdamas, staipīja kaklus un jokodamās sauca Gleznotājam dažādus vārdus, ko K. nesaprata, un Gleznotājs arī smējās, kamēr viņa rokas satvertā kuprīte gandrīz vai lidoja. Tad viņš aizvēra durvis, vēlreiz paklanījās K., sniedza viņam roku un, stādīdamies priekšā, teica: "Mākslinieks Titorelli." Rādīdams uz durvīm, aiz kurām sačukstējās meitenes, K. sacīja: "Šķiet, ka šai mājā jūs esat ļoti populārs." - "Ak, tās vaibstīklas!" teica Gleznotājs un velti pūlējās aizpogāt savu naktskreklu pie kakla. Turklāt viņš bija basām kājām, viņa pārējais apģērbs sastāvēja tikai no platām, dzeltenīgām linaudekla biksēm -tās saturēja josta, kuras brīvais gals šūpojās šurpu turpu. "Sīs vaibstīklas man ir tīrais posts," viņš turpināja, likdams mierā naktskreklu, kam tikko bija notrūkusi augšējā poga, atnesdams K. krēslu un aicinādams viņu sēsties. "Vienu no viņām -bet tās šodien nemaz nav šeit - es reiz uzgleznoju, un kopš tā laika viņas visas mani vajā. Kad esmu šeit mājās, viņas nāk iekšā tikai tad, kad es atļauju, bet kad esmu prom, vienmēr vismaz viena ir klāt. Viņas likušas izgatavot atslēgu, kas slēdz manas durvis, un aizdod to cita citai. Jūs nevarat ne iedomāties, cik tas ir apgrūtinoši. Nu, piemēram, es atnāku mājās kopā ar kādu dāmu, kas man jāglezno, atveru durvis ar savu atslēgu un atrodu šeit kuprīti, kas sēž pie mana galdiņa un ar otu krāso sev sarkanas lūpas, kamēr mazie brāļi un māsas, kurus viņai jāuzmana, ložņā apkārt un pataisa netīrus visus istabas kaktus. Vai arī, kā tas notika vēl vakar, es atgriežos mājās vēlu - lūdzu, ņemot to vērā, atvainojiet manu pašreizējo izskatu un nekārtību istabā -, tātad es vēlu vakarā atgriežos mājās un gribu kāpt gultā, bet tad kaut kas iekniebj man kājā, es paskatos pagultē un izvelku no turienes vēl vienu tādu radību. Nezinu, kāpēc viņas man tā uzmācas, bet to, ka es nemēģinu viņas atvilināt pie sevis - to jau jūs pats nupat varējāt pamanīt. Protams, ka tas man traucē arī strādāt. Ja šis ateljē nebūtu nodots manā rīcībā bez maksas, es sen jau būtu izvācies." Tieši tobrīd aiz durvīm kāda balstiņa maigi un bailīgi sauca: "Titorelli, vai mēs jau drīkstam nākt?" - "Nē," atbildēja Gleznotājs. "Un es viena pati arī ne?" atkal tika vaicāts. - "Arī ne," teica Gleznotājs, gāja pie durvīm un tās aizslēdza.

K. pa šo laiku bija aplūkojis istabu; pašam viņam nekad neienāktu prātā, ka šo nožēlojami mazo istabiņu iespējams nosaukt par ateljē. Ne telpas garumā, ne platumā nevarēja paspert vairāk par diviem lieliem soļiem. Viss, gan grīda, gan sienas un griesti, bija no koka, starp dēļiem vīdēja šauras spraugas. Pretī K. pie sienas stāvēja gulta, uz tās bija samesta dažādas krāsas gultas veļa. Istabas vidū uz molberta bija glezna, pārklāta ar kreklu, kura piedurknes nokarājās līdz grīdai. K. aizmugurē bija logs, pa kuru miglā nevarēja redzēt neko vairāk par apsnigušo blakusmājas jumtu.

Dzirdot atslēgas pagriešanos slēdzenē, K. atcerējās, ka bija gribējis drīz iet prom. Tālab viņš izvilka no kabatas Rūpnieka vēstuli, pasniedza to Gleznotājam un teica: "Šis kungs, jūsu paziņa, man pastāstīja par jums, un viņš man ieteica atnākt uz šejieni." Gleznotājs pavirši izlasīja vēstuli un nometa uz gultas. Ja Rūpnieks nebūtu nepārprotami runājis par Titorelli kā par savu paziņu, ka par nabadzīgu cilvēku, kas ierodas pie viņa pēc žēlastības dāvanām, tad patiešām varētu noticēt, ka Titorelli šo Rūpnieku nepazīst vai vismaz nespēj viņu atcerēties. Turklāt Gleznotājs vēl vaicāja: "Vai jūs gribat pirkt gleznas, vai arī pasūtīt savu portretu?" K. izbrīnīts lūkojās uz Gleznotāju. Kas tad īsti vēstulē bija rakstīts? K. bija šķitis pats par sevi saprotams, ka Rūpnieks savā vēstulē Gleznotājam pavēstījis, ka K. grib tikai iegūt kādas ziņas par savu Prāvu. Viņa ierašanās šurp tomēr būs bijusi pārsteidzīga un neapdomīga! Bet tagad K. vajadzēja Gleznotājam kaut ko atbildēt, un viņš, uzmetis skatienu molbertam, teica: "Jūs tieši pašlaik strādājat pie kādas gleznas?" - "Jā," atbildēja Gleznotājs un aizmeta molbertam pāri pārkārto kreklu nopakaļ vēstulei - uz gultas. "Tas ir portrets. Labs darbs, bet vēl ne gluži pabeigts." Nejaušība bija K. labvēlīga, iespēja runāt par Tiesu viņam pati ieskrēja rokās, jo tas neapšaubāmi bija kāda tiesneša portrets. Starp citu, tas bija uzkrītoši līdzīgs gleznai Advokāta kabinetā. Attēlotais tiesnesis gan bija pavisam cits, kāds resns vīrs ar melnu, kuplu pilnbārdu, kas nosedza vaigu lielāko daļu, turklāt Advokāta kabinetā karājās eļļas glezna, bet šis portrets bija viegli un neskaidri uzskicēts ar pasteli. Taču viss pārējais bija līdzīgs, jo arī šeit tiesnesis tieši pašlaik gribēja draudīgi izslieties no sava troņa sēdekļa, kura sānu balstu viņš bija cieši satvēris. - "Tas taču ir tiesnesis," K. jau gribēja teikt, bet tad tomēr atturējās un pagāja tuvāk zīmējumam, it kā vēlētos izpētīt to visos sīkumos. Kāda liela figūra, kas stāvēja troņa sēdekļa atzveltenes vidū, viņam šķita neizprotama, un viņš apvaicājās par to Gleznotājam. Gleznotājs atbildēja, ka to vajagot vēl nedaudz smalkāk izstrādāt, paņēma no galdiņa pasteļkrītiņu un mazliet pašvīkāja gar figūras malām, tomēr K. joprojām netika skaidrībā. - "Tā ir Taisnība," beidzot teica Gleznotājs. - "Tagad es arī pats redzu," sacīja K., "šeit ir acu apsējs un šeit svari. Bet vai viņai pie papēžiem nav spārni un vai viņa neatrodas skrējienā?" - "Jā," atbildēja Gleznotājs, "tā man bija pasūtīts gleznot, īstenībā tā ir Taisnība un Uzvaras dieviete vienā tēlā". - "Tas nav labs savienojums," K. smaidīdams teica, "Taisnībai jāstāv mierīgi, citādi svari šūpojas un nav iespējams lemt taisnīgu spriedumu." - "Es pakļaujos sava pasūtītāja gribai," teica Gleznotājs. - "Jā, protams," sacīja K., kas ar savu iebildi nevienu nebija gribējis aizvainot. "Jūs esat šo figūru uzgleznojis tieši tādu, kāda tā stāv uz sēdekļa atzveltnes." - "Nē," teica Gleznotājs, "es neesmu redzējis ne figūru, ne troni, tas viss ir izdomāts, bet man tika pateikts, kas jāglezno." - "Kā?" vaicāja K., viņš tīšuprāt izlikās, ka nav Gleznotāju gluži sapratis, "tas taču ir tiesnesis, kas sēž tiesneša krēslā?" - "Jā," teica Gleznotājs, "bet viņš nav nekāds augstais tiesnesis un nekad nav sēdējis šādā tronī." - "Un tomēr viņš liek sevi gleznot tik svinīgā pozā? Viņš jau tur sēž kā pats Tiesas Prezidents." - "Jā, kungi ir godkārīgi," sacīja Gleznotājs. "Bet viņiem no augšas atļauts sevi tā gleznot. Katram doti skaidri priekšraksti, kāda veida portretu viņš drīkst pasūtīt. Bet diemžēl tieši šis portrets nedod iespēju īsti novērtēt tērpa un sēdekļa detaļas, pastelis nav šādam attēlojumam piemērots." - "Jā," sacīja K., "dīvaini, ka šī aina zīmēta ar pasteli." - "Tiesnesis tā vēlējās," teica Gleznotājs, "portrets domāts kādai dāmai." Šķita, ka zīmējuma apskatīšana rosinājusi viņa darbaprieku, viņš uzrotīja krekla piedurknes, paņēma rokā dažus krītiņus, un K. skatījās, kā zem krītiņu drebošajiem galiem ap tiesneša galvu veidojas iesarkana ēna, kas, sadalījusies staros, tuvu zīmējuma augšmalai izdziest. Šī ēnu rotaļa ieskāva galvu kā rota vai augstas izcilības zīme. Neraugoties uz vienu tikpat kā nemanāmu ietonējumu, ap Taisnības figūru viss joprojām palika gaišs, un šajā gaišumā figūra it kā izvirzījās uz priekšu, tagad tā nemaz vairs nelīdzinājās Taisnības dievietei, bet Uzvaras dievietei arī ne, tagad tā gandrīz pilnībā izskatījās pēc Medību dievietes. Gleznotāja darbs aizrāva K. vairāk, nekā viņam būtu gribējies, tomēr beidzot viņš sāka pats sev pārmest, ka atrodas šeit jau tik ilgi, bet būtībā vēl neko nav pasācis savas lietas labā. - "Kā šo tiesnesi sauc?" viņš pēkšņi jautāja. - "To es nedrīkstu teikt," atbildēja Gleznotājs, viņš bija noliecies zemu pie molberta un nepārprotami pameta novārtā savu viesi, ko sākumā bija tik godbijīgi uzņēmis. K. nolēma, ka tas ir Gleznotāja untums, un īgņojās, ka tādēļ velti jāšķiež laiks. - "Jūs droši vien esat Tiesas uzticības vīrs?" viņš jautāja. Gleznotājs tūdaļ nolika krītiņus malā, izslējās, saberzēja rokas un smaidīdams raudzījās uz K. -"Patiesību vajag teikt laukā uzreiz," viņš teica. "Jūs gribat kaut ko uzzināt par Tiesu, kā jau tas jūsu ieteikuma vēstulē arī rakstīts, un sākāt vispirms runāt par manām gleznām tikai tāpēc, lai dabūtu mani savā pusē. Bet es jums to neņemu ļaunā, jūs jau nevarējāt zināt, ka pie manis tā nav pieņemts. Nē, lūdzami!" viņš asi atvairījās, kad K. gribēja kaut ko iebilst. Tad viņš turpināja: "Vispār jūsu pieņēmums ir pilnīgi pareizs, es esmu Tiesas uzticības persona." Viņš ieturēja pauzi, kā gribēdams K. dot laiku aprāšanai ar šo faktu. Aiz durvīm tagad atkal varēja dzirdēt meitenes. Viņas droši vien drūzmējās ap atslēgas caurumu, varbūt istabā varēja ieskatīties arī pa šķirbām. K. vairs necentās atvainoties, jo negribēja novirzīt gleznotāju no iesāktās tēmas, bet viņš tomēr nevēlējās, lai Gleznotājs pārlieku izceļ savu augsto stāvokli, tādējādi padarot sevi gluži vai neaizsniedzamu, tālab vaicāja: "Vai tas ir oficiāls postenis?" - "Nē," strupi teica Gleznotājs, it kā šis jautājums būtu atstājis viņu bez valodas. Bet K. negribēja, lai viņš apklust, un teica: "Jā, tādi neoficiāli posteņi bieži dod lielāku ietekmi nekā oficiālie." - "Redziet, tieši tāds ir mans gadījums," sacīja Gleznotājs un, pieri saraucis, palocīja galvu. "Vakar es ar Rūpnieku runāju par jūsu lietu, viņš man vaicāja, vai gribu jums palīdzēt, es atbildēju: "Tas cilvēks jau varētu reiz atnākt pie manis," un tagad es priecājos, ka esat ieradies tik drīz. Šķiet, ka tā lieta jums ļoti ķeras pie sirds, bet, protams, tas nav nekāds brīnums. Vai jūs negribētu vispirms novilkt mēteli?" Kaut gan K. bija domājis palikt tikai pavisam īsu brītiņu, tomēr šis Gleznotāja uzaicinājums viņam bija ļoti pa prātam. Istabas gaiss bija sācis viņu smacēt, jau daudzkārt viņš izbrīnā bija palūkojies uz mazo dzelzs krāsniņu istabas kaktā -skaidri varēja manīt, ka krāsns nav iekurta, tāpēc istabas tveice šķita neizskaidrojama. Kamēr viņš nolika malā savu mēteli un vēl arī atpogāja svārkus, Gleznotājs atvainodamies teica: "Man vajadzīgs siltums. Šeit taču ir ļoti omulīgi, vai ne? Šai ziņā istabas novietojums ir ļoti izdevīgs." K. neko neatbildēja, bet īstenībā viņš jutās neomulīgi ne jau siltuma dēļ, vainīgs bija miklais gaiss, kas gandrīz neļāva elpot, istaba laikam sen nebija vēdināta. Šīs neērtības vēl pastiprinājās, kad Gleznotājs aicināja K. apsēsties gultā, bet pats apsēdās uz vienīgā krēsla pie molberta. Turklāt Gleznotājs šķita nesaprotam, kāpēc K. paliek sēžam uz gultas malas, viņš nemitīgi lūdza, lai K. ierīkojas ērtāk, un tad, tā kā K. vilcinājās pārsēsties, pats piegāja klāt un iespieda K. dziļi gultas drēbēs un spilvenos. Tad viņš atkal atgriezās savā krēslā un beidzot uzdeva pirmo lietišķo jautājumu, kas K. lika aizmirst visu pārējo. - "Vai jūs esat nevainīgs?" viņš vaicāja. - "Jā," teica K. Viņam gandrīz vai bija prieks atbildēt uz šo jautājumu, jo vairāk tādēļ, ka atbilde tika dota privātpersonai, tātad par to nevajadzēja uzņemties nekādu atbildību. Vēl neviens nebija viņam to tik atklāti vaicājis. Lai izgaršotu šo prieku, viņš vēl piebilda: "Esmu pilnīgi nevainīgs." - "Ak tā," sacīja Gleznotājs un nolieca galvu, likās, ka viņš kaut ko apdomā. Pēkšņi viņš atkal pacēla galvu un teica: "Ja jūs esat nevainīgs, tad jau šī lieta ir ļoti vienkārša." K. skatiens sadrūma, šis šķietamais Tiesas uzticības vīrs runāja kā nesaprātīgs bērns. -"Mana nevainība lietu nepadara vienkāršāku," teica K. Visam par spīti viņam gribējās smaidīt, viņš lēnām šūpoja galvu. "Tik daudz visādu smalkumu, kuros Tiesa pavisam nomaldās. Bet tad beigās tā nez no kurienes, kur sākumā itin nekā nav bijis, izvelk lielu vainu." - "Jā, jā, protams," sacīja Gleznotājs, it kā K. bez vajadzības traucētu viņa domu gaitu. "Bet jūs taču esat nevainīgs?" - "Nu jā," atbildēja K. - "Tas ir galvenais," teica Gleznotājs. Pretējā viedokļa pamatojumi viņu neietekmēja, tomēr, par spīti viņa kategoriskumam, nevarēja saprast, vai viņš tā runā aiz pārliecības, vai tikai aiz vienaldzības. K. gribēja to tūdaļ noskaidrot un tālab teica: "Jūs jau, protams, pazīstat Tiesu daudz labāk nekā es, es nezinu neko daudz vairāk, kā to, kas man stāstīts, bet stāstītāji gan bijuši ļoti dažādi cilvēki. Tomēr visi ir vienisprātis, ka vieglprātīgas apsūdzības netiek izvirzītas un ka Tiesa, ja nu reiz tā kādu apsūdzējusi, ir cieši pārliecināta par apsūdzētā vainu un ir ļoti grūti piespiest Tiesu atteikties no šīs pārliecības." - "Grūti?" vaicāja Gleznotājs un pasvieda roku gaisā. "Tiesu nekad nevar piespiest atteikties no tās pārliecības. Ja es šeit uz audekla uzgleznotu visus tiesnešus citu citam blakus un jūs aizstāvētos šī audekla priekšā, jums būtu labāki panākumi nekā īstās Tiesas priekšā." - "Jā," K. teica vairāk pats sev un aizmirsa, ka bija gribējis Gleznotāju tikai papētīt.

Aiz durvīm kāda meitene atkal sāka jautāt: "Titorelli, vai tad viņš drīz neies prom?" - "Klusu!" Gleznotājs sauca uz durvju pusi, "vai tad jūs nedzirdat, ka mēs ar šo kungu apspriežamies?" Bet meitene nelikās mierā, viņa vaicāja tālāk: "Vai tu viņu gleznosi?" Un, kad Gleznotājs neatbildēja, viņa vēl teica: "Lūdzu, neglezno viņu, viņš ir tik neglīts." Sekoja nesaprotamu, saskanīgu izsaucienu jūklis. Gleznotājs pielēca pie durvīm, pavēra tās spraugā - pa to varēja redzēt uz priekšu pastieptās, kā lūgšanā saņemtās meiteņu rokas - un sacīja: "Ja nebūsiet klusas, nometīšu jūs visas lejā pa kāpnēm. Sēdiet uz pakāpieniem un uzvedieties rāmi." Droši vien viņas uzreiz nepaklausīja, jo viņš pavēlēja: "Uz pakāpieniem!" Tikai tad iestājās klusums.

"Atvainojiet," atgriezies pie K., teica Gleznotājs. K. tikpat kā nebija pievērsies durvīm, viņš pilnībā atstāja Gleznotāja ziņā, vai tas gribēs ņemt viņu savā aizsardzībā un kā tas notiks. Arī tagad viņš palika gandrīz pavisam nekustīgi sēžam, kad Gleznotājs noliecās pie viņa un čukstēja viņam ausī, lai no ārpuses to nevarētu dzirdēt: "Arī šīs meitenes pieder pie Tiesas." - "Kā?" vaicāja K., parāva galvu nostāk un lūkojās uz Gleznotāju. Bet Gleznotājs atkal apsēdās uz krēsla un teica -puspajokam un pa pusei kā izskaidrojot: "Viss taču pieder pie Tiesas." - "To es vēl neesmu pamanījis," strupi teica K., skaidrojuma vispārīgais raksturs bija laupījis visu satraucošo Gleznotāja mājienam par meitenēm. Tomēr K. brītiņu skatījās uz durvīm, aiz kurām meitenes tagad klusu sēdēja uz pakāpieniem. Tikai viena no viņām bija iebāzusi spraugā starp dēļiem salmu un tagad lēnītēm bīdīja to augšup lejup.

"Šķiet, ka jums vēl nav skaidra priekšstata par Tiesu," teica Gleznotājs; viņš bija plati iepletis kājas un plakšķināja ar to pirkstgaliem pa grīdu. "Bet tā kā jūs esat nevainīgs, jums tāds priekšstats arī nebūs nepieciešams. Es viens pats dabūšu jūs laukā." - "Kā tad jūs taisāties to izdarīt?" vaicāja K. "Nesen jūs taču pats teicāt, ka Tiesu nekādi argumenti neietekmē." -"Neietekmē tikai tie argumenti, kas tiek celti priekšā Tiesai," sacīja Gleznotājs un pacēla rādītājpirkstu, likdams saprast, ka K. nav pamanījis kādu smalku atšķirību. "Bet citāda attieksme ir pret to, ko pasāk oficiālajai Tiesai aiz muguras, proti, apspriežu istabā, gaiteņos vai, piemēram, arī šeit, ateljē." Tas, ko Gleznotājs teica tagad, K. vairs nešķita tik neticams, lai nu kā, bet tas stipri vien saskanēja ar visu, ko K. jau bija dzirdējis no citiem. Jā, tas pat bija ļoti cerīgi. Ja tiesnešus ar personisku sakaru palīdzību patiešām tik viegli varēja virzīt, kā to iztēloja Advokāts, tad Gleznotāja sakari ar godkārajiem tiesnešiem bija īpaši svarīgi un tos nekādā ziņā nedrīkstēja novērtēt par zemu. Tad Gleznotājs ļoti labi iederējās tajā palīgu lokā, kuru K. pamazām pulcināja ap sevi. Savulaik Bankā tika cildinātas viņa organizatora dotības, tagad, kad viņš varēja paļauties tikai pats uz sevi, bija radusies laba izdevība pārbaudīt šīs savas dotības līdz pat visaugstākajam līmenim. Gleznotājs vēroja, kā K. ietekmējis viņa skaidrojums, un tad nedaudz bailīgi teica: "Vai jūs nemanāt, ka es runāju gandrīz kā jurists? Tādu iespaidu uz mani atstājusi nemitīgā biedrošanās ar Tiesas kungiem. Protams, ka tas man daudz ko dod, bet lielākā daļa mākslinieciskās iedvesmas ir zudusi." - "Kā tad jūs pirmoreiz nonācāt saskarsmē ar tiesnešiem?" K. vaicāja; viņš jau bija nolēmis Gleznotāju nolīgt, bet vispirms gribēja iegūt tā uzticību. -"Tas bija ļoti vienkārši," Gleznotājs atbildēja, "šo saskarsmi es saņēmu mantojumā. Jau mans tēvs bija Tiesas Gleznotājs. Tas ir postenis, kas vienmēr tiek mantots. Cilvēki no malas tur neder. Lieta tā, ka dažādu dienesta pakāpju gleznošanai ir sastādīti tik dažādi, daudzveidīgi un galvenais jau slepeni noteikumi, ka tie nemaz nedrīkst izkļūt ārpus noteiktu ģimeņu loka. Sai atvilktnē, piemēram, ir mana tēva piezīmes, ko es nevienam nerādu. Bet tikai tas, kas ar tām iepazinies, spēj gleznot tiesnešus. Bet pat ja es tās pazaudētu, man paliktu vēl tik daudz noteikumu, kas ir tikai manā galvā, ka neviens nevarētu apstrīdēt manas tiesības uz šo posteni. Katrs tiesnesis taču grib tikt uzgleznots tā, kā gleznoti vecie, dižie tiesneši, un to varu vienīgi es." - "Tas ir apskaužami," teica K., domādams par savu posteni Bankā. "Tātad jūsu stāvoklis ir nesatricināms?" - "Jā, nesatricināms," atteica Gleznotājs un lepni izslēja plecus. "Tālab jau es varu uzdrīkstēties reižu reizēm palīdzēt kādam nabaga vīram, kam ir Prāva." - "Un kā jūs to darāt?" vaicāja K., it kā tas nebūtu viņš, ko Gleznotājs nupat nodēvējis par nabaga vīru. Tomēr Gleznotājs neļāva sevi novirzīt sāņus, viņš turpināja: "Jūsu gadījumā, piemēram, tā kā jūs esat pilnīgi nevainīgs, es rīkošos tā." Viņa nevainības atkārtota pieminēšana jau sāka K. nomākt. Reizēm viņam šķita, ka Gleznotājs ar šiem izteikumiem Prāvas labvēlīgu iznākumu padara par priekšnoteikumu savai palīdzībai, kas, protams, līdz ar to zaudē jēgu. Par spīti šīm šaubām K. tomēr savaldījās un Gleznotāju nepārtrauca. Atteikties no Gleznotāja palīdzības viņš negribēja, tā viņš bija izlēmis, un šī palīdzība viņam nekādā ziņā nelikās apšaubāmāka par Advokāta sniegto. Gleznotāja palīdzībai K. pat deva priekšroku, jo tā tika piedāvāta nevainīgāk un atklātāk.

Gleznotājs bija pavilcis savu krēslu tuvāk gultai un turpināja klusinātā balsī: "Aizmirsu jums vispirms pavaicāt, kāda veida attaisnošanu jūs vēlaties. Ir trīs iespējas: patiesā attaisnošana, šķietamā attaisnošana un novilcināšana. Patiesā attaisnošana, protams, ir vislabākā, bet man nav nekādas ietekmes uz šāda veida atrisinājumu. Manuprāt, vispār nav itin neviena, kas varētu ietekmēt patieso attaisnošanu. Var būt, ka šai gadījumā visu izšķir apsūdzētā nevainīgums. Tā kā jūs esat nevainīgs, varbūt jūs varētu paļauties tikai uz savu nevainīgumu. Bet tad jums nevajag ne mana, ne kāda cita palīdzību."

Šis sistematizētais stāstījums sākumā apstulbināja K., bet pēc tam viņš iebilda - tikpat klusā balsī kā Gleznotājs: "Man šķiet, ka jūs runājat pats sev pretī." - "Kādā ziņā?" pacietīgi vaicāja Gleznotājs un smaidīdams atliecās nostāk. Šis smaids raisīja K. nojautu, ka tagad viņš varbūt ķeras pie pretrunu atklāšanas nevis Gleznotāja teiktajā, bet pašā tiesvedībā. Tomēr viņš neatrāvās atpakaļ un teica: "Iepriekš jūs izteicāt domu, ka argumenti Tiesu neietekmē, vēlāk jūs šo apgalvojumu sašaurinājāt, attiecinot tikai uz oficiālo Tiesu, un tagad jūs jau sakāt, ka nevainīgajam Tiesas priekša palīdzība nav vajadzīga. Tur slēpjas viena pretruna. Turklāt vēl iepriekš jūs teicāt, ka tiesnesi iespējams ietekmēt personiski, bet tagad atrunājaties, ka patieso attaisnošanu - kā jūs to dēvējat - ar personisku ietekmi panākt nevar. Tur slēpjas otra pretruna." - "Šīs pretrunas viegli izskaidrot," teica Gleznotājs. "Runa ir par divām dažādām lietām, par to, kas rakstīts Likumā, un par to, ko es personiski esmu pieredzējis, jūs nedrīkstat jaukt abas šīs lietas. Protams, ka Likumā - es gan to neesmu lasījis - no vienas puses stāv rakstīts, ka nevainīgais tiks attaisnots, bet no otras puses - tur nav rakstīts, ka tiesneši var būt ietekmējami. Bet mana pieredze liecina tieši pretējo. Man nav zināms neviens patiesas attaisnošanas gadījums, bet es zinu par daudziem ietekmēšanas gadījumiem. Protams, ir iespējams, ka nevienā no man zināmajiem gadījumiem nav bijis nevainīguma. Bet vai tas nešķiet neticami? Tik daudzos gadījumos neviena vienīga nevainīguma? Jau bērnībā es vērīgi klausījos, kad tēvs mājās stāstīja par Prāvām, arī tiesneši, kas nāca uz tēva ateljē, stāstīja par Tiesu, mūsu aprindās jau vispār ne par ko citu nerunā; tikko man radās iespēja pašam iet uz Tiesu, es šo iespēju ik reizes izmantoju, neskaitāmas Prāvas to svarīgākajās pakāpēs esmu gan noklausījies, gan - cik nu lielā mērā tās ir redzamas - arī noskatījies, un - tas man tik tiešām jāatzīst - neesmu piedzīvojis itin nevienu patieso attaisnošanu." - "Tātad itin nevienu attaisnošanu," teica K., kā sarunādamies pats ar sevi un savām cerībām. "Bet tas jau tikai apstiprina, ka pareizs ir tas priekšstats par Tiesu, kas man jau radies. Tātad, arī no šīs puses skatoties, Tiesa ir bezmērķīga. To varētu aizstāt viens vienīgs bende." - "Jūs nedrīkstat vispārināt," neapmierināti iebilda

Gleznotājs, "es jau stāstu tikai par savu pieredzi." - "Ar to taču pietiek," teica K., "vai varbūt jūs esat kaut ko dzirdējis par attaisnošanu agrākos laikos?" - "Tādām attaisnošanām," sacīja Gleznotājs, "katrā ziņā jābūt bijušām. Tikai ļoti grūti to noskaidrot. Prāvas noslēdzošie Tiesas lēmumi netiek darīti zināmi atklātībai, tie nav pieejami pat tiesnešiem, tālab par vecām tiesu lietām saglabājušās tikai leģendas. Tajās gan minēti patiesas attaisnošanas gadījumi - un pat lielākā skaitā nekā pārējie -, ticēt tam var, bet pierādāmas šīs attaisnošanas nav. Bet pilnīgi nelikties zinis par leģendām arī nevajadzētu, tajās droši vien ir zināma patiesības daļa, turklāt tās ir ļoti skaistas, pats esmu uzgleznojis dažas gleznas, kuru saturs ņemts no šādām leģendām." - "Ar leģendām vien nepietiks, lai es mainītu savus uzskatus," teica K., "droši vien arī Tiesas priekšā uz šīm leģendām atsaukties nevar?" Gleznotājs smējās. - "Nē, to nevar gan," viņš sacīja. "Tad nav jēgas par tām runāt," teica K., pagaidām viņš gribēja bez iebildumiem uzklausīt visus Gleznotāja uzskatus, pat tos, kas viņam pašam šķita nepareizi un kas runāja pretī citu vēstījumiem. Šobrīd viņam nebija laika pārbaudīt, cik patiess ir viss Gleznotāja stāstītais, vai arī to atspēkot; ārkārtīgi daudz būtu sasniegts jau tad, ja izdotos Gleznotāju piedabūt kaut kādā veidā viņam palīdzēt, pat ja šai palīdzībai nebūtu izšķirošas nozīmes. Tālab viņš teica: "Tātad pietiks par patieso attaisnošanu, bet jūs pieminējāt vēl divas citas iespējas." - "Šķietamā attaisnošana un novilcināšana. Jautājums var būt vienīgi par tām," teica Gleznotājs. "Bet, pirms sākam par tām runāt - vai jūs negribētu novilkt svārkus? Jums droši vien ir karsti." - "Jā," teica K.; līdz šim viņš nebija pievērsis uzmanību nekam citam kā vien Gleznotāja skaidrojumiem, bet tagad, kad tika atgādināts par tveici, viņam uz pieres izspiedās sviedri. "Gandrīz neizturami karsts." Gleznotājs palocīja galvu, it kā ļoti labi saprazdams, cik neērti K. jūtas. "Vai nevarētu atvērt logu?" vaicāja K. "Nē," atbildēja Gleznotājs. "Stikla rūts iestiprināta taisni sienā, atvērt to nevar." Tagad K. apjēdza, ka visu laiku cerējis sagaidīt brīdi, kad Gleznotājs vai viņš pats pieies pie loga un atraus to vaļā. Viņš jau bija sagatavojies ar vaļēju muti ieelpot kaut vai miglu. Sajūta, ka šeit viņš ir pilnībā nošķirts no gaisa, izsauca viņam reiboni. Viņš viegli ar roku uzsita sev blakus pa atsperu matraci un vārgā balsī teica: "Tas taču ir neērti un neveselīgi." - "Ai nē," aizstāvēdams savu logu, sacīja Gleznotājs, "tur ir tikai viena rūts, bet tālab, ka logs nav atverams, istabā siltums turas labāk, nekā ja tur būtu dubultlogs. Bet ja gribu izvēdināt - īpaši nepieciešams tas nav, jo gaiss visur ieplūst caur dēļu spraugām, bet, ja gribu izvēdināt, es varu atvērt vienas no savām durvīm vai pat abas." Šis paskaidrojums K. mazliet nomierināja; viņš lūkojās apkārt, meklēdams otras durvis. Gleznotājs to ievēroja un teica: "Tās ir jums aiz muguras, man vajadzēja novietot tām priekšā gultu." Tikai tagad K. ieraudzīja mazas durtiņas. - "Redziet, šeit viss ir daudz mazāks, nekā ateljē būtu vajadzīgs," teica Gleznotājs, kā gribēdams aizsteigties priekšā nopēlumam, ko varētu izsacīt K. "Iekārtojos, cik labi varēdams. Protams, ir ļoti slikti, ka gulta stāv priekšā durvīm. Tas tiesnesis, ko es šobrīd gleznoju, vienmēr nāk pa tām durvīm aiz gultas, un es iedevu viņam arī šo durvju atslēgu, lai viņš varētu pagaidīt mani šeit ateljē, ja neesmu mājās. Bet parasti viņš nāk agri no rīta, kamēr es vēl guļu. Protams, ka es ikreiz uzraujos no visdziļākā miega, kad blakus gultai atveras durvis. Jūs zaudētu katru bijību pret tiesnesi, ja dzirdētu lāstus, ar kādiem es viņu sagaidu, kad viņš rīta agrumā kāpj pāri manai gultai. Es jau gan varētu viņam to atslēgu atkal atņemt, bet tas viņu tikai vēl vairāk saniknotu. Ar niecīgu piepūli šeit var izcelt no eņģēm jebkuras durvis." Visas šīs runas laikā K. prātoja, vai vajadzētu vilkt nost svārkus, bet beidzot atzina, ka, to nedarīdams, nespēs ilgāk te uzturēties, tālab novilka svārkus un uzlika sev uz ceļgaliem, lai varētu tūlīt atkal uzvilkt, kad saruna būs galā. Tikko viņš bija novilcis svārkus, viena no meitenēm iesaucās: "Viņš jau novilka svārkus!" un varēja dzirdēt, kā visas meitenes spiežas pie spraugām, lai pašas redzētu izrādi. "Redziet, meitenes domā," teica Gleznotājs, "ka es jūs gleznošu un ka jūs tādēļ izģērbjaties." - "Ak tā," sacīja K., nebūdams īpaši ielīksmots, jo nejutās daudz labāk nekā iepriekš, kaut gan sēdēja, izmeties kreklā. Gandrīz īgni viņš vaicāja: "Kā jūs nosaucāt tās divas citas iespējas?" Šos izteicienus viņš jau atkal bija aizmirsis. -"Šķietamā attaisnošana un novilcināšana," teica Gleznotājs. "No jums atkarīgs, kuru izvēlēties. Ar manu palīdzību iespējams panākt katru no tām, protams, ne bez pūlēm; atšķirība šai zinā ir tāda, ka šķietamā attaisnošana prasa koncentrētu un īslaicīgu piepūli, turpretī novilcināšana - daudz niecīgāku, bet ilgstošu. Tātad vispirms par šķietamo attaisnošanu. Ja jūs izvēlēsieties to, es jums uz papīrlapas uzrakstīšu jūs nevainīguma apstiprinājumu. Šāda apstiprinājuma tekstu man atstāja mans tēvs, tas ir pavisam neapstrīdams. Ar šo apstiprinājumu es tad pa kārtai apstaigāšu man pazīstamos tiesnešus. Sākšu ar to, ka nolikšu to priekšā tam tiesnesim, kuru es šobrīd gleznoju - jau šovakar, kad viņš atnāks uz sēdi. Nolikšu apstiprinājumu viņam priekšā, izskaidrošu, ka jūs esat nevainīgs, un galvošu par jūsu nevainību. Bet tas nav nekāds ārišķīgs galvojums , tas ir īsts galvojums , kas uzliek saistības." Gleznotāja skatienā varēja lasīt tādu kā pārmetumu par to, ka K. vēlas viņam uzkraut šāda galvojuma nastu. - "Tas būtu ļoti laipni," teica K. "Tiesnesis jums ticēs, tomēr tik un tā mani neattaisnos pa īstam?" - "Kā jau es teicu," Gleznotājs atbildēja. "Starp citu, nepavisam nav garantēts, ka visi man ticēs, daži tiesneši, piemēram, pieprasīs, lai atvedu pie viņiem jūs pašu. Tad jums vajadzēs vienreiz atnākt līdzi. Bet lai nu kā, šādā gadījumā jūs jau pa pusei esat uzvarējis, jo īpaši tālab, ka es, protams, pirms tam sīki jums izstāstīšu, kā uzvesties pie tā tiesneša, ar kuru iesiet tikties. Ļaunāk ir ar tiem tiesnešiem, kas mani tūlīt atraidīs - arī tā mēdz gadīties. Iespējams, ka no tiem mums būs jāatsakās, kaut gan es, protams, apciemošu tos vēl ne reizi vien; bet mēs varam bez viņiem iztikt, jo atsevišķi tiesneši šai gadījumā neko nenozīmē. Kad tiesnešu paraksti zem šī apstiprinājuma būs pietiekamā skaitā, es ar apstiprinājumu došos pie tā tiesneša, kas vada jūsu Prāvu. Ļoti iespējams, ka dabūšu arī viņa parakstu, tad viss virzīsies uz priekšu vēl mazliet straujāk nekā pretējā gadījumā. Visā visumā tad vairs nebūs daudz šķēršļu, šāds brīdis apsūdzētajam ir drošas pārliecības laiks. Dīvaini, tomēr tā tas tik tiešām ir, šai laikā cilvēki jūtas drošāki nekā pēc attaisnošanas. Tad vairs nav vajadzības īpaši pūlēties. Tiesnesis saņēmis apstiprinājumu ar daudzu tiesnešu galvojumu, viņš bez bažām var jūs attaisnot un, lai darītu prieku man un citiem paziņām, to neapšaubāmi arī darīs - protams, pēc tam, kad būs veiktas dažādas formalitātes. Bet jūs iziesiet laukā no Tiesas un būsiet brīvs." - "Tātad es būšu brīvs," vilcinādamies teica K. - "Jā," sacīja gleznotājs, "bet tikai šķietami brīvs, vai, labāk sakot, brīvs uz laiku. Lieta tā, ka zemākajiem tiesnešiem, kādi ir arī mani paziņas, nav tiesību kādu galīgi attaisnot, šīs tiesības dotas tikai augstākajai, jums, man un mums visiem gluži neaizsniedzamajai Tiesai. Mēs nezinām, kā tur izskatās, un - to es saku tikai tā starp citu -nemaz arī negribam zināt. Mūsu tiesnešiem nav dižo tiesību kādu atbrīvot no apsūdzības, toties viņiem ir tiesības palaist no apsūdzības vaļā. Tas nozīmē: ja jūs attaisno šādā veidā, šajā mirklī jūs esat izvairījies no apsūdzības, bet tā joprojām turpina karāties pār jūsu galvu, un, tikko nāks pavēle no augšas, apsūdzība var pat stāties spēkā. Tā kā man ar Tiesu ir tik labas attiecības, varu jums arī pateikt, ka Tiesas Kancelejas priekšrakstos norādīta tīri ārējā atšķirība starp patieso un šķietamo attaisnošanu. Patiesās attaisnošanas gadījumā Prāvas materiālus nepieciešams likvidēt, tie pilnībā pazūd no Tiesas dokumentiem. Ne vien apsūdzība, bet arī Prāva un pat attaisnošana tiek iznīcināta, viss ir iznīcināts. Ar šķietamo attaisnošanu ir citādi. Vienīgā pārvērtība, kas notiek ar Prāvas materiāliem, ir tāda, ka tiem pievieno nevainības apstiprinājumu, attaisnošanu un attaisnošanas pamatojumu. Bet citādā ziņā materiāli nekur nepazūd; kā to prasa Tiesas Kancelejas dokumentu nepārtrauktā cirkulācija, tie tiek virzīti tālāk uz Augstāko Tiesu, atgriežas uz Zemākajām un tā kaut kur iestrēgstot gan garākus, gan īsākus laika periodus, tie kursē augšup lejup. No ārpuses raugoties, dažkārt var rasties iespaids, ka viss jau sen aizmirsts, dokumenti pazuduši un cilvēks pilnībā attaisnots. Bet īsts zinātājs nekad tam neticēs. Neviens dokuments neiet pazušanā, Tiesā neko neaizmirst. Kādu dienu, kad neviens to negaida, kāds Tiesnesis paņem rokā dokumentu un vērīgāk tajā ieskatās , pamana, ka šai gadījumā apsūdzība vēl dzīva un pavēl tūdaļ izdarīt apcietināšanu. Es šeit izteicu pieņēmumu, ka starp šķietamo attaisnošanu un jaunu apcietināšanu paiet ilgs laiks, tas ir iespējams, un es zinu tādus gadījumus, bet tikpat iespējams arī, ka attaisnotais atnāk no Tiesas mājās, un tur jau gaida Tiesas pārstāvji, lai viņu atkal apcietinātu. Tad, protams, brīvajai dzīvei ir beigas." - "Un Prāva sākas no sākuma?" gandrīz neticīgi vaicāja K. - "Taisni tā," atbildēja Gleznotājs. "Prāva sākas no sākuma, bet atkal -gluži tāpat kā iepriekš - pastāv iespēja panākt šķietamu attaisnošanu. Atkal jāsakopo visi spēki un nedrīkst padoties." Var būt, ka pēdējos vārdus Gleznotājs teica tā iespaida dēļ, ko uz viņu atstāja K., kas tagad bija mazliet sagumis. - "Bet vai tad," vaicāja K., kā gribēdams aizsteigties priekšā vēl kādam Gleznotāja izteiktam atmaskojumam, "vai otro attaisnošanu panākt nav grūtāk nekā pirmo?" - "Sai ziņā," sacīja Gleznotājs, "nav iespējams pateikt neko noteiktu. Jūs droši vien domājat, ka otrā apcietināšana varētu nelabvēlīgi ietekmēt tiesnešu attieksmi pret apsūdzēto? Bet tiesneši taču jau attaisnošanas brīdī paredz šo otro apcietināšanu. Tātad šim apstāklim nav īpašas nozīmes. Tomēr daudzu citu iemeslu dēļ var būt mainījies gan tiesnešu noskaņojums, gan tas, kā viņi vērtē šo lietu no likumiskā viedokļa, tālab pūliņus, kas nepieciešami otras attaisnošanas panākšanai, jāpieskaņo jaunajiem apstākļiem, un visā visumā šiem pūliņiem jābūt tikpat enerģiskiem kā pirms pirmās attaisnošanas." - "Bet šī otrā attaisnošana taču arī nav galīga," sacīja K. un noliedzoši grozīja galvu. "Protams, ne," teica Gleznotājs, "otrajai attaisnošanai seko trešā apcietināšana, trešajai attaisnošanai - ceturtā apcietināšana un tā joprojām. Tas jau ietverts pašā šķietamās attaisnošanas jēdzienā." K. klusēja. "Liekas, ka šķietamā attaisnošana jums nešķiet diez ko izdevīga," teica Gleznotājs, "varbūt jums labāk der novilcināšana. Vai izskaidrot jums novilcināšanas būtību?" K. pamāja ar galvu. Gleznotājs bija atzvēlies sēdeklī, viņa naktskrekls bija atpogāts, viņš, iebāzis roku kreklā, glaudīja krūtis un sānus."Novilcināšana," teica Gleznotājs un mirkli stīvi raudzījās uz priekšu, kā meklēdams pilnīgi atbilstošu izskaidrojumu, "novilcināšanas jēga ir tāda, ka Prāva ilgstoši tiek turēta zemākajā pakāpē. Lai to panāktu, nepieciešams, lai apsūdzētais un viņa palīgs - bet jo īpaši palīgs - paliktu nepātrauktā personiskā saskarsmē ar Tiesu. Es atkārtoju, ka šeit nav nepieciešams tāds spēku patēriņš kā šķietamās attaisnošanas gadījumā, toties nepieciešama daudz lielāka vērība. Nedrīkst Prāvu izlaist no acīm, pie tiesneša, kas ar šo prāvu nodarbojas, nepieciešams ierasties gan ar regulārām laika atstarpēm, gan īpašos gadījumos, visos iespējamos veidos cenšoties saglabāt laipnu tiesneša attieksmi; ja tiesnesis nav personiski pazīstams, viņu jātiekmē ar citu pazīstamu tiesnešu palīdzību, bet tik un tā nedrīkst atteikties no sarunām ar viņu pašu. Ja šai ziņā nekas netiek palaists garām, ar pietiekami lielu pārliecību var pieņemt, ka Prāva nekad neizkļūs ārā no savas pirmās pakāpes. Prāva gan nebeidzas, bet apsūdzētais ir nodrošināts pret spriedumu gandrīz tikpat labi kā tad, ja būtu brīvs. Salīdzinot ar šķietamo attaisnošanu, novilcināšanai ir tā priekšrocība, ka nākotne apsūdzētajam nav tik neskaidra, viņš ir pasargāts no bailēm, ka viņu varētu pēkšņi apcietināt, un viņam nav jābīstas, ka tieši tai brīdī, kad apstākļi tam būs vismazāk piemēroti, vajadzēs uzņemties pūliņus un pārciest satraukumus, kas saistīti ar šķietamās attaisnošanas panākšanu. Tomēr, skatoties no apcietinātā viedokļa, arī novilcināšanai ir savas sliktās puses, ko nedrīkst novērtēt par zemu. Seit es negribu runāt par to, ka apsūdzētais nekad nekļūst brīvs, jo būtībā viņš tāds nekļūst arī šķietamās attaisnošanas gadījumā. Bet ir cits sliktums. Prāva nevar palikt uz vietas, ja šim sastingumam nav vismaz šķietamu iemeslu. Tālab Prāvā vismaz ārēji kaut kam jānotiek. Tātad laiku pa laikam jāizdod rīkojumi, apsūdzētais ir jānoklaušina, jānotiek izmeklēšanai un tā joprojām. Prāva vienmēr jāgroza pa mazo riņķi, kurā tā mākslīgi ierobežota. Protams, tas sagādā apsūdzētajam zināmas neērtības, tomēr jūs nedrīkstat iztēloties šīs neērtības kā kaut ko ļoti ļaunu. Tas viss jau ir tikai ārišķība, noklausīšanās, piemēram, ir pavisam īsas, ja kādreiz nav laika vai patikas doties uz Tiesu, var minēt attaisnojošus iemeslus, ar dažiem tiesnešiem var pat kopīgi vienoties par rīkojumiem labu laiku uz priekšu; būtībā tiek prasīts vienīgi tas, lai apsūdzētais reizi pa reizei parādās pie sava tiesneša." Jau Gleznotāja pēdējo vārdu laikā K. bija pārlicis svārkus pār roku un piecēlies kājās. -"Viņš jau ceļas augšā!" tūlīt atskanēja sauciens viņpus durvīm. - "Jūs gribat jau iet prom? Vaicāja Gleznotājs, kas arī bija piecēlies kājās. "Tas droši vien ir ateljē gaiss, kas dzen jūs no šejienes ārā. Cik apbēdinoši. Un man vēl būtu jums šis tas sakāms. Bija jārunā pavisam īsi. Bet es ceru, ka izteicos saprotami. - "O jā," sacīja K., kam sāpēja galva no piepūles, kura bija vajadzīga, lai visu uzklausītu. Par spīti šim apliecinājumam, Gleznotājs vēlreiz apkopoja visu teikto, it kā gribēdams

K. mājupceļam dot līdzi mierinājumu. "Abām metodēm kopīgs ir tas, ka tās kavē apsūdzētā notiesāšanu." - "Bet tās kavē arī patieso attaisnošanu," K. teica klusām, it kā kaunēdamies par savu izpratni. - "Jūs esat uztvēris lietas kodolu," žigli teica Gleznotājs. K. uzlika plaukstu uz sava mēteļa, bet nevarēja saņemties mēteli uzvilkt. Vislabprātāk viņš būtu savācis savas drēbes un izskrējis svaigā gaisā. Arī meitenes nevarēja piedabūt viņu apģērbties, kaut gan tās jau cita caur citu sauca, ka viņš ģērbjas. Bet Gleznotājam bija svarīgi tikt skaidrībā par K. noskaņojumu, tāpēc viņš sacīja: "Jūs droši vien vēl neesat izšķīries par kādu no maniem priekšlikumiem. Es atzīstu to par pareizu. Es pat būtu atrunājis jūs no tūlītējas izlemšanas. Atšķirība starp labo un slikto abos gadījumos ir ļoti sīka. Visu nepieciešams precīzi izvērtēt. Tomēr nedrīkst arī zaudēt pārāk daudz laika." - "Es drīz atnākšu atkal," teica K., pēkšņi saņēmies; viņš uzvilka svārkus, uzmeta mēteli uz pleciem un steidzās uz durvīm, aiz kurām meitenes tagad bija sākušas klaigāt. K. šķita, ka viņš klaigājošās meitenes saskata cauri durvīm. - "Bet jums jātur vārds," teica Gleznotājs, kas nebija gājis viņam nopakaļ, "citādi es pats atnākšu uz Banku, lai apvaicātos." - "Slēdziet taču vaļā durvis," sacīja K. un raustīja kliņķi, no pretspiediena pamanīdams, ka meitenes ārpusē tur kliņķi ciet. - "Vai gribat, lai meitenes jums uzplijas?" vaicāja Gleznotājs. "Jums būtu labāk izmantot šo izeju," un viņš rādīja uz durvīm aiz gultas. K. viņam piekrita un vienā lēcienā atgriezās pie gultas. Taču Gleznotājs nevis atvēra durvis, bet palīda zem gultas un no apakšas jautāja: "Vēl tikai mirklīti; vai negribat vēl apskatīt gleznu, ko es varētu jums pārdot?" K. negribēja būt nepieklājīgs, Gleznotājs patiešām bija viņu uzņēmis un apsolījis turpmāk viņam palīdzēt, turklāt K. savas aizmāršības pēc vēl nemaz nebija runājis par to, kā šī palīdzība būtu atlīdzināma, tālab K. tagad nevarēja noraidīt piedāvājumu un ļāva parādīt sev gleznu, kaut gan pats drebēja nepacietībā, ilgodamies tikt ārā no ateljē. Gleznotājs no gultapakšas izvilka kaudzi neierāmētu gleznu, kas bija tā noputējušas, ka putekļi, ko Gleznotājs mēģināja nopūst no augšējās gleznas, vēl ilgāku laiku galvu reibinoši virpuļoja K. acu priekšā. - "Tīreļa ainava," teica Gleznotājs, pasniegdams gleznu K. Tur bija redzami divi vārgi kociņi, kas tālu viens no otra stāvēja tumšā zālē. Diben-plānā bija daudzkrāsains saulesriets. - "Skaisti," teica K., "es to pērku." K. nepadomīgi bija izteicies tik strupi, tāpēc priecājās, ka Gleznotājs nevis apvainojās, bet pacēla no grīdas otru gleznu. - "Tā ir šai gleznai pieskaņots pretstats," sacīja Gleznotājs. Iespējams, ka tas bija domāts kā pretstats, tomēr nevarēja ievērot ne visniecīgāko atšķirību no pirmās gleznas, šeit bija koki, tur zāle un saulesriets. Bet K. tas nešķita svarīgi. - "Tās ir skaistas ainavas," viņš teica, "es pērku abas un pakāršu tās savā kantorī." - "Liekas, ka šis motīvs jums patīk," teica Gleznotājs un pacēla augšā trešo gleznu, "labi sagadījies, ka man ir vēl viena līdzīga glezna." Bet tā nebija līdzīga, tā atkal bija pilnīgi tā pati tīreļa ainava. Gleznotājs izmantoja izdevību pārdot vecas gleznas, lai tā būtu. "Es ņemšu vēl arī šo," sacīja K. "Cik maksā visas trīs gleznas?" - "Par to runāsim nākamreiz," teica Gleznotājs. "Pašlaik jūs steidzaties, un mēs jau vēl tiksimies. Bet vispār es priecājos, ka manas gleznas jums patīk, es došu jums līdzi visas gleznas, kas man ir šeit apakšā. Tur ir tikai tīreļa ainavas, esmu uzgleznojis jau daudz tīreļa ainavu. Daži cilvēki atraida šādas gleznas, jo tās esot par drūmām, turpretī citi - un jūs esat viens no tiem - mīl tieši drūmo." Bet K. šobrīd neko nevēlējās zināt par ubaggleznotāja profesionālo pieredzi. "Iesaiņojiet visas gleznas!" viņš iesaucās, neļaudams Gleznotājam izrunāt līdz galam. "Rīt atnāks mans kalpotājs un tās paņems." - "Tas nav nepieciešams," teica Gleznotājs, "ceru, ka varēšu sagādāt jums nesēju, kas tūdaļ dosies jums līdzi." Un viņš beidzot pārliecās pār gultu un atslēdza durvis. - "Nekautrējieties, kāpiet gultā," Gleznotājs teica, "tā dara visi, kas pa šejieni nāk iekšā." Ari bez šī mudinājuma K. nebūtu kautrējies, viņš jau bija uzlicis vienu kāju pa vidu pēlim, bet tad palūkojās laukā pa atvērtajām durvīm un atvilka kāju atpakaļ. - "Kas tas ir?" viņš vaicāja Gleznotājam. -"Par ko jūs brīnāties?" tas jautāja, savukārt juzdamies izbrīnīts. "Tā ir Tiesas Kanceleja. Vai tad jūs nezinājāt, ka šeit ir Tiesas Kanceleja? Tiesas Kanceleja taču ir gandrīz katros bēniņos, kāpēc lai tieši šeit tās nebūtu? īstenībā arī mans ateljē pieder pie Tiesas Kancelejas, bet Tiesa to nodevusi manā rīcībā." K. bija izbijies - ne tik daudz par to, ka arī šeit ieraudzīja Tiesas Kanceleju, galvenokārt viņš izbijās pats sevis dēļ, par savu nezināšanu Tiesas lietās. Viņam šķita, ka pamatnoteikums apsūdzētā uzvedībai ir: nekad neļaut sevi pārsteigt, neskatīties, neko nenojaušot, pa labi, kad pa kreisi blakus stāv Tiesnesis - un tieši šo pamatnoteikumu viņš vienmēr pārkāpa. Viņa priekšā stiepās garš gaitenis, no tā uzvējoja gaiss, salīdzinājumā ar kuru ateljē gaiss bija atsvaidzinošs. Abās gaiteņa pusēs bija novietoti soli, tieši tāpat kā uzgaidāmajā telpā tajā Kancelejā, kas attiecās uz K. Šķita, ka pastāv precīzi priekšraksti par Kanceleju iekārtojumu. Šobrīd tur neatradās īpaši daudz klientu. Kāds vīrietis sēdēja pusguļus, seju paslēpis uz sola noliktajās plaukstās, izskatījās, ka viņš aizmidzis; otrs stāvēja pustumsā gaiteņa galā. Tagad K. pārkāpa pāri gultai, Gleznotājs sekoja viņam, nesdams gleznas. Drīz viņi sastapa kādu Tiesas Kalpotāju - nu jau K. visus Tiesas Kalpotājus atpazina pēc zelta pogām, kas tiem bija pie privātajiem uzvalkiem zem parastajām pogām -, un Gleznotājs Kalpotājam uzdeva paņemt gleznas un iet līdzi K. Iedams K. grīļojās arvien vairāk, kabatlakatu viņš turēja piespiestu pie mutes. Viņi jau bija netālu no izejas, kad viņiem pretī brāzās meitenes; tātad tikšanās ar viņām tomēr netika K. aiztaupīta. Jādomā, viņas bija redzējušas, ka atveras ateljē otras durvis, un bija skrējušas pa apkārtceļu, lai ielauztos no šīs puses. - "Es vairs nevaru jūs pavadīt!" smiedamies sauca Gleznotājs meiteņu ielenkumā. "Uz redzēšanos! Un neprātojiet pārāk ilgi." K. pat neatskatījās uz viņu. Uz ielas viņš apturēja pirmo ormani, kas patrāpījās. Viņam bija svarīgi tikt vaļā no kalpotāja, kura zelta poga nemitīgi dūrās viņam acīs, kaut gan neviens cits to varbūt pat neievēroja. Savā dienesta centībā Kalpotājs vēl gribēja iesēsties arī ratos, bet K. nodzina viņu lejā. Kad K. nokļuva līdz Bankai, bija jau sen pāri pusdienlaikam. Viņš labprāt būtu atstājis gleznas ratos, bet baidījās, ka var rasties apstākļi, kad būs nepieciešams tās atrādīt Gleznotājam. Tālab viņš lika tās ienest savā kantorī un ieslēdza galda apakšējā atvilktnē, lai vismaz tuvākajās dienās pasargātu no Direktora Vietnieka skatiena.

ASTOTĀ NODAĻA

TIRGOTĀJS BLOKS. ADVOKĀTA ATLAIŠANA.

Beidzot K. tomēr bija izlēmis atteikties no Advokāta pakalpojumiem. Šaubas par savas rīcības pareizību gan nebija pilnībā izzudušas, tomēr pārliecība par šīs rīcības nepieciešamību ņēma pārsvaru. Dienā, kad K. gribēja doties pie Advokāta, galējā lēmuma pieņemšana atņēma viņam daudz darbam nepieciešamā spēka, viņš strādāja sevišķi lēni, tāpēc viņam vajadzēja ļoti ilgi palikt kantorī un, kad viņš beidzot stāvēja pie Advokāta durvīm, bija jau pāri desmitiem. Vēl nepiezvanījis, K. apsvēra, vai tomēr nebūtu labāk Advokātam par atlaišanu paziņot pa telefonu vai vēstulē, jo bija skaidrs, ka personiskā saruna būs ļoti nepatīkama. Tomēr K. negribēja atteikties no šīs sarunas, atlaišana jebkurā citā veidā tiktu uzņemta klusējot vai ar pāris oficiāla stila vārdiem, un tad K., ja vien Lēnijai neizdotos kaut ko izpētīt, nekad neuzzinātu, kā Advokāts uzņēmis savu atlaišanu un kādas - no Advokāta nebūt ne nenozīmīgā viedokļa - sekas šī atlaišana varētu izraisīt pašam K. Bet kad Advokāts sēdēs pretī K. un tiks pārsteigts ar šo atlaišanu, pat ja viņš neko daudz neteiks, tomēr K. no viņa sejas un izturēšanās viegli varēs noprast visu, ko gribēs. Nebija pat izslēgts, ka K. beigās vēl gūs pārliecību, ka būtu tomēr labi savu aizstāvību atstāt Advokāta ziņā, un tad atlaišana tiks atsaukta.

Kā parasti, pirmais zvans pie Advokāta durvīm neko nedeva. K. nosprieda, ka Lēnija varētu būt arī žiglāka. Katrā ziņā labi bija tas, ka neiejaucās neviens cits, kā tas parasti mēdza notikt, kad sāka plīties virsū vai nu vīrietis rītasvārkos, vai vēl kāds. Otrreiz spiezdams zvana pogu, K. atskatījās uz otrām durvīm, bet šoreiz tās palika aizvērtas. Beidzot Advokāta durvju lodziņā parādījās divas acis, bet tās nebija Lēnijas acis. Kāds atslēdza durvis, bet vēl atspiedās pret tām no iekšpuses un skaļi uzsauca - tā, lai dzīvoklī varētu dzirdēt: "Tas ir viņš!" un tikai tad pilnībā atvēra durvis. K. jau bija spiedis durvis vaļā, jo dzirdēja, kā viņam aiz muguras steigšus tiek pagriezta atslēga otra dzīvokļa durvīs. Kad durvis viņa priekšā beidzot atvērās, viņš gluži vai iebrāžas priekšnamā un vēl ieraudzīja, kā pa gaiteni starp istabām vienā kreklā aizskrien Lēnija, kam bija domāts durvju atvērēja brīdinājumsauciens. Viņš mirkli noraudzījās viņai nopakaļ un tad palūkojās uz durvju atvērēju. Tas bija sīks, kārns vīrs ar pilnbārdu, rokā viņš turēja sveci. — "Vai jūs esat te nolīgts darbā?" vaicāja K. "Nē," vīrietis atbildēja, "esmu šeit svešinieks, Advokāts ir tikai mans pārstāvis, es šeit esmu sakarā ar īpašuma jautājumiem." -"Bez svārkiem?" vaicāja K., ar žestu norādīdams uz vīrieša trūcīgo ietērpu. - "Ai, atvainojiet!" teica vīrietis un pats apgaismoja sevi ar sveci, it kā pirmo reizi redzētu, kāds šobrīd izskatās. - "Vai Lēnija ir jūsu iemīļotā?" strupi vaicāja K. Viņš stāvēja, kājas nedaudz iepletis, rokas, kurās viņš turēja cepuri, bija sakrampētas aiz muguras. Jau sava pamatīgā mēteļa dēļ viņš jutās daudz pārāks par šo kārno sīkuli. -"Ak Dievs," teica vīrietis, ar izbaiļu un atvairīšanās kustību paceldams vienu roku priekšā sejai, "nē, nē, kas gan jums nāk prātā?" - "Izskatās, ka jūs sakāt taisnību," smaidīdams teica K., "un tomēr - nāciet." Viņš pavicināja cepuri un palaida vīrieti sev pa priekšu. "Kā tad jūs sauc?" pa ceļam vaicāja K. - "Bloks, tirgotājs Bloks," teica sīkulis; šādi stādīdamies priekšā, viņš pagriezās pret K., bet apstāties K. viņam neļāva. - "Vai tas ir jūsu īstais vārds?" K. vaicāja. - "Protams," skanēja atbilde, "kāpēc jūs par to šaubāties?" - "Man šķita, ka jums varētu būt iemesli noklusēt savu vārdu," teica K. Viņš jutās tik brīvi, kā cilvēks parasti jūtas vienīgi tad, kad svešā malā sarunājas ar zemākstāvošiem ļaudīm; visu, kas attiecas uz viņu pašu, patur pie sevis un tikai vienaldzīgi runā par citu interesēm, tādējādi šos citus pēc patikas gan paceļot augstāk par viņiem pašiem, gan liekot tiem krist zemāk. Pie Advokāta kabineta durvīm K. palika stāvam, atvēra tās un uzsauca Tirgotājam, kas paklausīgi bija devies tālāk: "Ne tik steidzīgi! Pagaismojiet šeit!" K. domāja, ka Lēnija varētu būt tur paslēpusies, viņš lika Tirgotājam izmeklēt visus kaktus, tomēr istaba izrādījās tukša. Pie Tiesneša portreta K. satvēra Tirgotāju no mugurpuses aiz bikšturiem un noturēja uz vietas. "Vai šo jūs pazīstat?" viņš jautāja un ar rādītājpirkstu rādīja uz augšu. Tirgotājs pacēla sveci, acis mirkšķinādams, palūkojās augšup un teica: "Tas ir tiesnesis." - "Augsts tiesnesis?" vaicāja K. un nostājās blakus Tirgotājam, lai varētu novērot, kādu iespaidu glezna uz viņu atstāj. Tirgotājs apbrīnā lūkojās augšup. - "Tas ir augsts tiesnesis," viņš teica. - "Jums nav lielu zināšanu šai jomā," sacīja K. "Starp viszemākajiem izmeklēšanas tiesnešiem šis ir viszemākais." - "Tagad es atceros," teica Tirgotājs un nolaida sveci lejup, "esmu to jau dzirdējis." - "Bet protams," iesaucās K., "pavisam aizmirsu, dabiski, jums jābūt to jau dzirdējušam." -"Kāpēc tad tā, kāpēc tā?" vaicāja Tirgotājs, kamēr K., stūma viņu uz durvīm, bīdīdams ar rokām. Ārā gaitenī K. teica: "Jūs taču zināt, kur paslēpusies Lēnija?" - "Paslēpusies?" jautāja Tirgotājs, "nē, bet viņa varbūt ir virtuvē un vāra Advokātam zupu." - "Kāpēc jūs uzreiz to neteicāt?" vaicāja K. - "Es jau gribēju jūs vest uz turieni, bet jūs atsaucāt mani atpakaļ," teica Tirgotājss, samulsis no K. pretrunīgajām pavēlēm. - "Jūs laikam iedomājaties, ka esat ļoti gudrs," teica K., "nu tad vediet mani!" Virtuvē K. vēl nekad nebija iegājis, tā bija pārsteidzoši liela un bagātīgi iekārtota. Plīts bija trīstik liela kā parastās plītis, pārējo nevarēja diez cik labi saskatīt, jo tagad virtuvi apgaismoja tikai viena maza lampa, kas karājās pie durvīm. Pie plīts stāvēja Lēnija - kā vienmēr, baltā priekšautā - un sita olas katliņā, kas bija uzlikts uz spirta plītiņas. - "Labvakar, Jozef," viņa teica, skatīdamās sāņus. - "Labvakar," atbildēja K. un ar roku norādīja uz attālu stāvošu krēslu, likdams saprast, ka tur jāapsēžas Tirgotājam; Tirgotājs tā arī darīja. Bet K. piegāja Lēnijai no aizmugures pavisam tuvu klāt, pārliecās viņai pār plecu un vaicāja: "Kas ir šis vīrietis?" Lēnija ar vienu roku apskāva K., ar otru maisīja zupu, viņa pavilka K. sev priekšā un teica: "Tas ir kāds nožēlas cienīgs vīrs, kāds nabaga tirgotājs, kāds Bloks. Paskaties vien uz viņu." Viņi abi atskatījās. Tirgotājs, kā jau K. bija licis, sēdēja uz krēsla, sveci, kuras gaisma tagad vairs nebija vajadzīga, viņš bija nopūtis un ar pirkstiem spieda dakti, lai no tās neceltos dūmi. - "Tev mugurā bija tikai krekls," teica K., ar plaukstu pagriezdams viņas galvu uz pavarda pusi. Viņa klusēja. "Vai viņš ir tavs iemīļotais?" vaicāja K. Viņa gribēja ķerties pie zupas katla, bet K. satvēra abas viņas rokas un sauca: "Atbildi jel!" Viņa aicināja: "Nāc uz kabinetu, es visu tev izskaidrošu." - "Nē," teica K., "es gribu, lai tu to izskaidro šeit." Viņa apķērās viņam ap kaklu un gribēja skūpstīt. Bet K. viņu atvairīja un teica: "Es negribu, lai tu tagad mani skūpsti." - "Jozef," teica Lēnija, skatīdamās K. acīs lūdzoši un tomēr atklāti, "tu taču nebūsi greizsirdīgs uz Bloka kungu. - "Rūdij," viņa tad teica, pagriezusies pret tirgotāju, "palīdzi man, tu taču redzi, es tieku turēta aizdomās, liec mieru svecei." Varēja likties, ka Tirgotājs nekam nav pievērsis uzmanību, bet viņš pilnībā bija sekojis sarunai. - "Man arī nav zināms, kāpēc jums vajadzētu būt greizsirdīgam," mazliet pārāk strauji viņš teica. - "īstenībā es arī to nezinu," teica K. un smaidīdams skatījās uz Tirgotāju.

Lēni ja skaļi iesmējās, izmantoja K. novērsto uzmanību, lai ieķertos viņam elkonī, un čukstēja: "Liec viņam tagad mieru, tu taču redzi, kas viņš par cilvēku. Es tikai mazliet par viņu parūpējos, jo viņš Advokātam ir svarīgs klients, un tikai šī iemesla pēc. Un tu? Vai tu gribi vēl šodien runāt ar Advokātu? Viņš šodien ir ļoti slims, tomēr, ja tu tā gribi, es tevi pieteikšu. Bet pa nakti tu paliksi pie manis, pavisam noteikti. Tu neesi bijis pie manis jau tik ilgi, pat Advokāts jau apvaicājās par tevi. Nepamet savu Prāvu novārtā! Es arī esmu šo to uzzinājusi un gribu tev pastāstīt. Bet tagad vispirms novelc mēteli!" Viņa palīdzēja K. noģērbt mēteli, paņēma viņa cepuri, aizskrēja uz priekšnamu pakārt drēbes, tad skrēja atkal atpakaļ, lai uzraudzītu zupu. "Ko man darīt vispirms, pieteikt tevi vai aiznest viņam zupu?" - "Vispirms piesaki mani," teica K. Viņš dusmojās, viņš sākumā bija gribējis vispirms apspriesties ar Lēniju par savu situāciju, un galvenokārt jau par Advokāta atlaišanu, bet Tirgotāja klātbūtne laupīja viņam visu patiku to darīt. Tomēr tagad viņš nolēma, ka viņa lieta tomēr ir pārāk svarīga, lai šis sīkais Tirgotājs to ietekmētu - turklāt ja šī iejaukšanās varētu kļūt izšķiroša, tālab viņš atkal atsauca atpakaļ Lēniju, kas jau bija izgājusi gaitenī. - "Vispirms tomēr aiznes viņam zupu," viņš teica, "lai viņš spēcinās pirms sarunas ar mani, tas viņam noderēs." - "Jūs arī esat viens no Advokāta klientiem," kā konstatēdams faktu, no sava kakta klusām teica Tirgotājs. Bet viņa vārdi netika uzņemti labvēlīgi. - "Kas jums tur par daļu," atteica K., un Lēnija sacīja: "Stāvi nu klusu. Tātad es vispirms aiznesīšu viņam zupu," Lēnija teica K. un ielēja zupu šķīvī. "Bet tad būs jāuztraucas par to, vai viņš drīz neaizmigs, jo pēc ēšanas viņš ātri iemieg." - "Tas, ko es viņam teikšu, neļaus viņam aizmigt," teica K., viņš visu laiku gribēja likt saprast, ka gatavojas Advokātam paziņot kaut ko svarīgu, viņš gribēja, lai Lēnija vispirms viņam pajautā, par ko ir runa, un tikai tad prasīt Lēnijai padomu. Bet viņa tikai precīzi izpildīja skaļi izteiktās pavēles. Ar zupas šķīvi iedama viņam garām, Lēnija tīšām maigi viņam pieskārās un čukstēja: "Kad viņš būs izēdis zupu, es tūlīt tevi pieteikšu, lai varu pēc iespējas ātrāk dabūt tevi atpakaļ." - "Ej vien," teica K., "ej vien." - "Esi jel laipnāks," viņa teica un durvju ailē vēlreiz pagriezās atpakaļ.

K. skatījās, kā viņa aiziet; tagad viņš bija galīgi nolēmis, ka Advokāts tiks atlaists, droši vien bija pat labāk, ka viņam neradās iespēja iepriekš aprunāties par to ar Lēniju; diez vai viņa pietiekami skaidri redzēja kopsakaru, droši vien viņa būtu centusies viņu atrunāt, varbūt pat tiešām būtu atturējusi K. no Advokāta atlaišanas, viņš joprojām paliktu šaubās un nemierā, bet pēc kāda laika tomēr beidzot izpildītu savu lēmumu, jo atteikties no tā nevarēja. Taču, jo agrāk šis lēmums tiks izpildīts, jo vairāk kaitējumu izdosies atvairīt. Jā, varbūt Tirgotājs varētu kaut ko prātīgu pateikt.

K. apgriezās; tikko to pamanījis, Tirgotājs tūdaļ gribēja slieties kājās. - "Palieciet sēžam," teica K. un pievilka otru krēslu blakus Tirgotāja krēslam. "Vai jūs jau ilgāku laiku esat Advokāta klients?" vaicāja K. - "Jā," atbildēja Tirgotājs, "jau ļoti ilgu laiku." - "Cik gadus tad viņš jau pārstāv jūsu intereses?" K. vaicāja. - "Nezinu, kā jūs to domājat," atbildēja Tirgotājs, "īpašuma lietās - man pieder labības tirgotava - Advokāts mani pārstāv, kopš esmu kļuvis par tirgotavas īpašnieku, tātad jau gadus divdesmit, bet jūs droši vien runājat par manu Prāvu - arī tajā viņš mani pārstāv kopš paša sākuma, nu jau ilgāk nekā piecus gadus. Jā, stipri ilgāk nekā piecus gadus," viņš piebilda un sameklēja vecu kabatas grāmatiņu, "šeit esmu visu pierakstījis; ja gribat, varu nosaukt jums precīzus datumus. Grūti visu paturēt prātā. Iespējams, ka mana Prāva velkas daudz ilgāk, tā sākās drīz pēc manas sievas nāves, un kopš tā laika pagājuši vairāk nekā piecarpus gadi." K. pavirzījās viņam tuvāk. - "Tātad Advokāts darbojas arī kā parasts notārs?" viņš vaicāja. Šī saikne starp Tiesas praksi un notāra padomiem šķita viņam ārkārtīgi nomierinoša. - "Protams," Tirgotājs atbildēja un tad sāka čukstēt: "Runā pat, ka viņš centīgāk strādājot par notāru, nevis tais citās lietās." Bet tad šķita, ka Tirgotājs nožēlo savus vārdus, viņš uzlika K. roku uz pleca un teica: "Ļoti lūdzu, nenododiet mani." K. mierinot uzplikšķināja viņam pa gurnu un teica: "Nē, es neesmu nodevējs." - "Saprotiet, viņš ir atriebīgs," Tirgotājs sacīja. - "Bet viņš taču noteikti neko nepasāks pret tik uzticamu klientu," teica K. - "Un tomēr," teica Tirgotājs, "kad ir uztraucies, viņš to neņem vērā, un, starp citu, - īstenībā es nemaz neesmu viņam uzticīgs." -"Kā tas var būt?" vaicāja K. - "Vai man vajadzētu uz jums paļauties?" Tirgotājs neizlēmīgi vaicāja. - "Domāju, ka jūs to varat," teica K. - "Nu labi," sacīja Tirgotājs, "es daļēji jums uzticēšos, bet tad jums arī vajadzēs atklāt man kādu noslēpumu, lai mēs varam turēties kopā pret Advokātu." - "Jūs esat ļoti piesardzīgs," teica K., "bet es jums pateikšu tādu noslēpumu, kas jūs pilnībā nomierinās. Un kā tad izpaužas jūsu neuzticība Advokātam?" - "Bez viņa," Tirgotājs teica vilcinādamies un tādā balsī, it kā atzītos negodīgumā, "bez viņa man ir vēl citi advokāti." - "Bet tas jau nav nekas tik slikts," mazliet vīlies, teica K. - "Šeit tas ir gan slikti," teica Tirgotājs, pēc savas atzīšanās joprojām smagi elpodams, bet pēc K. piezīmes kļūdams pašpaļāvīgāks. - "Tas nav atļauts. Un vismazāk ir atļauts ar tā saucamo advokātu vienlaikus nolīgt vēl arī kaktu advokātus. Un tieši to es esmu izdarījis, bez viņa man ir vēl pieci kaktu advokāti. - "Pieci!" iesaucās K., šī skaitļa izbrīnīts, "vēl pieci advokāti bez šī?" Tirgotājs pamāja. "Un šobrīd esmu ievadījis sarunas vēl ar sesto." - "Bet kāpēc jums vajag tik daudz advokātu?" vaicāja K. - "Man vajag visus," atbildēja Tirgotājs. "Vai jūs negribētu man to izskaidrot?" vaicāja K. "Labprāt," teica Tirgotājs. "Visupirmām kārtām es negribu zaudēt savā Prāvā, tas taču ir pats par sevi saprotams. Un šī iemesla pēc es nedrīkstu atstāt bez ievērības itin neko no tā, kas man varētu noderēt; pat ja kādā atsevišķā gadījumā cerības uz noderīgumu būtu pavisam niecīgas, es tomēr nedrīkstu tās atmest. Tālab esmu izlietojis Prāvai visu, kas man pieder. Tā, piemēram, es atrāvu savam uzņēmumam visu naudu, agrāk mana uzņēmuma kantora telpas aizpildīja visu ēkas stāvu, tagad pietiek ar mazu kambarīti sētas mājā, kur es strādāju kopā ar vienu mācekli. Protams, uzņēmuma lejupslīdē vainojama ne tikai naudas atraušana, esmu tam atrāvis arī savu darbaspēku. Ja grib kaut ko darīt savas Prāvas labā, visam pārējam drīkst veltīt tikai pavisam nedaudz pūļu." - "Jūs tātad pats strādājat Tiesā?" vaicāja K. "Tieši par to man gribētos uzzināt vairāk." - "Par to es varu pastāstīt ļoti maz," teica Tirgotājs, "sākumā es to izmēģināju, bet drīz atmetu. Tas ir pārāk nogurdinoši un nedod nekādus lielos panākumus. Izrādījās, ka man tas ir neiespējami -pašam tur strādāt un piedalīties sēdēs. Tur jau sēdēšana un gaidīšana vien prasa lielu piepūli. Jūs taču pats zināt, cik Kancelejā smags gaiss." -"Bet kā jūs zināt, ka es tur esmu bijis?" vaicāja K. - "Es biju uzgaidāmajā telpā tieši tobrīd, kad jūs gājāt tai cauri." - "Tā nu gan ir sagadīšanās!" lielā aizrautībā sauca K., pavisam aizmirsis, cik smieklīgs viņam vēl nesen bija šķitis Tirgotājs. "Tātad jūs mani redzējāt! Jūs bijāt uzgaidāmajā telpā, kad es gāju tai cauri. Jā, es reiz izgāju tai cauri." - "Šī sagadīšanās nemaz nav tik neparasta," teica Tirgotājs, "es esmu tur gandrīz ik dienas." - "Droši vien arī man tagad vajadzēs biežāk iet turp," teica K., "bet diez vai mani vairs sagaidīs ar tādu godbijību kā toreiz. Visi piecēlās kājās. Viņi laikam domāja, ka es esmu kāds tiesnesis." - "Nē," teica Tirgotājs, "toreiz mēs sveicinājām Tiesas Kalpotāju. Mēs zinājām, ka jūs esat apsūdzētais. Tādas vēstis izplatās ļoti strauji." - "Tātad jūs jau to zinājāt," teica K., "bet tad jau jums mana izturēšanās droši vien likās augstprātīga. Vai par to netika runāts?" - "Nē," teica Tirgotājs, "gluži pretēji. Bet tās ir muļķības." - "Un kādas tās muļķības ir?" vaicāja K. - "Kāpēc jūs par to prasāt?" īgni jautāja tirgotājs. "Jūs taču nemaz nepazīstat tos cilvēkus, kas tur bija, jūs diez vai sapratīsiet pareizi. Jums jāatceras, ka šādās noklausīšanās arvien no jauna tiek runāts par daudz ko tādu, kas sniedzas pāri saprāta robežām, cilvēks vienkārši ir pārāk noguris, un viņa uzmanība ir izkliedēta, tāpēc viņš vairs nespēj uztvert daudz ko no apkārt notiekošā un tā vietā pakļaujas māņticībai. Es tagad runāju par citiem, bet pats nemaz neesmu labāks. Viens tādas māņticības piemērs: daudzi uzskata, ka pēc apsūdzētā sejas, īpaši pēc lūpu apveida iespējams noteikt, kāds būs Prāvas iznākums. Tad lūk - šie cilvēki apgalvoja, ka, spriežot pēc jūsu lūpām, jūs neapšaubāmi un drīz tikšot notiesāts. Atkārtoju: tā ir smieklīga māņticība un gadījumu lielākajā daļā fakti to pilnībā apgāž, bet, uzturoties šādu cilvēku sabiedrībā, grūti nepiekrist viņu uzskatiem. Pamēģiniet iztēloties, cik spēcīgi šī māņticība var ietekmēt. Jūs taču tur uzrunājāt vienu no gaidītājiem, vai ne? Un viņš tikko spēja jums atbildēt. Protams, šai vietā pastāv daudz iemeslu, lai cilvēks justos apmulsis, bet viens no šī apmulsuma iemesliem bija arī jūsu lūpu izskats. Vēlāk tas cilvēks stāstīja, ka jūsu lūpās esot ieraudzījis arī pats sava sprieduma zīmi." - "Manās lūpās?" vaicāja K., izvilka no kabatas spogulīti un aplūkoja sevi. "Nevaru pamanīt savās lūpās neko īpašu. Un jūs?" - "Es arī ne," teica Tirgotājs, "itin neko." - "Cik šie ļaudis ir māņticīgi!" izsaucās K. - "Vai tad es jums to jau neteicu?" vaicāja Tirgotājs. - "Vai tad jūs tik daudz sarunājaties cits ar citu un apmaināties viedokļiem?" jautāja K., "es līdz šim tiku turējies nomaļus." - "Parasti viņi neapspriežas cits ar citu," teica Tirgotājs, "tas nemaz nebūtu iespējams, viņu tur ir tik daudz. Turklāt viņiem tikpat kā nav kopīgu interešu. Ja dažreiz kādā bariņā rodas ticība kopīgām interesēm, tad drīz izrādās, ka tie ir maldi. Kopīgi pret Tiesu neko nevar pasākt. Katrs gadījums tiek izmeklēts atsevišķi, tā taču ir pati visrūpīgākā Tiesa. Tātad kopīgi neko nevar panākt, tikai reizēm kādam vienam pašam slepenībā izdodas kaut ko sasniegt; pārējie par viņa panākumu uzzina tikai tad, kad tas jau izdarīts; neviens nezina, kā tas noticis. Tātad nekādas kopības nav, cilvēki gan dažkārt sanāk kopā uzgaidāmajā telpā, bet runāts tur tiek maz. Māņticīgie uzskati pastāv jau kopš seniem laikiem un vairojas paši no sevis." - "es redzēju tos kungus tur uzgaidāmajā telpā," teica K., "gaidīšana man likās tik nelietderīga." - "Gaidīšana nav nelietderīga," teica Tirgotājs, "nelietderīga ir vienīgi patstāvīga iejaukšanās. Es jau teicu, ka bez šī man tagad ir vēl pieci advokāti. Vajadzētu taču justies drošam - es pats sākumā tieši tā domāju -, ka tagad varu savu lietu pilnībā atstāt viņu ziņā. Bet tas būtu pavisam nepareizi. Tagad es varu uzticēt to advokātu ziņā vēl mazāk nekā tad, ja man būtu tikai viens advokāts. Jūs droši vien to nesaprotat?" - "Nē," teica K. un, lai kavētu advokātu runāt tik pārmērīgi ātri, mierinot uzlika savu plaukstu uz viņa plaukstas, "es gribētu lūgt jūs runāt mazliet lēnāk, tās visas man ir ļoti svarīgas ziņas, un es nevaru jūsu vārdiem lāgā izsekot." - "Labi, ka jūs man par to atgādinājāt," teica Tirgotājs, "jūs taču esat iesācējs, jauniņais. Jūsu Prāva ir tikai pusgadu veca, vai nav tiesa? Jā, esmu par to dzirdējis. Tik jauna Prāva! Turpretī es esmu visas šīs lietas jau neskaitāmas reizes pārdomājis, man liekas, ka pasaulē nav nekā pašsaprotamāka par tām." - "Jūs laikam gan priecājaties, ka jūsu Prāva jau aizsoļojusi tik tālu uz priekšu?"vaicāja K., viņš negribēja pārāk tieši jautāt, kā Tirgotājam veicas viņa Prāvā. Bet uz savu aplinkus jautājumu tiešu atbildi viņš nesaņēma. - "Jā, es piecus gadus ripinu tālāk savu Prāvu," teica Tirgotājs un nokāra galvu, "tas nenākas viegli." Tad viņš brītiņu cieta klusu. K. ieklausījās, vai jau nenāk Lēnija. No vienas puses, viņš negribēja, lai viņa nāktu, jo viņam vēl bija daudz, ko vaicāt, un bez tam viņš arī negribēja, lai Lēnija ierodas tieši brīdī, kad viņš tik atklāti sarunājas ar Tirgotāju, bet no otras puses, viņš dusmojās, ka, par spīti viņa klātbūtnei, Lēnija tik ilgi paliek pie Advokāta, daudz ilgāk, nekā vajadzīgs, lai pasniegtu zupu. - "Es vēl skaidri atceros tos laikus," Tirgotājs atkal sāka runāt, un K. tūdaļ pievērsa visu uzmanību viņam, "kad mana Prāva bija aptuveni tik veca, cik tagad jūsu Prāva. Toreiz man bija tikai šis Advokāts, bet es nejutos diez ko apmierināts ar viņu." Tūlīt es visu noskaidrošu, domāja K. un enerģiski māja ar galvu, it kā tas būtu veids, kādā Tirgotāju uzmundrināt, lai viņš pasaka visu uzzināt vērto. "Mana Prāva," Tirgotājs turpināja, "negāja uz priekšu, izmeklēšana gan notika, es nācu uz katru sēdi, vācu materiālus, iesniedzu Tiesai visas savas kantora grāmatas - vēlāk uzzināju, ka tas nemaz nav bijis nepieciešams, es atkal un atkal skrēju pie Advokāta, ari viņš nesa uz Tiesu dažādus iesniegumus…" - "Dažādus iesniegumus?" vaicāja K. - "Jā, protams," teica Tirgotājs. - "Man ļoti svarīgi to zināt," teica K., "manā gadījumā viņš vēl joprojām strādā pie pirmā iesnieguma. Viņš neko vēl nav padarījis. Tagad es redzu, ka viņš apkaunojošā kārtā pamet mani novārtā." - "Tam, ka iesniegums vēl nav pabeigts, var būt dažādi attaisnojoši iemesli," teica Tirgotājs. "Bet kas attiecas uz maniem iesniegumiem, tad vēlāk atklājās, ka tiem nav bijusi nekāda nozīme. Pateicoties kāda Tiesas ierēdņa pretimnākšanai, vienu no tiem es pat dabūju izlasīt. Tas gan bija ļoti zinātnisks, bet būtībā bez satura. Visupirms ļoti daudz latīņu valodas, kuru es nesaprotu, tad veselām lappusēm vispārīga rakstura vēršanās pie Tiesas, tad glaimi dažiem atsevišķiem ierēdņiem, gan nenosaucot viņus vārdā, bet tā, lai zinātājs nojaustu, par ko ir runa, tad Advokāta pašcildinājumi, ar kuriem viņš Tiesas priekšā pavisam suniski zemojas, un beidzot pētījumi par agrāko laiku tiesu lietām, kas esot bijušas līdzīgas manam gadījumam. Jāatzīst, cik es spēju tam izsekot, šie pētījumi bija veikti ļoti rūpīgi. Ar visu nupat minēto es nepavisam negribu izteikt spriedumu par Advokāta darbu, turklāt iesniegums , ko es tiku lasījis, bija tikai viens no vairākiem šādiem dokumentiem, bet lai nu kā, tomēr - un tieši par to es pašlaik vēlos runāt - tolaik es nespēju saskatīt savā Prāvā ne mazāko virzību uz priekšu." - "Kādu virzību uz priekšu tad jūs gribējāt redzēt?" vaicāja K. - "Jūsu jautājums ir gluži prātīgs," smaidīdams atbildēja Tirgotājs, "šajās Tiesas procedūrās tikai ļoti retu reizi var saskatīt virzību uz priekšu. Bet tolaik es to vēl nezināju. Es esmu tirgotājs un tolaik biju tāds vēl daudz lielākā mērā nekā šobrīd, es gribēju dabūt taustāmu virzību uz priekšu, visam vajadzēja tuvoties beigām vai vismaz uzsākt likumīgu augšupeju. Bet tā vietā bija tikai noklaušināšanas, galvenokārt ar vienu un to pašu saturu; atbildes es jau pratu no galvas kā litāniju; vairākas reizes nedēļā Tiesas sūtņi ieradās manā uzņēmumā, manā dzīvoklī vai citās vietās, kur es biju sastopams; protams, ka tas man traucēja (vismaz šai ziņā šobrīd situācija krietni uzlabojusies, jo telefona zvani traucē daudz mazāk), turklāt manu darījumu partneru un draugu, un jo īpaši radinieku lokā sāka izplatīties baumas par manu Prāvu. Tātad kaitējumi man tika nodarīti visdažādākajos veidos, bet joprojām pat ne vissīkākā pazīme nenorādīja uz to, ka tuvākajā laikā varētu notikt pirmā tiesas sēde. Tad es gāju pie Advokāta un sūdzējos. Viņš gan sniedza man ilgus paskaidrojumus, bet kategoriski atteicās kaut ko darīt tā, kā to vēlējos es, viņš skaidroja, ka nevienam neesot ietekmes uz Tiesas sēžu termiņu noteikšanu, pieprasīt to iesniegumā - kā liku priekšā es - būtu kaut kas nedzirdēts un pazudinātu gan mani, gan viņu. Es toreiz domāju: gan jau to, ko negrib vai nevar šis advokāts, gribēs un varēs kāds cits. Un es meklēju citus advokātus. Pateikšu uzreiz: neviens no viņiem nepieprasīja galvenās sēdes termiņa noteikšanu, neviens neko tādu nepanāca, tas - ar vienu atrunu, ko vēl minēšu -, tik tiešām nav iespējams, tātad šai punktā Advokāts nebija mani maldinājis; bet visā visumā es nenožēloju, ka griezos pie citiem advokātiem. Droši vien doktors Hulds jums jau būs šo to pastāstījis par kaktu advokātiem, jādomā, ka viņš jums tos attēlojis kā ļoti nicināmus ļaudis, un tādi tie patiešām ir. Tomēr ik reizi, kad viņš runā par šiem advokātiem un salīdzina ar tiem pats sevi un savus kolēģus, viņš pieļauj sīku kļūdiņu, kam es - tikai tā starp citu - gribētu pievērst jūsu uzmanību. Uzsvērdams atšķirību, viņš tad vienmēr savu aprindu advokātus dēvē par "lielajiem advokātiem". Tas nav pareizi; jebkurš var sevi saukt par "lielo", ja viņam tā tīk, protams, bet šajā gadījumā izšķiroša nozīme ir Tiesas praksei. Un saskaņā ar to bez kaktu advokātiem ir vēl arī lielie advokāti un mazie advokāti. Sis Advokāts un viņa kolēģi ir tikai mazie advokāti, bet lielie advokāti - par tiem esmu tikai dzirdējis, bet nekad neesmu tos redzējis -, tie paceļas pār mazajiem advokātiem nesalīdzināmi augstāk nekā mazie advokāti pār nicināmajiem kaktu advokātiem." - "Lielie advokāti?" vaicāja K. "Kas tad tie tādi? Kā pie tiem var piekļūt?" - "Tātad jūs vēl neko neesat par tiem dzirdējis," teica Tirgotājs, "diez vai ir kaut viens tāds apsūdzētais, kas, uzzinājis par šo advokātu esamību, ilgu laiku nesapņotu tos sastapt. Bet labāk gan neļaujieties kārdinājumam. Es nezinu, kas ir lielie advokāti, un piekļūt pie tiem laikam gan nevar vispār. Nezinu nevienu gadījumu, par kuru varētu ar pilnu pārliecību apgalvot, ka lielie advokāti tur iejaukusies. Dažus apsūdzētos viņi aizstāv, bet to nav iespējams panākt pašam apsūdzētajam, viņi aizstāv vienīgi tos, kurus grib aizstāvēt. Bet lietām, ko viņi uzņemas, jābūt jau izkļuvušām laukā no zemākās Tiesas. Visā visumā labāk nemaz par viņiem nedomāt, jo citādi pārrunas ar kādu citu advokātu, viņa padomi un palīdzība sāk likties tik pretīgi un nelietderīgi - pats esmu piedzīvojis -, ka tad rodas vēlēšanās visu aizmest prom, iet mājās, apgulties gultā un nevienu vairs neuzklausīt. Bet tas būtu muļķīgākais, ko var pasākt, turklāt arī gultā neizdotos ilgi baudīt mieru." - "Tātad jūs toreiz nedomājāt par lielajiem advokātiem?" vaicāja K. - "Ne pārāk ilgi," teica Tirgotājs un atkal pasmaidīja, "diemžēl pilnībā aizmirst par viņiem neizdodas, īpaši naktīs uzmācas domas par viņiem. Bet tolaik jau es gribēju tūlītējus panākumus, un tālab devos pie kaktu advokātiem."

"Skat, kā jūs te sēžat viens otram blakus!" iesaucās Lēnija, kas bija atgriezusies ar zupas šķīvi un stāvēja durvīs. Viņi patiešām sēdēja cieši blakus, pietiktu nedaudz pagriezties, lai viņu galvas sadurtos, Tirgotājs, jau tā būdams maza auguma, turklāt vēl bija saliecis muguru, tāpēc arī K. nācās pieliekties, ja viņš gribēja visu dzirdēt. "Vēl brītiņu!" K. noraidoši uzsauca Lēnijai un nepacietībā pakustināja plaukstu, kas joprojām gulēja uz Tirgotāja plaukstas. - "Viņš gribēja, lai pastāstu viņam par savu Prāvu," Tirgotājs teica Lēnijai. - "Stāsti vien, stāsti," viņa atteica. Ar Tirgotāju viņa sarunājās mīlīgi, tomēr it kā no augšas, K. tas nepatika; tagad viņš bija sapratis, ka šim vīram tomēr ir sava vērtība, vismaz Tirgotājs bija daudz pieredzējis un labi mācēja par to pastāstīt. Droši vien Lēnija nesprieda par viņu pareizi. K. īgni nolūkojās, kā Lēnija atņēma Tirgotājam sveci, ko viņš visu laiku bija turējis rokā; tad Lēnija noslaucīja viņa roku savā priekšautā un notupās blakus, lai nokasītu uzpilējušo vasku no viņa biksēm. - "Jūs gribējāt pastāstīt man par kaktu advokātiem," teica K., un, nesacīdams vairāk neko, atstūma Lēnijas roku. - "Ko tev vajag?" vaicāja Lēnija, viegli iesita K. un turpināja iesākto darbu. - "Jā, par kaktu advokātiem," teica Tirgotājs un pārlaida plaukstu pār pieri, kā pūlēdamies atcerēties. K. gribēja viņam piepalīdzēt un teica: "Jūs gribējāt gūt tūlītējus panākumus un tāpēc gājāt pie kaktu advokātiem." -"Gluži pareizi," sacīja Tirgotājs, tomēr neturpināja stāstījumu. Iespējams, ka viņš negrib par to runāt ,Lēnijai dzirdot, domāja K., apspieda savu nepacietīgo vēlmi tūlīt noklausīties turpmāko un vairs necentās piedabūt Tirgotāju pie runāšanas.

"Vai tu mani pieteici?" viņš vaicāja Lēnijai. - "Protams," Lēnija atbildēja, "viņš tevi gaida. Liec tagad Bloku mierā, ar

Bloku tu varēsi parunāt arī vēlāk, viņš taču paliks šeit." K. vēl vilcinājās. - "Jūs paliksiet šeit?" viņš vaicāja Tirgotājam, viņš gribēja dzirdēt paša Tirgotāja atbildi, viņš negribēja, lai Lēni ja runā par šo vīru kā par kādu, kura nav klāt, šobrīd viņš bija pārpilns slēptu dusmu uz Lēniju. Taču viņam atkal atbildēja vienīgi Lēnija: "Viņš bieži guļ šeit pa nakti." - "Viņš guļ šeit?" izsaucās K., viņš bija domājis, ka Tirgotājs šeit tikai pagaidīs, kamēr viņš žigli izrunāsies ar Advokātu, bet pēc tam viņi kopīgi dosies prom, lai visu pārspriestu pamatīgi un netraucēti. - "Jā," teica Lēnija, "Jozef, ne jau katrs tiek tā kā tu ielaists pie Advokāta jebkurā diennakts stundā. Šķiet, tu nemaz nebrīnies, ka Advokāts par spīti savai slimībai tevi pieņem vēl vienpadsmitos vakarā. Tu taču uztver kā kaut ko gluži pašsaprotamu visu, ko tavi draugi dara tavā labā. Nu jā, tavi draugi dara to labprāt, vismaz ar mani tā ir. Es negribu nekādu citu paldies un man nevajag nekādas citas pateicības, tikai lai tu mani mīļo." Lai es tevi mīļoju? pirmajā mirklī izbrīnīts domāja K., tikai pēc tam viņam caur smadzenēm izšāvās: Ak jā, viņa ir man mīļa. Tomēr, visu pārējo atbīdījis nost, viņš teica: "Advokāts pieņem mani tāpēc, ka esmu viņa klients. Ja arī tādās reizēs būtu vajadzīga palīdzība no malas, tad pie katra soļa vajadzētu kā ubagam vienlaikus lūgties un pateikties." - "Šodien nu gan viņš ir ļauns, vai ne?" Lēnija vaicāja Tirgotājam. Tagad es esmu tas klātneesošais, domāja K. un sadusmojās arī uz Tirgotāju, jo tas, pārņemdams Lēnijas nepieklājību, teica: "Advokāts pieņem viņu vēl arī citu iemeslu dēļ. Lieta tā, ka viņa gadījums ir interesantāks par manējo. Turklāt viņa Prāva vēl tikai nesen sākusies, tātad nav tikusi sevišķi tālu, tādēļ Advokāts vēl labprāt ar viņu nodarbojas. Vēlāk būs citādi." - "Jā, jā," teica Lēnija un smiedamās lūkojās uz Tirgotāju, "kā viņš prot pļāpāt! Tev jāzina," viņa pievērsās K., "ka viņam nepavisam nedrīkst ticēt. Viņš ir dikti mīļš, un tikpat dikti pļāpīgs. Iespējams, ka tieši tāpēc Advokāts viņu necieš. Lai nu kā, viņš tiek pieņemts tikai tad, kad Advokātam labpatīk. Esmu daudz nopūlējusies, lai tur kaut ko mainītu, bet tas nav iespējams. Iedomājies vien, reizēm es piesaku Bloku, bet Advokāts pieņem viņu tikai pēc trim dienām. Bet ja nu tai brīdī, kad Bloku sauc iekšā, viņš nav šeit, tad viss ir zaudēts un viņam jāpiesakās par jaunu. Tālab jau es Blokam atļāvu šeit gulēt, ir gadījies, ka Advokāts aicina viņu nakts laikā. Tad nu tagad Bloks arī naktī ir gatavībā. Bet tagad atkal dažreiz notiek tā, ka Advokāts, pamanījis, ka Bloks ir šeit, atsauc savu pavēli laist viņu iekšā." K. vaicājoši lūkojās uz Tirgotāju. Bet Tirgotājs palocīja galvu un teica - tieši tikpat vaļsirdīgi, kā līdz tam bija sarunājies ar K., varbūt apkaunojums padarīja viņu izklaidīgu: "Jā, vēlāk cilvēks kļūst ļoti atkarīgs no sava advokāta." - "Viņš jau žēlojas tikai izskata pēc," teica Lēnija. "Viņš bieži man atzinies, ka labprāt pārnakšņo šeit." Viņa piegāja pie mazām durtiņām un atgrūda tās vaļā. "Vai gribi redzēt viņa guļamistabu?" Lēnija vaicāja. K. piegāja, apstājās pie sliekšņa un apskatīja zemo bezlogu telpu, ko pilnībā aizņēma šaura gulta. Iekāpt šajā gultā vajadzēja pāri gultas galam. Mūra sienā pie galvgaļa bija padziļinājums, tur, pedantiskā kārtībā izvietoti, atradās svece, tintnīca, spalva un papīru žūksnis, droši vien Prāvas dokumenti. - "Jūs guļat kalpones istabiņā?" vaicāja K., atkal pagriezies pret Tirgotāju. - "Lēnija man to ierīkoja," teica Tirgotājs, "tā man ir ļoti izdevīgi." K. ilgi lūkojās uz Tirgotāju; iespējams, ka viņa pirmais iespaids par šo vīru tomēr bijis pareizs; pieredze Tirgotājam bija, tāpēc ka viņa Prāva vilkās jau ilgi, bet par šo pieredzi viņš bija dārgi maksājis. Pēkšņi K. vairs nespēja paciest Tirgotāja izskatu. - "Liec taču viņu gultā!" K. uzsauca Lēnijai, bet šķita, ka viņa neko nav sapratusi. Toties K. tagad gribēja doties pie Advokāta un uzteikt tam darbu, lai tādā veidā atbrīvotos ne tikai no Advokāta paša, bet arī no Lēnijas un Tirgotāja. Bet viņš vēl nebija ticis līdz durvīm, kad Tirgotājs viņu uzrunāja klusā balsī: "Pilnvarotā kungs," K. ar niknu seju pagriezās atpakaļ. "Jūs aizmirsāt savu solījumu," teica Tirgotājs, no krēsla lūdzoši pasliedamies pretī K. "Jūs gribējāt man vēl atklāt kādu noslēpumu." - "Tik tiešām," teica K. un uzmeta skatienu arī Lēnijai, kas uzmanīgi viņu vēroja, "nu tad klausieties: īstenībā gan tas tikpat kā vairs nav noslēpums. Es tagad eju pie Advokāta, lai viņu atlaistu." -"Viņš viņu atlaiž!" iesaucās Tirgotājs, nolēca no krēsla un, rokas gaisā izslējis, skraidīja pa virtuvi, vēl un vēlreiz saukdams: "Viņš atlaiž Advokātu!" Lēnija gribēja tūlīt mesties K. virsū, bet ceļā viņai trāpījās Tirgotājs un viņa to atgrūda ar dūrēm. Joprojām rokas dūrēs sažņaugusi, viņa skrēja nopakaļ K., bet viņš bija tālu Lēnijai priekšā. Viņš jau bija iegājis Advokāta istabā, kad Lēnijai beidzot izdevās viņu panākt. Viņš jau sev aiz muguras vēra ciet durvis, bet Lēnija iebāza kāju durvju šķirbā, saķēra viņu pie rokas un gribēja atvilkt atpakaļ. Bet viņš tik stipri sažņaudza Lēnijas plaukstas locītavu, ka viņa noelšas un bija spiesta palaist K. vaļā. Tūlīt iet iekšā istabā viņa neuzdrīkstējās. Bet K. aizslēdza durvis.

"Es jau ļoti ilgi jūs gaidu," teica Advokāts no savas gultas, nolika uz naktsgaldiņa kādu rakstu, ko bija lasījis sveces gaismā, uzlika brilles un palūkojās uz K. ar asu skatienu. Taču K. nevis atvainojās, bet teica: "Es drīz atkal iešu prom." Tā kā K. teiktais nebija atvainošanās, Advokāts nepievērsa viņa vārdiem nekādu uzmanību un sacīja: "Nākamreiz tik vēlā stundā es vairs nelaidīšu jūs iekšā." - "Tas atbilst maniem nodomiem," teica K. Advokāts lūkojās viņā jautājoši. - "Apsēdieties," teica Advokāts. - "Ja jūs tā vēlaties," teica K., pievilka krēslu pie naktsgaldiņa un apsēdās. - "Man šķiet, ka jūs aizslēdzāt durvis," teica Advokāts. - "Jā," teica K., "es to darīju Lēnijas dēļ." Viņš netaisījās nevienu saudzēt. Bet Advokāts vaicāja: "Vai viņa atkal bija uzbāzīga?" - "Uzbāzīga?" vaicāja K. - "Jā," atbildēja Advokāts un smējās, no smiekliem viņam uznāca klepus lēkme, bet, kad tā bija pārgājusi, viņš smējās atkal. "Jūs taču droši vien bijāt jau pamanījis viņas uzbāzību?" viņš vaicāja un uzplīkšķināja pa K. plaukstu, ko tas izklaidīgi bija atbalstījis pret naktsgaldiņu un tagad žigli atrāva. "Jūs neuztverat to pārāk nopietni," nesagaidījis K. atbildi, teica Advokāts, "jo labāk. Citādi man varbūt vēl vajadzētu jums atvainoties. Tā ir Lēnijas savdabība - es viņai to jau sen esmu piedevis un nemaz nesāktu par to runāt, ja jūs neaizslēgtu durvis. Jūs gan laikam esat tas, kam man vismazāk vajadzētu izskaidrot šo īpatnību, bet tagad jūs šķietat tik satriekts, ka es tomēr pacentīšos dot skaidrojumu: šī dīvainība izpaužas tādējādi, ka lielākā daļa visu apsūdzēto Lēnijai liekas skaisti. Viņa pieķeras tiem visiem, mīl visus, turklāt viņa domā, ka arī tie visi viņu mīl; lai mani izklaidētu, viņa reizēm - kad es atļauju - man par to stāsta. Jāatzīst, ka es neesmu par to visu tik izbrīnīts, cik izbrīnīts šobrīd šķietat jūs. Ja prot pareizi lūkoties, daudzi apsūdzētie patiešām liekas skaisti. Bet tā ir īpatnēja parādība, kas skaidrojama no dabaszinātniskā viedokļa. Protams, nav tā, ka apsūdzības rezultātā tūdaļ notiktu skaidri redzamas un precīzi nosakāmas pārmaiņas ārējā izskatā. Atšķirībā no parastām tiesu lietām šeit lielākā daļa apsūdzēto saglabā ierasto dzīvesveidu un, ja tie apgādājušies ar labu advokātu, kas par tiem rūpējas, Prāva tos nekādi netraucē. Tomēr cilvēki ar atbilstošu pieredzi pat vislielākajā pūlī spēj noteikt, kuri tur ir apsūdzētie, atpazīstot tos visus pēc kārtas. Jūs jautāsiet, pēc kādām pazīmēm? Mana atbilde nesniegs jums mierinājumu. Lieta tā, ka apsūdzētie ir visskaistākie. Tas nevar būt noziegums, kas padara viņus skaistus, jo - vismaz kā advokātam man tā jāsaka - ne jau visi ir vainīgi noziegumā, arī taisnīgais sods nevar būt tas, kas viņus jau tagad padara skaistus, jo ne visi jau ir sodīti, tātad skaistums slēpjas pret viņiem uzsāktajā izmeklēšanā. Lai nu kā, starp skaistajiem ir vēl arī īpaši skaistie. Bet skaisti ir visi, pat Bloks, šis nožēlojamais tārps."

Kad Advokāts beidza runāt, K. bija pilnībā savaldījies, pēdējiem vārdiem viņš pat uzkrītoši centīgi klanīja līdzi galvu, tā apstiprinot pats savus vecos uzskatus, saskaņā ar kuriem Advokāts ik reizi - tāpat kā šoreiz - ar vispārēja rakstura un nekādi pie lietas nepiederošām ziņām mēģināja novērst K. uzmanību no galvenā jautājuma, proti, no tā, ko īsti viņš paveicis K. lietā. Advokāts laikam bija nopratis, ka šoreiz K. noskaņots pretoties vairāk nekā parasti, tāpēc apklusa, lai dotu K. iespēju pašam kaut ko pateikt; kad K. turpināja klusēt, viņš vaicāja: "Vai šodien esat ieradies pie manis kādā noteiktā nolūkā?" - "Jā," teica K., ar plaukstu mazliet aizēnodams sveces liesmu, lai varētu Advokātu labāk saredzēt: "gribēju jums teikt, ka, sākot ar šo dienu, jūs vairs neesat mans aizstāvis." -"Vai es saprotu jūs pareizi?" vaicāja Advokāts, pasliedamies gultā pussēdus un balstīdamies ar vienu roku pret spilveniem. -"Domāju, ka jā," atbildēja K., kas sēdēja, stalti izslējies, kaujas gatavībā. "Nu ko, mēs jau varam apspriest arī šo ieceri," pēc brītiņa teica Advokāts. - "Tā vairs nav iecere," teica K. - "Iespējams," teica Advokāts, "tomēr mums nevajadzētu pārsteigties." Viņš lietoja vārdu "mums," it kā netaisītos K. atlaist brīvībā un it kā viņš gribētu, ja nu vairs nedrīkstēs nodarboties ar K. Aizstāvību, vismaz joprojām būt K. padomdevējs. - "Tā nav pārsteidzība," teica K., lēnām piecēlās un nostājās aiz sava krēsla, " lēmums ir labi apsvērts un varbūt pat apsvērts par ilgu. Tas ir galīgs." - "Tad atļaujiet man bilst vēl dažus vārdus," teica Advokāts, pabīdīja malā pēli un apsēdās uz gultas malas. Viņa baltās, sirmspalvotās kājas drebēja no aukstuma. Viņš lūdza, lai K. pasniedz viņam segu, kas bija uz dīvāna. K. atnesa segu un teica: "Jūs gluži nevajadzīgi pakļaujat sevi saaukstēšanās briesmām." - "Iemesls ir pietiekami svarīgs," teica Advokāts, ap tīdams pēli ap ķermeņa augšdaļu un ievīstīdams kājas segā. "Jūs tēvocis ir mans draugs, un arī jūs pašu laika gaitā esmu iemīļojis. To es vaļsirdīgi atzīstu.

Tālab man nav jākaunas." K. nemaz nebija pa prātam vecā vīra raudelīgā runāšana, jo tās dēļ viņš jutās spiests sīkāk izskaidrot savu rīcību, un no šīs izskaidrošanās viņš būtu gribējis izvairīties, turklāt Advokāta teiktais, kā K. jau daudzkārt bija atzinis, novirzīja viņu no mērķa, kaut gan nevarēja panākt, lai viņš atsauc savu lēmumu. "Pateicos jums par jūsu draudzīgo attieksmi," K. teica, "es atzīstu, ka jūs manai lietai esat pievērsies tik lielā mērā, cik jums bija iespējams un cik jūs šai gadījumā uzskatījāt par lietderīgu. Bet pēdējā laikā es esmu nonācis pie pārliecības, ka ar to nepietiek. Protams, nebūtu pareizi, ja es mēģinātu pārliecināt par savu uzskatu pareizību tādu cilvēku kā jūs, kas esat par mani daudz vecāks un daudz vairāk pieredzējis; ja kādreiz netīšām esmu to mēģinājis, tad piedodiet man, lūdzams; bet mana lieta, kā jau jūs pats teicāt, ir pietiekami svarīga, un es esmu pārliecināts, ka Prāvā nepieciešams iejaukties daudz sparīgāk, nekā tas noticis līdz šim." -"Es jūs saprotu," teica Advokāts, "jūs esat nepacietīgs." - "Es neesmu nepacietīgs," nedaudz aizkaitināts, teica K, un vairs necentās izsacīties tik piesardzīgi. "Manā pirmajā apmeklējumā, kad ierados pie jums kopā ar savu tēvoci, jūs būtu varējis ievērot, ka es nelikos daudz zinis par savu Prāvu, kamēr man par to - zināmā mērā varmācīgi - neatgādināja, es vispār to aizmirsu. Bet mans tēvocis pieprasīja, lai uzticu jums savu aizstāvību, es gribēju tēvocim paklausīt un darīju, kā viņš vēlējās. Varētu taču domāt, ka kopš tā brīža man ar Prāvu klāsies vēl vieglāk nekā iepriekš, jo aizstāvību taču nodod advokātam tālab, lai mazliet nobīdītu no sevis Prāvas smagumu. Bet notika tieši pretējais. Prāvas dēļ nekad neesmu tik daudz raizējies kā kopš brīža, kad uzņematies manu aizstāvību. Kamēr biju viens pats, es tikpat kā neko nepasāku savā lietā, bet mani tas neuztrauca, turpretī tagad man ir aizstāvis, viss sagatavots, lai beidzot kaut kas notiktu, es arvien saspringtāk gaidu jūsu iejaukšanos, bet tās nav. Es gan esmu saņēmis no jums dažādas ziņas par Tiesu, un ļoti iespējams, ka neviens cits nespētu man tās sniegt. Bet tagad es vairs nevaru apmierināties ar to vien, jo Prāva slepeni lien man arvien tuvāk un tuvāk." K. bija atgrūdis krēslu malā un stāvēja, stalti izslējies, rokas bikšu kabatās sabāzis. - "Kā rāda Tiesas prakse, pastāv kāds zināms brīdis, pēc kura," klusi un rāmi teica Advokāts, "nekas būtiski jauns vairs nenotiek. Ak, cik daudzi klienti tādās Prāvas pakāpēs līdzīgi jums stāvējuši manā priekšā un līdzīgi izteikušies!" - "Tādā gadījumā," teica K., "visiem šiem klientiem bijusi taisnība tāpat kā man. Tas neatspēko manus uzskatus." -"Es negribēju atspēkot jūsu uzskatus," teica Advokāts, "bet es vēl gribētu piebilst, ka no jums biju gaidījis vairāk spriešanas spēju nekā no pārējiem, īpaši tālab, ka tiku jums ļāvis ieskatīties dziļāk Tiesas būtībā un pats savā darbā, nekā mēdzu to atļaut citiem klientiem. Bet tagad man jāpārliecinās, ka, visam manis veiktajam par spīti, jūs tomēr nejūtat pret mani pietiekami daudz uzticības. Ar jums nav viegli." Kā Advokāts zemojās K. priekšā! Viņš nemaz nerūpējās par cunftes godu. Un kāpēc viņš tā rīkojās? No malas skatoties, šķita, ka viņš ir ļoti nodarbināts advokāts un vēl arī bagāts vīrs, viņam neko daudz nevarēja nozīmēt ne ienākumu samazināšanās, ne viena klienta zaudēšana. Turklāt viņš bija slimīgs, viņam pašam būtu derējis parūpēties par to, lai darba kļūst mazāk. Bet tik un tā viņš tik stingri turēja K. ciet! Kāpēc? Vai aiz tīri privātas līdzjūtības pret K. tēvoci, vai varbūt K. Prāva viņam tiešām šķita tik ārkārtēja un viņš cerēja izcelties vai nu K. acīs, vai - šo iespēju nekādā gadījumā nedrīkstēja izslēgt - savu Tiesā strādājošo draugu acīs? No Advokāta paša neko nevarēja saprast, lai cik arī nežēlīgi pētīgi K. neskatītos. Gandrīz vai bija jāsecina, ka Advokāts tīšām noslēdzis seju jebkādām izteiksmēm, lai nogaidītu, kā iedarbosies viņa vārdi. Bet K. klusuciešanu viņš nepārprotami bija tulkojis kā sev labvēlīgu, jo turpināja: "Jūs būsiet ievērojis, ka, kaut gan man ir liela kanceleja, es nenodarbinu palīgus. Agrāk bija citādi, pie manis strādāja vairāki jaunie juristi, bet tagad es strādāju viens. Daļēji tas saistīts ar pārmaiņām manā praksē, jo es tiecos aprobežot savu darbību ar tādām lietām kā jūsējā, bet daļēji to noteikusi arvien dziļākā atziņa, ko esmu guvis no šīm Tiesas lietām. Es secināju, ka nedrīkstu uzticēt šo darbu nevienam citam, ja negribu apgrēkoties pret saviem klientiem un uzdevumu, ko esmu uzņēmies. Bet, pieņemot lēmumu, ka turpmāk visus darbus veikšu viens pats, man nācās pieņemt arī šī lēmuma dabiskās sekas: vajadzēja atteikties no gandrīz visām pārsūdzībām un aizstāvībām, es varēju nodoties vienīgi tām, kas bija man īpaši tuvas - nu jā, netrūkst tādu radījumu, un turklāt pavisam tuvu blakus, kas metas virsū katrai manis aizmestajai drupatai. Turklāt no pārpūles es saslimu. Bet es tik un tā nenožēloju savu lēmumu, iespējams pat, ka man būtu vajadzējis atraidīt vairāk aizstāvību, nekā esmu to darījis, tomēr kļuva skaidrs, ka pilnīga nodošanās tām prāvām, ko esmu uzņēmies, ir obligāti nepieciešama un vainagojas panākumiem. Reiz kādā rakstā es uzgāju ļoti skaisti izteiktu atšķirību, kāda pastāv starp aizstāvību parastās tiesas lietās un aizstāvību šīs Tiesas lietās. Tur bija teikts: viens advokāts aiz pavediena ved savu klientu līdz spriedumam, bet otrs tūlīt uzceļ klientu sev plecos un, nenoliekot zemē, nes līdz spriedumam un vēl tālāk. Tā tas ir. Bet nebūtu gluži pareizi, ja es teiktu, ka nekad nenožēloju šos lielos darbus. Ja tie - kā jūsu gadījumā - nepavisam netiek novērtēti, tad es gandrīz sāku nožēlot." Sī runa K. nevis pārliecināja, bet padarīja nepacietīgu. Viņam šķita, ka jau no Advokāta balss toņa vien noprot, kas viņu sagaidītu, ja viņš padotos, atkal sāktos mierinājumi, mājieni par iesniegumu virzīšanos uz priekšu, uz Tiesas ierēdņu noskaņojuma uzlabošanos, bet arī uz lielajām grūtībām, ar kurām jāsaduras darbā - īsi sakot, atkal tiktu vilkts gaismā viss jau līdz nelabumam zināmais, lai K. no jauna mānītu ar neskaidrām cerībām un spīdzinātu ar neskaidriem draudiem. To vajadzēja galīgi izbeigt, tādēļ K. teica: "Ko jūs gribētu pasākt manā lietā, ja aizstāvība paliktu jums?" Advokāts pieņēma pat šo aizvainojošo jautājumu un atbildēja: "Es gribētu turpināt to, ko jau esmu sācis." - "Tā jau es domāju," teica K., "bet tagad gan jebkuri turpmākie vārdi būtu lieki." - "Es izdarīšu vēl vienu mēģinājumu," teica Advokāts, it kā tas, par ko uztraucās K., notiktu nevis ar K., bet ar viņu pašu. "Redziet, man radušās aizdomas, ka ne vien pie manas juridiskās palīdzības kļūdaina novērtējuma, bet ari pie pašreizējās izturēšanās jūs novedis tas, ka ar jums, kaut gan jūs esat apsūdzētais, apietas pārāk labi, vai, pareizāk izsakoties, nevērīgi, apietas šķietami nevērīgi. Ari tam ir savs pamats; bieži vien labāk būt saslēgtam ķēdēs nekā brīvam. Bet es tomēr gribētu jums parādīt, kā apietas ar citiem apsūdzētajiem, varbūt jums izdosies no tā kaut ko mācīties. Nu lūk, tagad es iesaukšu Bloku, atslēdziet durvis un apsēdieties šeit blakus naktsgaldiņam!" - "Labprāt," teica K. un darīja, kā Advokāts lika; viņš vienmēr bija gatavs kaut ko mācīties. Tomēr drošības pēc viņš vēl pajautāja: "Bet jūs ņēmāt vērā, ka es atsakos no jūsu aizstāvības?" - "Jā," teica Advokāts, "bet šodien jūs vēl varat savu lēmumu atsaukt". Viņš atkal apgūlās gultā, uzvilka pēli līdz zodam un pagriezās pret sienu. Tad viņš piezvanīja.

Gandrīz vienlaikus ar zvana trinkšķi parādījās Lēnija, aši lūkodamās apkārt, viņa mēģināja saprast, kas noticis; viņu šķita nomierinām tas, ka K. mierīgi sēž pie Advokāta gultas. Smaidot viņa pamāja K., kas stīvi viņu uzlūkoja. - "Atved Bloku," teica Advokāts. Tomēr Lēnija nevis devās Tirgotāju atvest, bet pagājās tikai līdz durvīm, iesaucās: "Blok! Pie Advokāta!" un tad - varbūt tāpēc, ka Advokāts bija pagriezies pret sienu un nekam nepievērsa uzmanību - aizslīdēja aiz K. krēsla. Kopš šī brīža viņa K. traucēja, vai nu liekdamās pāri krēsla atzveltnei, vai laižot plaukstas caur viņa matiem un glaudot viņa vaigus, gan ļoti maigi un piesardzīgi. Beidzās ar to, ka K., lai atturētu Lēniju no šiem glāstiem, satvēra vienu viņas roku, un Lēnija pēc neilgas stīvēšanās atstāja roku viņa plaukstā.

Bloks bija tūdaļ ieradies uz saucienu, bet palika stāvam pie durvīm; šķita, ka viņš prāto, vai vajadzētu iet iekšā. Viņš uzrāva uzacis un pielieca galvu, it kā ausī tos, vai netiks atkārtota pavēle nākt pie Advokāta. K. būtu varējis Bloku pamudināt nākt iekšā, bet viņš bija nolēmis galīgi pārtraukt attiecības ne tikai ar Advokātu, bet arī ar visiem pārējiem, kas atradās šajā dzīvoklī, tālab viņš pat nepakustējās. Arī Lēnija klusēja. Bloks pamanīja, ka vismaz prom viņu neviens nedzen, un ienāca istabā uz pirkstgaliem, ar saspringtu seju, plaukstas sažņaudzis sev aiz muguras. Durvis viņš atstāja vaļā, lai saglabātu brīvu atkāpšanās ceļu. Uz K. viņš pat nepalūkojās, viņa skatiens bija piesaistīts augstajai gultai ar pēli; advokātu, kas bija piebīdījies pavisam tuvu pie sienas, zem pēļa nemaz nevarēja redzēt. Bet tad atskanēja Advokāta balss: "Vai Bloks ir šeit?" viņš vaicāja. Bloku, kas jau bija pavirzījies krietnu gabalu tālāk, šis jautājums vārda tiešā nozīmē ķēra kā grūdiens - vispirms krūtīs, tad mugurā, Bloks sagrīļojās, zemu noliecās un teica: "Jūsu rīcībā." - "Ko tu gribi?" vaicāja Advokāts, "tu nāc nelaikā." -"Vai tad es netiku aicināts?" Bloks vaicāja vairāk sev pašam nekā Advokātam, aizsargājoties aizsedzās ar paceltām rokām un bija gatavs skriet prom. - "Tu tiki aicināts," teica Advokāts, "bet tik un tā tu nāc nelaikā." Un pēc klusuma brīža Advokāts vēl piebilda: "Tu vienmēr nāc nelaikā." Kopš Advokāts bija sācis runāt, Bloks vairs neskatījās uz gultu, viņš stīvi raudzījās uz istabas kaktu un tikai klausījās, it kā runātāja ārējais izskats būtu pārāk žilbinošs, lai viņš spētu to izturēt. Taču arī klausīties nebija viegli, jo Advokāts runāja, pagriezies pret sienu, turklāt klusi un ātri. - "Vai gribat, lai eju prom?" vaicāja Bloks. - "Nu jau tu esi šeit," teica Advokāts. "Paliec!" Varēja likties, ka Advokāts nevis izpildījis Bloka vēlēšanos, bet piedraudējis tam ar pērienu, jo tagad Bloks tik tiešām sāka drebēt. - "Vakar," sacīja Advokāts, "es biju pie sava drauga Trešā Tiesneša un novirzīju sarunu uz tevi. Vai gribi zināt, ko viņš teica?" - "Jā, lūdzu," teica Bloks. Tā kā Advokāts neatbildēja uzreiz, Bloks vēlreiz atkārtoja savu lūgumu un noliecās, kā grasīdamies krist ceļos. Bet tad K. vairs nevarēja novaldīties. - "Ko tu dari?" viņš iesaucās. Tā kā Lēnija centās viņu apklusināt, viņš satvēra arī viņas otru roku. Viņš turēja abas Lēnijas plaukstas cieši saspiestas, un tas nebija mīlas tvēriens, viņa vaidēja un centās atbrīvot rokas. Bet par K. izsaucienu sodīts tika Bloks, jo Advokāts viņam vaicāja: "Kurš tad ir tavs advokāts?" - "Tas esat jūs," teica Bloks. - "Bet vēl bez manis?" vaicāja Advokāts. - "Nav neviena bez jums," teica Bloks. -"Tad arī neklausi nevienam citam," teica Advokāts. Bloks pilnībā pievienojās Advokāta domām, viņš raidīja K. niknus skatienus un sparīgi kratīja galvu. Ja šo uzvedību pārtulkotu vārdos, tā būtu rupja lamāšanās. Un ar šo cilvēku K. bija gribējis draudzīgi aprunāties par savu lietu! - "Es tevi vairs nekavēšu," atgāzies krēslā, teica K. "Krīti ceļos vai rāpo uz visām četrām, dari, ko gribi. Es par to vairs nelikšos zinis." Tomēr Blokam bija pašcieņa, vismaz attiecībā uz K., jo viņš, dūres vicinādams, gāja K. klāt un kliedza tik skaļi, cik skaļi vien uzdrīkstējās advokāta klātbūtnē: "Jūs nedrīkstat ar mani tā runāt, tas nav atļauts. Kāpēc jūs mani apvainojat? Un turklāt vēl šeit, Advokāta kunga priekšā, kur mēs abi, gan jūs, gan es, tiekam paciesti tikai aiz līdzjūtības! Jūs neesat labāks cilvēks par mani, jo arī jūs esat apsūdzēts un arī jums ir Prāva. Un ja jūs tam visam par spīti vēl esat kungs, tad es arī esmu tāds pats kungs, ja ne vēl dižāks. Un es gribu, lai mani arī uzrunā kā kungu, īpaši jums mani tā jāuzrunā. Un ja jūs uzskatāt, ka jums tiek dota priekšroka tāpēc, ka jūs drīkstat šeit sēdēt un mierīgi klausīties, kamēr es - kā jūs izteicāties - lienu uz visām četrām, tad atgādināšu jums vecu juristu parunu: aizdomās turētajam kustība ir labāka nekā miers, jo tas, kas nekustas, varbūt jau atrodas svaru kausā un tiek svērts kopā ar visiem saviem grēkiem, un pats nemaz to nezina." K. neteica neko; ar stīvu skatienu viņš izbrīnīts lūkojās uz šo apjukušo cilvēku. Kādas pārvērtības ar Bloku bija notikušas K. acu priekšā pēdējās stundas laikā! Vai tā bija Prāva, kas viņu tā svaidīja šurpu turpu un neļāva atšķirt, kur draugs un kur ienaidnieks? Vai tad viņš neapjēdza, ka Advokāts viņu tīšām pazemo un šoreiz vienīgi tālab, lai palielītos ar savu varu K. acu priekšā un tādējādi varbūt atkal pakļautu K. sev? Bet, ja Bloks nespēja to apjēgt, vai ja viņš tik ļoti baidījās no Advokāta, ka nekāda apjēga tur neko vairs nelīdzēja, kā tad viņš varēja būt tik viltīgs vai drosmīgs, lai krāptu Advokātu un noklusētu, ka salīdzis bez šī arī vēl citus advokātus? Un kā viņš uzdrīkstējās uzbrukt K., kas taču varēja tūlīt uz vietas viņu nodot un atklāt viņa noslēpumu? Bet viņš uzdrīkstējās vēl vairāk, viņš piegāja pie Advokāta gultas un sāka arī tur žēloties par K.: "Advokāta kungs," viņš teica, "vai dzirdējāt, kā šis vīrs runāja ar mani? Viņa Prāvas stundas vēl bez pūlēm var saskaitīt, bet viņš jau grib dot labus padomus man, kas atrodas Prāvā jau piecus gadus. Viņš neko vēl nezina, bet zobojas par mani, tāpēc ka es, cik nu atļāvuši mani vārgie spēki, esmu kārtīgi izstudējis visu, ko prasa no apsūdzētā godaprāts, pienākums un Tiesas kārtība." - "Neliecies zinis ne par vienu," teica Advokāts, "un dari to, ko atzīsti par pareizu." - "Protams," teica Bloks, kā uzmundrinādams pats sevi un, mirkli pašķielējis uz K., nometās ceļos pie gultas. "Es jau esmu uz ceļiem, manu Advokāt," viņš teica. Bet Advokāts klusēja. Bloks piesardzīgi ar plaukstu noglaudīja pēli. Brīdi valdīja klusums, tad ierunājās Lēnija, izraudamās no K. tvēriena: "Tu dari man sāpes. Laid vaļā. Es iešu pie Bloka." Viņa aizgāja un nosēdās uz gultas malas. Bloku viņas atnākšana ļoti iepriecināja, viņš tūdaļ enerģiski, bet mēmi žestikulējot, lūdza Lēniju, lai tā palīdz viņam pielabināt Advokātu. Acīmredzot viņam bija ārkārtīgi nepieciešams uzzināt Advokāta jaunās vēstis, kaut gan varbūt vienīgi tāpēc, lai tās varētu izmantot pārējie viņa advokāti. Lēnija droši vien skaidri zināja, kā Advokātam piekļūt, viņa norādīja uz Advokāta roku un savilka lūpas kā skūpstam. Bloks tūdaļ noskūpstīja Advokāta roku un, Lēnijas mudināts, atkārtoja skūpstu vēl divreiz. Bet Advokāts joprojām klusēja. Tad Lēnija pārliecās Advokātam pāri, viņai tā pastiepjoties, kļuva redzams viņas skaistais augums, noliekusies pie Advokāta sejas, viņa glāstīja tā garos, sirmos matus. Tagad viņš bija spiests atbildēt. - "Es vilcinos viņam to stāstīt," Advokāts teica; varēja redzēt, ka viņš paskrata galvu - varbūt tāpēc, lai labāk sajustu saskaršanos ar Lēnijas plaukstu. Bloks klausījās, galvu noliecis, it kā ar šo klausīšanos pārkāpdams kādu aizliegumu. - "Bet kāpēc tu vilcinies?" vaicāja Lēnija. K. radās iespaids, ka viņš klausās sen iestudētā sarunā, kas jau daudzreiz atkārtota un vēl daudzkārt atkārtosies, un ka Bloks ir vienīgais, kam šī saruna šķiet vēl nebijusi. - "Kā viņš šodien uzvedās?" atbildes vietā Advokāts vaicāja. Brīdi Lēnija neteica neko, viņa skatījās lejup uz Bloku un vēroja, kā tas stiepj viņai pretī rokas un lūgdamies rīvē plaukstas vienu pret otru. Beidzot viņa nopietni palocīja galvu, pagriezās pret Advokātu un teica: "Viņš bija mierīgs un čakls." Vecs tirgotājs, vīrs ar garu bārdu lūdzās jaunu meiteni, lai tā izsakās par viņu labvēlīgi. Pat ja viņš paturēja savas patiesās domas pie sevis, tik un tā nekas nevarēja viņu attaisnot līdzcilvēku acīs. K. nespēja aptvert, kā Advokātam varēja ienākt prātā, ka šāda izrāde palīdzēs atgūt K. Ja Advokāts nebūtu K. aizbaidījis jau agrāk, tad ar šo ainu viņam tas izdotos. Viņš jau gandrīz vai apkaunoja arī skatītāju. Tātad tā darbojās Advokāta metode, kam K. laimīgā kārtā nebija bijis pakļauts pietiekami ilgi; metode panāca to, ka klients beigās aizmirsa visu pasauli un cerēja pa šo maldu ceļu aizvilkties līdz Prāvas beigām. Tas jau vairs nebija nekāds klients; tas bija Advokāta suns. Ja advokāts viņam pavēlētu ielīst pagultē kā suņu būdā un no turienes riet, viņš to darītu ar prieku. K. klausījās vērīgi un pētīgi, it kā viņam būtu uzdots precīzi iegaumēt visu, kas šeit tiek runāts, lai pēc tam kādā augstākā vietā nodotu liecību par to visu un iesniegtu ziņojumu. - "Ar ko viņš visu dienu nodarbojās?" vaicāja Advokāts. - "Lai viņš netraucētu man strādāt," atbildēja Lēnija, "es ieslēdzu viņu kalpones istabiņā -tur jau viņš parasti uzturas.Pa lūku es brīžam paskatījos, ko viņš dara. Viņš visu laiku tupēja uz gultas, bija izlicis uz palodzes rakstus, ko tu viņam iedevi, un tos lasīja. Tas atstāja labu iespaidu; logs taču iziet uz ventilācijas šahtu un gaisma tur tikpat kā neiespīd. Tas, ka Bloks tik un tā lasīja, man parādīja, cik viņš ir paklausīgs." - "Priecājos to dzirdēt," teica Advokāts. "Bet vai viņš lasīja ar izpratni?" Šīs sarunas laikā Bloks nemitīgi kustināja lūpas, droši vien viņš mēmi izrunāja tās atbildes, ko cerēja dzirdēt no Lēnijas. - "Protams, ka to es nevaru droši apgalvot," teica Lēnija. "Bet katrā ziņā es redzēju, ka viņš lasa pamatīgi. Augu dienu viņš lasīja vienu un to pašu lapu, un lasīdams vilka ar pirkstu līdzi rindām. Vienmēr, kad ieskatījos viņa istabiņā, viņš nopūtās, it kā lasīšana sagādātu daudz pūļu. Laikam tos rakstus, ko tu viņam iedevi, ir ļoti grūti saprast." -"Jā," teica Advokāts, "tādi tie patiešām ir. Un es nemaz nedomāju, ka viņš tur kaut ko var saprast. Tiem tikai vajadzēja dot viņam nojausmu par smago cīņu, kāda man jāizcīna, lai viņu aizstāvētu. Un kura dēļ es esmu devies šajā grūtajā cīņā? Viņa - smiekli nāk, to izrunājot vien - Bloka dēļ. Viņam jāiemācās saprast, ko tas nozīmē. Vai viņš lasīja bez apstājas?" -"Gandrīz bez apstājas," atbildēja Lēnija, "tikai vienreiz viņš lūdza ūdeni, lai padzeros. Tad es pa lūku iedevu viņam glāzi. Pulksten astoņos izlaidu viņu ārā un pabaroju." Bloks pašķielēja uz K., it kā šeit tiktu par viņu stāstīts kaut kas cildinošs, kam vajadzētu atstāt iespaidu arī uz K. Šķita, ka tagad viņā modušās gaišas cerības, viņš kustējās brīvāk un bīdījās uz ceļgaliem šurpu turpu. Tālab jo skaidrāk varēja redzēt, kā turpmākie advokāta vārdi viņu sastindzina. - "Tu viņu slavē," teica Advokāts. "Bet tieši tādēļ man ir vēl grūtāk runāt. Lieta tā, ka Tiesnesis neizsacījās labvēlīgi ne par Bloku pašu, ne viņa Prāvu." - "Neizsacījās labvēlīgi?" vaicāja Lēnija. "Kā tas var būt?" Bloks lūkojās Lēnijā ar tik saspringtu skatienu, itin kā ticētu, ka viņa vēl tagad spēs sen izteiktos Tiesneša vārdus pavērst viņam par labu. - "Neizsacījās labvēlīgi," teica Advokāts. "Viņš pat jutās nepatīkami aizskarts, kad sāku runāt par Bloku. - "Nerunājiet par Bloku," viņš teica. - "Bet viņš ir mans klients," teicu es. - "Jūs ļaujat sevi izmantot," viņš teica. -"Es uzskatu, ka viņa lieta vēl nav zaudēta." teicu es. - "Jūs ļaujat sevi izmantot," viņš atkārtoja. - "Tam es neticu," es teicu. "Prāvā Bloks ir čakls un vienmēr seko savai lietai. Viņš gandrīz vai apmeties uz dzīvi pie manis, lai neko nepalaistu garām. Protams, kā persona viņš nav patīkams, viņam ir šausmīgas manieres un viņš ir netīrīgs, bet, raugoties no Tiesas procedūru viedokļa, viņam neko nevar pārmest." Es teicu: "Neko nevar pārmest," es ar nolūku pārspīlēju. Tad viņš teica: "Bloks vienkārši ir viltīgs. Viņš uzkrājis lielu pieredzi un prot Prāvu vilkt garumā. Bet viņa nezināšana ir vēl daudz lielāka par viņa viltīgumu. Nez ko viņš teiktu, ja uzzinātu, ka viņa Prāva nemaz vēl nav sākusies, ja viņam pateiktu, ka vēl nemaz nav nošķindināts zvaniņš, lai pavēstītu Prāvas sākumu." -"Rāmi, Blok," Advokāts teica, jo Bloks, ceļgaliem ļodzoties, jau sāka celties kājās un acīmredzot gribēja lūgt paskaidrojumus. Tā bija pirmā reize, kad Advokāts nepārprotami vērsās pie paša Bloka. Ar gurdenām acīm viņš raudzījās pa pusei bezmērķīgi, pa pusei lejup uz Bloku, kas zem šī skatiena atkal lēnām noslīga uz ceļgaliem. - "Sis Tiesneša izteiciens nav domāts tavai saprašanai, tev tas neko nenozīmē," teica Advokāts. "Izbeidz jel baidīties no katra vārda. Ja tas atkārtosies, es neko vairs tev neatklāšu. Nevar iesākt nevienu teikumu, lai tu neskatītos uz mani tā, it kā tūdaļ vajadzētu atskanēt tavam galīgajam spriedumam. Būtu kaunējies vismaz no mana klienta! Turklāt tu iedragā viņa uzticēšanos man. Ko tad tu gribi? Tu vēl esi dzīvs, tu vēl atrodies manā aizsardzībā. Bezjēdzīgas bailes! Tu kaut kur esi lasījis, ka galīgais spriedums dažkārt nākot negaidīti, tas varot atskanēt no jebkuras mutes, jebkurā laikā. Jāatzīst, ka - ar daudzām atrunām - tas tiešām ir taisnība, bet gluži tikpat patiesi ir arī tas, ka tavas bailes man riebjas; tās rāda, ka tev trūkst nepieciešamās uzticēšanās. Ko tad es tādu pateicu? Es atstāstīju tev kāda tiesneša vārdus. Tu zini, ka izmeklēšanā dažādi uzskati kraujas cits uz cita - līdz necaurredzamībai. Tā, piemēram, šis tiesnesis par Prāvas sākumu uzskata citu laikpunktu nekā es. Tā ir tikai viedokļu atšķirība un nekas vairāk. Sasniedzot kādu zināmu Prāvas pakāpi, pēc vecām ierašām tiek šķindināts zvans. Pēc šī tiesneša domām, ar to sākas Prāva. Tagad nevaru uzskaitīt tev visu, kas runā šim uzskatam pretī, tu arī nespētu to saprast, tev pietiks ar to, ka daudz kas runā tam pretī." Bloks samulsis laida pirkstus caur gultas paklājiņa vilnu, tiesneša teiktā izraisītās bailes uz laiku bija likušas viņam aizmirst savu pakļautību Advokātam, viņš tagad domāja tikai par sevi un domās grozīja uz visām pusēm tiesneša vārdus. - "Blok," brīdinošā balsī teica Lēnija, satvēra viņu aiz svārku apkakles un mazliet pavilka uz augšu. "Liec mierā paklāju un klausies Advokātā."

(Šī nodaļa palikusi nepabeigta.)

DEVITĀ NODAĻA

KATEDRĀLĒ.

K. saņēma uzdevumu kādam Bankas partnerim no Itālijas parādīt dažus mākslas pieminekļus - šis cilvēks bija Bankai ļoti nozīmīgs un uzturējās šajā pilsētā pirmoreiz. Protams, ka citos apstākļos K. būtu uzskatījis, ka tas ir pagodinošs uzdevums, bet šobrīd, kad K. tikai ar lielām pūlēm spēja Bankā saglabāt savu prestižu, viņš to uzņēmās ļoti nelabprāt. Katra stunda, kad viņš neatradās kantorī, sagādāja viņam raizes; īstenībā viņš gan vairs nespēja kantorī pavadīto laiku izmantot tik pilnīgi kā agrāk, daudzkārt viņš stundām ilgi tikai izlikās, ka strādā pa īstam, bet, kad viņš nebija kantorī, bažas mocīja viņu vēl stiprāk. Tad viņš iedomājās, ka redz, kā Direktora Vietnieks, kas arī agrāk allaž bija viņu modri vērojis, reižu reizēm ienāk viņa kabinetā, nosēžas pie viņa galda, pārskata viņa dokumentus, beidzot pats pieņem klientus, ar kuriem K. gadu gaitā gandrīz vai sadraudzējies, atvilina tos no K., jā, varbūt pat atklāj tiem K. kļūdas - tagad K. strādādams allaž juta, kā kļūdas viņam draudoši uzglūn no tūkstoš kaktiem un vairs nespēja no tām izvairīties. Un ja K. turklāt vēl, kaut vai vispiedienīgākajā veidā, tika lūgts doties kādā darījumu braucienā vai pat nelielā ceļojumā - un nejaušas sagadīšanās pēc tieši šāda veida uzdevumi pēdējā laikā bija kļuvuši biežāki -viņam nevilšus radās aizdomas, ka viņu grib uz brītiņu dabūt prom no kantora, lai pārbaudītu viņa darbu, vai vismaz uzskata, ka bez viņa kantorī var iztikt. Viņš bez īpašām grūtībām būtu varējis atteikties no lielākās daļas šo uzdevumu, bet neuzdrīkstējās tā rīkoties, jo, ja viņa bažas izrādītos kaut nelielā mērā pamatotas, atteikšanās no uzdevuma pildīšanas nozīmētu atzīšanos savās bailēs. Šī iemesla pēc viņš šķietami vienaldzīgi uzņēmās šos uzdevumus un reiz, kad vajadzēja doties nogurdinošā divas dienas ilgā darījumu brauciemā, pat noklusēja, ka ir smagi saaukstējies - un tikai tāpēc, lai nevajadzētu baidīties, ka tobrīd sākušos rudens lietavu dēļ viņu varētu atturēt no brauciena. Ar mežonīgām galvassāpēm atgriezies no šī brauciena, viņš uzzināja, ka nākamajā dienā viņam jābūt par pavadoni darījumu partnerim no Itālijas. Viņš juta lielu kārdinājumu atteikties vismaz šo vienu reizi, jo īpaši tāpēc, ka šai gadījumā veicamais uzdevums nebija tieši saistīts ar Bankas darījumiem, tomēr izpildīt šādu sabiedrisko pienākumu, uzturot attiecības ar darījumu partneri - tas pats par sevi neapšaubāmi bija pietiekami svarīgi -, tikai ne K., jo viņš skaidri zināja, ka noturēties savā vietā spēs vienīgi tad, ja gūs panākumus darbā un, ja tas neizdosies, pilnībā zaudēs savu vērtību - pat tad, ja gluži negaidīti viņš šo itāli gluži vai apburtu; viņš nedrīkstēja ļaut sevi izstumt no sava darba jomas pat ne uz vienu dienu, jo viņš pārlieku baidījās, ka vairs netiks ielaists atpakaļ; viņš ļoti skaidri saprata, ka šīs bailes ir pārspīlētas, un tomēr tās viņu ierobežoja. Lai nu kā, šoreiz būtu gandrīz neiespējami izgudrot kādu pārliecinošu ieganstu, lai atteiktos. Viņa itāļu valodas prasme bija gan ne pārāk izcila, tomēr pietiekama; bet visu izšķīra tas, ka agrāk viņš bija apguvis mākslas vēsturi, un Bankā šīs viņa zināšanas tika pieminētas bieži un ar pamatīgiem pārspīlējumiem, tālab K. savulaik - bet tikai un vienīgi darījumu veicināšanas nolūkā - bija iestājies pilsētas Mākslas pieminekļu saglabāšanas biedrībā. Baumas vēstīja, ka šis itālis esot mākslas mīļotājs, tālab gluži pašsaprotams bija tas, ka tieši K. izvēlēts par viņa pavadoni.

Tā nu K. ļoti lietainā, brāzmainā rītā, jau iepriekš niknodamies par priekšā stāvošo dienu, jau pulksten septiņos ieradās kantori, lai vēl tiktu galā vismaz ar dažām darba lietām, pirms itāļa apmeklējums viņu no tā visa atraus. Viņš jutās noguris, jo pusi nakts bija pavadījis, studēdams itāļu valodas gramatiku, lai mazliet sagatavotos; palodze, uz kuras viņš pēdējā laikā pārāk bieži mēdza sēdēt, vilināja viņu pie sevis stiprāk nekā rakstāmgalds, bet viņš turējās vilinājumam pretī un sēdās pie darba. Diemžēl tieši tobrīd ienāca kalpotājs un paziņoja, ka viņu atsūtījis Direktora kungs, lai noskaidrotu, vai pilnvarotā kungs jau atnācis; ja pilnvarotā kungs būtu ieradies, tad lai esot tik laipns un nākot uz apmeklētāju istabu, jo kungs no Itālijas jau gaidot. - "Tūlīt nākšu," teica K., iebāza kabatā mazu vārdnīciņu, pasita padusē pilsētas skaistāko ainavu albumu, ko bija sagatavojis svešajam viesim, un cauri Direktora Vietnieka birojam gāja uz Direktora kabinetu. K. jutās laimīgs, ka atnācis uz kantori tik agri un tāpēc var nekavējoties stāties Direktora rīcībā - visiem par īstu pārsteigumu. Direktora Vietnieka kantoris, protams, vēl bija tukšs kā nakts vidū, droši vien kalpotājam ticis uzdots arī viņu aicināt uz apmeklētāju istabu, bet nebija kam nodot šo aicinājumu. Kad K. iegāja apmeklētāju istabā, abi kungi piecēlās no dziļajiem klubkrēsliem. Direktors laipni smaidīja, varēja redzēt, ka K. atnākšana viņu ļoti iepriecinājusi, viņš tūdaļ iepazīstināja K. ar Itāli, tas sparīgi pakratīja K. roku un smaidīdams viņu nodēvēja par agrummīļotāju. K. lāgā nesaprata, ko Itālis grib teikt, turklāt tas bija dīvains vārds, kura nozīmi K. saprata tikai pēc kāda brīža. Viņš atbildēja ar pāris gludiem teikumiem, kurus Itālis savukārt uzklausīja smiedamies, vairākkārt ar nervozu plaukstu nobrau-cīdams savas zilpelēkās, kuplās ūsas. Šīs ūsas neapšaubāmi bija iesmaržotas, gandrīz vai gribējās mēģināt pieliekties tām tuvāk un paostīt. Kad visi bija apsēdušies un uzsāka īsu sarunu kā ievadu turpmākajam, K. jutās ļoti neomulīgi, jo spēja saprast tikai atsevišķus fragmentus no tā, ko teica Itālis. Kamēr Itālis runāja pavisam mierīgi, K. saprata gandrīz visu, bet tie bija tikai īsi izņēmuma mirkļi, jo vārdi no Itāļa mutes parasti plūda nepārtrauktā straumē, viņš pats purināja galvu, kā līksmodamies par to. Bet, šādi runādams, viņš nemitīgi pārgāja uz sazin kādu izloksni, K. šajā izloksnē nesaklausīja vairs neko no itāļu valodas, toties Direktors ne tikai saprata šo izloksni, viņš pat runāja tajā, taču to K. būtu varējis nojaust jau iepriekš, jo Itālis nāca no Dienviditālijas, kur arī Direktors bija pavadījis vairākus gadus. Lai nu kā, K. secināja, ka viņam laupīta iespēja pilnībā saprasties ar šo Itāli, turklāt ūsas neļāva saskatīt Itāļa lūpu kustības, no kurām viņš varbūt varētu kaut ko nolasīt. K. sāka paredzēt daudz neērtību; uz kādu laiku viņš atteicās no centieniem Itāli saprast - kamēr šeit atradās Direktors, kam bija tik viegli saprasties ar Itāli, šīs K. pūles būtu gluži liekas, tālab K. aprobežojās ar to, ka neatlaidīgi lūkojās, kā Itālis rāmi sēž, dziļi iegrimis savā klubkrēslā un tomēr tik mundrs, kā tas bieži sarausta savus īsos, cieši pieguļošos svārkus, un kā reiz tas, rokas pacēlis un atslābinātās plaukstas grozīdams, pūlējās atveidot kaut ko tādu, ko K. nespēja apjēgt, kaut gan bija paliecies uz priekšu un uzmanīgi vēroja itāļa plaukstu kustības. Beidzot, kamēr K. tā sēdēja ne ar ko īpaši nenodarbināts, tikai mehāniski sekodams sarunas virzībai no viena partnera uz otru, šī rīta nogurums atkal lika sevi manīt un K. , sev par izbailēm, reiz - laimīgā kārtā - vēl laicīgi attapās, kad savā izklaidībā jau bija grasījies piecelties, pagriezties un doties prom. Beidzot Itālis paskatījās pulkstenī un uzlēca kājās. Vispirms viņš atvadījās no Direktora, tad steidzās pie K. un nostājās tik cieši klāt, ka K. vajadzēja atbīdīt savu klubkrēslu, lai varētu pakustēties. Direktors laikam no K. acu skatiena bija nopratis, kādā nelaimē tas iekļuvis ar šo Itāli, jo iejaucās viņu sarunā, turklāt tik gudri un piesardzīgi, lai rastos iespaids, ka viņš tikai dod dažus nebūtiskus padomus, kaut gan patiesībā viņš īsi izskaidroja K. visu, ko bija ieplānojis Itālis, kas nemitīgi viņu pārtrauca. No Direktora K. uzzināja, ka Itālim vispirms vēl jānokārto daži darījumi, ka diemžēl visā visumā viņam būs maz laika, ka viņš nekādā ziņā negrasās steigšus apskraidīt visu, ko vērts redzēt, ka īstenībā viņš -, protams, vienīgi tad, ja K. tam piekritīs, jo K. ir tas, kas to izšķirs - izlēmis apskatīt tikai Katedrāli, bet to tad nu gan darīt pamatīgi. Viņš ārkārtīgi priecājoties, ka varēs to paveikt tik mācīta un laipna vīra pavadībā - tā viņš izteicās par K., kas bija nodarbināts tikai ar to, ka centās palaist gar ausīm Itāļa teikto un žigli uzklausīt visu, ko saka Direktors - un viņš lūdzot K., ja šis laiks tam izrādītos piemērots, būt pie Katedrāles pēc divām stundām, apmēram ap pulksten desmitiem. Viņš pats cerot šai laikā noteikti jau atrasties pie Katedrāles. K. atbildēja kaut ko piekrītošu, Itālis paspieda roku vispirms Direktoram, tad K., tad vēlreiz Direktoram, un, abu pavadīts, bet vairs tikai daļēji vērsdamies pie viņiem ar vārdiem, gāja uz durvīm. K. vēl brīdi palika kopā ar Direktoru, kas šodien izskatījās slimību īpaši nomocīts. Viņš uzskatīja, ka nepieciešams kaut kā atvainoties K. priekšā, un teica - tobrīd viņi stāvēja cieši blakus viens otram -, ka sākumā viņam bijis nolūks pašam doties Itālim līdzi, bet tad -neko sīkāk par iemesliem, kāpēc mainījis savus nodomus, viņš nepaskaidroja - tomēr izlēmis, ka labāk būs sūtīt K. Bet K. nevajagot apmulst, ja no paša sākuma viņš Itāli nesapratīs, gan jau sapratne nākšot itin drīz, un ja arī viņš daudz ko nesapratīšot vispār, tas nemaz nebūšot tik ļauni, jo Itālim nemaz neesot tik svarīgi tikt saprastam. Starp citu, K. itāļu valoda esot pārsteidzoši laba, un viņš neapšaubāmi pratīšot lieliski tikt galā ar šo lietu. Pēc šiem vārdiem K. atvadījās. Vēl atlikušo brīvo laiku viņš pavadīja, izrakstīdams no vārdnīcas retus darbības vārdus, kas bija vajadzīgi, lai izvadātu Itāli pa Katedrāli. Tas bija ārkārtīgi apnicīgs darbs, kalpotāji ienesa dienas korespondenci, ierēdņi nāca uzdot dažādus jautājumus un, redzēdami, ka K. ir aizņemts, palika stāvam pie durvīm, bet negāja prom, kamēr K. nebija viņus uzklausījis, Direktora Vietnieks nepalaida garām izdevību K. patraucēt, viņš bieži nāca iekšā, izņēma vārdnīcu K. no rokas un šķirstīja - nepārprotami bez kādas sajēgas; kad atvērās durvis, no priekšistabas pustumsas iznira pat klienti un gausi klanījās - tie gribēja pievērst sev uzmanību, bet nebija pārliecināti, ka tikuši ieraudzīti -, tas viss kustējās ap K. kā ap centru, kamēr viņš pats vispirms lika kopā vajadzīgos vārdus, pēc tam meklēja tos vārdnīcā, pēc tam izrakstīja, pēc tam vingrinājās tos izrunāt un visbeidzot mēģināja iemācīties no galvas. Tomēr šķita, ka savulaik labā atmiņa tagad viņu pilnībā pametusi, reizēm viņu pārņēma tādas dusmas uz Itāli, kura dēļ vajadzēja tā nopūlēties, ka viņš ieraka vārdnīcu papīros, cieši apņēmies vairs negatavoties, bet tad viņš tomēr secināja, ka nevar klusuciezdams kopā ar Itāli Katedrālē staigāt šurpu turpu gar mākslas darbiem, un viņš ar vēl lielāku niknumu atkal vilka vārdnīcu laukā.

Tieši pusdesmitos, kad viņš gribēja iet prom, viņam piezvanīja pa telefonu. Lēni ja novēlēja viņam labu rītu un vaicāja, kur viņš atrodas. K. steidzīgi pateicās un piebilda, ka tagad nekādi nevar ielaisties sarunā, jo viņam jādodas uz Katedrāli. -"Uz Katedrāli?" vaicāja Lēnija. - "Nu jā, uz Katedrāli." -"Kāpēc uz Katedrāli?" - jautāja Lēnija. K. mēģināja viņai to īsumā paskaidrot, bet, tikko viņš bija sācis runāt, Lēnija pēkšņi teica: "Viņi tevi dzenā." K. nespēja paciest šo žēlošanu, ko nebija ne prasījis, ne gaidījis, divos vārdos viņš atvadījās, bet, kārdams klausuli atpakaļ vietā, teica, pa pusei sev pašam, pa pusei tālajai meitenei, kas viņu vairs nedzirdēja: "Jā, viņi mani dzenā."

Bet tagad bija jau vēls, jau gandrīz vai bija jābaidās, vai viņš pagūs ierasties laikā. Viņš brauca ar auto, pēdējā mirklī viņš vēl bija atcerējies par albumu, kura pasniegšanai no rīta nebija atradis izdevīgu brīdi, tāpēc tagad veda to līdzi. Viņš turēja albumu uz ceļgaliem un visu brauciena laiku nemierīgi bungoja pa tā vāku. Lietus bija pierimis, bet ārā bija mikls, dzestrs un tumšs, tas nozīmēja, ka Katedrālē neko daudz nevarēs saskatīt, bet no ilgās stāvēšanas uz aukstajām grīdas flīzēm K. saaukstēšanās pieņemsies spēkā. Laukums ap Katedrāli bija gandrīz tukšs, K. atcerējās, ka jau agrā bērnībā ievērojis -māju logos ap šo šauro laukumu gandrīz vienmēr nolaisti visi aizkari. Bet šādā laikā tas likās saprotamāk nekā saulainās dienās. Arī Katedrāle šķita tukša, protams, ka šobrīd nevienam nenāca prātā nākt šurp. K. izsteidzās cauri abiem sānu jomiem, bet sastapa tur tikai kādu vecu sievu, kas, ietinusies siltā lakatā, stāvēja uz ceļiem un skatījās uz gleznu, kur bija attēlota Marija. Tālumā K. pamanīja arī kādu kalpotāju - tas klibodams iegāja mūra sienā ierīkotās durvīs un pagaisa. K. bija atnācis precīzi laikā, viņam ienākot, pulkstenis sita desmit, bet Itālis vēl nebija ieradies. K. atgriezās pie galvenās ieejas, kādu brīdi neizlēmīgi tur pastāvēja, tad, lietum joprojām līstot, apgāja Katedrālei apkārt, lai paskatītos, vai Itālis negaida pie kādām sāndurvīm. Bet viņam neizdevās Itāli atrast. Vai Direktors būtu nepareizi sapratis norunāto laiku? Vai tad šo cilvēku vispār varēja saprast pareizi? Lai nu kā, K. tagad vajadzēja gaidīt Itāli vismaz pusstundu. Viņš bija noguris, tāpēc gribēja apsēsties, atgriezās Katedrālē, uz kāda pakāpiena atrada mazam paklājiņam līdzīgu auduma drisku, ar kājas purngalu pievilka to pie tuvākā sola, ciešāk ievīstījās mētelī, uzlocīja apkakli un apsēdās. Lai izklaidētos, viņš atvēra albumu un brīdi to šķirstīja, bet drīz bija spiests pārtraukt šo nodarbi, jo kļuva tik tumšs, ka viņš, paceldams skatienu, tikpat kā neko vairs nespēja saskatīt pat tuvākajā sānu jomā.

Tālumā pie centrālā altāra zibsnīja liels sveču liesmiņu trijstūris, K. nebija drošs, vai ir redzējis to jau iepriekš. Varbūt sveces bija iededzinātas tikai nupat. Baznīcas kalpotāju darba pienākumos ietilpst arī lavīšanās, viņus nekad nevar pamanīt. Nejauši pagriezies, K. ieraudzīja, ka viņam aiz muguras pavisam netālu deg arī gara, resna, pie kolonnas piestiprināta svece. Šis apgaismojums gan bija skaists, tomēr ar to nepavisam nepietika, lai varētu saskatīt altārgleznas, jo lielākā daļa no tām karājās sānu altāru tumsā; sveču liesmas drīzāk vairoja tumsību. Neatnākdams šurp, Itālis bija rīkojies tikpat saprātīgi, cik nepieklājīgi, jo šeit nebija, ko redzēt, viņiem būtu jāaprobežojas ar dažu gleznu izpētīšanu collu pa collai K. elektriskā kabatas lukturīša gaismā. Lai pārbaudītu, kas no tā būtu varējis iznākt, K. aizgāja līdz kādai netālai sānu kapelai, uzkāpa pāris pakāpienus līdz zemai marmora balustrādei un, pārliecies tai pāri, ar savu lukturi apgaismoja altārgleznu. Gleznai priekšā traucējoši šūpojās svētlampiņa. Pirmais, ko K. saskatīja - lielā mērā tikai nojauzdams, nevis redzēdams - bija liels bruņinieks bruņutērpā, kas stāvēja gleznas priekšplānā. Viņš balstījās uz sava šķēpa, kuru bija sev priekšā iedūris kailajā zemē - no tās tikai vietumis spraucās zāles stiebriņi. Šķita, ka bruņinieks uzmanīgi vēro kādu notikumu, kas norisinās viņa acu priekšā. K. pārsteidza, ka bruņinieks paliek tur stāvam un nenāk tuvāk. Varbūt viņam bija uzdots stāvēt sardzē. K. jau sen nebija redzējis nevienu gleznu; viņš ilgi aplūkoja bruņinieku, kaut gan viņa acis nepanesa lukturīša zaļo gaismu un viņam vajadzēja tās bieži mirkšķināt. Vēlāk, pārlaizdams lukturīša gaismu pār gleznas atlikušo daļu, viņš tur ieraudzīja Kristus likšanu kapā, kāda tā parasti tiek attēlota, bet vispār glezna bija jauna. Viņš iebāza lukturīti kabatā un atgriezās savā vietā.

Droši vien tagad vairs nebija vajadzības vēl gaidīt Itāli, bet ārpusē noteikti straumēm gāzās lietus, un, tā kā iekšā nebija tik auksti, kā K. bija gaidījis, viņš nolēma vēl kādu laiku palikt turpat. Netālu no viņa atradās lielā kancele, uz tās mazā, apaļā jumtiņa pusguļus bija novietoti divi gludi zelta krusti, to augšgali krustojās. Kanceles ārsienu zem balustrādes un pāreju uz nesošo kolonnu veidoja zaļa lapotne, kurā bija ieķērusies mazi eņģelīši - daži mundri, citi pavisam rāmi. K. aizgāja līdz kancelei un izpētīja to no visām pusēm, mūra akmeņi visur bija rūpīgi apstrādāti, dziļais tumšums starp koku lapām un aiz tām šķita kā notverts tīklos un noturēts uz vietas, K. iebāza plaukstu vienā no šiem caurumiem un piesardzīgi aptaustīja akmeni, līdz šim viņš nemaz nebija zinājis, ka tāda kancele pastāv. Tad viņš aiz nākamās solu rindas nejauši pamanīja baznīcas kalpotāju, kas stāvēja tur savos nokarenajos, krokainajos, melnajos svārkos, turēja rokā šņaucamtabakas dozi un lūkojās uz K. Ko šim vīram vajag? domāja K. Vai es viņam liekos aizdomīgs? Vai viņš grib dzeramnaudu? Bet, tikko baznīcas kalpotājs ievēroja, ka K. viņu redz, viņš tūdaļ ar labo roku - starp diviem pirkstiem vēl bija iespiesta tabakas šķipsna - norādīja kādā neskaidrā virzienā. Viņa izturēšanās bija gandrīz vai neizprotama. K. vēl kādu brīdi nogaidīja, bet baznīcas kalpotājs nemitējās kaut ko rādīt ar roku un vēl uzsvēra šo žestu, mādams ar galvu. - "Ko īsti viņš grib?" K. klusām vaicāja; viņš neuzdrīkstējās šeit skaļi saukt; tad viņš izvilka savu naudas maku un virzījās gar nākamo solu, lai nokļūtu līdz kalpotājam. Bet kalpotājs tūdaļ noraidoši pavicināja roku, paraustīja plecus un kliboja prom. K. šķita, ka šī steidzīgā klibošana līdzinās tai gaitai, ar kādu viņš bērnībā bija mēģinājis atdarināt jāšanu uz zirga. Bērnišķīgs vecis, domāja K., viņa saprašanas pietiek vairs tikai dievkalpojumam. Skat, kā viņš paliek stāvam, kad apstājos es, un kā viņš ausās, vai es neiešu tālāk. K. smaidīdams sekoja vecim cauri visam sānu jomam gandrīz līdz centrālajam altārim, vecis nemitīgi kaut ko rādīja ar žestiem, bet K. tīšuprāt neapgriežas, šai žestikulēšanai bija tikai viens mērķis - novirzīt K. no veča pēdām. Bet beigās K. atstājās no veča, viņš negribēja to pārlieku uztraukt, turklāt - ja nu gadījumā Itālis tomēr vēl atnāktu - negribēja šo parādību pavisam aizbiedēt.

Kad viņš iegāja galvenajā jomā, lai uzmeklētu savu vietu, kur bija atstājis albumu, viņš pie kādas kolonnas, gandrīz blakus koristu soliem virs altāra, ieraudzīja mazu kancelīti, pavisam vienkāršu, no kaila, bāla akmens. Kancelīte bija tik maza, ka no attāluma izskatījās pēc tukšas nišas, kas paredzēta kāda svētā statujas uzstādīšanai. Sprediķotājs droši vien nevarēja atkāpties pat ne soli no margām. Turklāt akmens velve virs kanceles bija neparasti zema un bez greznojumiem, augšpusē tā strauji sašaurinājās, tālab vidēja auguma cilvēks uz kanceles nevarēja stāvēt izslējies, tam vajadzēja nemitīgi liekties pāri margām. Šis iekārtojums šķita itin kā paredzēts sprediķotajā spīdzināšanai, nevarēja saprast, kam šī kancele vispār vajadzīga, ja iespējams izmantot tās pārējās - skaistās un mākslinieciski izrotātās.

Arī K. noteikti nebūtu ievērojis šo mazo kancelīti, ja uz tās nebūtu nostiprināta lampa - tādas mēdz novietot augšā neilgi pirms sprediķa. Vai tad pašlaik būtu jāsākas sprediķim? Šai tukšajā baznīcā? K. skatījās uz kāpnēm, kas, cieši piekļāvušās kolonnai, veda uz kanceli un bija tik šauras, it kā būtu domātas nevis cilvēkiem, bet kolonnas rotāšanai. Bet lejā pie kanceles - un K. izbrīnīts pasmaidīja - tur patiešām stāvēja garīdznieks, uzlicis roku uz kāpņu margām un sagatavojies kāpt augšup, un viņš skatījās uz K. Tad viņš vieglītēm palocīja galvu, par atbildi K. pārkrustījās un noliecās, kā būtu vajadzējis darīt jau agrāk. Garīdznieks īsiem, straujiem soļiem kāpa augšā uz kanceli. Varbūt baznīcas kalpotājs tomēr nebija pavisam zaudējis sajēgu, varbūt viņš mudināja K. doties tuvāk sprediķotajam, jo tas šajā tukšajā baznīcā bija vairāk nekā nepieciešami? Starp citu, kaut kur pie gleznas ar Mariju vēl atradās arī kāda veca sieviete, kas arī būtu varējusi atnākt. Un ja nu bija jāatskan sprediķim, tad kāpēc to neievadīja ērģeles? Bet ērģeles tālu augšā joprojām palika mēmas tumsā un tikai viegli vizēja.

K. domāja, vai viņam tagad nevajadzētu steigšus paiet tālāk, ja viņš to nedarītu tūlīt, tad vēlāk, sprediķa laikā, tas vairs nebūtu iespējams, tad viņam vajadzētu palikt līdz sprediķa beigām, kantorī viņš bija zaudējis tik daudz laika, gaidīt Itāli jau sen vairs nebija viņa pienākums, viņš palūkojās pulkstenī, bija vienpadsmit. Bet vai tad patiešām tagad varēja sākties sprediķis? Vai tad K. viens pats varēja tēlot draudzi? Ko tad, ja viņš būtu tikai svešinieks, kas gribējis tikai apskatīt baznīcu? Būtībā tieši tā jau arī bija. Bezjēdzīgi pat iedomāties, ka tagad vajadzētu notikt sprediķim, vienpadsmitos no rīta, darbdienā, nejaukā laikā. Garīdznieks - tas noteikti bija garīdznieks, jauns vīrietis ar gludu, garenu seju - neapšaubāmi kāpa augšā tikai tāpēc, lai izdzēstu lampu, kas tikusi aizdedzināta kļūdas pēc.

Bet tā tomēr nebija, Garīdznieks pārbaudīja lampu un uzgrieza liesmu augstāk, tad lēnām pagriezās pret margām un abām plaukstām aptvēra to stūraino augšmalu. Tā viņš kādu brīdi stāvēja un, galvu nepagriezdams, lūkojās apkārt. K. bija atkāpies labu gabalu tālāk un atspiedis elkoņus pret priekšējo solu. Viņa aizmiglojies skatiens kaut kur - nebija iespējams precīzi noteikt, kur tieši - pamanīja baznīcas kalpotāju, tas sēdēja sagumis, ar līku muguru, tik mierīgs, it kā būtu labi izpildījis savu uzdevumu. Kāds klusums tagad valdīja Katedrālē! Bet K. vajadzēja šo klusumu iztraucēt, viņam nebija nolūka palikt šeit; ja Garīdzniekam ir pienākums kādā noteiktā stundā, neņemot vērā apstākļus, noturēt sprediķi, tad lai viņš to dara, tas izdosies arī bez K., gluži tāpat arī K. klātbūtne nekādi nevarētu palielināt sprediķa ietekmību. Tā nu K. pamazām sāka kustēties, uz pirkstgaliem tipināja garām solam, tad nokļuva plašajā vidusejā un gāja tālāk gluži netraucēts, tikai akmens grīda skanēja pat zem visvieglākajiem soļiem un velves klusi, bet nerimstoši daudzkārt atbalsoja ritmisko tālāk-soļošanu. K. jutās nedaudz pamests, varbūt vēl Garīdznieka novērots, tā gluži viens pats iedams starp visiem šiem tukšajiem soliem, turklāt viņam šķita, ka Katedrāles milzīgums sasniedzis to robežu, aiz kuras beidzas cilvēkam vēl paciešamais. Sasniedzis solu, kurā bija sēdējis agrāk, viņš, lieki neapstādamies, paķēra tur atstāto albumu un gāja tālāk. Garīdznieka balsi viņš pirmoreiz sadzirdēja tad, kad jau gandrīz bija ticis laukā no tās Katedrāles daļas, ko aizņēma soli, un tuvojās brīvajai telpai, kas šķīra viņu no izejas. Spēcīgā, daudz vingrinātā balss urbās cauri Katedrālei, kas bija sagatavojusies to uztvert. Bet Garīdznieks nevērsās pie draudzes, par to nevarēja būt nekādu šaubu, un nebija, kur bēgt, viņš sauca: "Jozef K.!"

K. apstājās pussolī un lūkojās uz grīdu sev priekšā. Pagaidām viņš vēl bija brīvs, viņš vēl varēja doties tālāk un iziet pa vienu no tām trim šaurajām, tumšajām koka durvīm, kas atradās netālu no viņa. Tas tad nozīmētu, ka viņš nav sapratis saucienu, vai arī - ka ir gan sapratis, bet nav gribējis pievērst tam uzmanību. Turpretī, ja viņš tagad grieztos atpakaļ, viņš būtu notverts, jo tādējādi viņš atzītos, ka ir labi sapratis saucienu, ka viņš patiešām ir tas, kas tiek saukts, un ka viņš grib šim saucienam paklausīt. Ja Garīdznieks iesauktos vēlreiz, K. noteikti būtu gājis tālāk, bet viss bija klusu, lai cik ilgi K. arī gaidīja, tāpēc viņš mazliet pagrieza galvu, jo gribēja redzēt, ko Garīdznieks dara tagad. Garīdznieks mierīgi stāvēja uz kanceles tāpat kā iepriekš, bet skaidri varēja redzēt, ka viņš ir pamanījis, kā K. pagriež galvu. Ja K. tagad neapgrieztos pavisam, tā būtu bērnišķīga paslēpju spēlēšana. Viņš apgriezās, un Garīdznieks pamāja ar pirkstu, aicinādams viņu tuvāk. Tā kā tagad viss varēja notikt atklāti, K. platiem, lidojošiem soļiem - aiz ziņkāres un gribēdams procedūru saīsināt - traucās uz kanceles pusi. Pie pirmajiem soliem viņš apstājās, bet Garīdzniekam šis atstatums šķita vēl pārāk liels, viņš izstiepa roku un viņa taisnā leņķī lejup noliektais rādītājpirksts norādīja uz vietu turpat kanceles priekšā. K. paklausīja; šai vietā viņam bija jāatgāž galva tālu atpakaļ, lai redzētu garīdznieku. "Tu esi Jozefs K.," teica Garīdznieks, un viņa roka neizprotamā žestā pacēlās no margām. - "Jā," atteica K., viņš domāja par to, kā agrāk allaž bija nosaucis savu vārdu, kopš zināma laika viņš to juta kā smagu nastu, turklāt viņa vārdu tagad zināja ari cilvēki, ko viņš sastapa pirmoreiz; cik tas agrāk bija jauki - vispirms stādīties priekšā un tikai pēc tam būt pazīstamam. - "Tu esi apsūdzēts," teica Garīdznieks īpaši klusā balsī. - "Jā," teica K., "to man paziņoja." - "Tad tu esi tas, kuru es meklēju," teica Garīdznieks. "Es esmu cietuma kapelāns." - "Ak tā," sacīja K. -"Es liku tevi atsaukt šurp," teica Garīdznieks, "lai parunātu ar tevi." - "To es nezināju," teica K. "Es atnācu šurp, lai parādītu katedrāli kādam itālim." - "Aizmirsti nebūtisko," teica Garīdznieks. "Kas tev rokā? Vai tā ir lūgšanu grāmata?" - "Nē," atbildēja K., "tas ir pilsētas skaistāko ainavu albums." - "Liec to nost," sacīja Garīdznieks. K. tik strauji aizmeta albumu prom, ka tas atvērās un vēl labu gabalu, lapām gumzoties, slīdēja pa grīdu. "Vai tu zini, ka ar tavu Prāvu ir slikti?" vaicāja Garīdznieks. - "Man jau tā likās," atbildēja K. "Es visādi pūlējos, bet līdz šim bez panākumiem. īstenībā es vēl neesmu pabeidzis iesniegumu." - "Kā tu iztēlojies beigas?" vaicāja Garīdznieks. -"Agrāk es domāju, ka beigām jābūt labām," sacīja K., "tagad es reizēm pats par to šaubos. Es nezinu, kādas būs beigas. Vai tu to zini?" - "Nē," atbildēja Garīdznieks, "bet es baidos, ka beigas būs sliktas. Tiek uzskatīts, ka tu esi vainīgs. Iespējams, ka tavā Prāva nemaz netiks tālāk par zemāko Tiesu. Vismaz pagaidām tiek uzskatīts, ka tava vaina ir pierādīta." - "Bet es neesmu vainīgs," teica K., "tā ir kļūda. Kā tad viens cilvēks vispār var būt vainīgs. Mēs taču visi šeit esam cilvēki, katrs tāds pats kā citi." - "Tas ir taisnība," teica Garīdznieks, "bet tā mēdz runāt vainīgie." - "Vai arī tevi ir aizspriedumi pret mani?" vaicāja K. - "Man nav pret tevi aizspriedumu," teica Garīdznieks. - "Es tev pateicos," sacīja K., "bet visiem pārējiem, kas piedalījās izmeklēšanā, ir pret mani aizspriedumi. Un viņi ietekmē arī tos, kas vēl nav noskaņoti pret mani. Mana situācija kļūst arvien smagāka." - "Tu pārproti lietas būtību," teica Garīdznieks, "spriedums nenāk pēkšņi, parasti izmeklēšana plūstoši pāriet spriedumā." - "Tad tā tas ir," sacīja K. un nokāra galvu. - "Ko tu grasies tuvākajā laikā darīt savas Prāvas labā?" vaicāja Garīdznieks. - "Gribu vēl meklēt palīdzību," atbildēja K. un pacēla galvu, lai redzētu, kā Garīdznieks novērtē viņa nolūkus. "Ir vēl dažas iespējas, ko neesmu izmantojis." - "Tu pārāk daudz meklē palīdzību pie svešiniekiem," pārmetoši teica Garīdznieks, "un jo īpaši pie sievietēm. Vai tad tu nejūti, ka tā nav īstā palīdzība?" - "Varu atzīt, ka tevis teiktais ir taisnība - dažkārt un pat bieži vien," teica K., "bet ne vienmēr. Sievietēm pieder liela vara. Ja es spētu piedabūt dažas no man pazīstamajām sievietēm sadarboties ar mani, es tiktu cauri. īpaši šajā Tiesā, kas sastāv gandrīz tikai no brunču medniekiem. Vajag tikai parādīt Izmeklēšanas Tiesnesim sievieti, un viņš, lai pagūtu šo sievieti notvert, pārskries pāri gan tiesas galdam, gan apsūdzētajam." Garīdznieks nolieca galvu pie margām, tikai tagad beidzot radās iespaids, ka kanceles zemais pārklājs spiež viņu lejup. Nez kāds negaiss gan plosījās tur laukā? Tā jau vairs nebija apmākusies diena, tā bija dziļa nakts. Neviena no lielo logu vitrāžām vairs nespēja kaut ar visvieglāko mirdzumu pārtraukt tumšās sienas vienmuļību. Un tieši tagad baznīcas kalpotājs sāka vienu pēc otras izdzēst sveces uz centrālā altāra. - "Vai tu dusmojies uz mani?" K. vaicāja Garīdzniekam. "Tu varbūt nezini, kādai Tiesai tu kalpo." Atbildi viņš nesaņēma. "Es jau runāju tikai par to, ko pats esmu pieredzējis," teica K. Augšā kancelē joprojām bija kluss. "Es negribēju tevi aizvainot," teica K. Tad Garīdznieks kliedza lejup: "Vai tad tu nespēj redzēt pat divus soļus tālāk uz priekšu?" Tas bija niknuma kliedziens, bet vienlaikus arī tāda cilvēka kliedziens, kas redz kādu krītam un, pats būdams izbijies, kliedz nepiesardzīgi, pats to negribēdams.

Tad abi ilgi cieta klusu. Lejā bija tumšs, tāpēc Garīdznieks droši vien nevarēja labi saskatīt K., savukārt K. mazās lampas gaismā skaidri redzēja Garīdznieka seju. Kāpēc Garīdznieks nenāca lejā? Viņš jau nebija noturējis sprediķi, tikai pavēstījis K. dažas ziņas, un, rūpīgāk apdomājot, K. saprata, ka šīs ziņas viņam varētu nest vairāk ļaunuma, nekā būt noderīgas. Bet K. nešaubījās par to, ka Garīdznieka nolūki ir labi, nebija pat izslēgts, ka tagad, ja Garīdznieks nokāptu lejā, viņi abi varētu vienoties, nebija pat izslēgts, ka Garīdznieks varētu viņam dot kādu nozīmīgu, izšķirošu un pieņemamu padomu, no kura, piemēram, varētu noprast ne tikai to, kā Prāvu ietekmēt, bet arī to, kā izlauzties ārā no Prāvas, kā Prāvu apiet, ka dzīvot ārpus Prāvas. Šādām iespējām bija jābūt. Pēdējā laikā K. bieži par tām domāja. Bet, ja Garīdznieks zināja kādu no šīm iespējām, vai viņš būtu ar mieru paklausīt K. lūgumam un pastāstīt par šo iespēju, kaut gan pats pieder pie Tiesas un, tikko K. bija aizskāris Tiesu, apspieda savu maigo mācītāja būtību un pat uzkliedza K.

"Vai negribi nākt lejā?" jautāja K., "tev taču nav jānotur sprediķis. Nāc lejā pie manis." - "Tagad es jau varu nākt," teica Garīdznieks, iespējams, ka viņš nožēloja savu kliegšanu. Noceldams lampu no āķa, viņš teica: "Man vajadzēja vispirms runāt ar tevi no attāluma. Citādi es pārāk viegli ļaujos ietekmēties un aizmirstu savus pienākumus."

K. gaidīja viņu lejā pie kāpnēm. Vēl turpinādams kāpt lejup, Garīdznieks no kāda augstāka pakāpiena jau stiepa viņam pretī roku. - "Vai vari piešķirt man mazliet sava laika?" vaicāja K. - "Cik vien tev vajag," atbildēja Garīdznieks un pasniedza K. mazo lampiņu, lai tas nestu to tālāk. Arī tuvumā Garīdznieks nezaudēja savu svinīgumu. — "Tu esi ļoti laipns pret mani," teica K.; viens otram blakus viņi staigāja uz priekšu un atpakaļ tumšajā sānu jomā. - "Tu esi atšķirīgs no visiem citiem, kas pieder pie Tiesas.Es uzticos tev daudz vairāk nekā jebkuram citam no tiem daudzajiem, kurus jau pazīstu. Ar tevi es varu runāt atklāti."

"Neiegrimsti maldos," teica Garīdznieks. - "Kur tad es maldos?" vaicāja K. - "Tu pārproti Tiesu," teica Garīdznieks, "Likumu ievadošajos Rakstos par šiem maldiem vēstīts tā: Likuma priekšā stāv Durvjusargs. Pie šī Durvjusarga atnāk kāds vīrs no laukiem un lūdz, lai viņu ielaiž Likumā. Bet Durvjusargs atbild, ka šobrīd nevarot atļaut viņam ienākt. Vīrs apdomājas un tad vaicā, vai viņš drīkstēs iet iekšā vēlāk. -"Iespējams, ka tā būs," saka Durvjusargs, "bet šobrīd ne." Tā kā Likuma vārti vienmēr stāv vaļā un Durvjusargs ir pagājis malā, vīrs pieliecas, lai pa vārtiem ieskatītos iekšā. Durvjusargs, to pamanījis, smejas un saka: "Ja tas tevi tā vilina, tad pamēģini ieiet par spīti manam aizliegumam. Bet atceries: es esmu varens. Un es esmu tikai pats zemākais no Durvju-sargiem. Un no zāles uz zāli pie katrām durvīm stāv sargi, cits par citu varenāks. Jau trešajam Durvjusargam es vairs pat nespēju paskatīties acīs. Tādām grūtībām vīrs no laukiem nav gatavojies, Likumam taču jābūt pieejamam visiem un jebkurā laikā, tā viņš domā, bet, vērīgāk aplūkojis Durvjusargu ar visu tā kažoku, ar lielo, līko degunu, ar garo, plāno, melno, tatārisko bārdu, viņš tomēr nolemj pagaidīt, līdz saņems atļauju iet iekšā. Durvjusargs iedod viņam ķeblīti un ļauj apsēsties blakus vārtiem. Tur viņš sēž dienām un gadiem ilgi. Viņš daudzkārt mēģina tikt iekšā un nogurdina Durvjusargu ar saviem lūgumiem. Durvjusargs bieži sarīko viņam mazas noklaušināšanas, iztaujā par dzimto vietu un daudz ko citu, bet šie jautājumi ir tikpat bezkaislīgi kā tie, ko mēdz uzdot lielie kungi, un beigās Durvjusargs vienmēr saka vienu un to pašu - ka vēl nedrīkstot viņu ielaist. Vīrs, kas savam ceļojumam apgādājies ar daudzām mantām, izlieto tās visas — vienalga, cik vērtīgas — lai piekukuļotu Durvjusargu. Durvjusargs pieņem visu, ko vīrs viņam dod, taču saka: "Es pieņemu to tikai tādēļ, lai tu nedomātu, ka esi palaidis garām kādu iespēju." Ilgo gadu gaitā vīrs gandrīz vai bez mitas vēro Durvjusargu. Par citiem Durvjusargiem vīrs pilnībā aizmirst, un šis pirmais viņam šķiet vienīgais šķērslis ceļā uz Likumu. Pirmajos gados viņš skaļi šķendējas par šo nelaimīgo sagadīšanos, vēlāk, būdams jau vecs, viņš tikai klusītēm murmina. Viņš kļūst bērnišķīgs un, tā kā, ilgus gadus pētīdams Durvjusargu, viņš iepazinis arī blusu Durvjusarga kažoka apkaklē, viņš lūdz arī blusu, lai tā viņam palīdz un noskaņo Durvjusargu viņam par labu. Beidzot viņš sāk zaudēt acu gaismu un vairs nesaprot, vai apkārt tik tiešām kļūst tumšāks, vai varbūt acis viņu krāpj. Bet tagad tumsā viņš labi saskata gaismu, kas vienmēr laužas caur Likuma vārtiem.Bet ilgi viņš vairs nenodzīvo. Pirms nāves atmiņas no visa pagājušā laika viņa galvā saplūst vienā jautājumā, ko viņš līdz šim vēl nav uzdevis Durvjusargam. Viņš vairs nespēj pasliet savu stingstošo ķermeni, tāpēc pieaicina Durvjusargu ar rokas mājienu. Tam jānoliecas ļoti zemu, jo garumu atšķirības stipri mainījušās lauciniekam par sliktu. - "Ko tu tagad vēl gribi zināt?" vaicā Durvjusargs, "tu nu gan esi nesātīgs." - "Bet visi taču tiecas pēc Likuma," saka vīrs, "tad kā tas var būt, ka visos šais ilgajos gados neviens cits neprasīja, lai viņu ielaiž?"Durvjusargs saprot, ka vīrs ir tuvu nāvei; lai vēl sasniegtu vīra dziestošo dzirdi, Durvjusargs brēc: "Šeit neviens cits netiktu ielaists, jo šī ieeja bija domāta vienīgi tev. Tagad es iešu un to aizslēgšu."

"Tātad Durvjusargs šo vīru maldināja," tūdaļ teica K., kuru stāsts bija ļoti savaldzinājis. - "Nepārsteidzies," iebilda Garīdznieks, "nepieņem svešu viedokli, pirms neesi to pārbaudījis. Es pastāstīju tev šo notikumu, kā tas izklāstīts rakstos. Tur nav ne vārda par krāpšanu." - "Bet nekā citādi to nevar saprast," teica K., "un tavs pirmais skaidrojums ir gluži pareizs. Durvjusargs savu atpestījošo vēsti pateica vienīgi tad, kad tā vairs nevarēja šim vīram līdzēt." - "Bet pirms tam jautājums netika uzdots," teica Garīdznieks, "un neaizmirsti, ka viņš bija tikai Durvjusargs, un savu sarga pienākumu viņš izpildīja." - "Kāpēc tev šķiet, ka viņš izpildīja savu pienākumu?" vaicāja K., "viņš to neizpildīja. Iespējams, ka viņa pienākums bija aizraidīt visus svešiniekus, bet šo vīru, kam šī ieeja bija domāta, viņam vajadzēja ielaist iekšā." - "Tu nepietiekami iedziļinies Rakstos un pārveido notikušo," teica Garīdznieks. "Šai vēstījumā ir divi svarīgi Durvjusarga skaidrojumi par ielaišanu Likumā, viens skaidrojums sākumā, otrs beigās. Pirmais ir šāds: tagad viņam nevar atļaut ienākt, un otrais: šī ieeja bija domāta vienīgi viņam. Ja starp abiem šiem skaidrojumiem pastāvētu pretruna, tev būtu taisnība, un Durvjusargs būtu šo vīru piekrāpis. Bet nekādas pretrunas nav. Gluži otrādi, pirmais skaidrojums pat jau ietver sevī norādi uz otro. Gandrīz varētu teikt, ka Durvjusargs pārkāpis sava pienākuma robežas, atklādams vīram, ka nākotnē viņš varētu tikt ielaists. Šķiet, ka tobrīd Durvjusarga pienākums bijis tikai raidīt šo vīru prom, un daudzi Rakstu skaidrotāji tik tiešām brīnās par to, ka Durvjusargs vispār devis šādu mājienu, jo šķiet, ka viņš mīl precizitāti un strikti pilda savus pienākumus. Ilgus gadus viņš paliek savā sarga vietā un aizslēdz vārtus vienīgi pašās beigās, viņš ļoti labi apzinās sava darba svarīgumu, jo saka: "Es esmu varens," viņš jūt godbijību pret augstākstāvošajiem, jo saka: "Es esmu tikai pats zemākais no Durvjusargiem," viņš nav pļāpīgs, jo ilgajos gados viņš uzdod tikai, kā tur teikts, "bezkaislīgus jautājumus", viņš nav uzpērkams, jo par dāvanu viņš saka: "Es pieņemu to tikai tādēļ, lai tu nedomātu, ka esi palaidis garām kādu iespēju,"; kas attiecas uz pienākumu izpildi, viņu nevar ne aizkustināt, ne iežēlināt, jo par vīru sacīts: "Viņš nogurdināja Durvjusargu ar saviem lūgumiem", un visbeidzot arī Durvjusarga ārienes apraksts norāda uz viņa pedantiskumu: lielais, līkais deguns, garā, plānā, melnā, tatāriskā bārda. Vai maz iedomājams Durvjusargs, kas būtu vēl uzticīgāks savam pienākumam nekā viņš? Bet šī Durvjusarga raksturā iejaukušās vēl citas iezīmes, kas ir ļoti izdevīgas tam, kurš grib tikt ielaists, un šīs iezīmes ļauj saprast, ka, dodams mājienu par ielaišanas iespējamību kaut kad vēlāk, viņš varētu būt mazliet pārkāpis sava pienākuma robežas. Nav noliedzams, ka viņš ir nedaudz vientiesīgs un tālab arī nedaudz iedomīgs. Ja viņa izteikumi par savu varenību un citu Durvjusargu varenību un par to, ka viņš pat nespēj izturēt to skatienu -, jā, es gribu teikt, ka arī tad, ja visi šie izteikumi paši par sevi būtu patiesi, tad veids, kādā tie izsacīti, atklāj, ka viņa izpratni aptumšo vientiesība un iedomība. Izskaidrotāji šai sakarā saka: "Kādas lietas pareiza izpratne un šīs pašas lietas pārprašana viena otru pilnībā neizslēdz." Bet jebkurā gadījumā mums jāpieņem, ka viņa vientiesība un iedomība, lai cik mazā mērā tās arī neizpaustos, tomēr vājina ieejas apsargāšanu, Durvjusarga raksturā ir tukšas vietas. Bez tam Durvjusargs šķiet esam laipns pēc dabas, viņš ne vienmēr ir amatpersona. Jau pirmajā mirklī viņš dzen jokus, par spīti nepārprotamam un stingram aizliegumam tomēr aicinādams vīru nākt iekšā, pēc tam viņš vīru nevis sūta prom, bet iedod viņam, kā tur sacīts, ķeblīti, un ļauj apsēsties blakus vārtiem. Pacietība, ar kādu viņš visus ilgos gadus pacieš vīra lūgšanos, mazās noklaušināšanas, dāvanu pieņemšana, cildenums, ar kādu viņš pieļauj, lai vīrs viņam blakus skaļi nolād nelaimīgo sagadīšanos, kuras dēļ šeit nostādīts Durvjusargs - tas viss ļauj secināt, ka viņā iemājojusi līdzjūtība. Ne jau katrs Durvjusargs būtu tā rīkojies. Un beidzot, kad vīrs viņu paaicina ar rokas mājienu, viņš pārliecas zemu tam pāri, lai dotu iespēju uzdot pēdējo jautājumu. Un tikai nedaudz nepacietības - Durvjusargs taču zina, ka viss ir galā - izpaužas šais vārdos: "Tu esi nesātīgs." Daži šīs ievirzes skaidrojumos iet vēl tālāk un apgalvo, ka vārdi "Tu esi nesātīgs" paužot sava veida draudzīgu apbrīnu, kas tomēr nav brīva no augstprātības. Lai kā tas arī būtu, tomēr Durvjusarga tēls tiek uztverts citādi, nekā šķiet tev." - "Tu šo stāstu zini labāk un ilgāk nekā es," teica K. Brīdi viņi klusēja. Tad K. teica: "Tātad tu domā, ka vīrs netika maldināts?" - "Nepārproti mani," teica Garīdznieks, "es tev tikai izklāstu, kādi ir viedokļi par šo stāstu. Tev nevajag pievērst pārāk daudz uzmanības šiem viedokļiem. Rakstus nevar mainīt, un viedokļos bieži vien izpaužas tikai šīs nemainības izraisītais izmisums. Sai gadījumā pastāv pat tāds viedoklis, ka tieši Durvjusargs ir tas piekrāptais." - "Tas nu gan ir tālejošs viedoklis," teica K. "Kā tas tiek pamatots?" - "Pamatojums," atbildēja Garīdznieks, "balstās uz Durvjusarga vientiesību. Tiek teikts, ka viņš nepazīst Likuma iekšieni, viņš pazīst tikai to ceļu, kas viņam ik reizes jāiet projām no ieejas. Viņa priekšstati par iekšieni tiek vērtēti par bērnišķīgiem, un tiek pieņemts, ka viņš pats baidās no tā, ar ko grib iebiedēt vīru no laukiem. Jā, viņš baidās pat vairāk nekā šis vīrs, jo vīrs jau negrib neko vairāk kā iekļūt iekšā, kaut gan viņam jau ticis pastāstīts par baismīgajiem Durvjusargiem tālāk iekšienē, turpretī Durvjusargs nemaz negrib iet iekšā, vismaz mēs neko tādu neuzzinām. Citi pat apgalvo, ka viņš noteikti reiz jau bijis iekšienē, jo viņš taču kādreiz pieņemts kalpot Likumam, un tas var būt noticis tikai iekšienē. Bet šiem skaidrotājiem var atbildēt, ka viņš būtu varējis tikt nolīgts par Durvjusargu arī ar saucienu no iekšienes, un ka viņš nekādā gadījumā nebūtu drīkstējis ieiet dziļāk iekšienē, jo viņš nespēj izturēt pat trešā Durvjusarga skatienu. Turklāt nekas netiek vēstīts par to, ka viņš visu ilgo gadu gaitā bez tā viena izteikuma par Durvjusargiem būtu stāstījis vēl kaut ko par iekšieni. Tas būtu varējis viņam būt aizliegts, bet arī par šādu aizliegumu viņš neko nestāsta. No visa tā šie skaidrotāji secina, ka viņš neko nezina par to, kā izskatās iekšienē un kāda ir iekšienes jēga, un šai ziņā pats maldās. Bet Durvjusargs maldās arī vīrā no laukiem, jo viņš atrodas šī vīra pakļautībā un pats to neapzinās. To, ka viņš izturas pret šo vīru kā savu padoto, apliecina daudzas stāsta vietas, kuras jūs droši vien vēl atceraties. Bet šī viedokļa piekritēji uzskata, ka tikpat skaidri no stāsta izriet arī Durvjusarga pakļautība šim vīram. Vīrs patiešām ir brīvs, viņš var doties, kurp grib, viņam liegts vienīgi ieiet Likumā, un arī to liedz tikai viena pati būtne, tikai Durvjusargs. Kad šis vīrs nosēžas uz ķeblīša pie vārtiem un tā pavada visu mūžu, viņš dara to brīvprātīgi, stāstā nekas nav minēts par piespiešanu. Turpretī Durvjusargu viņa amats piesaistījis pie sarga vietas, viņš nevar aiziet tālāk ārpusē, un stāsts liek domāt, ka arī iekšienē viņš nevar doties, pat ja viņam to gribētos. Turklāt diez vai viņš pieņemts Likuma kalpībā, viņš kalpo tikai šai vienai ieejai, tātad tikai šim vīram, kam vienīgajam šī ieeja domāta. Arī šī iemesla dēļ viņš ir pakļauts vīram. Var pieņemt, ka ilgus gadus, veselu cilvēka mūžu viņš strādājis pa tukšo, jo bijis teikts, ka atnāks kāds vīrs, tātad kāds šī vīra vecumā, un tātad Durvjusargam vajag ilgi gaidīt, līdz viņš sasniedz mērķi, kura dēļ ticis nolīgts, un viņam jāgaida tik ilgi tieši tāpēc, ka viņam iepatīkas vīrs, kas ieradies no brīva prāta. Taču arī viņa kalpības beigas atkarīgas no tā, kad pienāks vīra mūža beigas, tātad līdz pat beigām viņš paliek pakļauts vīram. Vienmēr un atkal no jauna tiek pasvītrots, ka par to visu Durvjusargs itin kā neko nezina. Bet tas nešķiet pārsteidzoši, jo, saskaņā ar šo viedokli, Durvjusargs maldās vēl smagāk, un šī maldīšanās attiecas uz viņa darbu. Beigās viņš runā par ieeju un saka: "Tagad es iešu un to aizslēgšu," bet sākumā teikts, ka Likuma vārti vienmēr stāv vaļā, bet, ja tie vienmēr stāv vaļā, tas nozīmē - neatkarīgi no tā vīra mūža ilguma, kuram šie vārti domāti, tātad arī Durvjusargs nevar tos aizslēgt. Pastāv atšķirīgi viedokļi par to, vai Durvjusargs, paziņodams, ka aizslēgs vārtus, grib tikai kaut ko atbildēt, vai grib uzsvērt savus darba pienākumus, vai arī pēdējā mirklī vēl grib iegrūst vīru nožēlā un sērās. Bet daudzi ir vienisprātis tai ziņā, ka vārtus aizslēgt viņš nespēs. Viņi pat uzskata, ka beigās viņš, vismaz savā apziņā, pakļaujas vīram, jo vīrs redz mirdzumu, kas laužas caur Likuma vārtiem, bet Durvjusargs, kā jau viņam piedien, droši vien stāv ar muguru pret vārtiem, turklāt viņš nesaka neko tādu, kas ļautu noprast, ka viņš pamanījis pārmaiņas." - "Tas ir labs pamatojums," teica K., kas pusbalsī bija atkārtojis dažas vietas no Garīdznieka skaidrojumiem. "Pārliecinošs pamatojums, un tagad arī es ticu, ka Durvjusargs ļāvies sevi maldināt. Bet es tik un tā neatsakos no sava iepriekšējā viedokļa, jo tie abi daļēji pārklājas. Paliek nenoskaidrojams, vai Durvjusargs visu redz tā, kā tas ir, vai tomēr maldās. Es uzskatu, ka vīrs tiek maldināts. Ja Durvjusargs visu redz tā, kā tas ir, tad vīra maldināšanu nevar apšaubīt, bet, ja Durvjusargs pats maldās, neizbēgami šie viņa maldi pāriet tālāk uz vīru. Tādā gadījumā Durvjusargs nav nekāds krāpnieks, toties tik vientiesīgs, ka viņu vajadzētu tūdaļ izmest no darba. Turklāt jāņem vērā, ka Durvjusarga maldi viņam pašam nekaitē, bet vīram tie kaitē tūkstoškārtīgi." - "Šeit tu saskarsies ar pretējo viedokli," teica Garīdznieks. "Redzi, daudzi apgalvo, ka šis vēstījums nevienam nedod tiesības izteikt spriedumu Durvjusargam. Lai kā mums arī šķistu, viņš tomēr ir Likuma kalps, tātad viņš pieder Likumam un nav padots cilvēku spriedumam. Bet tādā gadījumā nedrīkst uzskatīt, ka Durvjusargs būtu pakļauts vīram. Kalpības dēļ kaut vai stāvot tikai pie ieejas - būt saistītam ar Likumu - ir kaut kas nesalīdzināmi vairāk, nekā brīvi dzīvot pasaulē. Vīrs tikai atnāk pie Likuma, bet Durvjusargs jau tur stāv. Viņu tur norīkojis Likums, šaubīties par viņa cienīgumu nozīmētu šaubīties par Likumu." - "Es nevaru šim uzskatam pilnībā piekrist," galvu kratīdams, teica K., "jo, tam piekrītot, vajadzētu pieņemt, ka viss, ko saka Durvjusargs, ir patiess. Bet tu jau pats sīki un smalki pierādīji, ka tas nav iespējams." - "Nē," teica Garīdznieks, "nevajag uzskatīt, ka viss ir patiess, vajag tikai uzskatīt, ka tas ir nepieciešams." - "Skumīgs viedoklis," teica K. "Meli tiek iecelti pasaules kārtības godā."

K. teica šos vārdus sarunas noslēgumā, bet tas nebija viņa galīgais spriedums. Viņš bija pārāk noguris, lai spētu izsekot visām šī vēstījuma iespējamām sekām, turklāt tas ievirzīja viņa domas neierastos ceļos, tur bija nereālas lietas, vairāk piemērotas Tiesas ierēdņu sarunām, nevis viņam. Vienkāršais vēstījums bija zaudējis apveidus, K. gribēja to nokratīt no sevis, un Garīdznieks, kas tagad izturējās ļoti maigi, to visu pacieta un klusēdams uzklausīja K. teikto, kaut gan tas noteikti nesaskanēja ar Garīdznieka paša viedokli.

Kādu brīdi viņi klusēdami gāja tālāk, K. turējās cieši blakus Garīdzniekam, nezinādams, kur atrodas. Lampa, ko viņš turēja rokā, sen bija apdzisuši. Reiz viņam tieši priekšā uzmirdzēja kāda svētā figūra no sudraba, tā sudrabaini ievizējās un tūdaļ atkal pagaisa tumsā. Lai nejustos pilnībā nokļuvis Garīdznieka varā, K. viņam vaicāja: "Vai mēs neesam netālu no galvenās ieejas?" - "Nē," teica Garīdznieks, "mēs esam tālu no tās. Vai gribi jau doties prom?" Kaut gan tieši tobrīd K. nemaz nebija par to domājis, viņš nekavējoties teica: "Protams, ka man jāiet prom. Esmu Bankas pilnvarotais, mani gaida, es atnācu šeit tikai tāpēc, lai parādītu Katedrāli kādam darījumu partnerim no ārzemēm." - "Nu ko," teica Garīdznieks un sniedza K. roku, "tad ej vien." - "Bet es nevarēšu tumsā viens atrast ceļu," iebilda K. - "Ej līdz sienai kreisajā pusē," teica Garīdznieks, "tad turies gar sienu un ej uz priekšu, gan jau tu atradīsi izeju." Garīdznieks bija pagājies tikai pāris soļus tālāk, kad K. ļoti skaļi iesaucās: "Lūdzu, pagaidi vēl!" - "Es gaidu," teica Garīdznieks. — "Vai tev vēl kaut kas vajadzīgs no manis?" vaicāja K. - "Nē," atbildēja Garīdznieks. - "Iepriekš tu biji pret mani tik laipns," sacīja K., "tu visu man izskaidroji, bet tagad tu mani pamet, it kā es neko tev nenozīmētu." - "Tev taču jāiet prom," teica Garīdznieks. - "Nu jā," sacīja K., "to tev vajadzētu saprast." - "Tev vispirms vajadzētu saprast, kas es esmu," teica Garīdznieks. - "Tu esi cietuma kapelāns," teica K. un gāja Garīdzniekam tuvāk, viņam nemaz nevajadzēja atgriezties Bankā tik steidzīgi, kā viņš to bija apgalvojis, viņš gluži labi varēja vēl pakavēties šeit. - "Es piederu pie Tiesas," teica Garīdznieks. "Kāpēc lai man kaut ko vajadzētu no tevis? Tiesai no tevis neko nevajag. Tiesa pieņem tevi, kad tu atnāc, un atlaiž tevi, kad tu aizej."

DESMITĀ NODAĻA

BEIGAS.

Savas trīsdesmit pirmās dzimšanas dienas priekšvakarā -bija ap deviņiem vakarā, laiks, kad ielas kļūst klusas - K. Dzīvoklī ienāca divi Kungi. Vizītsvārkos, bāli un tukli, ar šķietami nenoņemamiem cilindriem galvā. Pēc īsas ceremonijas pie dzīvokļa durvīm, skaidrojot, kurš ieies pirmais, tā pati ceremonija, tikai lielākā apjomā, atkārtojās pie K. Istabas durvīm. Kaut gan šis apmeklējums viņam nebija iepriekš pieteikts, K. arī bija tērpies melnā, sēdēja krēslā netālu no durvīm un lēnām vilka rokās jaunus, pirkstiem cieši pieguļošus cimdus, ieņēmis tādu pozu, it kā gaidīdams viesus. Viņš tūdaļ piecēlās un ziņkāri lūkojās uz Kungiem. - "Tātad jūs esat paredzēti man?" viņš vaicāja. Kungi palocīja galvas, viens no viņiem ar rokā satverto cilindru norādīja uz otru. K. atzinās pats sev, ka gaidījis citādus viesus. Viņš piegāja pie loga un vēlreiz paskatījās uz tumšo ielu. Gandrīz visi logi ielas pretējā pusē jau bija tumši, daudzi ar nolaistiem aizkariem. Pa kādu apgaismotu logu bija redzami rotaļājamies mazi bērni, kas, vēl nespēdami tikt ārā no savām gultiņām, taustīja viens otru ar rociņām. Pēc manis atsūtīti veci zema ranga aktieri, K. sev teica, un palūkojās apkārt, lai vēlreiz par to pārliecinātos. Ar mani mēģina tikt galā pa lēto. K. pēkšņi pagriezās pret Kungiem un vaicāja: „Kurā teātrī jūs spēlējat?" - "Teātrī?" mutes kaktiņam raustoties, viens Kungs vaicāja pēc padoma otram. Otrs žestikulēja kā mēmais, kas cīnās ar savu spītīgo organismu. Viņi nav gatavi tam, ka viņiem uzdos jautājumus, K. sev teica un gāja paņemt cepuri.

Jau kāpnēs Kungi gribēja satvert K. elkoņus, taču viņš teica: „Tikai uz ielas, es taču neesmu slims." Bet tūlīt aiz vārtiem viņi satvēra K. tādā veidā, kā K. vēl nekad ne ar vienu cilvēku kopā nebija gājis. Plecus viņi piespieda K. pleciem un rokas nevis salieca elkoņos, bet ieskāva ar tām K. rokas visā to garumā, K. plaukstas viņi sagrāba ar prasmīgu, ievingrinātu tvērienu, kam nevarēja pretoties. K. gāja starp viņiem, taisni izslējies, tagad viņi visi trīs bija tik vienoti, ka, nositot vienu no viņiem, tiktu nosisti visi trīs. Tā bija tāda vienotība, kādu spēj veidot tikai nedzīvais.

Zem laternām K., lai cik grūti tas bija šai blakussoļošanas šaurībā, mēģināja savus pavadoņus saskatīt skaidrāk, nekā bija tos redzējis savas istabas krēslainībā. Varbūt tie ir tenori, viņš domāja, skatoties uz to smagajiem dubultzodiem. Viņu šķebināja Kungu seju tīrība. Viņš gluži vai varēja saskatīt roku, kas bija mazgājusi viņu acu kaktiņus, norīvējusi virslūpu, izkasījusi rievas pie zoda.

To iztēlojies, K. apstājās, tāpēc apstājās arī Kungi; viņi atradās brīva, tukša, ar puķudobēm un zālājiem rotāta laukuma malā. - "Kāpēc atsūtīja tieši jūs!" K. drīzāk kliedza, nekā vaicāja. Šķita, ka Kungi nezina atbildi, viņi gaidīja ar lejup nokārtām rokām kā slimnieku kopēji brīdī, kad slimais grib atpūsties. -"Es neiešu tālāk," teica K., gribēdams zināt, kā viņi reaģēs. Viņiem neko nevajadzēja atbildēt, pietika ar to, ka viņi atjaunoja savu tvērienu un centās K. izkustināt no vietas, bet K. pretojās. Daudz spēka man vairs nevajadzēs, tagad varu izlietot to visu, viņš domāja. Viņam ienāca prātā mušas, kas, kājiņām pārtrūkstot, raujas projām no mušpapīra. Kungus gaidīja smags darbs.

Tad viņu priekšā no kādas šķērsieliņas, kas atradās mazliet zemākā līmenī, pa mazām kāpnītēm augšup uz laukumu kāpa

Birstneras jaunkundze. K. nejutās pārliecināts, ka tā tiešām ir viņa, nevis tikai kāda viņai ļoti līdzīga sieviete. Bet K. jau arī nemaz nebija svarīgi, vai tā ir Birstneras jaunkundze vai ne, viņš tikai pēkšņi apjēdza savas pretošanās nevērtīgumu. Tas nebija nekāds varoņdarbs, ja viņš tagad pretojās, ka viņš tagad radīja grūtības šiem Kungiem, ja aizstāvēdamies viņš vēl pūlējās izbaudīt dzīves pēdējo atblāzmu. Viņš devās tālāk, un kaut kas no tā prieka, kādu viņš ar savu tālākiešanu sagādāja Kungiem, tika arī viņam pašam. Tagad tie piecieta, ka K. nosaka ceļa virzienu, un viņš virzīja viņus pa to ceļu, kuru pirms viņiem bija gājusi jaunkundze, ne jau tāpēc, ka gribētu jaunkundzi panākt, arī ne tāpēc, ka gribētu viņu redzēt cik iespējams ilgāk, bet tikai tāpēc, lai neaizmirstu atgādinājumu, par kādu bija kļuvusi viņas parādīšanās. Vienīgais, ko es tagad varu darīt, viņš sev teica, un viņa paša soļu saskaņa ar abu pārējo soļiem apstiprināja viņa domas: vienīgais, ko es tagad varu darīt, tas ir - līdz pat beigām saglabāt mierīgu, sakārtotu prātu. Es vienmēr esmu gribējis ieķerties pasaulē ar divdesmit rokām, un turklāt nebūt ne augstu vērtējama mērķa dēļ. Tas nebija pareizi. Vai tagad man vajadzētu izrādīt, ka pat gadu ilgusī Prāva nav spējusi man neko iemācīt? Vai man vajadzētu gulties kapā kā neattapīgam cilvēkam? Vai pieļaut, lai pakaļ-palicēji runā, ka Prāvas sākumā es to gribēju izbeigt, bet tagad, kad Prāva ir galā, būtu gribējis uzsākt to no jauna? Es negribu, lai viņi tā runā. Esmu pateicīgs par to, ka šai ceļā man doti līdzi šie pusmēmie, nesaprātīgie Kungi, un ka man ļauts pašam pateikt sev visu nepieciešamo.

Pa to laiku jaunkundze bija iegriezusies kādā šķērsielā, bet K. jau varēja bez viņas iztikt un nodeva sevi savu pavadoņu varā. Tagad visi trīs pilnīgā vienprātībā mēnessgaismā gāja pāri tiltam, kungi tagad labprāt pakļāvās katrai sīkākajai K. kustībai, kad viņš nedaudz pagrieza galvu uz margu pusi, arī viņi pagriezās pret margām. Mēness gaismā vizošais un ņirbošais ūdens plūda ap mazu saliņu, uz kuras, gluži kā spiezdamās kopā, slējās lielas nobirušu lapu kaudzes. Lejā zem viņiem gar krastmalu stiepās šobrīd neredzamie grantētie celiņi ar ērtiem soliem, kur savulaik vasarās K. bija mēdzis apsēsties un izstaipīties. - "Es nemaz negribēju šeit apstāties," viņš teica saviem pavadoņiem, kuru iecietība lika viņam nokaunēties. Šķita, ka viens no viņiem K. aiz muguras izsaka vieglu pārmetumu otram par pārpratumu ar šo apstāšanos, un tad viņi soļoja tālāk.

Viņi gāja pa vairākām kalnup vedošām ielām, kur vietumis stāvēja vai staigāja policisti, te tālāk, te pavisam tuvu. Viens - ar kuplām ūsām, turēdams roku uz zobena spala - it kā tīšām pienāca pavisam tuvu trīs cilvēku grupai, kas pati par sevi taču nevarēja izraisīt nekādas aizdomas. Kungiem sajuka solis, policists jau it kā taisījās atvērt muti, bet tad K. ar varu vilka Kungus uz priekšu. Viņš vairākkārt piesardzīgi atskatījās, lai redzētu, vai policists viņiem neseko; bet, kad viņus no policista jau nošķīra mājas stūris, K. sāka skriet, un Kungiem, kaut gan tiem trūka elpas, vajadzēja skriet līdzi.

Tā viņi ātri izkļuva laukā no pilsētas, kas šajā rajonā robežojās ar tīrumiem. Kāda vēl gluži pilsētnieciska nama tuvumā atradās mazas akmeņlauztuves, pamestas un tukšas. Šeit Kungi apstājās, vai nu tāpēc, ka jau no paša sākuma šī vieta bija bijusi viņu mērķis, vai arī tāpēc, ka viņi bija pārāk noguruši, lai dotos vēl tālāk. K. klusuciezdams gaidīja; viņi palaida K. vaļā, noņēma cilindrus un, aplūkodami akmeņlauztuves, ar kabatlakatiem slaucīja sviedrus no pieres. Visu apspīdēja mēnesgaisma ar to dabiskumu un rāmumu, kas nepiemīt nevienai citai gaismai.

Pēc pieklājības frāžu apmaiņas, lai noskaidrotu, kam no abiem jāpilda nākamais darbs - šķita, ka viņi savu uzdevumu saņēmuši bez pienākumu sadales, viens no Kungiem piegāja pie K. un novilka viņam svārkus, vesti un visbeidzot arī kreklu. K. nevilšus noskurinājās, un viens no Kungiem mierinot vieglītēm uzsita viņam pa muguru. Tad viņš rūpīgi salocīja drēbes gabalus - kā mantas, ko kāds vēl lietos, kaut arī ne visdrīzākajā laikā. Lai K. nevajadzētu stāvēt nekustīgi dzestrajā nakts gaisā, Kungs satvēra K. elkoni un brītiņu pastaigājās ar viņu uz priekšu un atpakaļ, kamēr otrs Kungs akmeņlauztuvēs meklēja piemērotu vietu. Kad viņš bija to atradis, tad pamāja ar roku, un otrs veda K. turp. Vieta bija netālu no akmeņlauztuvju ārējās sienas, tur gulēja kāds izlauzts akmens. Kungi nosēdināja K. uz zemes, atspieda viņu pret akmeni un noguldīja uz tā viņa galvu. Lai kā viņi pūlētos un lai cik ļoti K. censtos viņiem palīdzēt, viņa poza tomēr bija ļoti samākslota un neticama. Tad viens no Kungiem lūdza otru, lai tas brītiņu atļauj viņam vienam pašam nodarboties ar K. noguldīšanu, bet arī tas neuzlaboja situāciju. Beidzot viņi atstāja K. tādā pozā, kas nebija pati labākā no visām līdz šim izmēģinātajām. Tad viens no kungiem atpogāja savus vizītsvārkus un no maksts, kas karājās ap vesti apjoztā siksnā, izvilka garu, plānu, abpusgriezīgu miesnieka nazi; viņš pacēla nazi augstāk un mēnessgaismā pārbaudīja asmens asumu. Atkal sākās derdzīgā pieklājības frāžu apmaiņa, viens Kungs pāri K. galvai sniedza nazi otram, otrs - atkal pāri K. galvai - deva to atpakaļ. Tagad K. skaidri apzinājās, ka viņa pienākums būtu pašam satvert šo nazi, kas virs viņa šaudījās no vienas rokas otrā, un ieurbt to sevī. Bet to viņš nedarīja, viņš pagrieza savu vēl brīvo kaklu un palūkojās apkārt. Viņš nevarēja pilnībā nomērīt sev atvēlēto laiku, viņš nevarēja uzņemties visu ierēdņiem veicamo darbu, par šo pēdējo kļūdu atbildīgs bija tas, kurš viņam bija atņēmis nepieciešamā spēka atlikumu. Viņa skatiens apstājās pie kādas mājas augšējā stāva, māja atradās turpat blakus akmeņlauztuvēm. Itin kā lampā iedegoties drebošai gaismai, tur atvērās kāds logs, kāds cilvēks, tāluma un augstuma dēļ izskatīdamies tievs un neskaidrs, strauji paliecās tālu laukā un izstiepa rokas vēl tālāk. Kas viņš bija? Draugs? Labs cilvēks? Kāds, kurš juta līdzi?

Kāds, kas gribēja palīdzēt? Vai viņš bija vienīgais? Vai visi bija tādi? Vai vēl varēja saņemt palīdzību? Vai vēl varēja atrast kādus piemirstus iebildumus? Noteikti varēja. Loģika gan ir nesatricināma, bet tā nespēj pretoties cilvēkam, kas grib dzīvot. Kur bija Tiesnesis, kuru viņš nebija dabūjis redzēt? Kur atradās augstā Tiesa, kurā viņš tā arī nebija nokļuvis? Viņš pacēla rokas un izpleta visus pirkstus.

Bet viena Kunga rokas aptvēra K. kaklu, kamēr otrs iegrūda nazi dziļi viņam sirdī un tur divreiz apgrieza. Ar dziestošām acīm K. vēl redzēja, kā Kungi, tuvu pie viņa sejas, vaigu pie vaiga, novēro lēmuma izpildi. - "Kā suns!" viņš teica, tas bija tā, it kā viņa kaunam vajadzētu viņu pārdzīvot.

PĒCVĀRDS

KAILAIS STARP APĢĒRBTAJIEM -FRANCS KAFKA

Kafka ir vientuļš tās ellišķīgās gara un visas dzīves krīzes pirmais vēstnesis, kurā esam ierauti mēs visi. Kafka šo krīzi izdzīvoja jau pirms mums, viņš to iznēsāja sevī un atklāja darbos, kurus tikai tagad mēs spējam izprast.

Nobela prēmijas laureāts HERMANIS HESE

Rakstnieks, kas pilnīgāk par citiem izteicis mūsu gadsimta būtību un ko tāpēc es izjūtu kā raksturīgāko mūsu laikmeta tēlotāju, ir Francs Kafka.

Nobela prēmijas laureāts ELIASS KANETI

Francs Kafka ir diženākais mūsu laikmeta vācu rakstnieks. Salīdzinot ar viņu, tādi dzejnieki kā Rilke un tādi romānisti kā Tomass Manns šķiet punduri vai no ģipša veidoti svētie.

Pulicera prēmijas laureāts VLADIMIRS NABOKOVS

Bez Rasina ir tikai vēl viens dizs rakstnieks, kura priekšā es bijībā paklanos. Šis rakstnieks ir Francs Kafka.

Gonkūru prēmijas laureāts POLS KLODELS

Francs Kafka vācvalodīgajā, vēl vairāk - pasaules rakstniecībā -varēja nebūt vai labākajā gadījumā būt tikai ar 2-3 īsprozas grāmatām. Testamentā viņš bija devis norādījumu savam draugam rakstniekam Maksim Brodam, lai tas iznīcinātu visus viņa manuskriptus. Ja Brods būtu izpildījis drauga lūgumu - prasību, tad droši vien Kafka rakstniecības vēsturē figurētu kā viens no daudzajiem eksistenciālisma priekštečiem un ekspresionisma pārstāvjiem, taču nekādā gadījumā ar viņa dzīves laikā publicēto nebūtu pieticis, lai F. Kafkas vārdu un darbus minētu kā 20. gadsimta agrīnās modernās mākslas raksturīgākos paraugus blakus Dž. Džoisa romānam "Uliss" un M. Prusta epopejai "Zudušo laiku meklējot". Kafka, Džoiss, Prusts - šī ir lielā trijotne, kuru piesauc modernisma galveno figūru sakarā, un aiz šīs trijotnes paliek gan V. Vulfa un Dž. Konrāds, gan R. Mūzils un T. Manns, gan A. Belijs un Dž. Dos-Pasoss.

Vispārzināms fakts ir tas, ka dzīves laikā tiek publicētas tikai divas Kafkas grāmatas - 1912. gada decembrī E. Rovolta apgādā Berlīnē un pēc izdevēja iniciatīvas stāstu krājums "Betrachtungen" ("Apsvērumi"), 1919. gadā K. Volfa apgādā Berlīnē stāstu krājums "Ein Landarzt. Kleine Erzдhlungen" ("Lauku ārsts. īsie stāsti"), kurā apkopoti galvenokārt 1917. gadā rakstītie darbi. 1924. gadā jau pēc Kafkas nāves Berlīnes apgādā "Die Schmiede" tiek izdots noveļu un stāstu krājums "Ein Hungerkьnstler" ("Badošanās virtuozs"), kura korektūru Kafka vēl paspēj izlasīt salikumā, taču grāmata iznāk dažus mēnešus pēc rakstnieka nāves. Periodikā, sākot ar 1908. gadu, publicēti vēl daži citi Kafkas īsprozas darbi, taču no trim romāniem publicēti tikai daži īsi fragmenti no romāna, kas M. Broda versijā tiek nosaukts "Amerika". Manuskriptā paliek vēl daudzas noveles, līdzības, arī plaši zināmā " Vēstule tēvam," dienasgrāmatas un vēstules. Proporcionālās attiecības starp dzīves laikā (iekļaujot šajā skaitā arī trešo krājumu) un pēc nāves publicēto darbu apjomu ir apmēram 1 : 6. Pēc Kafkas nāves bez jau minētā krājuma "Ein Hungerkьnstler" tiek publicēti viņa romāni "Process" (1925), "Pils" (1926) un "Amerika" (1927), noveļu un līdzību krājums "Beim Bau der Chinesischen Mauer" (1931, "Ceļot Ķīnas mūri"). "Dienasgrāmatas" pilnībā publicē tikai pēc Otrā pasaules kara, tāpat arī daudzās vēstules. Patlaban t. s. kanoniskais, pilnīgais Franca Kafkas darbu, dienasgrāmatu un vēstuļu kopojums aptver astoņus sējumus.

Bez liekas šaubīšanās var apgalvot, ka neviens no 20. gadsimta rakstniekiem tik kategoriski nav vēlējies uzskatīt savu daiļradi par neesošu kā F. Kafka. Taču tikpat drošs ir cits apgalvojums: izņemot R. Mūzilu un G. Apolinēru, neviens cits 20. gadsimtā rakstnieks (totalitāro sistēmu ilgi noklusētos, piemēram, M. Bulgakovu, H. R. Himēnesu neminu) nav guvis tik plašu pēcnāves atzinību un tai sekojošo ierindošanu ģēniju skaitā kā F. Kafka. Vietā ir uzdot jautājumu: vai Kafkas darbi savulaik bija lasītāju un kritiķu stereotipiem pārlieku moderni, vai arī Kafku viņa dzīves laikā bija tik tiešām grūti uztvert un vēl grūtāk - pieņemt.

Jāpiebilst, ka Kafkas pirmā grāmata tika pārdota ļoti lēni; līdz 1924. gadam, Kafkas nāves gadam, bija pārdoti tikai 400 eksemplāru, bet pats Kafka 1913. gada janvārī, mēnesi pēc grāmatas izdošanas, uzzinājis, ka no "Pārdomām" pārdoti 11 eksemplāri, teicis: "Andrē (grāmattirgotājs Prāgā - V. V.) pārdevis 11 manas grāmatas. Es pats nopirku desmit. Interesanti būtu zināt, kas iegādājies vienpadsmito." Šo atmiņu autors vēl piebildis, ka, sakot pēdējo teikumu, Kafka pasmaidījis, taču ne sarūgtināti, ne vīlies, bet drīzāk gan - gandarījuma pilns un apmierināts. Šajā Kafkas dzīves faktā jau konstatējams sākums viņa vēlmei kā rakstniekam palikt mazpazīstamam vai pat nezināmam (kā tas diezgan skaidri noprotams Kafkas pirmsnāves vēlmē, lai visi viņa manuskripti tiktu iznicināti). Taču vietā ir daudzu pētnieku izteiktais vērojums - ja jau Kafka tā būtu vēlējies palikt anonīms un kā rakstnieks nezināms, tad kāpēc gan viņš tomēr ir publicējis trīs grāmatas, lasījis pat pēdējās grāmatas korektūras, un kāpēc pats nav iznīcinājis trīs romānu manuskriptus un dienasgrāmatas? Atbilde ir vairāk nekā skaidra: Kafka tā arī nespēja pats personiski iznīcināt savu rakstīto, viņš visu mūžu pavadīja šaubās par savas daiļrades jēgu, nozīmi un varbūtēju ignoranci. Šis šaubas un nespēja izšķirties, pēc daudzu kafkologu domām, ir Kafkas personības dominante, kas izpaužas ari viņa attiecībās ar sievietēm. Taču rakstīt — tas Kafkam bija absolūti nepieciešami. Turklāt viņš rakstīja ar reti lielu intensitāti. Tā, piemēram, stāstu "Spriedums," kas ir 86 lappuses garš, Kafka uzrakstījis astoņu stundu laikā kādā bezmiega naktī. Par radošas apsēstības piemēru min faktu, ka reiz Kafka 74 stundu laikā uzrakstījis 400 lappuses un vēl 60 vēstules. Tomēr, neraugoties uz šo īpašo intensitāti, Kafka daudzviet savā dienasgrāmatā apgalvo, ka rakstniecība ir grēks, tā ir "no velna"; Kafka -līdzīgi kā viņam loti tuvais dāņu rakstnieks un filozofs Sērens Kērkegors — dienasgrāmatā regulāri analizē un nosoda savu kaisli (tieši tā Kafka raksta!) uz rakstniecību. Taču - pretstatā šim noliegumam -Kafka ir teicis arī citādus vārdus, proti: "Rakstniecība ir lūgšanas veids," piebilzdams, ka cilvēks, kas lūdzas, t.i., raksta pēc dvēseles vispatiesākā aicinājuma, nevēlas, ka viņa sarunu ar Dievu noklausītos kāds svešinieks.

Kafkas biogrāfija mūsdienās ir izpētīta līdz vispēdējiem sīkumiem, piemēram, kaut vai par ēdieniem, kas Kafkam garšojuši, par viņa intīmās tuvības pirmo reizi, par diennakts ritmu nozīmi Kafkas daiļradē, par Kafkas depresijām un par Kafkas smiekliem.

Kafkas biogrāfija daudziem kafkologiem šķiet pats labākais veids, kā atšifrēt daudzās līdzības, redzējumus un pareģojumus. Kafkas biogrāfijas paradoksi, it īpaši intīmajā, seksuālajā aspektā, tiek uzskatīti par viņa darbu sižeta un personāžu īpatnību pirmtēliem, pirmssituācijām. Pateicīgu augsni Kafkas darbu autobiogrāfiskai interpretācijai sniedz viņa dienasgrāmatas, kuru pilnīgais izdevums kopā ar komentāriem ir gandrīz 1000 lappušu apjomā. Arī vēstules - īpaši vēstules līgavām un draudzenēm - ir vērtīgs materiāls, lai skaidrotu Kafkas darbus kā viņa dzīves atspulgus.

Taču kā jebkura radoša mākslinieka biogrāfija arī Kafkas biogrāfija nav reducējama uz tiešu atspoguļošanos literārajos darbos. Tomēr nav noliedzami diezgan daudzi biogrāfijas fakti, kas atstājuši nepārprotamu ietekmi uz darbu iecerēm, tapšanu, galīgo veidolu.

Neapšaubāmi respektējams fakts ir Franča Kafkas dzimšana ebreju ģimenē Prāgas centrā, gandrīz pie rātsnama, uz robežas ar geto teritoriju. Daudzi kafkologi uzsvēruši, ka Kafkas vecāku mājas atrašanās tieši uz robežšķirtnes starp kristīgo un ebreju pasauli norāda uz Kafkas īpašo situāciju: būdams ebrejs, Kafka dzīvoja Čehijas galvaspilsētā, taču Čehijas valsts līdz pat 1918. gadam nebija, Čehija bija Austroungārijas impērijas sastāvdaļa, un pats galvenais - Kafka nerakstīja jidišā vai ivritā, bet gan - vācu valodā. (Tiesa, Kafkas vecāki labi prata arī čehu valodu, un Francs jaunībā tika apguvis arī šo valodu.)

Kafkas ģimene tiek uzskatīta par kontraversālu, īpaši - dēla attiecības ar tēvu. Tēvs, Prāgā ieradies no Bohēmijas provinces, būdams enerģisks un mērķtiecīgs, ar agresīvu un kategoriski paštaisnu raksturu, visu bija panācis ar neatlaidīgu darbu. Tieši racionālu, pragmatisku darbu Kafkas tēvs uzskatīja par vienīgo dzīves vērtību un šāda darba jēgas un nozīmības apziņu tiecās ieaudzināt ari dēlā. Turklāt šī audzināšana bieži vien bija tirāniska. Tēvs Francam šķita neapstrīdams patriarhs, taču iekšēji Kafka pretojās tēvam, ārēji tomēr pakļaudamies. Šo savu dvēseles kolīziju Kafka līdz dramatismam asi raksturojis vairāk nekā 80 lappušu apjomīgajā "Vēstulē tēvam," kuru, adresātam tā arī neuzdrošinādamies nodot, atstājis mātes ziņā. Tēvs vēstuli nekad nav saņēmis. Vairāki kafkologi uzsver attiecībā pret tēvu Kafkas personībā freidiskos kompleksus.

Freidiskie un neofreidiskie Kafkas interpretētāji "Procesā" akcentēja Edipa kompleksu. Pēc viņu domām, tēva vara "Procesā" atklāta kā neredzama, taču visuresoša tiesa, kuru nav iespējams nedz izskaidrot, nedz arī pārliecināt par cita viedokļa arīpareizību. Neomītiskās interpretācijas aizstāvji freidistu viedokli papildināja ar secinājumu, ka Kafkas bailes no tēva jāizprot kā bailes no Vecās Derības Dieva, un Dievs Kafkam ir jāidentificē ar Tēvu un viņa varu. Šī vara "Procesā" nav racionāli izskaidrojama, neomītiskās skolas pārstāvji uzskata, ka Kafkam šī vara ir Pastarās tiesas neapšaubāmības un neizbēgamības sinonīms.

Kafkas biogrāfi akcentē arī to, ka Francs ģimenē bija vecākais bērns un ar daudz jaunākajām māsām viņam kontakti neveidojās, bet vecāki bija pārāk daudz aizņemti firmas darbos un pārāk maz uzmanības pievērsa vienīgā dēla patiesajām interesēm. Tēva spiediena rezultātā Kafka mācījās disciplīnas ziņā stingrākajā Prāgas ģimnāzijā, pēc tam iestājās Juridiskajā fakultātē, kaut gan viņu interesēja filoloģija. Tēvs par visu varu no Franča gribēja izveidot komersantu, taču, pretēji tēva cerībām, ka Francs iesaistīsies firmā, tas pēc jurista diploma iegūšanas iestājās darbā apdrošināšanas biedrībā, kur nostrādāja visu mūžu, turklāt -samērā pieticīgos amatos.

Kafkologi uzsver arī to dramatismu, kas rodas pirmās paaudzes inteliģentiem, kāds bija Kafka, saduroties ar vecāku nesapratni. Tēva acīs Francs bija tikai un vienīgi neveiksminieks, dzīvei nederīgs cilvēks, kas izniekoja laiku gluži neauglīgai nodarbei - rakstīšanai. Karjeru Kafka netaisīja, naudu nesakrāja, tātad - prestižu vecāku acīs neguva. Šo Kafkas neveiksminieka statusu, vecākuprāt, pastiprināja ari tas, ka viņš neprata nodibināt ģimeni un palika vecpuisī, kaut gan vairākas reizes saderinājās, saderināšanos vienmēr atsaukdams. Visas Kafkas sievietes - trīs, četras gadījuma sakaru paziņas, trīs saderinātās: Felicija Bauere, Grēta Bloha, Jūlija Vohriceka, divas mīļākās - precētā žurnāliste, iespējams, Kafkas garīgajai pasaulei vistuvākais cilvēks, neminot Maksi Brodu, čehiete Milena Jesenska (viņa ari publicējusi vienīgo nekrologu par Kafkas nāvi) un Dora Diamanta, Kafkas dzīves pēdējo mēnešu draudzene. Ar visām (izņemot Grētu, kā arī ar Doru Diamanti, kurai precēties aizliedza ortodoksālais tēvs) Kafka vēlējās nodibināt laulību, pat ar precēto Milenu Jesensku un ar Feliciju Baueri pat divreiz, abas saderināšanās atsaukdams. Kafkas atturību pret precībām grūti izskaidrot. Respektējot Maksa Broda rakstīto: "Sievietes tiecās pēc Kafkas vienmēr," un zinot, ka Kafka bijis temperamentīgs, skaidrojums, iespējams, atrodams kādā frāzē Kafkas dienasgrāmatas ierakstā: "Coitus ir sods par laimi būt divatā. Jādzīvo pēc iespējas askētiskāk, vēl askētiskāk nekā vecpuiši -tā man ir vienīgā iespēja, kā izturēt laulības dzīvi." Turklāt atsevišķos brīžos un varbūt pat diezgan bieži Kafka izjutis bailes no sievietēm, dažkārt pat gaužām dīvainas, piemēram, Grētā Blohā viņu sākumā biedēja šīs meitenes zelta zobu spīdums, bet Felicijā Bauerē Kafku ērcināja viņas līdzība apteksnei…

Vienīgā sieviete, par kuru droši zināms, ka viņa Kafku ir gan mīlējusi, gan arī sapratusi, ir Milena Jesenska. Un atkal paradokss. Mīlējusi - par to liecina vēstules, sapratusi - arī vēstules to apliecina, taču viņas un Kafkas draudzība ilgst tikai pusgadu, no 1920. gada aprīļa līdz novembrim. Tiesa, intīmi tuvi viņi ir tikai četras dienas jūnija un jūlija mijā (varbūt vēl dažas dienas augustā), taču dvēseliska tuvība un iejūtība, savstarpēja sapratne ir krietni vien ilgāka. Tomēr sarakste pārtrūkst jau gada nogalē, jo Milena nespēj pamest savu vīru, kas tolaik slimo. Milena mīl Kafku, taču tas atsakās ļaut viņai ieņemt bērnu. Milena saprot, ka dzīvot kopā ar Kafku ir uzupurēšanās. Ja vēl piebilst, ka Milena ir gaužām jutekliska, tad skaidrs, ka Kafka viņai nespēj sniegt to, ko gaida viņas instinkti. Tomēr Kafkas būtību Milena ir izpratusi vispatiesāk, šai ziņā - vienīgā no visām viņa sievietēm un iecerētajām.

Pats Kafka attiecībā uz savu darbu eventuālajiem lasītājiem bija pārliecināts, ka viņu reakcija likumsakarīgi būs negatīva, jo tajos ir pārāk daudz pesimisma, grūtsirdības un bezcerības. Taču ne tikai tas varēja būt t.s. ierindas lasītāja pretestības pamatā. Pretestības pamatā var būt arī mākslinieciskas nosacītības cēloņi. Kaut vai lasītāja elementāra pretestība daudznozīmīgai un nereti viennozīmīgi grūti izskaidrojamai simbolikai, turklāt simbolikai dažādos līmeņos un versijās. Šo simboliku pat rutinēti literaturpetnieki interpretē dažādi. Piemēram, romāna "Process" simboliku, par ko turpmākajā tekstā. Kafkas radītajā pasaulē ienācis, pie psiholoģiski izskaidrojama vēstījuma loģiskuma - un par visu vairāk - pie laimīgām beigām pieradis lasītājs ne tikai apmulst, bet pat izjūt pretestību un nereti noliek grāmatu malā kā "nederīgu un dumju". Piedosim lasītājam, kam tik tiešām ir tiesības nepieņemt Kafku. Viņa apmulsums un negatīvisms, viņa nesapratne un nepatika ir cilvēciska, gaužām cilvēciska. Jo kuram normālam cilvēkam gan patīk pieņemt absolūtu bezcerību? Kuram patīk atzīt absolūtu eksistenciālās nolemtības apziņu, absolūti neizprotamu, absolūti nesagraujamu varas sirreālu visspēcību un līdz ar to - atsevišķa cilvēka centienu un mērķu iluzoriskumu?

Ierastās trīs dimensiju vides vietā Kafkas lasītājs tiek burtiski iegrūsts murgainā pasaulē, kur nav ne skaidra, vēsturiski izprotama vides zīmējuma, ne mazākās ticības kādam happy čW finālam - ir tikai absolūts, galējs traģisms, kas, protams, rada depresiju, nomāktību, pesimismu.

Un vēl - cilvēks, manuprāt, grūti pieņems Kafkas domu, ka viņš nes sevī pirmatnējo grēku, vainu un blakus tām - metafiziskas bailes, iedzimtas bailes. Vienalga - no kā… No nāves, no sevis paša, no citiem…

Vēl viena īsti kafkiāniska situācija, kas cilvēkam var šķist nepieņemama, ir tā, ka Kafka savos darbos pierāda, ka pār mums visiem dominē, mūs ierobežo un visubeidzot - mūs iespiež rāmjos nežēlīgs, cinisks, ar likuma burtu pret atsevišķa cilvēka individualitāti agresīvs varas režīms, vienalga, vairāk vai mazāk totalitārs, vairāk vai mazāk liberāls, tomēr jebkurā gadījumā - varas mehānisms.

Daudzos pētījumos Kafka nosaukts par XX gadsimta Danti, vienlaikus par gaišreģi, pravieti, vizionāru un, protams, ģēniju, jo viņš jau pirms Pirmā pasaules kara paredzējis, kā tiks iznīcināta cilvēka individualitāte, kā cilvēks tiks nonivelēts lidz bezdomu verga līmenim. Kafkas attēloto, īsti kafkiānisko viņa radītā cilvēka psiholoģisko kompleksitāti mēdz raksturot ar divām galvenajām emocijām - bailēm un vainas apziņu -, kas rodas nevis konkrētu draudu un konkrētu nodarījumu rezultātā, bet pastāv tāpat - iracionāli, metafiziski, cilvēka dvēseles iekšienē.

Kafkas pasaulē vainas būtība tā ari netiek atklāta, galvenais - ja ir cilvēks, vainu vienmēr var atrast. Tā, nedaudz trivializējot, raksturojama kafkiāniska vaina, kas piemīt jebkuram cilvēkam un visupirms jau varas priekšā. Moriss Blanšo grāmatā "No Kafkas pie Kafkas" ("De Kafka а Kafka," Gallimard, Paris, 1981) uzsvēris, ka visa Kafkas dzīve bijusi drūma kauja, pār kuru klājušies pelēcīgi bezdibeņi. Taču ari aiz šīs neskaidrības Kafkas personības četri aspekti ir nepārprotami: attiecības ar tēvu, ar literatūru un ar sievietes pasauli, un visi trīs šie konfliktu veidi, pēc M. Blanšo domām, pārmiesojušies ar vēl augstāku intensitāti kādā izmisīgā garīgā cīņā.

Grūtības un pretestību var radīt ari Kafkas metaforas, kad tēli un situācijas šķiet gaužām reālistiskas, taču tad negaidīti iegūst kādu citu -filozofiski eksistenciālu dimensiju. Pietiek minēt kaut vai pasaulslaveno noveli "Pārvēršanās" par kādu vidusmēra ierēdni Gregoru Zamzu, kas kādu dienu pamostas, pārvērsts par kukaini. Protams, šo situāciju var uztvert arī no komiskā aspekta, taču tāds lasījums primitivizē un padara pliekanu Kafkas noveles būtību - atsvešinātības un bezdvē-seliskuma dominanti ikdienišķā, mietpilsoniskā ģimenē un atsevišķa cilvēka nespēju pretoties iracionāliem, neizskaidrojamiem spēkiem. Vēl grūtības Kafkas lasītājiem sagādā arī daudzās paralēles, alūzijas, reminiscences, it īpaši jūdaisma un kristietības ideju pārfrazēšanā. Tā lasītājam diez vai ienāks prātā novelē "Pārvēršanās" redzēt antimītu, proti, Gregora Zamzas salīdzinājumu ar Jēzu Kristu, akcentējot, ka 20. gadsimta realitātē ģimeniskums un dvēseliskums ir zuduši, jo Zamzas vecāki nevis skumst par dēla, kaut vai kukaiņa izskatā, nāvi, bet izjūt prieku par to, ka beidzot viņi atsvabinājušies no tā, kas ģimenei ir bijis nasta, kauns, pat lāsts.

Šādas daudzdimensiju interpretācijas varētu minēt ļoti daudzu Kafkas darbu sakarā. Plašas vērtējumu variācijas, protams, ir arī romāna "Process" sakarā, jo tas ir viens no visdažādāk interpretētajiem Kafkas darbiem.

Romānu "Process" Kafka rakstīja no 1914. gada augusta pirmajām dienām (Pirmā pasaules kara sākumdienām) līdz 1915. gada janvāra otrajai pusei. Līdzīgi viņa romānam "Amerika," arī "Process" nav pabeigts. Kāpēc?

Visdrošākā atbilde konstatējama dienasgrāmatas piezīmēs. Jau 1914. gada 13. decembra ierakstā Kafka atklāj neziņu, kā pēc ainas ar Durvjusargu turpināt romānu. Kafku moka šaubas, moka bezmiegs. 14. decembra ieraksts jau ir bezcerības un padošanās sūrmes pilns: "Mēģinājums rāpot uz priekšu (t.L, rakstīt - V.V.) ir nožēlojams, taču tas ir iespējams, pati galvenā vieta darbā ir, tagad vajadzētu vienu labu nakti ar miegu." Kafku moka ne tikai bezmiegs, viņš cieš arī no sirds vājuma un galvassāpēm. 1915. gada 20. janvārī ir sākums galīgam radošam izsīkumam, vēl dažas reizes - 29. janvārī, 7. februārī - Kafka mēģina turpināt romānu, bet nespēj. Nodaļas tiek atstātas bez numerācijas, manuskripts nogrūsts rakstāmgalda atvilktnē, un Kafka pat nemēģina publicēt kaut vai fragmentu. Nav liecību, ka būtu bijis kāds mēģinājums darbu pie romāna turpināt. "Process" līdz pat 1924. gada vidum, kad visus Kafkas manuskriptus saņem Maksis Brods, ir nezināms, autora "aizmirsts".

"Procesa" nodaļu kārtojumu veic Maksis Brods 1924./1925. gadā. Viņš Kafkas atstāto manuskriptu, kura virsrakstā ir tikai viens burts -"P," sakārto desmit nodaļās. Nodaļu skaits iebildumus neizraisa, Kafka tik tiešam romānu ir dalījis desmit nodaļās. Toties daudzus iebildumus izraisa nodaļu kārtojums. Tā holandiešu kafkologs H. Vitersports absolūti noliedz M. Broda radīto "Procesa" kompozīciju. Pēc viņa domām, IV nodaļai jābūt starp pirmo un otro, bet VII un IX nodaļa jāapmaina vietām. Daudzi kafkologi apšauba arī nodaļu pabeigtību. Kaut arī sižeta risinājums ir skaidrs no dienasgrāmatām un laikabiedru atmiņām, ir noprotams, ka Kafka bija domājis uzrakstīt vēl vismaz divas nodaļas. Taču jau minēto apstākļu dēļ - radošās krīzes dēļ - viņš, domājams, jau 1915. gada sākumā "Procesa" manuskriptu atstājis sākotnējā veidolā.

Kurts Veinbergs apjomīgajā monogrāfijā "Kafkas Dichtungen. Die Travestien des Mythes" (Minhene, 1963, "Kafkas Poēzija. Mīta travestija") visus Kafkas radītos personāžus atvasina uz četru arhetipu izpausmēm. Minēšu K. Veinberga radīto Kafkas personāžu tipoloģiju.

Pirmkārt, tie ir dievišķas personības, kas radīšanā kļūdās, kas ir pārguruši un alkst miera, faktiski tie ir "dievu mijkrēslim" (F. Nīče) raksturīgi personāži. Šajā atzarā K. Veinbergs ieskaita "Procesā" un "Pilī" tēlotos ierēdņus, tēvu novelē "Pārvēršanās".

Otrkārt, tie ir neveiksmīgi viltus mesijas, kas bez sekmēm tiecas iekarot debesis, jo dzird neesošu aicinājumu.

Treškārt, tie ir varoņi, kas formāli turas pie Vecās Derības baušļiem un pretojas kristiānisma dogmai par glābšanās iespējamību. Šajā atzarā K. Veinbergs min gan Odiseju novelē "Sirēnu klusēšana," gan arī Jozefu K. romānā "Process".

Personāžu ceturtajā grupā ietilpst sievietes, kas simbolizē teoloģiskās vērtības - ticību, cerību, mīlestību.

Protams, šāds dalījums ir shematisks, taču - lietderīgs, jo palīdz izprast kaut vai to, kāpēc Jozefs K., "Procesa" vienīgais galvenais varonis, nepretodamies dodas līdzi abiem vīriem uz pilsētas nomali, skaidri zinādams, ka tur viņš tiks nonāvēts. Turklāt tiesas sprieduma izpildītājs saka, ka Jozefs K. mirst kā suns, bet Kafkas dienasgrāmatā ir kāds šokējošs ieraksts: "Kādreiz mani nogalinās kā suni!"

"Procesa" interpretāciju skaits - tāpat kā Kafkas personāžu skaidrojumu skaits - ir neticami plašs. Turklāt liela daļa versiju tiek minētas jautājumu un varbūtību veidā. Ir izteiktas domas, ka "Process" ir totalitāra terora masu baiļu metafora. Citi akcentējuši, ka "Procesā" dominē tieksme atsvabināties no atsevišķa cilvēka kosmiskās vainas apziņas. Vēl citi "Procesu" uzskata par cilvēka gara noguruma un murgainības simbolu. Daļa interpretētāju domā, ka "Procesā" nav tēlota reālas esamības pasaule, bet gan semantiska tukšuma gaisotne. "Procesa" teksts it kā provocē to uztvert reālistiski un vienlaikus noārda jebkuru iespēju izprast to sadzīviski kauzālās un no psiholoģijas viedokļa ikdienišķi izprotamās kategorijās. Kulturoloģiskie "Procesa" interpretētāji uzsvēruši, ka romānā atspoguļota 20. gadsimta sašķeltās psihes dualitāte, kurā no apgaismības laikmeta pārmantotā ideālistiskā optimisma apziņa pretstatīta jaunās realitātes nežēlīgajam traģismam un garīgās apokalipses noskaņām, kristiānisma morālo normu sairumam.

Kādas ir galvenās versijas "Procesa" interpretācijā? Minot šīs versijas, vēlreiz akcentēju, ka Kafkas daiļradi un, protams, arī "Procesu" nedrīkst vienkāršot līdz sižeta risinājuma vai tēlu attiecību līmenim. Tad -Kafka tiek primitivizēts, banalizēts, vienkāršots, tad - Kafku nav vērts lasīt, pareizāk sakot, lasītājam, kas "rij" sižetu vai kam patīk tikai reāl-psiholoģiski personāži to vieglajā atpazīstamībā, ieteiktu vai nu mēģināt lasīt citādi vai arī vispār nelasīt Kafku.

No visām versijām trīs tiek uzskatītas par dominējošām.

Pirmo "Procesa" interpretāciju 30. gadu sākumā izvirzīja austriešu literatūrzinātnieks H. Policers (Politzer), un argumentēti un pārliecinoši aizstāvēja rakstnieks Nobela prēmijas laureāts Eliass Kaneti. Pirmā versija ir autobiogrāfiska. Tajā tiek akcentēti Kafkas personiskie pārdzīvojumi un izjūtas, it īpaši tai laikā, kad viņš bija saderinājies ar Feliciju Baueri, kam sekoja ātrs un straujš laulību atsaukums. Sarakste ar F. Baueri aptver vairākus simtus lappušu un to būtība - nemitīgs "par" un "pret" ne tikai laulībām, bet arī laikmeta situācijai. Šajā biogrāfiskajā interpretācijā vietā ir citēt ierakstu no Kafkas dienasgrāmatas: "Bailes ir manas būtības galvenā īpatnība."

Otro interpretāciju uzskata par sociālpolitiski tendētu. Šo versiju aizstāvēja austriešu rakstnieks R. Mūzils. Šis versijas pamatā ir doma -Kafka "Procesā" kritizē Austroungārijas impērijas bezdvēseliskumu un birokrātisko struktūru, bet vēl plašākā vispārinājumā - jebkuras autoritāras valsts varas aparāta antihumānismu.

Trešās versijas autors ir jau pieminētais Maksis Brods "Procesa" pirmizdevumā 1925. gadā. Viņš "Procesā" par galveno un absolūti dominējošo uzskatīja reliģiski tikumisko biblisko skatījumu. Pēc M. Broda domām, "Procesā" Kafka mokoši pūlas atsvabināties no cilvēkam eksistenciāli nolemtās mūžīgā, pirmatnējā grēka, vainas apziņas, gala rezultātā samierinoties ar to, ka vaina ir, un tāpēc pazemīgi jāsaņem arī sods, kaut arī tas būtu - iznīcība. Vairāki kafkologi, kas piekrīt M. Broda versijai, uzskata, ka Kafka cilvēka vainu un nevainīgumu "Procesā" interpretē nevis kā pretstatus, bet gan kā divas savstarpēji vienotas realitātes, starp kurām novilkt robežlīniju ir grūti vai pat neiespējami.

Izlasot šo daudzo versiju argumentus, šķiet lieki būtu lasītājam mēģināt uzspiest kādu vienu, centrālo vai vispārliecinošāko. Manuprāt, "Process" ir jāuztver arī kā noslēpumains, mistisks un neskaidru nojausmu romāns, kurā katrs lasītājs spēs atrast savas nianses.

Tomēr par vienu visi kafkologi ir vienisprātis, proti, "Procesa" filozofiskā kodola, kvintesences nodaļa ir priekšpēdējā, devītā. Tajā Kafka simboliskā līdzībā ataino cilvēkam fatāli piemītošo neizlēmību, pasivitāti, gļēvumu, kas neļauj viņam īstenot savu patieso būtību viņa vienīgajā dzīvē.

Jāpiebilst, ka "Process", kuru autors bija lēmis iznīcināšanai, pirms dažiem gadiem manuskripta veidā par 3 miljoniem vācu marku (tātad, apmēram 1 miljonu latu ) tika pārdots vācu literatūras arhīvam Mārbahā. Šī summa ir augstākā, kāda vispār par kādu manuskriptu kādreiz ir samaksāta, un diez vai tuvākajā nākotnē tiks pārspēta.

Latviešu lasītājam atliek novēlēt nebaidīties no Kafkas, bet gan mēģināt ieiet viņa daudznozīmīgajā simbolu un metaforu pasaulē, lai tādējādi paplašinātu savus priekšstatus gan par 20. gadsimta literatūru, gan par atsevišķa cilvēka situāciju mūsdienu pasaulē vispār. Vietā ir citēt angļu dzejnieku V. H. Odenu, kas esejā par Kafkas darbu lasīšanas grūtībām uzsvēris: "Kafka, manuprāt, ir viens no tiem rakstniekiem, kas jau iepriekš nolemti paviršai lasīšanai. Tie, kam Kafkas lasīšana nepārprotami lieti noderētu, izjūt pret viņu nepatiku vai pat riebumu. (..) Manuprāt, Kafka jālasa tikai tad, kad jūs jūtaties labi, kad jūsu dvēsele ir stabila, tad, kad esat gatavi atlikt malā šaubas. (..) Likdams iznīcināt visus savus manuskriptus, Kafka droši vien nešaubīgi bija pārliecināts, ka nākotnē viņa talantam būs cildinoši vērtējumi."

Kafkas draudzene Milena Jesenska, kāduviet raksturodama Kafkas galveno īpatnību, rakstījusi: "Viņš (t.L, Kafka V.V.) absolūti nav spējīgs melot, tāpat kā nav spējīgs piedzerties. Viņam nekur nav mājokļa un glābiņa. Viņš ir kā kailais starp apģērbtajiem." Mums jāpieņem šis vērojums bez šaubīšanās un iebildumiem, jo tikai tā mēs varam kaut cik tuvoties ari viņa darbiem.

VIESTURS VECGRĀVIS

Content

Kafka Francs Process

PIRMĀ NODAĻA APCIETINĀŠANA. SARUNA AR GRŪBAHAS KUNDZI. VĒLĀK BIRSTNERAS JAUNKUNDZE.

OTRĀ NODAĻA PIRMĀ NOKLAUŠINĀŠANA.

TREŠĀ NODAĻA TUKŠAJĀ SĒŽU ZĀLĒ. STUDENTS. KANCELEJA.

CETURTĀ NODAĻA BIRSTNERAS JAUNKUNDZES DRAUDZENE.

PIEKTĀ NODAĻA PĒRĒJS.

SESTĀ NODAĻA TĒVOCIS. LĒNIJA.

SEPTĪTĀ NODAĻA ADVOKĀTS. RŪPNIEKS. GLEZNOTĀJS.

ASTOTĀ NODAĻA TIRGOTĀJS BLOKS. ADVOKĀTA ATLAIŠANA.

DEVITĀ NODAĻA KATEDRĀLĒ.

DESMITĀ NODAĻA BEIGAS.

PĒCVĀRDS KAILAIS STARP APĢĒRBTAJIEM -FRANCS KAFKA