Zāle Valdis

Psihotriki, blefošana, manipulācijas

Valdis Zāle

Psihotriki, blefošana, manipulācijas

Priekšvārds

Vērojot diskusijas televīzijā, radio, presē, pat ģimenes lokā vai alus bārā, nākas konstatēt, ka cilvēki tajās nemeklē patiesību. Sarunu laikā parasti viena puse vēlas savu viedokli uzspiest otrai. Citi varianti ir ļoti reti patīkami izņēmuma gadījumi, kad diskusijās piedalās neordināri, augsti garīgi attīstīti, tikumiski ļaudis, kuriem piemīt tādas īpašības kā objektivitāte un iecietība. Ja cilvēki jau pirms disputa nolēmuši par f katru cenu uzspiest savu viedokli un ja tiek aplūkoti tādi jautājumi, kurus tie nevēlas sīki iztirzāt, kā arī tie netiecas noskaidrot patiesību, jo tā viņiem ir neizdevīga, tad parastā, visiem, pazīstamā loģika nevar palīdzēt. Šādā negodīgā spēlē ir sava taktika, tehnika, manipulāciju un vārdu spēļu sistēma. Mūsdienās šīs tīri nevainīgās manipulācijas var tikt apvienotas ar šantāžas, uzpirkšanas, hipnozes, maģijas un pat fiziskas psihiskas ietekmēšanas paņēmieniem.

Tikai izprotot šīs negodīgās, pretdabiskās spēles mehānismu, ir iespējams rast cēloņus daudzām mūsdienu sabiedriskās dzīves hroniskajām neveiksmēm un problēmām. Negodīga disputa tehnika pārlieku dziļi iesakņojusies mūsu vidū. Tā liekas pati par sevi saprotama. Politika nav pat iedomājama bezšada veida runas mākslas. Tomēr šī sērga nav izskaužama ar dažu cilvēku labo gribu. Lai gan, ja šādu labas gribas cilvēku rastos aizvien vairāk un tie veidotu pārsvaru, būtu iespējams, svinēt loģikas, patiesības, harmonijas un taisnības uzvaru.

Vienmēr jāpatur prātā, ka katram, cilvēkam ir kaut kāda sava taisnība. Vienam tā ir subjektīvāka, otram objektīvāka, tomēr kaut kāds patiesības procents ir katram viedoklim. Mēs dzīvojam, lai iegūtu pieredzi, lai kaut ko iemācītos, izpētītu, nevis lai akli uzspiestu citiem savu viedokli.

Šajā darbā aplūkoti tipiskākie runas triki, kuri vērojami visdažādākajās situācijās. Par psihotriku sauksim paņēmienu, ar kura palīdzību iespējams strīdu padarīt vieglāku sev, bet apgrūtinošāku sarunbiedram. Nereti šādi psihotriki ir galvenie palīglīdzekļi pat augsta ranga starpvalstu sarunās, jo tās nav sarunas parastajā nozīmē, proti, tajās nenotiek patiesības meklēšana.

Īstenībā tajās risinās psihiskais karš, ko dēvē par diplomātisko cīņu, kurā tiek pielietoti visi iespējamie līdzekļi un jaunākie zinātnes sasniegumi šajā jomā. Gadās, ka pat diplomātiskās sarunas pāriet dūru cīņā ar atklātu fizisku ietekmēšanu. Piemēram, hitleriskā Vācija izdarīja kā fizisku, tā psihisku spiedienu uz Austrijas prezidentu, lai tas piekristu Anšlusam jeb Austrijas iekļaušanai Lielvācijas sastāvā. Tika izmantoti visi līdzekļi, arī tas, ka prezidentam bija vāja veselība. Un vai tad mūsdienās Krievijas Domē Žirmovskis nav vēl viens spilgts piemērs ar savu uzbrukumu kādai no dāmām senatorēm? Atcerēsimies arī to, kādas cīnās norit Taivānas, Dienvidkorejas deputātu saietos utt., un tad kļūs skaidrs, cik ļoti nozīmīgi ir apgūt vārda un sarunu mākslu, kas ļauj uzvarēt emocionāli, nevis lietojot rupju, fizisku ietekmēšanu.

Ne mazāk svariņa ir ari otra — bezvārdu kontakta māksla. Tā ir māksla «lasīt starp rindām», saprast to, kas nav uzrakstīts vai kas netiek vārdos pateikts. Tas nozīmē, ka ļoti svarīgi ir-sarunu laikā vērot oponentu — viņa žestus, mīmiku, stāju, kustības, acu izteiksmi. Visa šī it kā ārējā atribūtika ir spilgta liecība cilvēka dvēseles stāvoklim. Par blefošanu liecina žestu neatbilstība vārdiem. Par sasprindzinājumu stāsta sejas piesarkums, mulsums skatienā, māksloti smiekli. Ar klepošanu bieži cenšas novērst uzmanību no meliem, nervozitātes vai izsaka šaubas un izbrīnu. Vienaldzīga sejas izteiksme visbiežāk ir speciāla maska, ar ko oponents aizklāj savas īstās izjūtas utt.

Zinot un pēc iespējas pilnīgāk izmantojot šīs smalkās vārdu un bezvārdu spēles noteikumus, vieglāk izprast oponenta domu gaitu un izvēlēties pareizo stratēģiju sev labvēlīga rezultāta panākšanā.

Šāda uzvara ir daudz iespaidīgāka un bieži vien sākotnējais oponents kļūst par domubiedru un sabiedroto tālākajā lietu attīstībā. Vai gan tas nav īstais mērķis visām sarunām, diskusijām, strīdiem un disputiem?

Valdis Zāle

Ka emocionāli uzvarēt sarunbiedru

Uzvara pār sarunbiedru sākas ar tā emocionālā līdzsvara izjaukšanu. Jāmēģina izsaukt tā dusmas, apjukumu, uztraukumu, izmisumu, kaunu un tamlīdzīgus emocionālais stāvokļus. Pretinieks, kurš sadusmots, kritis izmisumā, apjucis, pasauli vairs neuztver objektīvi. Tāds cilvēks kļūst līdzīgs medniekam, kurš gan redz tuvojošos tīģeri, tomēr nevis paņem šauteni, lai lielo kaķi nogalinātu, bet tikai pārlieku satraucas — kā tīģeris var ko tādu atļauties! Un, kamēr mednieks dusmojas, tīģeris to vienā mierā apēd. Aplūkosim tipiskākos trikus šī mērķa sasniegšanai.

♦ Smiekliņi, apvainojumi, piebildes.

Sarunbiedru viegli izvest no pacietības, to it kā nejauši aizskarot ar smiekliņiem, piebildēm, dažām frāzēm, piemēram: «Blēņas!», «Tukšas runas!», «Nemelsiet muļķības!» utt. Jo augstprātīgāks, lepnāks, iedomīgāks būs sarunbiedrs, jo ātrāk tas zaudēs galvu un pašsavaldīšanos. Ja strīds notiek publikas priekšā, tad liela nozīme būs tās reakcijai. Svilpieni, nopēlumi, nopūtas un citas aktivitātes darīs savu.

♦ Nesaprotami vārdi un svešvārdi.

Nesaprotamu vārdu un svešvārdu lietošana manipulatoru parādīs it kā kompetentāku, profesionālāku, zinošāku, bet apspriežamo tēmu ievērības cienīgāku. Pieredzes nabagāks oponents šādi var tikt iedzīts strupceļā. Tas sāks uztraukties, izvairīties no neizdevīgās tēmas vai noslēgsies sevī, līdz ar to piekāpsies un atdos vārdu citam, kas, piemēram, televīzijā un radio, ir ļoti svarīgi. Oponents gan var izlikties, ka visu vārdu jēgu sapratis, bet līdz ar to viņam jāpiekrīt sacītajam. Šajā gadījumā izeja būtu — lūgt paskaidrot nesaprotamos terminus un vārdus. Ja manipulācija atkārtojas, iespējams notēlot, ka nezināt kārtējo terminu, un atkal lūgt skaidrojumu. Manipulatoram būs grūti definēt visus terminus no galvas precīzi un enciklopēdiski pareizi. Tad nu «upuris» var likt lietā savu labo atmiņu vai kādu pierakstu, lai izlabotu manipulatoru. Šādiem gadījumiem jāsagatavojas jau iepriekš, izrakstot bieži lietojamus terminus un svešvārdus no enciklopēdijām un vārdnīcām. Ja varēsiet izlabot un papildināt pašu manipulatoru, ar uzviju atgūsiet zaudēto, kad pats bijāt spiests paskaidrot kādu «grūtvārdu». Neviens vairs nešaubīsies, ka tā ir jūsu taktika — pārbaudīt manipulatoru un ka jūs daudzus definējumus zināt daudz labāk par viņu. Diezin vai jūsu partneris turpinās bārstīt nesaprotamus vārdus.

♦ Ātrs runas temps.

Cilvēku var izsist no ierindas ar ātru runas tempu. Tādā situācijā ne viens vien vairs nav spējīgs informāciju «sagremot». Vārdu straumes apmulsina sarunbiedru un rada tam diskomfortu. Šādā situācijā var atklāti pateikt, lai oponents samazina runas tempu. Ja turklāt atrodaties publikas priekšā — televīzijā, radio, utt. ,varat uzsvērt, ka jums rūp publika, kura tādā tempā nevar izsekot domai. Ja publika nav tik plaša, ka būtu vērts uz to atsaukties, dodiet padomu, lai oponents tā nesteidzas. Varat teikt, ka nepārzināt attiecīgo valodu tik labi, lai spētu uzklausīt tik ātru tempu. Ja runājat savā dzimtajā valodā, varat bilst, ka oponents nerunā jūsu dialektā un tas rada jums grūtības. Varat teikt, ka esat no ventiņiem, latgaļiem vai suitiem vai arī nesen pārbraucis no ārzemēm un vēl svešas valodas iespaidā. Esiet brīvs un dzeniet jokus, tas būs labāk nekā ļauties apdullināties no vārdu biruma!

♦ Novirzīšanās no sākotnējās tēmas.

Strīda dalībnieki apzināti vai neapzināti novirza sarunu no sākotnējās tēmas. Bieži vien šī manipulācija notiek nejauši sarunas dalībnieku haotiskās domāšanas un vājās pašdisciplīnas dēļ. Praksē ar šo kaiti sirgst ļoti daudzi lektori, pedagogi, politiķi u.c. Piemēram, cilvēks runā par Punduru stacijas problēmām, tad sāk iztirzāt kāda Punduru stacijas bijušā iedzīvotāja likstas, ārstējoties slimnīcā Krievijas teritorijā, un nemanot jau nonācis pie klačām par Pitalovas slimnīcas galvenā ārsta personīgo dzīvi. Ja šāda novirze notiek netīšām, daudzmaz ar intuīciju apveltīts cilvēks to uzreiz pamanīs. Šādas novirzes pieļaujamas tikai privātās sarunās un ģimenes lokā. Sarunu var vienkārši atgriezt sākotnējā gultnē, atgādinot, par novirzīšanos no tēmas.

Pavisam citādi šī it kā nevainīgā novirze izskatās starpvalstu sarunās, biznesa problēmas risinot utt. Piemēram, Maskavas delegācija atbraukusi uz Latviju kārtot robežu jautājumu vai apspriest ekonomiskās problēmas. Sākumā sarunas rit normāli, te pēkšņi viens no Maskavas delegātiem iesakās, ka latviešiem būtu jāatvainojas Krievijai par latviešu sarkano strēlnieku briesmudarbiem. Šādā situācijā Latvijas pārstāvjiem nekas cits neatliek kā sākt taisnoties par vēsturiskajiem notikumiem. Proti, tas bijis tik sen un ar sarkanajiem strēlniekiem neatkarīgajai Latvijai toreiz pašai bijis karš, tad jau arī mūsdienu Krievijai būtu jāatbild par visiem krievu tautības kriminālistiem, kuri zog, laupa, krāpj, slepkavo visā pasaulē. Ja Latvijas pārstāvis, pieņemsim, iekarst, tas var turpināt izskaidrošanos līdz bezgalībai, paziņojot, ka sarkanie strēlnieki kalpoja Krievijas interesēm, kopā ar Sarkano armiju vēlējās pakļaut neatkarīgo Latviju. Manipulatora mērķis šinī gadījumā daļēji tiek sasniegts, jo oponents novirzījies no sākotnējā robežu jautājuma un pat iekarsis, sācis uztraukties. Vienkāršākā izeja būtu — atgādināt Maskavas pārstāvim, ka šis jautājums nav iekļauts dienaskārtībā un sarunās paredzēts apspriest tikai robežu lietas. Principiāla nostāja, nepieļaujot atkāpes no sarunu plāna, var ļoti palīdzēt. Protams, nobijies un psihiski vājš diplomāts šādu principialitāti nespēs parādīt un iesaistīsies uzspiestajā spēlē. Jārēķinās ar to, ka strīda laikā šādu principialitāti var sagraut ar nākamo frāzi, piemēram: «Jūs tā runājat tāpēc, ka to liek darīt jūsu ieņemamais amats, bet īstenībā domājat savādāk. Vai spējat aptvert, cik daudz posta tika nodarījuši jūsu tautieši?» Ja diplomāts neiztur, tas var sākt taisnoties, pārmest pretējai pusei demagoģiju, iebilstot, ka juku laikos katrs cīnījās pēc savas sirdsapziņas un arī latviešu lielākā daļa cīnījās par savas valsts neatkarību dzimtenē, nevis siroja kaut kur Krievijā. Un tad jau daudz netrūkst līdz kazaku briesmu darbu uzskaitīšanai 1905.gada revolucionāru apšaušanā un tā tālāk, līdz bezgalībai. Visbeidzot atliek vēl piebilst, ka igauņi un lietuvieši nekaroja Sarkanajā armijā Krievijā, taču vai tādēļ Krievijai pret viņiem nav tādas pašas pretenzijas kā pret latviešiem?

Daudz prātīgāk tomēr būtu pēc šādām provokācijām atbildēt, ka nevarat novirzīties no tēmas un šādi jautājumi nav dienaskārtībā. Principiāla nostāja ļauj izvairīties no dažādām citām manipulācijām. Pret principiālu cilvēku ir lielāks respekts nekā pret tādu, kurš gatavs pieņemt uzspiestus spēles noteikumus.

♦ Oponenta domu uzminēšana.

Pašā strīda karstumā var tikt lietotas frāzes: «Varbūt jūs domājat, ka es jūs mēģinu pierunāt? Tad jūs kļūdāties!» Piemēram, kāds interfrontietis 1991.gada trauksmainajās dienās reiz savā runā iepina šādu frāzi: «Varbūt jūs, latvieši, domājat, ka es ignorēju jūsu intereses? Tieši par jums es domāju, jo pašreizējā situācijā «mazas asinis» jūs glābs no daudz lielāka posta, kurš varētu rasties nepaklausības gadījumā.»

Šeit iespējams pielietot iepriekšējo aizsardzības paņēmienu, proti, atbildēt, ka jūs tik tiešām domājat, ka sarunbiedrs grib jūs pierunāt uz kaut ko, bet tas ir lieki, jo jūs esat sūtīts ar speciāli sastādītu sarunu plānu, no kura nevarat novirzīties. Lai spiediens uz jums izbeigtos, atgādiniet, ka esat tikai principiāls izpildītājs, kuram jāveic noteikts uzdevums, līdzīgi kā sarunbiedram pašam. Tādēļ lieki vērsties pie jums personīgi.

Ja strīds ar līdzīgu psihotriku notiek ģimenē, kur valda mazāk atbildīga gaisotne, varat būt vēl tiešāks. Piemēram, sieva vīram var sacīt: «Varbūt tu domā, ka man no tevis kaut ko vajag? Tu maldies!» Tādā gadījumā varat atbildēt tā: «Man tik tiešām tā liekas, jo vai gan savādāk tu prasītu no manis naudu ?» Parasti, uzdodot šādus jautājumus, cilvēki cer novērst no sevis aizdomas. Atklāts, tiešs apstiprinājums tam, ka tik tiešām turat oponentu aizdomās par kaut ko, izjauks viņa plānus.

♦ Mājiens par augstākstāvošu grupu interesēm.

Spēcīgs psihotriks ir sarunu gaitā dots mājiens oponentam, proti, ja tas nepiekritīs izvirzītajam viedoklim, nopietni tiks aizskartas kāda augstākstāvoša grupējuma intereses. Pie tam netiek izpausts, kas tas ir par grupējumu. Piemēram: «Vai jūs spējat iedomāties, ko tas skar?» Šādi uzdodot jautājumu, jautātājs pārliecināts, ka netiks jautāts, kā intereses tiek aizskartas. Lietderīgi ir noprasīt tieši: «Kas tās par interesēm » Ja manipulators atklāj draudīgo spēku, atbildiet pēc apstākļiem, bet galvenais šajā kombinācijā ir tas, ka uzzināsiet, ar ko ir darīšana. Bieži vien bailēm ir pārāk lielas acis. Varbūt sarunu biedrs vēlas jūs nobaidīt ar sievasmātes un jūsu bijušās sievas apvienoto grupējumu, bet jūs, neziņā būdams, jau iedomājaties, ka aizskarat Kaupēna, Adamaiša vai paša vecā Taizeļa intereses.

♦ Aizskarošas frāzes.

Reti kurš cilvēks var mierīgi noturēties emocionālā līdzsvarā, ja strīda laikā to aplaimo ar vārdiem: «Tas ir sen zināms! Tās ir tīrās muļķības, demagoģija, utt.» Nesagatavojies cilvēks parasti sāk pierādīt, ka tā nav. Šādā situācijā žēli noskatīties, kā partneris cenšas pierādīt, ka nav kamielis, bet manipulators triumfē, jo tas panācis savu, proti, sarunpartnera uztraukumu, emocionālā līdzsvara zaudējumu un spriedzi. Šādā gadījumā cilvēks aizmirst, ka manipulatoram nekad neko nebūs iespējams pierādīt, jo viņš vēlas redzēt citu, sev izdevīgu patiesību.

Šādā gadījumā varat neatbildēt vispār. Lai noturētos līdzsvarā un tik tiešām jūs pats nepadomātu, ka lietojat demagoģiju, tēlojiet muļķi, pļāpājiet. Atmetiet augstprātību, neapvainojieties, esiet vienkāršs un mēģiniet palūkoties uz visu no malas. Papūlieties izprast arī oponentu, jo tieši viņš ir atnācis ar uzdevumu uzspiest jums savas domas vai intereses. Jūs neko citu nevarat no viņa gaidīt kā kādu psihotriku, tas ir dabiski. Nesāciet arī sevi veselīgi kritizēt un domāt, vai tik tiešām neesat demagogs un muļķis. Par savu nostāju attiecīgajā jautājumā jums bija laiks padomāt pirms disputa, un to jūs varēsiet darīt arī pēc tā, ar vēsu prātu un speciālistu vidū. Ja diskusijas laikā sāksiet svārstīties, zaudēsiet ticību sev, oponenta manipulatora hipnoze, ļaunā acs būs panākusi savu.

Vērojiet situāciju kā teātrī — no malas. Spēlējiet spēli tālāk, tikai neapvainojieties! Atcerieties, cik reižu jūs pats līdzīgā situācijā esat mēģinājis ar tamlīdzīgām frāzēm izsist kādu no līdzsvara. Izkļūt no šīs situācijas var, izliekoties nedzirdam teikto, turpinot saw domu. Saglabājiet mieru, tad jums domātie lādiņi aizlidos netrāpījuši, tiks neitralizēti un pēc brīža neviens par tiem pat neatcerēsies. Ja manipulators attiecīgus izteicienus sāk lietot pārāk bieži, varat pateikt, ka viņš iemācījies tikai pāris vārdus un frāzes, pie kuriem pieķeras ikreiz, kā glābiņu meklēdams, ja atgadās kaut kas tāds, kas neatbilst viņa stereotipiem. Varat to pasacīt arī korektāk, piemēram, ka oponenta vārdiem nav seguma. Ieteicams lūgt sīkākus paskaidrojumus. Izskaidrošana sarunbiedru nogurdinās, varbūt viņš sapīsies, un jūs, to visu klausoties, sagatavosiet pretargumentus. Un beigās jau būsiet mainītās lomās, jo nevis jūs, bet manipulators centīsies pierādīt saw taisnību.

Dažreiz oponents, kad tam paliek pārlieku «karsti», var lietot frāzi: «Jūs runājat par lietām, kuras pārmērīgi sarežģītas un man neizprotamas.» Tādā gadījumā lūdziet, lai cilvēks pasaka, ko tieši viņš nesaprot.

Bieži tiek lietota arī frāze: «Par ko jūs mani turat!» Tā tiek parādīts, ka sarunbiedrs ir neapmierināts ar kādu jūsu neapdomīgu izteikumu vai rīcību. Arī šādā situācijā lūdziet argumentēt, kas tieši oponentu satrauc. Ja samulsīsiet un jutīsieties vainīgs, būsiet zaudējis, turpretī lietas būtības noskaidrošana no līdzsvara jūs neizsitīs.

Iecienīta ir frāze: «Es jums autoritatīvi paziņoju!» Šādi tiek uzsvērta stāvokļa un argumentu nopietnība, kā arī stingra apņēmība aizstāvēt strīdā savu pozīciju. Šādā situācijā iedarbīgi ir izlikties vispār nedzirdam šo frāzi un runāt vien tālāk. Galvenais — izstarot mieru, harmoniju un vienaldzību pret pēdējo frāzi. Šāda nostāja kareivīgo oponentu var atbruņot galīgi vai arī izsaukt tā dusmas un satraukumu, kas jums tieši noderīgi.

Oponents var jūs mēģināt ietekmēt ar frāzi: «Es jums atklāti pateikšu!» Tādējādi tiek akcentēts, ka līdz šim sacītais nav bijis pilnīgi atklāti pausts. Tādēļ turpmāk teiktais pamudina jūs saasināt uzmanību, atbildēt tieši un atklāti. Šādā situācijā nevajag naivi turpināt spēli, bet arī nav ieteicams atklāt savas kārtis.

♦ Nemitīga vienas domas atkārtošana.

Nereti nākas novērot, ka oponents vēlas sarunbiedru pieradināt pie kādas domas vai idejas, to nemitīgi vietā un nevietā atkārtojot. Tā ir plaši pazīstama taktika savu uzskatu un ideju popularizēšanā un iedzīvināšanā. Daudzkārt atkārtota frāze pieradina klausītāju pie tanī izteiktās domas. Ar laiku šo domu jau var pasniegt kā acīmredzamu un visiem zināmu patiesību. Piemēram, manipulators var runāt par lauksaimniecības problēmām Latvijā un savu sakāmo nobeigt ar vārdiem: «Mēs esam maza un neaizsargāta zeme.» Pēc brīža tas pats runātājs vai tā biedrs, turpinot disputu par izglītības sistēmu valstī, var nobeigt savu uzstāšanos ar frāzi: «Latvijā valda depresija pedagogu vidū, un mūsu mazā valsts to nepārdzīvos.» Pie pusdienu galda šis pats manipulators vēl izsakās: «Jauki, ka saimniece, par spīti nabadzībai, kura valda valstī, spējusi kaut ko tik labu pagatavot.» Pārbraucis no starpvalstu tikšanās, šis cilvēks konstatēs: «Lūk, arī ārzemju kolēģi, dažādu asociāciju un fondu speciālisti atzina, ka Latvija ir maza valsts un tai sava armija nav vajadzīga.» Lieki piebilst, cik ļoti šādas manipulācijas var kaitēt cilvēkiem, kuriem labila psihe, trūkst veselīgas pašapziņas, optimisma, perspektīvas izjūtas, paļāvības uz Dievu, kā arī uz saviem spēkiem, ticības taisnības agrākai vai vēlākai uzvarai. Izeja jāmeklē sev labvēlīgu ideju propagandā. Lai cilvēks iegūtu imunitāti pret svešām depresīvām domām un idejām, tam jākļūst stiprākam par tām kā garīgi, tā fiziski. Jo novārdzis, ar kaitīgiem ieradumiem un depresīvām domām nokāvies indivīds strīdā vienmēr paliks zaudētājs.

Gara spēku un ticību sev cilvēks var iegūt no stiprām personībām, varoņiem, svētajiem, kuru dzīve mums ir kā piemērs, no kā mācīties. Nevajag meklēt stipro personību vājības un trūkumus, no viņiem mums jāpaņem labais, tas palīdzēs arī mums pašiem tapt labākiem un stiprākiem. Jāpiebilst, ka pēdējos gados Latvijā gandrīz nekas netiek darīts, lai cilvēkos audzinātu ticību sev, patriotismu, nacionālo pašapziņu, godīgumu un morālo vērtību prioritāti. Mūsu skolu jaunatnei nav mūsdienīga varoņa, no kā mācīties un smelties spēku. Pieaugušie var mācīties tikai no depresīva rakstura šausmu filmām, ziepju operām, seksa programmām un svārstīgiem politiķiem. Šādā situācijā neveselīga kritika un faktu konstatācija, ka ir slikti, nepalīdzēs. Katram, kurš vēlas oponēt un apstrīdēt depresīvās idejas, spēka avoti jāmeklē pašam. Pagaidām tas jādara pašmācības ceļā. Ieteicams lasīt grāmatas par izcilu cilvēku dzīvi, par grūtībām, kuras tie pārvarējuši un galu galā uzvarējuši. Satiecieties biežāk ar stipriem, garīgi domājošiem ļaudīm! Pēc iespējas jānorūdās arī fiziski. Ņemiet vērā, piemēram, to, ka simboliem un amuletiem ir ļoti liela nozīme laba, optimistiska garastāvokļa saglabāšanā. Ne velti sarkanbaltsarkanais karogs un Latvijas ģerbonis okupācijas gados bija aizliegti. Turot šos simbolus savā tuvumā vai arī skatot gara acīm, tikai domās, jūs pacelsiet savu gara spēku. Ja esat kristietis, līdzīgi jūs stiprinās kristiešu simboli. Iespējams tos arī apvienot. Varat uzzīmēt šos svētos, pašapziņu ceļošos simbolus un nēsāt sev līdzi. Cilvēki ar spilgtu iztēli var tos iztēloties, un tas būs tikpat iedarbīgi. Nedomājiet, ka simboliem, pieminekļiem, ģerboņiem un izteiktiem vārdiem nav nozīmes jūsu dzīvē. Līdzīgs pievelk līdzīgu. Dzīvojot zaņķī un klausoties depresīvas, ciniskas domas, nekad cilvēks nekļūs stiprs.

♦ «Svece zem pūra»

Dažkārt manipulators liek saprast, ka varētu vēl daudz ko teikt kādas lietas sakarā, taču kaut kādu īpašu motīvu dēļ to nedara. Šādā situācijā varat pajautāt, vai šis kungs vēlas, lai jūs zīlētu kafijas biezumos? Un vai tādēļ uzsācis polemiku, lai turētu «sveci zem pūra»?

♦ Oponenta nozīmes mazināšana.

Kam visvairāk tic sarunbiedrs? Neapšaubāmi visvairāk tas tic pats sev, pēc tam kādai autoritātei jeb trešajai personai, kura tik tiešām ir tā vērta, un vismazāk tas tic oponentam. Ar šo patiesību jārēķinās. Strīda laikā ir aplami atsaukties uz savu kompetenci, autoritāti, jo oponenta acīs tai ir vismazākā vērtība. Ja strīdas diametrāli pretēju uzskatu, pārliecību cilvēki, tad tiek darīts viss, lai pēc iespējas mazinātu oponenta kompetenci savās un citu acīs. Tas ir dabīgs aizsardzības paņēmiens un principa jautājums. Protams, ja abi disputa dalībnieki draudzīgi meklētu patiesību, lieta izskatās savādāka, taču parasti sadzīvē ir darīšana ar tāda veida disputiem un strīdiem, kuros katrs vēlas uzspiest savu viedokli par katru cenu.

Veiksmīgākais risinājums būtu sarunbiedru pārliecināt, izmantojot viņa paša personību. Piemēram, var atsaukties uz kādu viņa agrāk izteiktu vai publicētu domu. Ierosiniet iejusties jūsu emocijās, jūtās un pārdzīvojumos. Piemēram, lielkrievu šovinisma piekritējam var pajautāt: «Kā justos jūs, ja Maskavā divas trešdaļas iedzīvotāju būtu ķīniešu imigranti, bet viena trešdaļa Krievijas pilsoņu? Un ko jūs teiktu, ja visa ekonomika būtu šo ķīniešu rokās?»

Iedarbīgs paņēmiens ir atsaukšanās uz kādu trešo personu. Slavenais Ostaps Benders attiecīgajā momentā sev izdevīgu frāzi piedēvēja pirmajam prātā ienākušajam populāram cilvēkam. Te nu gan būtu pareizi jānovērtē oponents un publika, jo neadekvāts, no pirksta izzīsts fakts jūs var padarīt par ākstu. Visizdevīgāk ir citēt Ļeņina rakstus vai Bībeli, izraujot idejas no konteksta un piemērojot savām subjektīvajām, tendenciozajām interesēm. Oponentam šādā gadījumā būs vajadzīgs ilgs laiks un spēku patēriņš, lai izlobītu frāzes patieso jēgu, kuru atkal iespējams iztulkot burtiski vai kā citādi sev par labu.

Pret šo psihotriku var aizsargāties ignorējot to, izliekoties nedzirdam partneri un turpinot savu sakāmo Var bilst, ka par šo vai citu jautājumu ir arī citi viedokļi un ka sarunbiedrs izvēlējies tikai sev tīkamāko. Var vienkārši tendenciozi citēt citu autoritāti, kura apstrīd iepriekšējo. Iespējams arī atklāti pateikt, ka oponents tendenciozi citē autoritātes, kuru izteikumu jēga ir pavisam citāda, domāta citam laikam, citā vietā un ar citu nozīmi un ieteikt paust pašam savas domas, nevis meklēt slavenu autoru domugraudus, lai ar tiem subjektīvi manipulētu.

♦ Utopiskās idejas.

Strīda partneri var «atsēdināt», paziņojot, ka tā idejas ir utopiskas. Tad oponents būs spiests pierādīt savas idejas realitāti un novirzīties no pamattēmas. Lai aiztaupītu sev laiku, uz šādu triku var atbildēt ar vārdiem: «Jums var likties utopiska jebkura ideja, bet tādēļ jau tā tāda nekļūs.»

♦ Komplimenti un glaimi.

Komplimenti, glaimošanas māksla un pielīšana laikam i ir lielākais trumpis jebkurā strīdā. Lai pateiktu komplimentu un lai tas būtu pietiekami iedarbīgs, vajadzīgs īpašs talants. Daudz vieglāk iztikt ar glaimiem, kuri var radīt pat pretēju iespaidu gribētajam. Komplimentu priekšrocība ir tā, ka tie iedarbojas uz cilvēka zemapziņu, pavājina kritiskumu, atslābina dzirdes asumu, rada tik mīļo sevis atzīšanas gaisotni.

Glaims izceļas ar to, ka ir pārāk tiešs un primitīvi izceļ cilvēka labās īpašības, piemēram, skaistumu. Frāze: «Cik jūs esat skaista un mīļa!» vedina domāt par glaimu, turpretī kompliments: «Es tagad zinu, kādēļ vīrs jūs tā dievina un gaida mājās.» liek oponentei padomāt, un viņa vajadzīgo impulsu pati turpina radīt sevī. Kompliments rada it kā nelielu grūdienu, pēc kura cilvēks, kuram tas domāts, aizmirst tā izcelsmi un pats turpina auklēt patīkamo domu, it kā tā būtu dzimusi pašam. Glaims ar savu tiešumu liek saasināt uzmanību un padomāt, vai tikai oponentam nav kaut kas aiz ādas, vai mani neizsmej? Labi piespēlēt komplimentu ir ļoti liela māksla. Glaimotājs vienkārši ir lēts iztapoņa. Glaimotājs var pasmaidīt par jebkuru darbību, izteikumu un izdarīt lāča pakalpojumu, jo netiek norādīts uz kļūdām. Glaimam ir salds skats, bet auksta sirds.

♦ Klauna un neērtības sajūtas radīšana.

Nereti nākas novērot, ka oponents pūlas izprovocēt kauna un neērtības sajūtu, piespēlējot sarunbiedram apšaubāmus argumentus cerībā, ka tie tiks pieņemti. Piemēram, zinātniskos, pedagoģiskos un pat politiskos disputos var pateikt: «Vai jūs zināt, ka zinātne to jau pierādījusi…» vai «Protams, jūs jau zināt, ka nesen pieņemts lēmums …» vai ari «Jūs noteikti esat lasījis par to… » Pēc šādiem izteikumiem cilvēkam neērti un kauns atzīties, ka viņš neko par minētajiem argumentiem nezina un neko nav lasījis. Jūs pamājat ar galvu, izliekaties, ka atceraties, par ko ir runa, un līdz ar to atzīstat nepatiesus argumentus. Ja bez kautrēšanās atzīsieties, ka neesat lietas kursā, jūs sagaida vēl viens pārbaudījums. Oponents, kura mērķis ir jūsu psihiskā sagrāve, nevis godīga diskusija, nekulturāli, augstprātīgi, tendenciozi novirzīsies no iesāktās tēmas un uzbruks jums pašam ar nolūku pazemot, noniecināt un izsmiet jūs kā cilvēku. Uzbrukumam var tikt izmantotas šādas frāzes: «Kā, jūs to neesat lasījis!» vai «Kā, jūs neesat lietas kursā? Ko tad ar jums vairs vispār runāt!»

Ja oponents izmanto šo psihotriku pareizi, viņš var pabeigt diskusiju un nostādīt jūs neveiklā stāvoklī, viņš var arī novirzīties no tēmas sev vēlamā virzienā. Izeja no šādas situācijas ir vienkāršāka par vienkāršu. Pasmaidiet un draudzīgi sakiet: «Neesiet tik augstās domās par sevi, pasaulē ir bezgalīgi daudz faktu, kurus viens cilvēks nekad visus nevar pārzināt. Jums taču arī tas nebija zināms, pirms kāds to nepateica, tādēļ , ja vēlaties diskusiju turpināt, paskaidrojiet lietas būtību. Mēs katrs kaut ko nezinām., neesam dzirdējuši. Mēs šeit neminam krustvārdu mīklas, bet kopīgiem spēkiem meklējam patiesību. Izturieties nopietnāk pret diskusiju!» Gluži vienkārši varat nekaunīgi atzīties, ka neko nezināt par iepriekšminēto un ka jums ir aizdomas, ka oponents kaut ko sajaucis un patvaļīgi manipulē ar faktiem. Savas taisnības pierādīšana prasīs no oponenta daudz laika, nopietnus argumentus, un galu galā jūs būsiet vinnējis.

♦ Hotentotu morāle.

Dienvidāfrikas senie iedzīvotāji uzskatīja, ka viss patiesais ir tikai tas, kas atbilst pašu uzskatiem, vēlmēm, iegribām. Viss, kas ar to nesaskanēja, bija nepareizs un slikts. Apbruņojoties ar šādu hotentotu morāli, par pareiziem var pieprasīt savus uzskatus, bet, ja sarunbiedrs tos pašus paņēmienus un argumentus lieto savas taisnības pierādīšanai, tie kategoriski tiek noraidīti. Piemēram, kristietis var pasludināt, ka vienīgā patiesība ir aprakstīta Bībelē un tā nāk no Dieva. Līdzīgi par savas ticības grāmatu var teikt jebkurš citas reliģijas vai filozofu skolas pārstāvis, bet tad šie argumenti parasti netiek ņemti vērā. Devīze šādai pieejai ir tāda: «Mana patiesība ir vienīgā, citas nav bijis un nevar būt!»

♦ Argumentu «nedzirdēšana».

Ja oponents izliekas nedzirdam jūsu argumentus, lai nezaudētu līdzsvaru, tad atgādiniet viņam tos. Ja jūs pats izmantojat šo psihotriku, lai nedzirdētu, piemēram, tādu frāzi kā: «Es jums autoritatīvi paziņoju» vai «Kā jūs varat kaut ko tādu atļauties!» un oponents gaida, lai atbildat, pārjautājiet, ko viņš domājis, lietojot šīs frāzes. Lai viņš izsakās konkrētāk, ar ko tieši ir neapmierināts un kā saprast viņa autoritatīvo paziņojumu.

♦ Tendenciozitāte par labu sev.

Jāņem vērā, ka bieži vien oponents mīl nepareizi, subjektīvi, tendenciozi iztulkot jūsu argumentus sev par labu. Pasniegt otra argumentus sagrozītā veidā nav grūti. Tas paveicams, dzirdot tikai to, kas ir izdevīgi, izraujot no konteksta kādu vārdu vai teikumu. Oponents var tendenciozi formulēt kādu izteikumu saviem vārdiem, lietojot šādas frāzes: «Tātad jūs uzskatāt…», «Citiem vārdiem sakot», «Tātad, pēc jūsu domām» utt. Oponents var arī uzsvērt, ka ir objektīvs un skata problēmu plašā mērogā. Tad labi noder frāze: «Ņemot vērā to, ko jūs teicāt» vai «Cik es saprotu, jūsu galvenā doma virzīta uz to…» un turpmāk apzināti sagrozot jūsu sacītā jēgu atbilstoši savām interesēm.

Lai pārtrauktu šo spēli, varat sacīt: «Stop, stop, pagaidiet! Jūs nepareizi izskaidrojat manu argumentu jēgu. Lietas būtība ir pavisamcitāda!» Jo ātrāk jūs to darīsiet, jo vieglāk būs ievirzīt diskusiju sev vēlamā gultnē.

♦ Apelēšana pie sirdsapziņas.

Oponents var jūs pārbaudīt ar glaimu zalvi, lai pēc tam paustu, ko varat zaudēt un ko iegūt, ja nepiekritīsiet lēmumam. Šis psifiotriks var sākties šādi: «Jūs esat gudrs cilvēks un nevarat neapzināties, kādas nepatīkamas sekas var būt jūsu negatīvajai nostājai.» Atbildēt uz šādu spiedienu var apmēram tā : «Esmu pietiekami gudrs, lai saprastu, ka, sekojot jūsu ieteiktajam variantam, mana rīcība nesaskanēs ar maniem principiem, sirdsapziņu, morāli un tādēļ sekas būs man nepieņemamas.»

♦ Teorija un realitāte.

Oponents jūs var pārsteigt ar frāzi : «Tā ir tikai teorija, realitāte ir pavisam savādāka.» Nebūtu pareizi sākt pierādīt pretējo. Pajautājiet pretiniekam, kurā aspektā teorija un realitāte nesakrīt? Viņš būs spiests stipri pasvīst, meklējot faktus, bet jūs pa to laiku sagatavosiet adekvātu atbildi.

♦ Pretruna ar iepriekš teikto.

Strīdā bieži lieto argumentu, ka oponenta pašreizējā nostāja ir pretrunā ar agrāk teikto. Tādēļ manipulators lūdz paskaidrojumus.

Šis psihotriks var iedragāt sarunbiedra autoritāti, likt tam taisnoties un izskaidroties, beigu beigās pat sapīties savos spriedumos. Izeja no šādas situācijas varētu būt paziņojums: «Laiks iet, apstākli mainās, tiem līdzi arī likumi, idejas, pieņēmumi. Nemainīgi šai pasaulē ir tikai Dieva likumi, bet cilvēku radītie, tāpat kā visas lietas, nemitīgi mainās. Mainoties pašam cilvēkam, viņa apziņai, dzīves pieredzei un arī ārējiem apstākļiem, mainās pieeja dažādiem jautājumiem.»

♦ Vārdu un dūru cīņas.

Arvien biežāk diskusijās vērojamas atklāti huligāniskas vārdu un pat dūru cīņas. To nolūks ir izprovocēt līdzīgu sarunbiedra reakciju, lai pēc tam būtu vainojami abi divi un diskusiju varētu pārtraukt. Ja abi partneri disputa laikā lamājušies, sakāvušies, nonākuši afekta stāvoklī, pēc tam vairs neviens neatcerēsies un neanalizēs, kurš sācis pirmais un tādēļ vainojams vairāk. Abi pār vienu kārti metami.

Šādās situācijās raksturīgas frāzes būs : «Nelietis tāds!», «Melis!», «Nodevējs ! », bet atbilde skanēs : «No tāda dzirdu! », «Pats neesi labāks!» utt. Var gadīties, ka manipulators atklāti pielieto fizisku spēku.

Lai šādos gadījumos neapjuktu, ieteicams jau pirms disputa painteresēties par oponenta personību. Ir starpība, vai ejat diskutēt ar māti Terēzi vai Vladimiru Žirinovski. Tas būtu jāņem vērā gan parlamentā , gan televīzijā, gan baznīcā, kā arī krogā vai mītiņā. Pirms diskusijas labi jāpārdomā, kā rīkoties dažādās situācijās, kā saglabāt savu stāju skatītāju priekšā, izcelties ar savu vēso prātu, inteliģenci. Vai varbūt atmaksāt huligānam ar to pašu? Ja izvēlas pirmo variantu, tad var ņemt par paraugu Kristus toleranci pret apvainojumiem, un atcerēties, ka, uztraucoties, dusmojoties un zaudējot pašsavaldīšanos, cilvēks izmet no sevis tik dārgo psihisko enerģiju, kuru grūti uzkrāt. Raugieties uz huligānu ar līdzjūtību, jo ārdoties viņš zaudē enerģiju un rada negatīvā varoņa tēlu. Katrā ziņā televīzijā, radio vai plašas publikas priekšā izdevīgāk saglabāt mierīga, nosvērta cilvēka tēlu. Scēnas beigās var no sirds pasmieties par ārdoņu un piebilst, ka šim nabadziņam vieta psihiatriskajā slimnīcā.

Ja turpretī esat izvēlējies otro variantu un gribat sadot kā nākas, tad sagatavojiet attiecīgu vārdu krājumu un sitamo rīku komplektu. Strīda laikā, it īpaši, ja atrodaties publikas priekšā, nesitiet pirmais. Gaidiet, lai to pirmais dara manipulators. Varat pat viņu izprovocēt, atbildot uz apvainojumiem un draudiem ar smīkņāšanu un netiešu nicinājumu. Kad huligāns raidījis pirmo sitienu, tad gan vairs nekavējieties ne mirkli un atbildiet ar kādu iepriekš sagatavotu «bumerangu».Atbildes reakcijai jāizskatās kā stihiskai aizsardzībai. Katrā ziņā kautiņam jābūt tādam, lai jūs izskatītos kā upuris, kurš aizstāvas.

♦ «Patiesības aprakšana».

Strīdos bieži nākas konstatēt, ka patiesību upurē izdevīguma dēļ. Patiesība tiek «aprakta» ar šādu frāzi: «Vai jūs nekad neesat aizdomājies, kādas problēmas radīsies, ja realizēsies jūsu ideja?» Piemēram, visiem zināms, cik kaitīga kāda atomelektrostacija, rūpniecības uzņēmums vai tāda parādība kā alkoholisms. Apspriežot šīs tēmas, sarunbiedri it kā vienojas par kaitīgumu, taču tā puse, kura ieinteresēta nemainīt izveidojušos stāvokli, beigās pasaka : «Jums ir pilnīga taisnība, bet vai zināt, ka ,apstādinot atomelektrostaciju vai minēto uzņēmumu, valsts cietīs zaudējumus, kuri līdzinās triju gadu valsts nacionālajam ienākumam?» Runājot par alkoholisma problēmu, parasti tiek minēts šāds arguments : «Taisnība, dzeršana ir milzīgs posts, bet, ja ierobežosim šo sērgu, jau pēc mēneša skolotāji un medicīnas darbinieki paliks bez algām.»

Atbilde uz šādiem psihotrikiem būtu apmēram tāda : «Ja jums ir gonoreja, bet jūs nevēlaties paciest sāpīgas šprices, atturību un zināmus naudas izdevumus, tad nekad no šīs slimības vaļā netiksiet un vēl apdraudēsiet līdzcilvēku veselību.»

♦ Sākotnējās domas aizstāšana ar citu.

Disputos nereti tiek mēģināts sākotnējo domu vai ideju aizvietot ar citu, tai gluži pretēju vai arī to izskaidrot pēc sava prāta — tendenciozi un subjektīvi. Šāds kosmētisks brīnums bieži gūst panākumus. Šī kosmētika var būt ļoti viegla, nemanāma, bet reizēm arī pārmērīga, kad doma no viena plauktiņa tiek pārlikta uz citu, pavisam neatbilstošu plauktu. Šis triks parasti tiek veikts, sākumā piekrītot sarunbiedram, kopā ar to draudzīgi apspriežot ideju, tādējādi pierādot savu kompetenci un labo informētību.

Kad sarunbiedrs zaudējis uzmanību, publika pārliecinājusies par manipulatora labajiem nolūkiem un objektivitāti, seko trieciens. Manipulators vienkārši piebilst : «Viss ir pareizi, taču…» Pēc tam seko partnera tēžu nepilnību uzskaitījums un kaitīguma pamatojums. Pēc šāda psihotrika publikai paliek iespaids, ka manipulators ļoti labi pārzina pamattēmu, varbūt pat labāk par pašu idejas autoru, ja jau tik dziļi analizē tās vājās vietas un nepilnības. Iespaids paliek tāds, ka manipulators neuzspiež savu gribu, bet kopā ar autoru pierādījis idejas aplamību. Šādā situācijā varat kopēt manipulatoru. Piekrist viņa argumentiem, palielīt to par domu asumu un augsti attīstīto intelektu, bet tad… Tad izdariet negaidītu prettriecienu. Varat atgādināt, ka manipulators sagrozījis pamatideju un nepareizi to interpretējis. Tālākais atkarīgs no abu sarunbiedru runas veiklības un psihiskās noturības.

♦ Personīgo pieņēmumu subjektīvisms.

Analizējot strīdus, bieži nākas sastapties ar paņēmienu, kad oponents kādu argumentu noraida, pasludinot, ka tas ir tikai jūsu personīgais pieņēmums, kurš kā jebkuram cilvēkam var būt subjektīvs un kļūdains. Ja sāksiet pierādīt savu argumentu pareizību un objektivitāti, oponents savu mērķi būs sasniedzis, jūs gribot negribot novirzīsieties no pamattēmas uz blakus problēmu apspriešanu.

Šo psihotriku varat neitralizēt ar frāzi: «Tādā gadījumā arī jūsu domas par manu ideju personīgo dabu un subjektīvismu, iespējams, ir tikai jūsu personīgais pieņēmums, kuram nav nekāda objektīva pamata. Tikai laiks rādīs, kuram no mums bijusi taisnība.» Varat atbildēt arī īsāk: «Bet kur rakstīts, ka jūsu arguments nav tikai jūsu personīga fantāzija?»

♦ Vienpusīga informācija.

Jums jābūt gatavam, ka oponents var izmantot vienpusīgi ievirzītu informāciju, lai operētu ar to visu diskusijas laiku. Tādā gadījumā norādiet uz to un lieciet pretī kaut ko no sava arsenāla.

♦ Manipulēšana ar uzslavām.

Nereti oponents izliekas atzīstam sarunbiedra pozīciju un slavē tās pozitīvās puses, bet pēc tam liek saprast, ka ari pats gaida kādu uzslavu. Protams, jums tas nevar sagādāt grūtības. Arī izšķirošajā cēlienā manipulators turpina bārstīt komplimentus, beigās radot iespaidu, ka vienīgi viņa ideja ir vispareizākā, jo to atzinis pat sarunbiedrs. Manipulatora uzdevums ir — nepieļaut ievirzīt diskusiju tā, lai jūs varētu parādīt arī savu priekšlikumu pozitīvo jēgu.

♦ Informācijas noklusēšana un slēpšana.

Profesionāla polemika uzdevums ir veikli izvairīties no patiesības apspriešanas, nelietojot melus. Lai tas izdotos, jāmāk slēpt no oponenta neizdevīgu informāciju. Vairāk vai mazāk šo triku spiesti apgūt visi diplomāti, jo daudz vieglāk informāciju no sarunbiedra noslēpt, nekā to sarežģītā, grūtā un riskantā vārdu spēlē atspēkot.

Var arī gadīties situācija, ka, par spīti veselajam saprātam, cilvēks vēlas uzspiest savu viedokli vai arī nepieciešams izvairīties no nepatīkama sarunas pavērsiena, bet prātā neienāk neviens jēdzīgs arguments. Šādā reizē tiek izmantota frāze : «Neatceros, kurš ir teicis…» Šādos gadījumos patiesība tiek jaukta ar meliem, fakti tiek apgaismoti vienpusīgi.

Lai atvairīto šo psihotriku, varat teikt, ka oponenta argumenti ir apšaubāmi un nebalstās uz konkrētiem faktiem.

♦ Atklāti un slēpti meli.

Ja politikā, biznesā vai pat zinātnē savtīgs mērķis kļūst augstāks par patiesību, jārēķinās ar to, ka sastapsieties ar puspatiesību vai pat klajiem meliem. Ar melu palīdzību var tikt slēpta realitāte, un tas panākams gan ar viltotiem dokumentiem, gan atsaucoties uz dažādiem, īstenībā nekad nenotikušiem eksperimentiem un citiem informācijas avotiem, kuri nekad nav eksistējuši.

Šādās situācijās pārbaudiet informāciju ar citu personu starpniecību. Tipisks piemērs tam, kā ar melu palīdzību ietekmēt cilvēkus, ir nesenais gadījums no vēstures, proti, Gorbačova un vēlāk arī Jeļcina psiholoģiskā izolācija no ārpasaules un «barošana» ar tendenciozu informāciju, 1990.gadā.

♦ Ultimāti.

Dažreiz manipulators var mēģināt jūs nostādīt dilemmas priekšā: vai nu palikt pie saviem uzskatiem vai kaut ko vērtīgu zaudēt. Nopietnākos gadījumos uz svaru kausiem tiek likta tīra sirdsapziņa, bet tai pretī kompromitējoši materiāli, šantāža, pat fiziskas izrēķināšanās draudi. Nav nekāds noslēpums, ka ar komplimentiem, dāvanām un draudiem var panākt vairāk nekā ar laipnībām vien.

Lai nodrošinātos pret līdzīgām situācijām, uz atbildīgām sarunām būtu jāsūta pēc iespējas patriotiskāk noskaņoti, morāli tīrāki un spēcīgāki cilvēki. Tas, kurš bijis vājš mazās lietās, nebūs liels ari plaša mēroga pasākumos. Kur jāaizstāv svarīgi jautājumi, tur nedrīkst pielaist gļēvus cilvēkus, kuriem personiskās intereses stāv augstāk par partijas, grupas, nācijas, valsts interesēm un Dievu. Izvēloties kandidātu, priekšroka dodama tādam, kurš ir ticīgs un pārstāv kādu reliģisku konfesiju vai arī apveltīts ar ezoterisku izpratni. Jārēķinās ar to, ka cilvēks, kurš netic pēcnāves eksistencei un labā uzvarai, allaž būs vieglāk ietekmējams, uzpērkams, iebaidāms un neredzēs jēgu savu principu aizstāvēšanā. Ir apšaubāmi, vai svarīgās sarunās jāuzticas tā saucamajiem profesionāļiem, kuriem trūkst entuziasma un vienīgais dzenulis ir nauda.

Dažkārt var gadīties, ka jūsu oponentam nav izdevīgi uzklausīt jūsu plaši, izvērsti un argumentēti skaidroto pozīciju, tādēļ tas uzstāda ultimātu, lai atbildat viennozīmīgi: vai nu «jā», vai «nē». Tātad jūs nedrīkstat atbildēt dialektiski, bet alternatīvi («vai nu… vai nu»). Viegli ietekmējams un svārstīgs cilvēks var iekrist uz šādu triku un paspēlēt uz sev neizdevīgiem noteikumiem. No šīs situācijas var izkļūt vienkārši, proti, sakot, ka, pēc jūsu domām, uz jautājumu atbildēt tik viennozīmīgi nav iespējams, jo pretējā gadījumā būtu viegli pārprast teikto. Ja jums psiholoģiski grūti iebilst oponentam, kurš varbūt jūsu acīs ir autoritāte, iztēlojieties viņu sīku, maznozīmīgu un lempīgu un jūsu neveselīgā sasaistītība pāries. Atcerieties, ka disputā abi sarunbiedri ir līdzīgās pozīcijās un ka viens nevar diktēt, kā otram atbildēt. Atbildiet tā, kā ērtāk jums pašam, nevis otrādi.

♦ Uzspiesti spēles noteikumi.

Manipulatoram var būt iemesls netērēt enerģiju, lai pierādītu savu ideju pārākumu. Tādēļ tas jau pašā sākumā var pieprasīt, lai sarunbiedrs paskaidro, kas īsti tam nepatīk. Ja sāksiet uzskaitīt savas iebildes, manipulatoram būs ērti apspriest visu detalizēti, nevis kopumā. Atcerie-ties:tikpat viegli kā savus spēles noteikumus mēģina uzspiest jums, arī jūs jebkurā laikā varat darīt to pašu.

♦ Jautājumu lavīna.

Iespējams, ka jums tiks uzdoti vairāki nozīmes ziņā atšķirīgi jautājumi vienlaikus. Kad sāksiet atbildēt, manipulators rīkosies atkarībā no apstākļiem: vai nu izmantos to, ka nespējat tik veikli atbildēt uz dažādajiem jautājumiem, un paziņos, ka neizprot jūsu atbilžu jēgu, vai arī apvainos jūs paviršībā un izvairībā. Jums jau pašā sākumā vajadzētu brīdināt sarunpartneri, ka uz tik daudziem satura ziņā dažādiem jautājumiem vienlaicīgi nav iespējams atbildēt. Tādēļ jūs izvēlēsieties vienu (sev izdevīgāko) jautājumu, uz kuru atbildēt.

Jums vienmēr jāņem vērā, ka, tikai izanalizējot iespējamās strīda kombinācijas un runas trikus, izdodas paredzēt un dažkārt arī novērst manipulatora lamatas.

Apejot loģikas likumus

♦ Domas neprecizitāte.

Daudzi cilvēki strīda vai diskusijas laikā nespēj precīzi un noteikti formulēt savu domu, tēzi vai ideju, līdz ar to ir iespējams manipulēt pēc vajadzības. Piemēram, polemikas sākumā viens no dalībniekiem var pateikt, ka ir gatavs izskatīt visus variantus savas valsts aizsardzībai. Oponents tādējādi var noprast, ka pārstāvis ieradies uz sarunām nevis aizstāvēt vienu konkrētu pozīciju, bet gan pārrunāt dažādus variantus, arī tādus, kuri it kā neatbilst diplomāta pārstāvētās valsts oficiālajai nostājai.

Šī manipulācija ir pretrunā ar loģisko formulējumu, ka sava doma vai ideja jāpasniedz noteikti, precīzi un bez pretrunām. Pielietojot minēto psihotriku, manipulators spēj izvairīties no iespējamiem asumiem sarunas laikā, tomēr neko jūtamu nepanāk. Šāda nostāja taisni vai spiež oponentu piekukuļot vai kā citādi iespaidot partneri. Šāda diskusijas taktika piemērota laika novilcināšanai un oponenta izprovocēšanai, lai panāktu sev labvēlīgu iznākumu civilizētiem paņēmieniem.

♦ Argumentu nepilnības.

Disputa laikā cilvēks var veidot teikumus saskaņā ar loģikas likumiem. Frāzes būs bez pretrunām, taču argumenti var .nepilnīgi apstiprināt teikto. Šis psihotriks balstās uz pietiekamu, ticamu nepretrunīgu argumentu trūkumu, kas tiek nomaskēts aiz pārliecinošiem, pareizi veidotiem vārdiem un teikumiem. Ja manipulētājs apveltīts ar pārliecināšanas spējām, personisku magnētismu un Šarmu, triks var izdoties. Sarunbiedram sāk likties, ka viņš pats kaut ko neizprot un manipulatora vājajiem argumentiem viņš pat pieliek klāt vēl savus ielāpus.

Šādi triki vērojami reliģiskos saietos. Piemēram, pātaru laikā cilvēku grupa klausās sludinātāja runu un skaidrojumus. Kādam no klausītājiem rodas iebildes un tiek lūgti tuvāki paskaidrojumi. Piemēram, ticīgais lūdz luterāņu mācītāju paskaidrot apgalvojumu, ka cilvēka gars pēc nāves nekādā viņpasaulē nenonāk, bet gaida pastaro dienu bezapziņas stāvoklī. Katoļi savukārt atzīst, ka viņpasaule jeb šķīstītava eksistē un tur grēcinieki gaida pastaro dienu. Klausītājs lūdz izskaidrot šo. pretrunu tik radniecīgu konfesiju starpā. Ja mācītājs pratīs pārliecinoši (pat pārmetoši, ka klausītājs nezina tik elementāras lietas) atbildēt ar informāciju, kurai nav un nevar būt objektīva pamatojuma, publika būs apmierināta. Jautātājs nomierināsies, jo to nomāks sludinātāja autoritāte un arī it kā viszinošā publika, pēc kuras izturēšanās pazīmēm varēs spriest, ka visiem pārējiem šis jautājums pilnīgi skaidrs. Publiku savukārt būs ietekmējusi mācītāja autoritāte un tas, ka jautātājs vairs neko nejautā, tātad visu sapratis, lai gan gandrīz katram atrastos ko pajautāt, lai mācītājs vispārīgu frāžu un dogmu vietā sniegtu ticamāku argumentāciju.

♦ Domas «apburtais loks»

Ja cilvēkam trūkst pietiekami spēcīgu argumentu, bet strīdā negribas ciest sakāvi, var mēģināt savu domu apstiprināt ar to pašu savu domu, tikai izteiktu citiem vārdiem. Izveidojas tā saucamais domas «apburtais loks». Piemēram, jūs paziņojat, ka esat par visu cilvēku vienlīdzību balsošanā. Visi — pilsoņi un nepilsoņi ir vienlīdzīgi, maksājot komunālos pakalpojumus, ciešot aukstumu un iztiekot bez siltā ūdens, tādēļ arī vēlēšanās tiem jādod vienādas tiesības.

♦ Loģiskās kļūdas

Manipulēt izdodas arī tad, ja spriedumā apzināti tiek iepīta loģikas kļūda. Piemēram, ar šādu frāzi: «Pēc tam — tātad izejot no tā.» Reāli tas izskatās tā: «Jūs pats atzīstat, ka pēc pārēšanās jutāties smagi, tātad , arī nepiekrītot idejai par sieviešu un vīriešu vienlīdzību adoptējot un audzinot mazgadīgus bērnus, jūs jutīsieties slikti.» Šī trika jēga ir tāda, ka tiek izmantots gadījuma sakars starp jēdzieniem, lai izveidotu cēloņu — seku attiecību.

♦ Nepareizas analoģijas

Lai izvairītos no loģiskas diskusijas, var izmantot nepareizas analoģijas. Par šādu gadījumu stāsta Plutarhs. Reiz pazīstamam romietim, kurš šķīries no sievas, draugi pārmetuši: «Kādēļ tu to dari? Vai tad viņa nav gudra? Vai nav skaista? Vai viņa ir neauglīga? » Tad romietis izstiepis savu zābakā ieauto kāju un jautājis: «Vai šis zābaks ir slikts? Vai tas ir nomīts? Bet kurš no jums zina, kurā vietā tas man spiež kāju?»

Sajā psihotrikā tiek izmantota nepareiza analoģija, jo laulības attiecības tiek salīdzinātas ar kājas un zābaka attiecībām.

Lūk, vēl daži tamlīdzīgi psihotriki:

□ uzbrukums visvājākajam, vieglāk apgāžamajam sarunbiedra argumentam, to apšaubot un noraidot,

□ sarunbiedra argumentu noliegšana un apšaubīšana ļoti asā formā (šī manipulācija izdodas, ja partneris vairs netiek pie vārda, lai atspēkotu noliegumu, piemēram, izbeidzas TV pārraides laiks),

□ izlikšanās, ka ievērības cienīgi ir tikai paša argumenti.

Visas šīs manipulācijas izdodas, ja «upuri» pārņem neērtības sajūta, tam pietrūkst spēka un uzņēmības, lai atgrieztos pie sākotnējās tēmas un dotu pretsparu.

Diskusijas vadītāja loma manipulācijās

Strīdu, debašu, disputu norisē liela nozīme to organizatoram jeb vadītājam. Aplūkosim stiķus un trikus, kādus labprāt «izspēlē» debašu vadītājs. Tas parasti tiek darīts, lai izbeigtu diskusiju vai lai sadurtos dažādu pārstāvju uzskati un tiktu nokaitēta atmosfēra. Iespējams, ka triku pielietošanas nolūks ir arī pārrunu novešana pie jau iepriekš paredzēta rezultāta, kurš izdevīgs kādai no pusēm.

♦ «Rāmju izveidošana»

Sarunu organizators vispirms dod vārdu tādiem dalībniekiem, kuru viedoklis ir labi pazīstama un imponē publikai. Tādējādi tiek izveidots zināms stereotips, kā jāuzņem ideja. Izveidojas tā saucamais «rāmja efekts». Sākotnējā ievirze publikas apziņā nosaka uztveres veidu, kā lūkoties uz problēmu.

♦ Dokumentu triks

Diskusijas vadītājs var iedot materiālus (projektus, plānus, programmas), pēc kuriem jāgatavojas apspriedei, neilgi pirms tās sākuma. Tādējādi tās dalībnieki tīri fiziski nav spējīgi pietiekoši sagatavoties. Šādu triku var izspēlēt pret kādu atsevišķu dalībnieku vai grupu vai arī pret visiem sarunu dalībniekiem. Pirmajā variantā tiks paralizēts kāda atsevišķa cilvēka vai nesimpātiskas grupas darbs, bet otrajā nepietiekami sagatavotas būs visu sarunu dalībnieku debates, un tās nedos nekādu rezultātu.

♦ Sprieduma fiksācija

Vadītājs strikti pieņem lēmumu, kuru apstrīdēt vairs nedod iespēju, kaut arī tiek izteikti jauni, ievērības cienīgi argumenti, kuri varētu ietekmēt spriedumu

♦ Negāciju provocēšana

Šo triku vadītājs pielieto, dodams vārdu agresīviem oponentiem. Pēc brīža tie sāk viens otru apvainot, un organizators tikai skata pēc aizrāda. Tālākā procesā gaisotne kļūs tik neciešama, ka sarunu koordinētājs spiests dalībniekiem jautāt «Vai strīdu turpināsim?» Parasti lielākajai daļai gribas atbildēt: «Nē!» Un debates beidzas.

♦ «Mušpapīra taktika»

Parasti priekšlikumi balsošanai ienāk noteiktā secībā, un šī kārtība būtu jāievēro. Taču veikls balsošanas organizators, pakļaujoties savām interesēm, var šo secību sajaukt. Trika būtība ir tāda, ka svārstīgie balsotāji ātrāk atdod balsis par tiem priekšlikumiem, kuri ienāk pirmie. Ja balsotājam principā ir vienalga par ko balsot, jo to gaida interesantākas nodarbes, viņš uzķersies uz to «mušpapīru», kurš pirmais gadīsies ceļā.

♦ Manipulācija ar reglamentu

Debašu vadītājs var kādu dalībnieku bargi ierobežot pieņemtajā reglamentā, bet citu ne. Vienam piedot rupjības, bet otram ne.

Piemēram, sākumā vadītājs sev simpātiskiem runātājiem ļauj runāt desmit minūtes, kā pieņemts reglamentā, un neaizrāda, ja tie runā arī mazliet ilgāk. Bet tālāk, dodot vārdu nevēlamiem runātājiem, likums tiek stingri ievērots, turklāt, iztopot vēl nerunājušiem, izskan priekšlikums saīsināt uzstāšanās laiku līdz piecām minūtēm, lai visi paspētu tikt pie vārda. Parasti balsošana par šo priekšlikumu būs pozitīva. Kad jaunais reglaments apstiprināts, apspriedes vadītājs atkal var atsākt savu spēli, lai palīdzētu sev tuvajiem runasvīriem . Šo triku iespējams efektīvi pabeigt tā, ka pēdējais runā kāds vājš, nekompetents runātājs. Viņam dod iespēju parunāt pat ilgāk, un, kad tas sakompromitējies, pārmet par pārāk ilgu runāšanu, kuras dēļ tā arī daļa gribētāju nav tikuši pie vārda un daudzi tātad nav guvuši iespēju izteikties.

♦ Viltus dalībnieku izmantošana

Uz apspriedi var tikt uzaicināti dalībnieki, kuriem nav balsošanas tiesību. Piemēram, apspriežot naturalizācijas problēmas Latvijā tiek uzaicinātas atbildīgas amatpersonas — valsts pilsoņi. Neparedzēti uz šo diskusiju var tikt aicināti arī nepilsoņi, kuriem ir gluži pretējas intereses. Diskusijas gaitā nepilsoņiem jautā, kāds ir viņu viedoklis. Pēc tam saskaņā ar viņu atbildēm pieņem lēmumu.

♦ Pārtraukums pārrunās

Ja sarunās izveidojas draudoša situācija un veidojas nepatīkams lēmums , tad pēkšņi izsludināts pārtraukums glābj situāciju.

♦ Dalībnieku nokausēšana

Diskusijas sākumā ar nolūku var tikt apspriesti nenozīmīgi, otršķirīgi jautājumi. Kad sarunu dalībnieki jau noguruši un viens otrs vēl atrodas neseno strīdu «emocionālā krīzē», dienaskārtībā izvirza jautājumu, kuru organizatoram nebūtu izdevīgi apspriest detalizēti un kritiski. Ļoti spēcīgi šis psihotriks iedarbosies, ja debates būs ievilkušās līdz vēlai naktij.

♦ Aizmāršība, izdalot dokumentus

Sarunu vadītājs var sajaukt, kam kādi dokumenti jāizdala. Viņš var vienam otram «nejauši» iedot nepilnu dokumentu komplektu. Pēc šī trika sarunu gaitā noskaidrojas, ka kāds diemžēl ar apspriežamo tēmu nav iepazinies pilnīgi.

♦ Par daudz tēmu

Pārrunu organizators var sagatavot un izdalīt ļoti daudz apspriežamo tēmu variantu. Tādā gadījumā cilvēkiem tīri fiziski pietrūkst laika, lai sagatavotos to apspriešanai.

♦ Informācijas nozaudēšana

Organizators var it kā nejauši pazaudēt kādu svarīgu dokumentu, vēstuli, pierādījumu, kas nebūtu vēlami apspriedes gaitā. Vadītājs var arī apzināti ignorēt kādu priekšlikumu — izlikties to nedzirdam, kā arī nolikt klausuli, ja informācija tiek dota pa telefonu utt.

Diskusijas vadītājs var pēkšņi izmainīt dienaskārtību un secību, kādā apspriest jautājumus, lai diskusija nonāktu strupceļā savstarpēju apvainojumu un citu nebūšanu dēļ. Šo manipulāciju mērķis ir iegūt sev vēlamo rezultātu.

Psiho triku neitralizācija diskusijas laikā

♦       Lai varētu neitralizēt manipulācijas un psihotrikus strīda laikā, tie vispirms jāpazīst.

♦       Pirms sarunas varat ar sarunbiedriem atklāti pārspriest manipulāciju un triku bezjēdzību un nolemt tos nepielietot.

♦       Tiklīdz kāds izspēlē pirmo psihotriku, varat iepazīstināt klātesošos ar šo manipulāciju nozīmi un izpausmes veidiem, kā tos pielieto praksē. Ar to jūs parādīsiet, ka pārzināt manipulāciju veidus ne sliktāk par oponentu, spējat tās atklāt un neesat rotaļlieta viņa rokās. Ja ikviens sarunu dalībnieks zinās, ka nevarēs pārsteigt cits citu ar kādu psihotriku un palikt neievērots, zudīs vēlēšanās tos pielietot.

♦       Neraugoties uz to, ka pastāv noruna izvairīties no trikiem, kādam var sagribēties tos pielietot. Daži cilvēki ir tā pieraduši pie tamlīdzīgām manipulācijām, ka pat bez īpaša nodoma tās laužas uz āru. Tās ir kā narkotika, jo vienu otru reizi sola nepelnītu uzvaru svarīgās sarunās.

Jums jābūt gatavam, ka oponents laiku pa laikam var mēģināt noķert jūs uz kāda āķa, bet pēc tam jārīkojas pēc apstākļiem: ja esat uzķēries, tātad neesat pietiekoši spēcīgs un manipulācijas var pārsteigt jūs arī turpmāk, bet, ja psihotriku spējat atmaskot, varat uzskatīt, ka esat nopietni sagatavojies.

♦ Ja konstatējat, ka norunu «būt godīgiem» sarunu laikā pretējā puse ignorē arī pēc vairākkārtējiem brīdinājumiem, varat iesaistīties cīņā pēc principa «kurš kuru». Šādā situācijā uzvarēs tas, kurš būs ne tikai gudrāks un labāk sagatavojies, bet nekaunīgāk — tas, kurš labāk pieprot psihotrikus. Jāpiebilst gan, ka šādā veidā gūta uzvara agri vai vēlu radīs vilšanos.

Kā neitralizēt loģikas kļūdas diskusijā

♦ Tēžu nomaina

Var gadīties, ka sarunu gaitā noris karstas diskusijas un strīdi par tēzi, kura polemikas sākumā nemaz nav pieminēta. Sākotnējā, aktuālā tēze sarunu laikā tikusi pazaudēta un aizstāta ar citu. Cēloni tam ir vairāki:

□       apzināta tēzes izmainīšana jeb manipulācija,

□       nejauša pārlēkšana no vienas tēzes uz otru — rezultātā netiek pierādīta neviena,

□       neprecīza, izplūdusi tēzes formulēšana.

♦ Asociāciju spēle

Šai kļūdai ir vairāki paveidi:

□       pieņemts, ka tas, kas pareizi atsevišķi, būs pareizi arī kopumā. Tomēr iespējams kļūdīties, jo priekšmeti un parādības nereti izmainās, kad tie atrodas kopā. Piemēram, katra loga rūts par sevi būs caurspīdīga, taču divdesmit cita uz citas saliktas rūtis zaudēs šo īpašību.

□       tiek pieņemts, ka tas, kas pareizi kopumā, būs pareizi arī atsevišķi. Piemēram, ja tas būs labi firmai, būs labi arī tās darbiniekiem. Taču algas samazināšana labi ietekmēs firmas finansiālo stāvokli, tomēr tās darbiniekiem radīs zaudējumus.

♦ Trešā varianta izslēgšana

Manipulators var paziņot, ka no diviem pretrunīgiem spriedumiem viens pareizs, bet otrs nepareizs, trešais variants tiek izslēgts. Šo triku pielieto gan apzināti, gan neapzināti. Ja sarunbiedrs neizprot šo psihotriku, tam grūti aptvert, ka ne paša, ne pretinieka viedoklis nav īstais. Šādā situācijā pajautājiet oponentam, vai tas vēlas apgāzt jūsu viedokli vai pierādīt savējo. Pirms tam gan brīdiniet viņu, ka, atzīstot savu viedokli par aplamu, automātiski nepadarīsiet viņējo par pareizu. Jāņem vērā vēl kāds apstāklis, proti, augstāk minētais variants attiecas tikai uz jēdzieniem, kuri ir savstarpēji pretrunīgi, piemēram, ja oponents pierādījis, ka A ir draugs, tad B nebūs draugs, taču nebūs arī ienaidnieks. Šinī gadījumā A un B nav pretimstāvoši, bet tikai pretrunīgi jēdzieni, kas viens otru izslēdz.

♦ Pretrunu spēle

Šī ir viena no visbiežāk lietotajām spēlēm diskusiju laikā. Šis triks balstās uz to, ka divi dažādi viedokļi nevar būt pareizi vienlaicīgi vienā un tajā pašā nozīmē. Šīs spēles spēlētāji, piemēram, nepiekritīs tam, ka, uzkāpuši tumšos bēniņos, divi cilvēki kabatas lukturīša gaismā ieraudzīs katrs savu īstenību, ar dažām niansēm, protams. Vai cits piemērs: ja vairāki akli cilvēki aptaustīs ziloni, tad vienam, aptaustot tā kāju, liksies, ka zilonis ir kājveidīgs, otram, aptaustot snuķi, ka zilonis ir kā lokana caurule, bet trešajam zilonis atgādinās lielu ausi, jo viņš būs sataustījis to.

Psihotriku piemēri

□ Manipulators var paziņot, ka runa ir par visiem vai arī ne par vienu. Piemēram: «Vai nu jūs dodat pilsonību visiem, vai nevienam!» Trešais variants apzināti tiek izslēgts, proti, ka pilsonību var piešķirt tikai daļai.

□ Oponents var paziņot, ka problēma tiks aplūkota objektīvi un no dažādām pusēm. Taču, izrādās, tikai no tās, kura tam izdevīga. Piemēram, sākumā tiek uzsvērts, ka nepilsoņu problēma tiks iztirzāta visā pilnībā, taču sarunu gaitā nevēlamie aspekti tiek apieti. Tiek runāts galvenokārt, par nepilsoņu nenoteikto stāvokli un grūtībām, ko tas sagādā tīri sadzīviskā sfērā. Nemaz netiek pieminēts tas, ka lielākā daļa nepilsoņu nejūtas un negrib justies kā Latvijas pilsoņi, ka pilsonība tiem vajadzīga, vienīgi lai atrisinātu kādu materiālu vai sadzīves problēmu. Viņi nejūt vajadzību runāt valsts valodā un par katru cenu nosargāt Latvijas neatkarību. Šajā gadījumā oponents var izvairīties no secinājuma, ka nepilsoņiem būtu labāk aizbraukt no Latvijas, tādējādi iemantojot gan savu laimi, gan darot laimīgus pilsoņus, jo pretrunas to starpā var ilgt bezgalīgi.

♦ Pietiekamu argumentu nepieciešamība

Nepamatots arguments ir ļoti izdevīgs triks. Kā nepamatotu argumentu var izmantot pašā būtībā tendenciozu un absurdu ideju. Lai pamatotu savu ierosinājumu, manipulators var atsaukties uz neeksistējošiem dokumentiem, pavēlēm, pētījumiem, cerot, ka neviens šo triku nepamanīs.

Nereti oponents var sākt bārstīt arī patiesus, ar skaistām frāzēm un aforismiem izpušķotus pierādījumus, pat izteikties latīniski, tomēr visi šie pūliņi var būt nepietiekami. Nepieredzējis sarunbiedrs šādos runas plūdos riskē pazaudēt galvu, var aizmirst loģiku, automātiski piekrist sacītajam vai arī nevarīgi klusēt. Savukārt daiļrunības nogurdinātā publika var zaudēt analītisku pieeju un apmierināties ar labi formulētiem, pareiziem, tomēr nepietiekamiem argumentiem.

Saskaroties ar šādiem trikiem, jāatceras, ka argumentu daudzums neatsver to pietiekamību. Piemēram, kādam bijušajam čekas aģentam iespējams uzskaitīt ļoti daudz labu, pozitīvu īpašību, patriotismu ieskaitot, tomēr tas ir par maz, lai šo cilvēku virzītu atbildīgā amatā, no kura atkarīga visas nācijas labklājība.

Argumenti jāizklāsta patstāvīgi, neatkarīgi no tēzes. Bieži gadās, ka sarunbiedrs argumentu pierāda ar tēzi un otrādi. Piemēram: «Kā var nepatikt Senai alus? Tas taču ir brīnišķīgs! Bet kādēļ tas ir brīnišķīgs? — Tādēļ, ka tas ir «Sencis» !» Jāņem vērā arī tas, ka patiess spriedums konkrētā situācijā var tāds nebūt citos gadījumos. Piemēram: «Sarkanajai armijai bija jāienāk Latvijas teritorijā, lai padzītu no tās hitleriskās Vācijas karaspēku.» Šinī gadījumā arguments attaisno Sarkanās armijas ienākšanu Latvijā 1944. gadā, taču ne vairāk kā 40 gadu ilgušo šīs valsts okupāciju.

Lai izvairītos no šādiem trikiem, jāievēro vairāki vispārēji noteikumi:

□        diskusijas laikā apspriežamie jautājumi nedrīkst tikt samainīti ar citiem vairāk vai mazāk līdzīgiem jautājumiem;

□        apspriežamie jautājumi jāizklāsta precīzi, skaidri, saprotami visiem dalībniekiem.

Apstrīdot oponentu, jānosaka tā pretargumentu pakāpe. Pamēģiniet izanalizēt — vai oponents jūsu spriedumu uzskata par absolūti kļūdainu vai arī saskata tajā tikai dažas nepieņemamas nianses?

Oponentu apstrīdēt var šādi:

□ noraidot galveno tēzi jeb ideju,

□ noraidot argumentus vai pierādot to nepilnības,

□ pierādot tēžu un argumentu aplamību, mantojot loģikas apsvērumus

Tēze jānovērtē neatkarīgi no argumentiem tādēļ, ka argumentu un spriedumu nepilnības nepierāda tēzes nepareizību, jo tēze var tikt pierādīta ar citiem argumentiem.

Pareiziem argumentiem jābūt šādiem:

□       pietiekamiem, lai pierādītu tēzi,

□       patiesiem,

□ zināmā loģiskā saistībā, bez pretrunām un viens otru izslēdzošiem.

Argumentu un tēžu saistībai jābūt šādai:

□       loģiski pamatotai,

□       atklātai,

□       acīmredzamai un loģiski neizbēgamai.

Pierādījumi nedrīkst ieiet «apburtā lokā», kad viens nezināmais tiek pierādīts pats ar sevi vai ar citu nezināmo.

Pierādījumiem jābūt pietiekamiem un visiem spriedumu ķēdes posmiem jāatrodas savā vietā, lai nenotiktu tā, ka spriedums tiek «pievilkts aiz matiem».

Kā precīzi argumentēt savas domas

Izklāstot un argumentējot savas domas, jāpievērš uzmanība vairākiem aspektiem:

♦ Vienkārša un skaidra izteiksme

Lietojiet vienkāršus un skaidri saprotamus jēdzienus! Neaizmirstiet, ka vārdu jūrā var zust ticība jūsu sacītajam. Paruna vēsta: «Pateici vienu reizi — noticēju, pateici otru — sāku šaubīties, sāki atkārtot trešo reizi —sapratu, ka tu melo.» Vienkāršība un domas skaidrība, kas pausta pēc iespējas lakoniskāk, darīs jūsu argumentus pārliecinošus.

♦ Oponenta temperamenta ievērošana

Kants, no jūtu viedokļa, cilvēkus iedalīja divos tipos sangviniķos un melanholiķos, bet pēc darbības — holēriķos un flegmatiķos. Ņemot vērā sarunbiedra temperamentu, arī jāizvēlas prāta jēdzieni, ar kuru palīdzību apspriest kādu tēzi. Prāta slēdzieni var būt: induktīvi (kad pierādījumi tiek virzīti, no atsevišķiem faktiem pārejot uz kopējo tēzi) vai deduktīvi (apspriešana sākas no kopējā, pārejot uz atsevišķiem aspektiem).

Psihologu pētījumi rāda, ka induktīvo metodi iecienījuši flegmatiķi, jo tiem ir palēnināts domāšanas temps, tādēļ no sākuma ērtāk aplūkot atsevišķus faktus un tikai pēc tam pāriet pie problēmas apspriešanas visā plašumā. Turpretī holēriķiem tuvāka deduktīvā spriešanas metode. Tā dod priekšroku plašiem mērogiem, jo domāšanas temps ir ātrāks.

Uzsākot diskusiju ar induktīvo metodi, sarunas sākumā tiek uzdots jautājums — atbilde uz to ari būs vajadzīgās tēmas risinājums. Pieredze rāda: ja apspriežamā tēma iesākas ar jautājumu, tad tā sarunas gaitā tiek iztirzāta aktīvāk un visā plašumā.

Ja izvēlēta deduktīvā metode, tad jautājums jāuzdod pēc galvenās tēmas paziņošanas. Ja jautājums tiks uzdots pirms centrālās tēzes pieteikšanas, tad sekojošā argumentācija tēzes aizstāvēšanai var izrādīties lieka.

Sarunbiedra temperamentu ieteicams ņemt vērā, arī veidojot frāzes. Piemēram, frāze: «Mēs uzvarēsim!» — derēs sangviniķim un holēriķim, bet frāzes: «Mēs varētu uzvarēt. Mēs varbūt uzvarēsim» —tuvākas un saprotamākas būs pasīvajiem melanholiķiem un flegmatiķiem.

♦ Izvairīšanās no tukšvārdības

Ja nevēlaties sarunbiedram parādīt savu nekompetenci, nedrošību un nespēju runāt konkrēti un skaidri, neuzmanību, tad vairieties no tukšām, neko neizsakošām frāzēm.

Jāmācas:

□       nerunāt, kad nav ko teikt,

□       mierīgi, bez uztraukuma atbildēt,

□ uzmanīgi klausīties (šo padomu visbiežāk iesaka Kārnegi, tas ir pamatu pamats),

□ skaidri, saprotami, saprātīgi jautāt.

♦ Korektums un oponenta interešu ievērošana

Takta izjūta, labs tonis, manieres, apģērbs, smaržas, pat telpas iekārtojums, simbolika vai apkārtnes ainava spēj sarunu gaitā radīt attiecīgo psiholoģisko klimatu, komfortu, viest uzticību, simpātijas, palīdzēt veidot labas attiecības. Ir noderīgi jau iepriekš izzināt oponenta vājības, intereses, antipātijas. Piemēram, ja sarunpartneris aizraujas ar pastmarku kolekcionēšanu, varat uzdāvināt tam kādu retu marku vai arī sarunas gaitā veltīt šai tēmai dažus vārdus. Visi šie smalkumi pat ļoti fanātisku cilvēku var padarīt pieejamu, nemaz nerunājot par šolaiku ierindas debatētājiem. Korekts, mierīgs un līdzsvarots cilvēks var panākt ļoti daudz, pat ja viņam trūkst kādu citu svarīgu īpašību sekmīgai diskusijas virzīšanai. Mūslaiku stresa apstākļos šādas personības ir zelta vērtē. Starp Latvijas politiķiem kā tāds būtu minams Anatolijs Gorbunovs. Labs piemērs bija arī latvju tautas dvēsele aktieris Ēvalds Valters un daži citi.

Korekts cilvēks biežāk lietos vārdiņu «jūs», nevis «es». Piemēram, frāzes «es uzskatu…» vietā lietos frāzi «vai jūs neuzskatāt, ka…» ;«Jums jāpiekrīt» vietā «Vai jūs piekrītat, ka…». Līdzīgi: «Tagad es jums pierādīšu» vietā «Tūlīt jūs varēsiet pārliecināties, ka… » un frāzi «Jūs, protams, par to vēl neesat domājis» aizstās ar «Jums, protams, zināms…».

♦ Nesteidziba

Bulgāru dziednieks Pēteris Donovs devis padomu: cilvēkam, pirms viņš sāk runāt, labi jāpadomā, kā saprotamāk izteikties, lai doma būtu skaistāk, tēlaināk un loģiskāk pasniegta. Galvenais, nevajag steigties ar atbildi vai jautājumu. Pirms izteikt vārdu, ir labi jāapsver, kādu rezonansi tas radīs.

♦ Vispusīga analīze — pēc vajadzības

Aktīvā, konstruktīvā diskusijā parasti tiek apskatītas kāda jautājuma pozitīvās un negatīvās puses. Ja oponents ir pietiekoši izglītots, nav tendenciozs, kā ari gatavs savus spriedumus izsvērt no visām pusēm, šāda taktika attaisnojās. Bet psiholoģiskā kara apstākļos tā ir līdzīga nodevībai.

Ir nācies konstatēt, ka viens otrs no mūsu politiķiem, atrazdamies savai valstij nedraudzīgā zemē un tiekoties ar tās diplomātiem, speciāli atklāj savas misijas vājās vietas. Pretējā puse to parasti veikli izmanto un tai pat nenāk prātā rīkoties līdzīgi. Pārmest nodevību mūsu politiķiem nevar, jo viņi ir rīkojušies, kā pienākas objektīvam, godīgam sarunu partnerim. Šādā pieejā ir tikai viens trūkums, proti, politiķi apzināti vai neapzināti neatšķir normālu objektīvu diskusiju, kurā abas puses meklē patiesību, no psiholoģiskā kara, kurā savukārt diplomāti par katru cenu cenšas uzspiest otrai pusei sev izdevīgu lēmumu. Daži mūsu politiķi sāk un beidz ar to, ka tikai rāda savas valsts vājās vietas, nemitīgi skandinot, ka Latvija ir maza, niecīga un neizdarīga, tādējādi tiem neatliek laika tās priekšrocību un pozitīvo sasniegumu popularizēšanai. Tādēļ allaž pēc sarunpartnera iepazīšanas, politiskās, psiholoģiskās un morālās situācijas izvērtēšanas problēmu jāiztirzā analītiski un daudzpusīgi sev labvēlīgos apstākļos.

♦ Frāžu: «jā, jā» un «jā, bet…» lietošana

Ir ļoti svarīgi diskusijas sākumā piekrist oponentam. Lai cik tas būtu nepatīkami, šāda taktika var ļoti palīdzēt tālākā sarunu gaitā. Vārds «jā» ir spējīgs sarunas laikā mazināt pretdarbību, nojaucot psiholoģiskās barjeras un paverot ceļu uzticībai un sapratnei. Izdevīguma dēļ nereti jāapspiež nepatika, lai panāktu vairāk. Pat šahā vienu otru reizi nepieciešams ziedot kādu figūru, lai glābtu situāciju un vēlāk pieteiktu matu.

Ja jums nepieciešams mainīt sarunas gaitu, piespiest oponentu piekāpties, atspēkot viņa argumentus utt., varat jau no paša sākuma lietot vārdus «jā, bet…», turpinot frāzi sev vajadzīgajā intonācijā. Jūs varat jau sākumā sacīt «jā, jā», un, kad oponents zaudējis modrību, pāriet uz «jā, bet…».

♦ Runāt vienu, darīt citu

Daži cilvēki maldās, domādami, ka, izspiežot no oponenta piekrišanu, tie vinnēs. Negodīgās psiholoģiskās cīņās var uzvarēt arī tas, kurš runā vienu, bet dara pavisam ko citu. Tādēļ der atcerēties, ka vienā otrā situācijā iespējams teikt «jā », lai pēc tam darītu «nē». Jūs varat eksperimentēt, izpatikt sarunpartnerim. Taču šī manipulācija der tikai tad, ja jūs esat situācijas noteicējs, ja jūsu «jā» ir triks, nevis oponenta uzspiestie spēles noteikumi, nevis jūsu gribas, rakstura, taktikas vājums vai pat atklāta nodevība pret veicamo uzdevumu. Šāds manevrs sevi attaisno vienas otras NVS valsts taktikā. Piemēram, kāda NVS sastāvā esoša Vidusāzijas valsts vārdos piekrīt Maskavas priekšlikumiem, taču reāli katru dienu no tās tiek izspiesti krievu tautības iedzīvotāji. Šo valsti atstāj tūkstošiem migrantu, kas sajūt reālu psiholoģisku spiedienu no varas iestādēm un pamatiedzīvotājiem.

♦ Skaitīšana līdz desmit

Sarunu laikā jāprot noklusēt savas domas, lai pirmajā brīdī neizteiktu visu, kas jums zināms par apspriežamo tēmu. Tādēļ, pirms runājiet, izskaitiet līdz desmit! Bez šīs viltības reti kuram izdodas sasniegt vēlamo rezultātu. Vienmēr labāk kaut ko noklusēt, pataupot šo informāciju kā trumpi izdevīgākam gadījumam.

Ka stimulēt diskusiju

♦ Uzņēmība pret pārliecinošiem argumentiem

Pieļaujiet visu jautājumu un priekšlikumu apspriešanu, taču psiholoģiskā kara apstākļos tikai tēlojiet ieinteresētību un atbalstu. Godīgā disputā nepieciešams būt godīgam un atklātam, negodīgā spēlē — izlikties par tādu.

♦ Oponenta viedokļa nosacīta atzīšana

Ja sarunas gaitā oponentam teiksiet: «Pieņemsim, ka jums taisnība» vai «Pieņemsim, ka tas ir tā…», tas palīdzēs viņam kļūt atklātākam un paust savu nostāju. Šāda piesardzīga frāze atstās jums iespēju vajadzības gadījumā atgriezties iepriekšējā pozīcijā, nepiekrītot sarunpartnerim.

♦ Kritikas ierobežošana

Diskusijas sākumā nav labi sākt kritizēšanu. Uzklausot sarunbiedru, arvien vairāk iepazīsiet viņa pozīciju, argumentus, saskatīsiet vājās vietas. Tikai tad, kad jutīsieties pietiekoši stiprs, varat sākt konfrontāciju.

♦ Lūgumsoponentam

Cilvēki ir jūtīgi ne tikai pret komplimentiem, bet arī pret laipnā formā izteiktu lūgumu palīdzēt ar padomu, kaut ko iedot vai padot. Ja tiek lūgts padoms, reti kurš noturēsies, neieteikdams ko noderīgu. Ja šis lūgums būs izteikts atklāti, no sirds, jūs tiksiet iesaistīts turpmāko spriedumu pieņemšanā. Ar šo darbību tiek radīta pozitīva darba atmosfēra.

Ja palūgsiet sarunbiedru aizdot kādu priekšmetu, piemēram, grāmatu, tas oponentam glaimos un radīs patīkamu sajūtu, ka arī jūs atbildēsiet ar to pašu — ar kādu laipnību vai piekāpšanos.

♦ Oponenta iesaistīšana kopdarbā

Nereti tiek pieļauta taktiska kļūda, paziņojot, ka problēma atrisināta. Pareizāk būtu iesaistīt lēmuma izstrādāšanā arī oponentu. Par svarīgāko jāuzskata pats pareizā risinājuma meklēšanas process, kurā tiek iesaistītas visas ieinteresētās personas, nevis rezultāts. Jebkuras pārrunas, diskusijas un strīdi ir kolektīvs darbs, kas līdzinās bišu darbam stropā. Šādi strādājot, arī rezultāts nevienam vairs neliksies svešs un tiks uztverts kā pašu pūliņu auglis.

Lai iesaistītu oponentu kopdarbā, varat palūgt viņu dalīties pieredzē, izteikt kādu padomu. To arī ņemsiet par pamatu turpmākajā darba gaitā. Tas nenozīmē atteikšanos no sava viedokļa. Jūs varat uzcelt tiltu starp saviem un oponenta slēdzieniem. Ļoti kutelīgā situācijā varat rīkoties pēc principa: «Kaķim ir četras kājas, sunim arī, tātad kaķis ir suns.» Šis triks piemērojams saspringtas psiholoģiskās cīņas, nevis konstruktīvas apspriedes laikā. Viens otrs oponents tāds ir tikai vārda pēc. Viņš «atsēž» diskusiju, lai pildītu savu maizes darbu. Šādi pārstāvji nereti jau pirms spēles ir pretinieka pusē. Šādā situācijā svarīgi radīt iespaidu, ka cīnāties kā lauva, lai saglabātu savu stāju un godu to acīs, kas sūtījis uz diskusiju. Piespēlējot domu, ka «kaķis arī ir suns», oponents varbūt jums pat daļēji piekritīs. Šīs situācijas divdomība palīdzēs viltus oponentam saglabāt savu stāju.

Kopdarbs lēmumu izstrādē dod gandarījumu visiem diskusijas dalībniekiem pat tad, ja tajā piedalījušies «viltus oponenti». Šo psihotriku vislabāk raksturo ķīniešu paruna: «Ja runāsi, varbūt paklausīšos; izskaidrosi, varbūt atcerēšos; iesaistīsi — izdarīšu.» īsts, nevis «viltus oponents» atradīs izeju no šīs situācijas, lai cik tālu kopdarbs būtu aizgājis. īsts oponents atzīs savu kļūdu, novirzīšanos no mērķa un atkāpsies no tā saucamā kopdarba, lai cik tālu tas būtu pavirzījies, lai cik spēka, ierosmju un varbūt pat naudas tā labā ziedots. Vispareizākais ceļš — raudzīties uz savu ideālu kā kuģim vētras laikā uz bāku.

♦ Iejušanās oponenta ādā

Jums jāmācās noskaņoties uz oponenta vibrācijām un iejusties viņa ādā. Jāprot kopēt sarunbiedra žestus, balss tembru, dikciju, manieres. Galvenais ir iekļauties partnera domāšanas procesā, it kā kļūstot par pašu partneri. Lai to spētu, jābūt apveltītam ar sensitīvu talantu. Tas vislabāk izdodas aktieriem, kuri trenējušies parodēšanas mākslā. Taču ar virspusēju kopēšanu vien būs par maz. Jums jākļūst par oponentu, tikai tad informāciju uztversiet tāpat kā viņš. Kļūstot par oponentu, izmetiet no galvas visas domstarpības, kas jūs šķir, aizmirstiet visas nesaskaņas un iemīliet viņu kā sevi pašu. Šis psihotriks visiem neizdosies vienlīdz labi, dažam pat būs grūti izprast tā jēgu, toties tie, kuri spēs pietuvoties šim stāvoklim, savu sarunbiedru izpratīs vislabāk. Praktizējot šādu eksperimentu, laiku pa laikam var pārņemt sajūta, ka pats nepiedalāties diskusijā, bet vērojat sarunu no malas. Toties šādā brīdī arī visbiežāk var dzimt jauna izpratne, kā labāk virzīt diskusiju.

♦ Pāreja no «jūs» uz «es»

Šis triks balstās uz to, ka otra pieredzi ir ļoti grūti atspēkot, daudz vieglāk raksturot savējo. Tādēļ nav izdevīgi teikt: «Jūs neturējāt vārdu. Jūs pārkāpāt ētiku» utt., jo oponents tūlīt varēs apstrīdēt teikto, vadoties no savas pozīcijas, morāles, apstākļiem, īpatnībām un sakritībām. Daudz labāk ir sacīt: «Es jūtos piekrāpis. Mani vienmēr apbēdina tas…» Šādas frāzes noskaņo oponentu labvēlīgāk un neļauj izpausties cilvēka aizsargreakcijai. Es — mēs stratēģija piesaista uzmanību kopējām interesēm. Tiek akcentēti partneru kopējie mērķi. Tiek veidota sadarbība, nevis pretdarbība, neuzsverot interešu pretrunas. Vienpusīga izdevīgumā meklēšana nedos gaidāmo rezultātu.

Māksla klausīties

Māksla klausīties ir tik nozīmīga, ka par to jārunā vēl un vēl. Pie mums Latvijā vērojamas divas galējības: vai nu cilvēks nerunā vispār kā daļa omulīgu deputātu Saeimā, vai runā tā, ka otru nemaz nelaiž pie vārda.

Arī māksla klausīties nozīmē ņemt dalību diskusijā. Ja tas tiek ignorēts, veidojas konflikts. Vai esat pavērojuši televīzijā «Laimes spēli?» Šajā spēlē vienmēr viens pāris dabonas. Kad pēc kāda laika šis pāris tiek intervēts, gandrīz vienmēr dzirdami pārmetumi, ka spēles dalībnieki nav spējuši viens otru uzklausīt. Šāda situācija ļoti tipiska, jo ikviens no spēles dalībniekiem vēlas paspīdēt ar savu intelektu, paust tieši savas emocijas, dalīties savā pieredzē un šajā procesā nemaz neiedomājas, ka otram varbūt nav tik svarīgi dzirdēt partnera domas, bet drīzāk paust savējās.

Klusēt un klausīties ir divas dažādas lietas. Klusēt var aiz muļķības, bailēm, pat slimības dēļ, bet klausīties sarunbiedrā jāprot vismaz tikpat labi kā pašam runāt. Ar nožēlu jāatzīst, ka lielākā daļa cilvēku savā mūžā šo mākslu tā arī neapgūst. Uzklausīšana ir pati vienkāršākā, vieglākā piekāpšanās. Galvenais ir parādīt, ka esat sarunbiedru uzklausījis un sapratis.

Varat neatbildēt oponentam, bet parādiet, ka saprotat viņu. Ja tas izpaliek, viņš centīsies atkārtoti paust savu viedokli, bet tas notiks jau ar citu emocionālu spriegumu. Nebaidieties atzīt, ka esat sarunbiedru sapratis, jo tas vēl nenozīmē atbalstu viņa pozīcijai. Piemēram, varat sacīt: «Es personīgi saprotu jūsu nostāju, bet manas valsts intereses prasa jautājumam citu pieeju.»

Sarunbiedrs diskusijā netiek pietiekoši labi uzklausīts, ja vērojamas šādas pazīmes:

□       cenšanās monopolizēt sarunu,

□       tieksme runāt bez apdomās,

□       steigā atspēkot katru domu, neiedziļinoties tajā,

□       piekasīšanās sīkumiem, detaļām, nevis koncentrēšanās uz galveno,

□       pārlieku emocionāla reakcija uz oponenta izteikumiem,

□       cenšanās pārtraukt sarunbiedru pusvārdā,

□       pārāk liela pašpārliecinātība par savu patiesību.

Klausīšanas tehnika

♦ Aktīva poza.

Jūs neesat atlābinājies, atlaidies pusguļus, saliecies utt., bet gan rādāt dzīvu seju un mīmiku. Varat arī izteiksmīgi žestikulēt, tā parādot savu atvērtību, izpratni, cieņu.

♦ Uzmanības izrādīšana.

Pievērsieties oponentam atklāti un neviltoti. Tas būs vislielākais kompliments no jūsu puses. Tādējādi sagatavosiet viņu aktīvai sarunai, panāksiet, lai jūs uzklausa. Viņš būs spiests jums atbildēt ar tādu pašu vērību.

♦ Klusēšana kā izeja no situācijas.

Reizēm gadās tā, ka vairāk var iegūt ar klusēšanu nekā ar runāšanu. Bieži vien labākās zāles pret oponenta rupjību, vulgaritāti, histēriju un tamlīdzīgām izpausmēm ir vienīgi klusēšana. Arī tā iespējams radīt oponentam pozitīvu iespaidu, proti, ka jūs viņu klausāties.

♦ Īsas, neitrālas replikas.

Sarunas gaitā varat izteikt neitrālas replikas, kā piemēram, «jā, pareizi», «Tas ir precīzi formulēts», «Jā, jā, saprotu», «Jā, turpiniet, lūdzu» . Šie vienkāršie vārdiņi stimulēs oponentu vēl atklātāk izteikt savas domas, un vienlaikus iegūsiet uzticību viņa acīs.

♦ Iejušanās oponenta ādā.

Nepietiek tikai iepazīt oponentu, jāmēģina iejusties viņa ādā, izjust sevi kā sarunbiedru, tad būs iespējams viņu atdarināt gan vārdos, gan darbos. Pat jūsu argumenti tad viņam liksies tuvi un pazīstami, līdz ar to pieņemami, jo būs ietērpti viņa paša izjūtās un pārdzīvojumos. Lai to panāktu, varat sūtīt šādu signālu: «Precizējiet, lūdzu», «Vai jūs to varētu paskaidrot ar kādu piemēru ?», «Vai jūs varētu atkārtot?»

♦ Oponenta domu formulēšana saviem vārdiem.

Kad pietiekami ilgi esat uzklausījis sarunbiedru, izsakiet tā domu saviem vārdiem, lai viņš varētu novērtēt, vai esat visu sapratis. Ar to jūs parādīsiet, ka esat viņa domu gaitai sekojis, teikto sadzirdējis un sapratis. Oponenta runu varat izteikt saviem vārdiem, lietojot frāzes: «Jūs tātad uzskatāt, ka…», «Pēc jūsu domām», «Jūsu vārdiem runājot». Izsakot oponenta domu saviem vārdiem, to varat formulēt labāk par viņu pašu un, ja vajadzīgs, vēlāk parādīt tās aplamību un piedāvāt savu variantu.

♦ Oponenta domu kopsavilkums.

Lai radītu savstarpēji auglīgu darba atmosfēru un uzticību vienam pret otru, varat apkopot oponenta sacīto, lai parādītu, ka sarunas gaitā esat visu izpratis pilnībā, nevis tik, cik jums pašam izdevīgi. Šeit noder frāzes: «Apkopojot jūsu teikto», «Ja esmu pareizi sapratis, jūsu galvenā doma ir..»

Sarunas kontrole

Sarunas laikā mēģiniet analizēt tās norisi un pats sev atbildēt uz šādiem jautājumiem:

□      vai es tik tiešām klausos oponentu vai tikai gaidu savu kārtu runāt?

□      vai pareizi devu zīmi oponentam, ka esmu sapratis viņa teikto vārdu jēgu?

□      vai sarunbiedrs zina, ka ir pareizi saprasts?

□      vai klausoties domāju par viņu vai sevi?

Atbildot uz šiem jautājumiem, varat sevi pārbaudīt un izlabot pieļautās kļūdas. Visbeidzot gribētos dot padomu, kā gūt labumu pat no tāda sarunbiedra runas, kura ir vulgāra, vāja, muļķīga un tendencioza. Atcerieties — pat no tādas iespējams gūt pieredzi, kura agri vai vēlu var noderēt.

Arī vērojot un klausoties muļķības, gudrs cilvēks mācās darīt labāk, darīt tā, lai haosu pārvērstu par harmoniju, lai no muļķības dzimtu gudrība.

Daži vispārīgi padomi jebkurai situācijai

♦      Pirms diskusijas iztēlē vai ar reāliem statistiem jāpatrenējas dažādu psihotriku atvairīšanā. Teorija bez prakses ir nulle, taču labāk kā nekas.

♦      Ja diskusijas laikā kāds jautājums noved neizbēgamā strupceļā, izliecieties, ka neesat to dzirdējis un turpiniet savu runu, tādējādi novilcinot laiku un izvairoties no atbildes.

♦ Ja tiek uzdots pārāk grūts jautājums vai ari ja pavisam gribat tikt no jautātāja vaļā, atstājiet viņam kādu telefona numuru, uz kuru tas var piezvanīt vēlāk. Dodiet tādu telefona numuru, lai varētu ērti izvairīties no zvanītāja. Varat iedot nepareizu numuru un pēc tam aizbildināties, ka esat kļūdījies, tomēr nopietnās lietās šāds variants neder. Telefona numura iedošana ir labs līdzeklis arī tādēļ, ka cilvēki lielākoties ir pasīvi un reti kurš vairs zvanīs.

Vēl labāk atstāt kādu adresi vai abonementa kastītes numuru. Būtu brīnums, ja no simt cilvēkiem, kuriem atstāta jūsu adrese, atrakstītu kaut viens. Vēl iedarbīgāk uzbāzīgam žurnālistam vai citam strīdniekam palūgt viņa koordinātes, apsolot, ka piezvanīsiet pats. Tas viņu pagodinās, bet papīra lapiņu ar adresi varēsiet pievienot savai kolekcijai vai papīrgroza saturam — protams, lai nezvanītu.

♦ Pirms sākt strīdu, padomājiet, vai tam būs kāda jēga. Piemēram, lieki tērēt laiku strīdā par politiku ar cilvēku, kurš nevēlas kopā ar jums meklēt patiesību, bet tikai uzspiest savu viedokli.

Bieži vien strīda īstais iemesls ir enerģētiskais vampīrisms. Cilvēks vēlas pastrīdēties, lai strīda laikā uzlādētos. Šādā gadījumā tam nav nekādas jēgas. Piemēram, prokrieviski noskaņots cilvēks pieiet pie nacionāli noskaņotiem piketētājiem pie Brīvības pieminekļa un uzsāk strīdu. Jau pirms tam iznākums zināms — puses viena otru apvainos, mēģinās psihiski iespaidot, nevis meklēs kādu izeju un patiesību. Šādā situācijā visgudrāk neielaisties strīdā, bet, ja tas tiek provocēts, runāt par citu tēmu vai neatbildēt vispār.

Izvairieties no jebkura bezjēdzīga disputa ! Nezaudējot savu labo omu, psihisko līdzsvaru. Neļaujot sevi nokaitināt un sadusmot, būsiet ieguvis daudz vairāk. Strīdieties ar tiem, ar kuriem vērts to darīt. Piemēram, strīds ar firmas sekretāri par firmas likumiem jums nedos neko, bet, ja padiskutēsiet par to ar vadītāju, varbūt saruna būs sekmīga. Vēl muļķīgāk būtu iekarst un uzsākt strīdu par firmas darbību ar kādu iereibušu sētnieku, kurš pieņemts darbā uz laiku, pie tam bez dokumentiem. Tāds «speciālists» vienā mierā spēs jūs nolamāt, izsmiet un pasūtīt vienu māju tālāk, bet jūs savas muļķības dēļ varēsiet apvainoties un krist panikā.

Nesāciet strīdu, pirms neesat droši pārliecināts, vai saprotat, ko apgalvo un cenšas pierādīt jūsu oponents.

♦Neatzīstiet savus uzskatus par nepareiziem, kamēr neesat pārliecināts, ka sarunbiedrs atspēkojis tieši šos, nevis šiem daļēji līdzīgus uzskatus.

Nosakiet precīzu jēgu jēdzieniem, kurus lieto oponents.

♦ Nemēģiniet par katru cenu uzvarēt disputā. aizmirstot spēli, jūs tajā vinnēsiet! vai jūs domājat par katru kustību peldot, braucot ar velosipēdu vai slēpojot? Esiet brīvs, atraisīts, saglabājiet tīru sirdsapziņu un, galvenais, neizšķiediet savu enerģiju dusmās un apvainojumos! Esiet vienkāršs, atstājiet godīga un atklāta, bet ne naiva cilvēka iespaidu! Pirms diskusijas savā iztēlē novelciet ap sevi aizsardzības apli un uzceliet spoguļu sienu, kas atvairīs manipulatora bultas, tad jutīsieties aizsargāts psihiski.

Strīda vai disputa laikā efektīvi var pielietot «familiāro šoka terapiju». Jo kāds cilvēks ir augstākās domās par sevi, emocionālāks, jo iedarbīgāka ir šāda terapija. Familiāro šoku visbiežāk pielieto ar vārdu «tu» vai tādiem vārdiem kā «veco zēn», «draudziņ», «onkulīt», «tantiņ», «briļļainais» utt. Vārds «tu» angļu valodā runājošās zemēs neskan tik familiāri, taču Latvijā un lielākajā daļā Eiropas valstu tas ir efektīvs.

Uz nevietā lietotu «tu» atbilde skanēs: «Es ar jums cūkas kopā neesmu ganījis.» Pēc šīs frāzes viens otrs cilvēks jau ir emocionāli satraukts, izmisis un daļēji zaudējis pašsavaldīšanos. Sevišķi iedarbīgs šis vārds ir tad, ja sarunbiedrs daudzus gadu desmitus bijuši pazīstami, bet saukuši viens otru uz «jūs». Arī citi vārdi, kā jau minētie, «veco zēn», «onkulīt» utt. nav uzskatāmi par necenzētiem, taču ir pietiekami spēcīgi, lai izjauktu emocionālo līdzsvaru. Ļoti jūtīgas pret šādiem epitetiem ir sievietes.

Lai iegūtu imunitāti pret šo psihotriku, jāmēģina vienā otrā situācijā kļūt vienkāršākam. Vienkāršu, lādzīgu, sirsnīgu, bet principiālu strīda dalībnieku familiaritāte nešokē. Tāds cilvēks var uz «tu» tūlīt atbildēt ar «tu», nopriecājies par sarunbiedra vienkāršību un cerēdams, ka tad jau viņam būtu jāsaprot arī tas, tas un tas… Tātad arī šo situāciju var veikli izmantot savā labā.

Ja vārds «tu» ir pārlieku nepieņemams un tam seko vēl «onkulis», «briļļainais» utt., turklāt to visu vēro plaša publika, varat izmest tamlīdzīgu frāzi: «Brīnums, kā tik rupjš, neaudzināts cilvēks uzaicināts šajā apspriedē.» Varat arī nelikties ne zinis par sarunbiedra un vērsties pie disputa vadītāja, lai tas noregulē situāciju.

Puspatiesība

Tā ir patiesi īstas informācijas sajaukšana ar būtiski melīgu informāciju. Puspatiesības pamatpaņēmieni ir šādi: iracionālais, racionālais, dialektiskais.

Iracionālā puspatiesība ir jebkuras nesakārtotas (haotiskas, bezsistēmas) patiesās informācijas sajaukšana ar melīgu. Sajā gadījumā, no vienas puses grūti izprast patieso informāciju (par cik tā ir nesakārtota), bet, no otras puses, patieso informāciju var sajaukt ar melīgo un tādējādi maldīties.

Racionālā puspatiesība ir loģiski izkārtots patiesības un melu sajaukums, kas balstīts kādu racionālu kļūdu. Viens no racionālās puspatiesības variantiem veidojas, kad tā vai cita konteksta terminus dažādi interpretē. Tā sevišķi viegli rodas ar dabīgas valodas tekstu dažādu iztulkojumu, jo daudziem vārdiem ir vairākas nozīmes, kas pieļauj dažādu interpretāciju. Šādos gadījumos saka, ka notikusi jēdzienu sajaukšana, izteiktās domas kropļojums, teksta tendenciozs skaidrojums.

Dialektiskā puspatiesība ir tāds loģiski izkārtots patiesības un melu sajaukums, kad pats sajaukšanas fakts tiek atzīts kā kaut kāda sevišķa un pilnīgi pieļaujama «dialektiska» pretruna. Šī puspatiesība tiek izmantota politikā, zinātnē un it sevišķi filozofijā.

Pārformalizācija

Pusblefa arsenālā vērojami daudz tehnisku paņēmienu un viltību: viltus pārformalizācija ir apzināti sagrozījumi zināšanu pārformalizācijas procesā (piemēram, tulkojumos no vienas valodas uz otru), daudzkārtēja informācijas atkārtošana (atbilstoši principam — «patiesība ir daudzkārtēji atkārtoti meli»), daudzveidīgas informācijas mainīšana (ar nolūku pazemināt kritisko domāšanu, novērst uzmanību utt.), kā arī daudzi citi paņēmieni.

Blefa analīzes pamati

Aplūkosim vienu piemēru praksē — kā blefo izmeklētājs un nopratināmais. Visu šeit minēto var likt lietā, vērojot savu oponentu un virzot sarunas gaitu sev vēlamā gultnē.

Izmeklētājam reizēm grūti noteikt, kad nopratināmais melo, kad runā patiesību. Tādēļ viņš analizē pratināmā mīmiku — tās kustīgumu, mīmisko formulu maiņas ātrumu un pāreju tempus. Tieši šāda kompleksa analīze ļauj noteikt, kur pratināmais melo, atpazīt dažādu stāvokļu simulācijas gadījumus, tādējādi uzvarot «mīmikas duelī».

Sevišķi lielu nozīmi iegūst māka atpazīt apzinātus un neapzinātus mīmikas komponentus. Pie pēdējiem minami tādi komponenti, kuri nepakļaujas gribai un it kā atklāj sarunbiedram personības dvēseli.

Saka, acis ir «dvēseles spogulis», tāpēc rodas jautājums, vai tiešām pēc acīm iespējams noteikt, kad cilvēks melo. Izrādās, tiešām var, taču tad jāzina par reprezentatīvām sistēmām (priekšstati, modalitāte, sensoru kanāls), ar kuru palīdzību subjekts uztver un utilizē informāciju, kas nāk no ārpasaules. Pēc informācijas pienākšanas un pārstrādāšanas veida šīs sistēmas var izpausties šādos trīs galvenajos veidos:

□       vizuālais— uztvere notiek ar redzes tēlu starpniecību,

□       audiālais — uztvere ar dzirdes iespaidu palīdzību,

□       kinētiskais — uztvere ar izjūtu palīdzību.

Nopratināmā — vizuālista izteiksmei visadekvātākie vārdi būs šādi: redzēt, apskatīt, no mana redzesviedokļa jeb redzes leņķa, fokusā, spilgti, miglaini utt.

Ja nopratināmais ir audiālists, tad viņa runā visbiežāk būs sastopami šādi vārdi: dzirdēt, skanēt, es jūs klausos, es ieklausījos, trokšņains, skaļš, melodisks, kluss utt.

Pratināmais, kam pamatā ir kinētiskā modalitāte, sarunā visbiežāk lietos sensoro pārdzīvojumu aprakstus: es jūtu, satvēru, spiedu, saspringti, brīvi, ērti, asi utt.

Lietas būtība ir tāda, ka cilvēks sarunājoties kustina acu ābolus. Vai esat ievērojuši, ka sarunājoties jūsu sarunu biedra skatiens nemitīgi pārvietojas un nekad nepaliek miera stāvoklī? Šādu kustību dēvē par paternu. Taču izrādās, ka tā nebūt nav haotiska, bet ar precīzu likumsakarību atspoguļo informatīvās mijiedarbības, kas norisinās smadzenēs un domāšanā.

Acu kustības ir šādas:

□ vertikāli uz augšu (it kā zem pieres),

□ kreiso augšējo stūri, labo augšējo stūri, pa horizontāli (pa labi un pa kreisi),

□ uz kreiso apakšējo stūri,

□ uz labo apakšējo stūri,

□ tieši uz priekšu (atfokusēts skatiens).

Šīs kustības un pozīcijas ir ļoti nozīmīgas, tā kā tieši tajās izpaužas vadošā priekšstatu sistēma. Tabulā redzama raksturīgā atbilstība:

Acu kustība Noteicošā reprezentatīvā sistēma

Vertikāli augšup Vizuālā (tēla atmiņa)

Uz kreiso augšējo stūri Vizuālā (tēla atmiņa)

Uz labo augšējo stūri Vizuālā (tēla konstruēšana)

Atfokusēts skats, tieši uz

priekšu Vizuālais (tēls)

Pa horizontāli Audiālais (iekšējā klausīšanās

jeb ieklausīšanās sevī)

Uz kreiso apakšējo stūri Audiālā (iekšējā klausīšanās…)

Uz labo apakšējo stūri Kinētiskā (izjūtu fiksācija)

Lai atrastu īsto pieejas atslēgu, nopratināmajam jāuzdod daži jautājumi, kas vērsti pagātnē. Piemēram: «Vai atceries, kad pēdējo reizi biji teātrī? »,« Vai vari atcerēties: savas ārdurvis, pirmo skolotāju, pirmo algu vai honorāru ?»utt.

Vērojiet nopratināmā acis un atzīmējiet pie sevis viņa paternas.

Ja pirms atbildes viņš vērš savu skatu uz augšu un pa kreisi, tas nozīmē, ka viņš redzējis iekšējo attēlu.

Ja viņa acis virzās pa horizontāli vai uz kreiso apakšējo stūri, tad viņš sacīto vispirms sadzirdējis iekšēji.

Ja skats bija raidīts pa labi un uz leju, tad viņš vispirms centās atsaukt atmiņā savas izjūtas.

Izmeklētājam jāmāk atšifrēt šo informāciju ne tikai tad, kad pratināmais klusē, bet arī tad, kad tas runā.

Labi pārzinot šo reprezentatīvo sistēmu, iespējams uzreiz noteikt, kad pratināmais melo. Melu gadījumā var novērot, ka acu kustības neatbilst tam, ko runā. Tā, piemēram, nopratināmais, kuram pamatā piemīt vizuālā sistēma (vizuālists), var aizdomīgi daudz lietot audiālista leksiku: dzirdēju, ieklausījos, skaļi, klusti utt. un otrādi.

Atcerieties vēl vienu svarīgu blefošanas pazīmi — mīmika neatbilst acu kustībai. Arī žesti, roku un ķermeņa kustības neatbilst acu kustībām. Tātad kustības, žesti un mīmika savstarpēji nesaskaņoti, respektīvi, trūkst dabiskā harmonija starp domām, acu, ķermeņa, roku un citu elementu kustībām.

Tādējādi galvenā melu pazīme ir neverbālā (bezvārdu) informācijas elementu nesaderība ar verbālo (vārdu) informāciju.

Vērojiet cilvēka skatienu! Skats, vērsts tuvumā, vienmēr virzīts uz kaut ko konkrētu, ko nekavējoties ir jāizzina. Nenoteikts skats, vērsts kaut kur tālumā, liecina par cilvēka aktīvas intereses trūkumu pret konkrēto apkārtni. Skatiens caur pieri, vērsts uz augšu, liecina par zināmu atturību un negatīvu neuzticēšanos. Vēl tas liecina, ka ārēji tiek pausta pakļāvība, savienota ar tieksmi noslēpt no sarunu partnera savus īstos, patiesos pārdzīvojumus.

Praktisku interesi izsauc arī acu sašaurināšanās ar plakstu palīdzību. Normālā situācijā šī pazīme norāda uz fizisku nogurumu, kad sakarā ar ķermeņa tonusa pazemināšanos atslābst muskulis, kas paceļ augšējo plakstu. Arī mīmiskā aspektā tas liecina par morālu nogurumu un vienaldzību pret notiekošo.

Daži taktiski paņēmieni pret blefojošu pratināmo

♦       Liecību iekšējo pretrunu izmantošana.

♦       Pretrunu izmantošana, ko satur liecības un citi pierādījumi.

♦       Melīgu liecību motīvu un iemeslu noskaidrošana un maksimāla to novēršana.

♦       Pratināmā personisko īpašību stimulēšana.

♦       Pratināmā maldināšana .

No izmeklētāja skatpunkta pastāv ļoti daudz veidu, kā radīt iespaidu nopratināmajam, ka izmeklētāja rīcībā ir lielāks pierādījumu apjoms, nekā tas ir īstenībā. Lūk, tikai daži piemēri!

□      Nopratināšanas gaitā tiek minēti dažādi izdomāti pierādījumi un tad vēro nopratināmā reakciju.

□      «Dokumentālā» formā safabricē kādu dokumentu uz speciālas blankas ar oficiāliem zīmogiem.

□      Nospēlē «teātri» ar izmeklētāju, kurš it kā nejauši redz un dzird pratināmo. «Teātra» nolūks ir maldināt pratināmo.

□      Paziņo faktu par līdzvainīgo aizturēšanu, kuri sniedz savas liecības (kaut patiesībā tā nav).

□      Baida ar augstāko soda mēru, izdomājot tam dažādus iemeslus.

□ Pieļauj tādu taktisku pratināšanas variantu, kad pratināmais brīvi izklāsta paša izdomātu nepatiesu leģendu. To pārtrauc un atmasko visizdevīgākajā brīdī.

□        Veic netiešu pratināšanu—izmeklētājs, jau iepriekš zinot, ka nesaņems patiesas atbildes, uzdod mazāk «bīstamus» jautājumus (protams, no nopratināmā viedokļa) un no nopratināmā atbildēm saņem zināmu daļu informācijas.

□        Pielieto paņēmienus, kas spiež pratināmo atzīt savu vainu. Ir divu veidu atzīšanās — vienkāršā (kad atzīst tikai savu vainu) un savienotā ( savas vainas atzīšana un citas personas apvainošana).

Kā strādā melu detektors

Izmeklēšanas praksē kā papildnovērošanas tehnisko līdzekli mēdz lietot arī melu detektoru.

Melu detektors (poligrāfs) ir ierīce, kas nepārtraukti fiksē asinsspiediena izmaiņas, pulsu, ādas mitrumu, elpošanas biežumu (fizioloģiskās izmaiņas) utt. Pie iekšēja sasprindzinājuma, atbildot uz nepatīkamiem jautājumiem vai sniedzot nepatiesu liecību, šīs pārmaiņas sasniedz tādu līmeni, kurš būtiski atšķiras no normālā. Rezultātus analizējot, rodas secinājumi par to, kad teikta patiesība, kad melots.

Izšķir trīs melu detektora darba režīmus:

□        Pratināšanas procesā novēro liecības brīžos, kad tās skar tēmas un faktus, kas vērsti pret nopratināmo. Detalizēti analizē nopratināmā visu reakciju pratināšanas procesā. Visbiežāk liecības ieraksta magnetofonā, kā arī fiksē detektora rādītājus un tad analīzi veic pēc pratināšanas.

□        Haotiskā kārtībā nosauc dažādus vārdus, arī tos priekšmetus un objektus, kas saistīti ar izdarīto noziegumu. Vienlaikus seko poligrāfa rādījumiem. Veic atkārtošanu, pārliecinās par rezultātu ticamību. Tā, piemēram, saka vārdus: dvielis, Jānis, asinis, galds, mašīna, ābols, nazis ar sarkanu spalu un ķēdīti, apelsīns. Ja nozieguma vietā ir pamests nazis ar sarkanu rokturi un ķēdīti, tad iespējams, ka poligrāfs uzrādīs pratināmā uzbudinājumu. Taču par to jāpārliecinās vairākkārtīgi, atkārtojot procedūru.

□ Strādā ar melu detektora butaforiju. tādējādi nopratināmo maldina un piespiež sniegt patiesākas liecības.

Manipulācijas pielietošana ir visai bieža metode, lai sasniegtu vēlamo rezultātu un noskaidrotu patiesību.

Starp izmeklētāju un pratināmo pielieto šādus manipulāciju veidus:

□       Palmesana — slēptas informācijas zināšana ( no apsūdzamā vai pretēji), iepriekšēja (pirmspratināšanas) sagatavošanās, slēptie pierādījumi u.c.

□       Pasēšana — maldināšana pratināšanas laikā, pusblefošana u.c.

□       Šantažēšana — falsifikācija, faktu sagrozīšana u.c.

Blefs masu informācijas līdzekļos

Galvenie paņēmieni

Masu informācijas līdzekļi (MIL) ir sevišķs logs uz pasauli. Pat tad, ja tajos strādātu tikai godīgi ļaudis, šis logs tomēr nebūtu atvērts līdz galam, jo objektīvi uztvert pasauli nav iespējams. Lasītāju, teleskatītāju un radioklausītāju apzināta maldināšana MIL ir izplatīta parādība. Šo blefošanu veic ekonomiskos un politiskos nolūkos, lai dividendes iegūtu kā pasūtītājs, tā arī izpildītājs. Tāpēc arī dažādas publikācijas (ar adresāciju, protams) MIL ir izdevīgākas par reklāmu, jo no pēdējās gūto peļņu ievērojami «apgriež» valsts nodokļu formā. Šī paša iemesla dēļ ekonomiski izdevīgāka ir arī slēptā reklāma.

Par MIL izdevīgākiem pasūtītājiem var būt politiķi, biznesmeņi, uzņēmēji. Lai iegūtu ekonomiskas un politiskas dividendes, MIL darbinieki maldināšanai spējīgi pielietot jebkādus līdzekļus un paņēmienus.

MIL ir politiskās un ekonomiskās cīņas galvenais ierocis, un, tos lietojot, spēcīgs ir ne tas, kurš godīgs, bet gan tas, kurš prot efektīgi maldināt savu oponentu. Tādēļ blefa paņēmieni vairāk nekā jebkur citur izplatīti tieši MIL, un tieši šeit to ietekme uz sabiedrību ir visefektīvākā.

Lūk, galvenie meistarīgas maldināšanas paņēmieni:

□ Slēptā reklāma

Vienpusīga un atlasīta informācija bez konteksta utt.

□       Baumu izplatīšana ar sekojošu to atsaukumu, kas parasti ir bezspēcīgs.

□       Speciālamateriāla izklāsta forma, kas balstīta uz lasīšanas un vizuālās uztveres specifiku, ar kuras palīdzību izdodas apmelot, nosodīt, izsaukt neapmierinātību utt. attiecībā pret kādu vai kaut ko. To panāk, meistarīgi sakombinējot faktiski nesaistītus materiālus.

□       Mākslīgi saorganizētas vēstules (it sevišķi no «strādnieku kolektīviem» nesenā pagātnē), protesti, sūdzības utt.

□       Minējumu pasniegšana faktu formā.

Minējumu nodošana tālāk tādā formā, ka lasītājs vai skatītājs galarezultātā to uztver kā faktu. Šādā gadījumā MIL nevar saukt pie atbildības par melīgas informācijas izplatīšanu.

□       Pasūtījuma materiālu publicēšana un pārraidīšana, kas atbalsta politisku un ekonomisku konkurentu savstarpējo cīņu no kādas vienas pozīcijas.

□       Mākslīgi organizēts skandāls (ka politiskās cīņas paņēmiens, efektīga reklāma utt.).

□       Speciāli pasūtīti socioloģiskie pētījumi, vērsti uz sabiedriskās domas ietekmēšanu. Šādā gadījumā socioloģiskie pētījumu rezultāti mēdz būt nekorekti un nepatiesi.

□ Piespēlētie» materiāli.

□ Maldināšana, kuru nolūks radīt noteiktu imidžu avīzei u.c. (piem., neatkarīgā, tautas, bezbailīgā utt.).

□       Atsaukšanās uz nekompetentiem avotiem.

□       Pagātnes materiālu uzdošana par mūsdienu.

□       «Karsto faktu» paņēmiens.

□ Nesolīdu izdevumu (rajonu, ciematu, apšaubāmu organizāciju) citēšana ar mērķi izsaukt rezonansi sabiedrībā.

□ Divdomību minēšana.

□ Melīgas informācijas izplatīšana ar tam sekojošu atsaukumu.

□       «Garāmejošas informācijas» paņēmiens.

□       «Bumbas sprādziena» efekta pielietojums.

□       Baumas un «pīles»

Šajā gadījumā informāciju sniedz aplinkus. Tā var būt paredzējumu vai nojautu formā. Visizplatītākais paņēmiens ir «baumas par baumām». Šādā gadījumā paziņo: «Klīst baumas, ka…». Patiesībā baumu vēl nav, bet pēc šīs informācijas tās noteikti parādīsies.

□ Materiāla izklāsts speciālā veidā

Tas tiek balstīts uz lasīšanas psiholoģiju un redzes uztveri. Šie paņēmieni ļauj apmelot, nosodīt, radīt nepatiku lasītājos un skatītājos. Šādā gadījumā teksts un materiāls veidots tā, ka tekstā konkrētas apsūdzības nav, bet tikai radīta negatīva attieksme pret kādu vai kaut ko. Vainīgs izrādīsies lasītājs vai skatītājs, kurš kaut ko nav pareizi sapratis.

Slēptā reklāma

Slēptās reklāmas paņēmienu klāsts ir visai daudzveidīgs, spējīgs nemitīgi papildināties un pilnveidoties. Te minēti galvenie:

□       Vienpusīgas informācijas izvēle.

□       Viesu uzaicināšana MĪL (viesi par uzaicināšanu maksā).

□       Lasītāju un skatītāju vēstules.

□       Skandāli, kurus pasniedz kā informāciju.

□       Žurnālistu un «nejaušu» garāmgājēju «neuzmanīgi» izteicieni.

□       Interesantas intervijas.

□       Interesanta pārraide vai raksts.

□       Paņēmiens — «nejaušības un sagadīšanās».

□       Televīzijas ekrānā redzamo cilvēku tērps un aksesuāri.

□       Citi paņēmieni (pārraidēm izvēlētās dziesmas, citāti, anekdotes utt.).

Vienpusīgas, atlasītas informācijas izvēle

Pat Bībeli iespējams citēt tā, ka tās autoru pēc tam nāktos par ķecerību sadedzināt sārtā. Tekstu izrakšana no konteksta ir viens no iecienītākajiem MIL paņēmieniem. Šajā gadījumā notiek materiāla, informācijas, sižeta vienpusīga apgaismošana.

Tā, piemēram, ne reizes jau novērots, kā noteiktus politiķus iespējams parādīt nepatīkamā gaismā — žāvājoties, ar glāzi rokās, sēdes laikā šķirstot avīzi utt. Gluži tāpat var arī veidot pozitīvu vai negatīvu kāda cilvēka, pilsētas, valsts imidžu. Bet tad jāatceras, ka viens nofilmēts dzērājs tomēr neliecina par dzeršanas līmeni pilsētā vai valstī.

Mākslīgi organizētas vēstules

MIL darbinieki var organizēt savus domubiedrus šādu vēstuļu rakstīšanai vai arī vienkārši izdomāt to autorus. Šādi vēstuļu plūdi it kā atspoguļos «masu viedokli».

Daži žurnālisti tik ļaunprātīgi izmanto citu izteiktus minējumus, ka tie sabiedrības apziņā nostiprinās kā «fakti». Citi atkal paši meistarīgi Šādus minējumus apzināti izplata tālāk.

Pasūtīto materiālu paņēmiens

Šo paņēmienu parasti realizē ietekmes aģenti vai savi «iebarotie» žurnālisti, lai panāktu šādus rezultātus:

—       pastiprinātu politisko un ekonomisko organizāciju, politisko līderu, atsevišķu personu cīņu;

—       radītu noteiktu (pozitīvu vai negatīvu) politiķa, biznesmeņa utt. imidžu (sevišķi pirmsvēlēšanu kampaņā);

— virzītu reklāmu.

Noorganizēts skandāls

Daudzi uzskata, ka pati labākā reklāma ir plaši izgaismots skandāls (piem., Žirinovska, Zīgerista u.c. taktika). Šāda veida reklāma ir visdārgākā. Mēdz būt šādi galvenie skandāli: politiskie, ekonomiskie, ģimenes skandāli un skandāli starp personām (tos apmaksā viena vai pat abas puses).

Skandāla rezultātā ieinteresētā persona iegūst nepieciešamās dividendes. Šajos gadījumos panākumi atkarīgi no veiksmīgas plānošanas.

Socioloģisko pētījumu pasūtīšana

Visai veiksmīgi sabiedrisko domu var organizēt, sistemātiski sniedzot MIL safabricētus socioloģiskos pētījumus. Dažādi spēki apmaksā tos pētījumus, kas viņiem izdevīgi. Arī tā saucamās estrādes hītparādes un topus var noorganizēt kādam vai sev par labu, tos pilnība apmaksājot.

«Piespēlētie» materiāli

Presē var nopublicēt materiālus bez autora vai ar izdomātu autoru, it kā darbs būtu «nejauši» nonācis redakcijas rokās. Šim materiālam var būt «uzsprāgušas bumbas» efekts.

MIL «imidžs»

Preses izdevumi vai TV raidījumu var apzināti veidot savu imidžu (piemēram, nodēvēt sevi par neatkarīgiem, bezbailīgiem, tautas utt.)

Patiesībā tā visbiežāk ir tikai veikla manipulācija, apzināta, vienpusīga materiālu atlase, un tur nav ne drosmes, ne tautas balss, ne neatkarības.

Atsauce uz nekompetentiem avotiem

Par to, ka informācijas avoti ir nekompetenti, protams, netiek minēts. Tas pats sakāms par citu parādību, ka veci materiāli tiek uzrādīti kā jauni.

To visai bieži nākas redzēt televīzijā, kur vecus kadrus pasniedz kā tikko uzņemtus. Lai atceramies kaut vai materiālus par Latvijas spiegu aizturēšanu Kaļiņingradas apgabalā, kas faktiski bija jau noticis pirms vairākiem gadiem un tāpēc pats fakts vairāk atgādināja «preses pīli» nekā nopietnu informāciju.

Apšaubāma citēšana

Parasti tiek citētas mazpazīstamas avīzes. Cerot izsaukt sabiedrības rezonansi, citē nepazīstamu autoru izteikumus vai atsaucas uz apšaubāmu saietu, konferenču vai kongresu materiāliem. Te vietā atcerēties Interfrontes propagandu, kas spilgti raksturo šo stilu.

«Karstie fakti»

Parasti šādā veidā notiek notikumu vienpusīga atspoguļošana, izmantojot kliedzošus, vulgārus vai rupjus īstenības izkropļojumus. Meklējot svaigu informāciju ar mērķi piesaistīt lielāku skaitu lasītāju vai skatītāju, atrod sensacionālus, «karstus» faktus. To priekšlaicīga, nepārdomāta publicēšana bieži kaitē noziegumu izmeklēšanā.

Melīga informācija un tās atsaukšana

Atsaukums parasti seko pēc ilgāka laika, tādējādi tā efektivitāte mazinās. Bez tam atsaukums tiek publicēts neievērojamās vietās un nelielā apjomā, tā ka lielākai daļai lasītāju tas paliek nepamanīts — to var uzskatīt arī pagarām «paslīdējušu informāciju».

Tehniskie blefa paņēmieni, kurus izmanto TV

Visiem zināms, ka televīzijā daudzi dzied «zem fonogrammas». Tādējādi tiek iegūtas sekojošas priekšrocības: dziedātājs mazāk uztraucas, un līdz ar to izpildījums iegūst augstāku kvalitāti. Brīvi iespējams veikt kustības, netraucējot balss skanējumu. Taču nu jau daudzi zina, ka arī skatītāju reakciju var atskaņot fonogramma, tādējādi ai smiekliem un ovācijām utt. vajadzīgā vietā un laikā var radīt panākumu iespaidu.

Ja cilvēks runā haotiski, tad ar tehnikas palīdzību vai radīt normālu, loģisku runu. Bet var arī otrādi, kā tas bij ar Jeļcinu Krievijas televīzijā 90.gadu sākumā.

Blefs un maldināšanas fenomens televīzijā ir sevišķs, Lai atceramies Kašpirovska un Čumaka uzstāšanos, kad uz TV «plūda» vēstules ar brīnumainām ziņām par veselības atgūšanu.

Diemžēl bieži televīzijas ļaužu imidžs neatbilst viņu īstajai būtībai. Bieži vien dzīvē viņi nav ne tik gudri un ne tik pieticīgi, kā paši sevi tēlo pārraidēs. Tas ir stereotips. Daudzi no viņiem tagad jau kļuvuši par kungiem un stāv daudz tālāk no tautas nekā savas karjeras sākumā. Gudrākie no viņiem spēj savlaicīgi transformēt šo savu imidžu.

Kā jau iepriekš minēts, manipulāciju princips MIL ietver sevī palmēšanu — informācijas pārvaldīšanu (izvēli), pasēšanu — lasītāju (skatītāju, klausītāju) maldināšanu un viņu sagatavošanu melīgas informācijas uzņemšanai ar pusblefa paņēmienu, kā arī šantažēšanu ar faktu jaukšanu un viltošanu.

Blefs reklāma

Galvenie paņēmieni

Reklāmdevējam ir divi galvenie mērķi, kurus viņš cenšas realizēt, iesniedzot reklāmu: pieteikt sevi, piesaistīt potenciālos klientus, lai gūtu vislielāko peļņu.

Visvairāk blefošanu reklāmā pielieto iesācēji biznesā, kuri vēl nav spējuši sevi pierādīt tirgus konkurences apstākļos. Daudzi patērētāji atzīst, ka reklāmā izslavētās preces lielākoties ne tuvu neatbilst tām īpašībām, kas tām piedēvētas reklāmā.

Tā daudzu iesācējbanku nofilmētās iekštelpas neatbilst noplukušajām mājām, kurās tās atrodas, vai arī spožā ārpuse neatbilst bankas pamatkapitāla apjomam un citiem daudz būtiskākiem rādītājiem.

Galvenais MIL uzdevums ir radīt plaukstošas firmas iespaidu. Šai nolūkā reklāmas veidošanai tiek pieaicināti pat psihologi.

Plaši pazīstams paņēmiens ir izmantot pazīstamas firmas zīmes vai to elementus savai precei. Lai firmai nevarētu «piesieties» par plaģiātu, izmaina «savā» firmas zīmē tikai kaut kādu sīkumu. piemēram,«Gillett» vietā uzraksta «Gilet».

Veidojot reklāmas rullīti televīzijā, tiek pieaicināti psiholoģiskās reklāmas speciālisti, kuri savā darbā ievēro vairākus būtiskus principus.

♦        Līdzība. subjektam, kurš uztver videoreklāmu, jāierauga reklāmā sava es elementi, jāatpazīst sevi un savas problēmas, kuras, kā rādās, varētu veiksmīgi atrisināt reklamētajā firmā.

♦        Simpātija. televīzijas un citām reklāmām jāizsauc simpātijas tās adresātu vidū. jāparādās interesei par to, ko viņi redz un dzird reklamētajā firmā kā tās nākamie klienti.

♦        Kontakts un vienkāršība. reklāmai jābūt maksimāli vienkāršai, viegli uztveramai. Reklamētā firma nedrīkst būt noslēgta. Pie tās var griezties jebkurš un saņemt nepieciešamo informāciju, kas veicina «dzīvo reklāmu». Tādējādi daudzi uzzina par firmu daudz laba, pateicoties valodām un liecībām.

♦        Iedarbošanās uz zemapziņu. pielieto dažādus paņēmienus, kas balstīti uz psihoanalīzi. Tā panāk to, ka reklāma skar daudz dziļāku cilvēka psihes struktūru — zemapziņu. Šai nolūkā izmanto speciālu mūziku, tiešos erotikas elementus vai arī erotizē tēlus, neizmantojot erotikas elementus (slēptā erotika), veido sublimācijas kadrus, veiksmīgu tēlu savienošanu utt.

Nozīmīga vieta ir arī «dzīvajai reklāmai», kad mākslīgi «apspēlē» apmierināta klienta tēlu. Atcerieties, kā Filharmonijas skvērā sapulcinātā «tauta» ēdot aizgūtnēm slavēja «Rāmas» margarīnu. Tāda reklāma ir sevišķi efektīva. Tāda reklāma ari turpmāk saucama par «mākslīgi dzīvu reklāmu» atšķirībā no «patiesi dzīvas reklāmas», kura var eksistēt, tikai pateicoties labai produkcijai.

Firmas nosaukums un reklāma

Bieži vien firmu nosaukumi mainās atkarībā no atmaskojumiem, bankrotiem u.c. notikumiem, kuri to skar negatīvā nozīmē. Respektīvi, arī firmas imidžs, kas tiek radīts MIL, var bieži mainīties. Firma ir tā pati, tikai nomainīts tās nosaukums. Klienti to nezina un tādējādi tiek apkrāpti zem jaunas izkārtnes,

Mākslīgās ažiotāžas tehnika.

Ažiotāžu rada, lai pievērstu sev uzmanību. Tās galvenie veidi:

□       mākslīga preču aizturēšana,

□       pūļa organizēšana pie letes (vai kases),

□       mākslīgi radītas baumas par preču labo kvalitāti,

□       pircēja maldināšana ar lielisku iepakojumu (piemēram, uz grāmatas vāka tiek minēts, ka tai bijuši milzīgi metieni);

□       informācijas aizturēšana un novilcināšana par patiesajām preču īpašībām.

Neapšaubāmi melīga reklāma

Tā ir reklāmas forma, kurā pieļauti aizliegumu un ierobežojumu pārkāpumi attiecībā pret tās saturu vai izplatīšanas veidu. Ar tādas reklāmas palīdzību reklāmdevējs (veidotājs, izplatītājs) apzināti maldina reklāmas patērētāju.

Melīgu un negodīgu reklāmu raksturo šādas galvenās pazīmes:

□ tādu preču īpašību reklamēšana, kādas tai patiesībā nepiemīt;

□       reklamējamās preces nekorekti salīdzinājumi ar citu firmu precēm, kā arī izteicienu lietošana, kas nonicina konkurentus un to preces;

□       nacionālo ideju, autoritatīvu personu, zinātnes, literatūras, mākslas, mūzikas u.c. izmantošana reklāmā, kurai nav nekāda sakara ar to visu;

□            patērētāja maldināšana ar reklāmas imitācijas (kopēšanas vai atdarināšanas veidā) palīdzību;

□            speciāli videoiestarpinājumi, sublimārie kadri (dubultais skaņu ieraksts), cenšoties iedarboties uz uztveri.

Blefs komercija un tirdzniecībā

Šo nodaļu varētu saukt ari savādāk: «Kas jāzina komersantam un pārdevējam par blefu, lai preces realizēšana noritētu veiksmīgi».

Pircēja maldināšanā lieto šādus galvenos paņēmienus:

□ komersanta iespaidīgā āriene, darbība un saskarsmes kultūra,

□ glīts preces ārējais noformējums,

□ informācijas par pircēju izmantošana, piemēram, zināšanas par tā neinformētību,

□         ārējo spēku veiksmīga piesaistīšana («dzīvās un mākslīgās» reklāmas utt.),

□         preces īpašību un raksturojumu perfekta zināšana (tajā skaitā arī labo īpašību).

Pārdevēja saskarsmē ar pircēju ir jāizpilda trīs jau iepriekš minētie priekšnoteikumi:

♦       līdzība. pārdevējs iejūtas pircēja lomā, tādēļ lieto to preci, kuru pārdod, lai, piemēram, varētu teikt: «Lūk, ar kādu lielu prieku es nēsāju šo uzvalku !»;

♦       simpātija. pārdevējam jāizturas pret pircēju draudzīgi un laipni, tā, it kā viņš tam būtu simpātisks. Tajā pašā laikā arī pašam pārdevējam jācenšas būt simpātiskam;

♦       kontakts. pārdevējam jāparāda iniciatīva saskarsmē ar pircēju, un šai saskarsmei jābūt labvēlīgai.

Sevišķi svarīgs moments ir pircēja iepazīstināšana ar preci. Pārdevēja darbībai jābūt ieinteresētai. Piemēram, viņš var atsaiņot preci, piedāvāt plašu izvēli, izcelt preces labās puses u.c. To darot, pārdevējs pakļauts fiziskai slodzei un tādējādi izsauc pircēja līdzdzīvošanu procesam. Tas var veicināt preces iegādāšanos pat tad, ja tā pilnībā neapmierina pircēju.

Preces ātrāku realizāciju var nodrošināt, izdevīgi to pasniedzot, glīti sakārtojot; izgaismojot tādā gaismā, kurā prece izskatās labāk; organizējot izlikšanu vitrīnā, kurā prece ir tikai līdzīga, īstenībā labāka nekā pārdošanā esošā; pret pircēju pavēršot preces skaistāko pusi.

Pārdevējam jāpārliecinās par to, cik nepieciešama šī prece pircējam. Ja tā ir ļoti nepieciešama, tad pārdevējs var pablefot ar preces cenu (to paaugstinot). Tādēļ pieredzējis pircējs nekad neparādīs, ka prece to stipri ieinteresējusi.

Psiholoģiskās manipulācijas, kas tiek veiktas ar vienu vai daudziem pircējiem, tāpat ieņem redzamu vietu pārdošanas procesā, blefošanā. Tajās ietilpst: mākslīgi izsaukta ažiotāža; pieprasītās preces mākslīga samazināšana (deficīta radīšana); tās realizēšana ar priekšrocībām vai pat par velti ar mērķi reklamēt to un pacelt pieprasījumu; dezinformēšana par citām precēm, kuras pārdod citas firmas.

Te jāpiebilst, ka diskrētas tirgošanas paņēmiens ir šāds: mākslīgi bremzē tirgošanu, bieži slēdzot tirdzniecības punktu, lai tādā veidā rastos rinda ( it kā liels pieprasījums). Taču šāds paņēmiens vairāk attiecināms uz nesenajiem laikiem.

Liels komerciāls efekts rodas, tirgojoties ar priekšrocībām vai par velti. Piemēram, katru piekto kaseti izsniedz par velti vai katrs simtais pircējs saņem preci bez maksas utt. Šādos gadījumos pircēja mantkārība palīdz tirgotājam.

Liela nozīme ir manipulēšanai ar cenu, bet tad jāstrādā ļoti uzmanīgi. Parasti, sākot tirgot jaunu preci, cenu paceļ virs vidējās un, kad «noskrien pirmais» vilnis, tad cenu pazemina zem vidējās. Tādējādi prece tiek realizēta ātrāk, bet bez zaudējumiem.

Blefs politika

Vārds blefs cēlies no angļu vārda bluff — apmānīšana, iebiedēšana, un visbiežāk tā ir personas uzvedības līnijas sastāvdaļa. Visbiežāk šī «blefošana» notiek kāršu spēlēs.

Taču liela grupa politiķu un politikas psihologu izstrādā blefa stratēģiju, iekļaujot to politiskās cīņas līdzekļu arsenālā. Atšķirībā no apmānīšanas un provokācijas blefs raksturīgs visai augstai pārliecības pakāpei par savu taisnību, vēlamā rezultāta sasniegšanas atklātībai. Tā hitleriskā Vācija «noblefoja» ar kompromitējošu vēstuļu pie-spēlēšanu Staļinam par viņa karavadoņiem. Attiecīgās galvas noripoja.

Politiskās diversijas, psiholoģiskais karš

Pieredzējuši politiķi prot mākslīgi maldināt savu pretinieku, iedarbojoties uz to jūtām, psiholoģiju utt. Tādējādi viņi pretiniekus vai nu pārvelk savā pusē, vai «noslauka» no politiskās skatuves. Šeit tiek izmantoti visi atļautie un neatļautie politiskie, ekonomiskie, militārie, propagandas un MIL paņēmieni.

Politiķi, kuri izmanto psiholoģisko iedarbību uz masām, visbiežāk iedarbojas uz masu zemapziņu. Tādēļ visizplatītākie paņēmieni ir šādi : nacionālo jūtu iespaidošana, iedarbība uz jūtām un emocijām vispār, dažādu instinktīvo sfēru (pašsaglabāšanās, baudu, nacionālo un sociālo utt.) izmantošana, vēršanās pie aizspriedumiem, mītu fabricēšana un baumu organizēšana, uztveres un domāšanas nepareizu stereotipu radīšana utt. Vispār politikai raksturīga tiešā un netiešā blefošanas forma.

Dažreiz ļoti efektīgs ir «melīgās leijerkastes» paņēmiens. Šajā gadījumā blefo atklātā veidā. Ņem sagrozītu informāciju un vairākkārtīgi to atkārto MIL. Ja šo informāciju var kaut kā loģiski pamatot, tad masu maldināšana ir visefektīvākā. Piemēram, politiķa tēvs bijis komunists, tātad dēls arī tāds pats utt.

Lai radītu «loģiska pamatojuma», objektivitātes un precizitātes iespaidu, politiķi bieži manipulē ar cipariem un faktiem. Iepriekš jau pieminēta blefošana ar socioloģisko pētījumu rādītājiem. Šie skaitļi var būt nekorekti vai izrauti no konteksta, Taču bieži gadās kļūdas, ja neseko līdzi skaitļiem.

Dramatizētas iedarbības efekts tiek pielietots, baidot masas ar mītiem, izdomājumiem utt. un tā radot depresiju, emocionālu diskomfortu. Tiek bremzētas vai neitralizētas cilvēka spējas loģiski domāt un racionāli novērtēt sniegto informāciju. Šādā situācijā blefot ir gan vieglāk, gan efektīvāk. Piemēram, tēze — valstij vajadzīgs saimnieks (skaidro, par ko jāvēl), Baltija apdraud Krieviju (jābruņojas) utt.

Pie visa minētā vēl jāatgādina šāda bieži izmantota pozīcija:«Paskaties, kāds es esmu un kā dzīvoju…» Šajā gadījumā politiķis netieši iedarbojas uz cilvēka prātu demonstrējot savu dzīvesveidu, vienkāršību un cilvēcību. Princips te ir — es esmu tāds pats cilvēks kā jūs utt.

Tiek veikta plaša sociāli psiholoģiska propaganda, kas orientēta uz pastāvīgu zemapziņas apstrādāšanu un apspēlē politiķa dzīves vispievilcīgākos elementus.

Ir politiķi, kuriem nepieciešams politiskais skandāls. Mūsdienās politiskajam skandālam ir labi izstrādāta metodoloģija, kas ļauj izvairīties no skandāla juridiskajām sekām, tajā pašā laikā izmantojot situāciju sava politiskā reitinga celšanai. Tādiem politiķiem, tāpat kā Anglijas futbola huligāniem, nepieciešams, lai par viņiem runā un raksta pēc iespējas vairāk.

Blefs un politiskais avantūrisms

Saka, ka īstam politiķim jābūt nedaudz avantūristam. Cīņu par varu sāk ideālisti, to veic fanātiķi, bet izmanto avantūristi un nelieši. Kas nemāk riskēt, tas vairs nav politiķis. Politiķi, kas ir izteikti avantūristi, aktīvi piedalās politiskajā dzīvē, bieži neņemot vērā reālo politisko stāvokli, spēku samērus, sabiedriskās dzīves likumsakarības. Respektīvi, viņi blefo pārsvarā apzināti. Avantūristiska politika parasti beidzas ar krahu, kas rada lielus materiālos un morālos zaudējumus — visbiežāk citiem. Piemēram, bēdīgi slavenā Ruča darbošanās ar krievu ģenerāļiem.

Politiskā demagoģija

Lielākā daļa politiķu spekulē uz tautas problēmām, prasībām un cerībām. Parasti šādām spekulācijām ir personiska izdevīguma vai grupu interešu raksturs. Šādā situācijā visvieglāk apliet pretinieku ar samazgām, diskreditēt to.

Politiķu demagoģija, pirmkārt, ir faktu falsifikācija, pie tam tāda, kas no pirmā acu uzmetiena liekas patiesa. Demagoģija politikā ir politisks ļaunums, spēcīgs līdzeklis manipulēšanai ar masu un individuālo apziņu. Pieredzējuši politiskie līderi izmanto demagogus kā savus «ķēdes suņus», lai novērstu uzmanību no pašu veiktajām manipulācijām. Kā liecina vēsture, visbiežāk demagogi ir reakcionāri un nepatiesi politiķi, kuriem jāmaskē savi politiskie mērķi un patiesā būtība.

Lai atklātu demagoģijas pielietošanu, pieredzējušiem psihoanalītiķiem jāanalizē politiķu runas. Demagoģijas galvenās pazīmes ir šādas: mākslots patoss, aizdomīgi izsmalcināta daiļrunība, teiktā jēgas elementi, kas vairāk adresēti zemapziņai un virzīti uz primitīviem instinktiem, kā arī augstprātība, kad demagoga runā vairāk ir viņa iekšējo problēmu nekā ārējo — politisko. Demagogus grūti apvaldīt, jo viņu galvenā metode — neklausīties nevienā, nevienam nepadoties.

Blefs un politiskā iztapība

Pirmsvēlēšanu cīņas laikā cenšoties savākt iespējami vairāk balsu, daži (varbūt daudzi) politiķi liek lietā politisku iztapību attiecībā pret pilnīgi pretēji noskaņotām grupām. Šo politiķu runas atbilst tam, ko gaida noteikta auditorija, kaut viņu runas dažādās auditorijās ir pretrunā cita citai. Protams, tāda blefošana liecina par attiecīgā politiķa zemajām morāles īpašībām.

Manipulācijas politika

Parasti par manipulācijām politikā uzskata mahinācijas, kā ari psiholoģiskās iedarbības sistēmas, kas orientētas uz iluzoru priekšstatu ieviešanu.

Pati manipulācija jau ir blefs, jo tās pamatmērķis ir mākslīga masu maldināšana, iedarbojoties uz sabiedrisko domu. Tas tiek darīts, lai mainītu masu uzskatus un politisko uzvedību sev vēlamā virzienā. Politiķis — manipulators to dara, lai noformētu: uzstādījumus jeb nostādnes, mērķus, stereotipus, masu vēlēšanos atbalstīt nepopulārus lēmumus.

Tā visa rezultātā dažās sociālajās grupās parādās ekscentriska pašapziņa, bet atsevišķos gadījumos politiska paštīksmināšanās, kas rada fantāzijas (piemēram, par savu izņēmuma stāvokli). Tā galu galā veidojas egoistiska nejūtība un tuvredzība attiecībā pret citām sociālajām grupām, dabu utt.

Visu to sasniedz ar propagandas palīdzību, izplatot:

□ dažādus politiska un ekonomiska rakstura aizspriedumus,

□       reālas vai nereālas sociālas idejas,

□       izdevīgus vērtējumus un tēlus,

□       masu politisko kultūru,

Mūsdienās sevišķa vieta manipulāciju praksē ir televīzijai. Pazīstams tāds televīzijas fenomens, kad auditorija neuztver objektīvu informāciju, jo tā ir pretrunā ar vispārpieņemto stereotipu. Tādēļ televīzijai un citiem MIL reizēm ļoti jānopūlas, lai mainītu sabiedrības vairākuma uzskatus. Televīzijas manipulāciju tehnika balstās uz masu jūtām, priekšstatiem, zemapziņas jūtām, fantāziju. Patiesībā tā ir balstīšanās uz televīzijas skatītāju kolektīvo iztēli, viņu potenciālo noslieci uz ilūzijām un zemapziņas rīcību (neirozēm un psihozēm). Tādā veidā politiķis televīzijā uzstājas «bezkaislīga tiesneša» lomā, it kā izslēdzot kompromisus un veselo saprātu, orientējoties tikai uz simbolisku realitāti.

Viens no manipulāciju variantiem ir pareģojuma pašpiepildīšanās. Piemēram, sabiedrība bruņojas, lai izvairītos no kara, bet līdz ar bruņošanos sabiedrība tuvojas karam. Nacionālisma pastiprināšanās ir sekas tam, ko domājuši citi par to. Cilvēks, kurš domā par slimību, var to arī iegūt. Zinot šīs likumsakarības, spēki, kas ieinteresēti manipulācijās, var iedarbināt atbilstošu mehānismu.

Kā pretoties manipulēšanai

Kas jādara, lai ar jums nevarētu manipulēt politiķi? Tam nepieciešams: paaugstināt iedzīvotāju politiskās aktivitātes un ekonomiskās labklājības līmeni, veicināt kultūras attīstību, veicināt visu apspriešanu atklātību, paplašināt masu informētību, attīstot masu informācijas līdzekļus, kuriem pastāvot grūtāk maldināt masu auditoriju, jo ir informācijas alternatīvie avoti, kā neatkarīgie, tā arī valsts.

Manipulēšana nereti saistīta ar apelēšanu pie noslēpumiem, kuri visbiežāk eksistē, lai pašnodrošinātu attiecīgu aparātu. Tas pats sakāms par spiegu māniju. Bet tas savukārt saistīts ar informācijas pārpilnību, aplamu interpretāciju, ar «bezasiņu» uzvaras un neizbēgama kraha izdomātiem scenārijiem un faktu preparēšanu.

Politiskas spēles

Tās risinās slēpti no tautas acīm. Tikai pateicoties bijušo politisko līderu memuāriem un pagātnes analīzei, intervijām un liecībām, var izšķirt piecus pamatelementus politiskajās un aparātu spēlēs, un tie ir:

□       politiskā manevrēšana,

□       intrigas,

□       aizkulišu vienošanās,

□       darījumi,

□       aparāta un kadru manipulācijas.

Vai politiskām spēlēm ir kas kopējs ar azartspēlēm, piemēram, kāršu spēlēm? Acīmredzams, ka daži elementi šajās spēlēs sakrīt, kaut arī būtībā tās ir dažādas. Daži azartspēļu jēdzieni var tikt pielietoti, lai tēlaināk atspoguļotu politiskās spēles. Piemēram, tādas kā:

□ zaudētu un nezaudētu situāciju modelēšana. to pielieto dažādu tipu politiskās darbības iespējamo procesu analīzei;

□ pretinieku analīze;

□ interešu un nevienādu iespēju analīze.

Atšķirībā no azartspēlēm, politiskajās spēlēs nav noteikumu. Daudzi mēģinājuši radīt šādus likumus vai noteikumus, taču tāpat neviens tos neievēro. Tieši tādēļ politikā notikumi mēdz būt neparedzami. Un tomēr tā ir spēle. Ja tas ir tā, tad māka blefot šajā spēlē ir ļoti svarīga.

Labs politiķis — blefotājs ir tāds, kam piemīt šādas īpašības:

□ blefa kultūra. blefam jābūt nemanāmam. Ja tas balstīts uz puspatiesību un loģisks, tas ir pārliecinoši;

□       apmānoši manevri;

□       māka un iespējas slēpt patiesos nolūkus;

□       prasme maldināt pretinieku.

Protams, šie elementi būs efektīvāki, ja politiķa rīcībā ir informācija, kas nav zināma masām. Tādējādi politiķis var pārliecinoši blefot, nebaidoties par atmaskošanu.

Politiskās manipulācijas un blefs vērojams, kad līderis atceļ no amata savu padoto. Ja nav redzama iemesla to izdarīt, tad organizē meistarīgu politisko izrādi ar melīgu scenāriju. Tā realizācijā lieto dažādus paņēmienus: mītiņus, telegrammas ar sūdzībām no tautas, uzstāšanās MIL. Rezultātā iznāk, ka atcelšana nav bijusi pēc līdera iniciatīvas, bet ņemot vērā masu psiholoģisko spiedienu, kā arī citu politisko darbinieku vēlmes. Tādā veidā atceltais reizēm pat neuzzina īsto atcelšanas iniciatoru un patiesos iemeslus.

Politiskie mīti

Vistradicionālākie politiskie mīti ir šādi: par dižo vadoni, par gudro politiķi, par gaidāmajām pārmaiņām.

Atklāts ir jautājums: no kā nāk mīts — no tautas vai no vadītājiem?

Cilvēkos kā reakcija uz dzīves grūtībām ieprogrammēta pašmaldīšanās un ilūzijas mītu radīšanai. Tajā pašā laikā politiķi, to zinot, transformē savas programmas un uzstāšanās MĪL attiecīgā virzienā. Zināmā mērā paši cilvēki jau gatavi, lai tos māna, un politiķi tiem tikai palīdz kļūt par apmānītiem.

Tautas masās briest spriegums, kuram periodiski jāļauj izlādēties. Tādēļ veikli tiek organizētas kampaņas pret kaut ko. Piemēram, pret «tautas ienaidniekiem» («grēkāžiem»), vispār subjektiem, kas vainīgi visās nelaimēs (baņķieri, biznesmeņi, cittautieši utt.). Tādējādi vispirms mīti briest masās un tikai pēc tam politiķi tos izsaka koncentrētā formā, liekot klāt kaut ko viņu interesēm atbilstošu.

Parasti mīti izplēn reizē ar apstākļu maiņu laika ritumā vai reizē ar vilšanos pielūgsmes objektā.

Politiskā līdera manipulācijas

Lai varētu manipulēt, jāzina, ar ko un kā manipulēt. Manipulējamā materiāla elementus un struktūras var redzēt, tikai zinot par lomu struktūrām un savu padoto spēlēm.

Kas atšķir līderi no padotajiem? Tas, ka līderim ir informācija par to, kas tiks uzsākts turpmāk. Viņš var manipulēt ne tikai tādēļ, ka viņam ir vara, bet arī tādēļ, ka viņam ir zināma plašāka informācija, kas nāk no viņa paša, no neoficiālas sadarbības ar citiem politiskajiem līderiem.

Prakse parāda, ka pastāv milzīga starpība starp oficiālo padoto grupas lomu struktūru un īsto psiholoģisko ainu politiskajā grupā.

Ir šādas galvenās psiholoģiskās lomas, kuras var būt politiskā grupā: «grēkāzis», izpildīšanas organizators un vadītājs, demokrāts un politiskais labdaris, vadītāja palīgs, pakļāvīgais politiķis, brīvais politiķis, kuram atļauts viss, apvienojošais politiķis, politiķis — valsts un personiskās drošības nodrošinātājs un pārbaudītājs, slēptais līderis. Šīm lomām nav nekā kopēja ar posteņiem valdībā. Tās ir slēptās lomas, par kurām zina tikai līderis. Tieši šo informāciju medī politiskie pretinieki. Augstākminētais ir politiskās organizācijas neoficiālā lomu struktūra. Un tieši šī informācija par padotajiem ir pamatā vadītāja manipulācijām.

Piemēram, kādam ir ierādīta «grēkāža» loma. Uz viņu vērsti visi konkurējošo politiķu un tautas kritikas viļņi, tādējādi novēršot uzmanību no īstajiem iemesliem. Pēc zināma laika «grēkāzi» atbrīvo no amata un viņa vietu ieņem cits, taču «grēkāzis» nebūt netiek pazemināts amatā, viņš aiziet aizkulisēs. Šādu «izrādi» izspēlē, lai noņemtu saspringumu sabiedrībā.

Dažāda veida variācijas ar manipulācijām var «izspēlēt» ar visiem padoto grupas dalībniekiem.

Sevišķa loma grupā ir slēptajam līderim , kurš gatavojās tikt pie varas. Oficiālā līdera uzdevums ir atklāt viņu, izolēt un pēc tam paņemt to sev par palīgu. Jāpiezīmē, ka politiķi stabilitātes dēļ cenšas savā komandā iekļaut cilvēkus, kas bauda sevišķu tautas cieņu. Vadītāja palīgi praksē parasti ir vairāki, un viņu vidū risinās sacensība. Tādēļ līderim nav jābaidās no palīgu negaidītas blefošanas.

Pakļāvīgos politiķus līderis cenšas savākt pēc iespējas vairāk. Tomēr jāsaka, vēsture pierāda to, ka tieši pakļāvīgie ir pirmie, kas nodod līderi.

Brīvā politiķa lomu pārbauda politiķi, kuri nodrošina personisko un valsts drošību. Komandai tāpat kā ražošanā nepieciešami izgudrotāji un racionalizatori. Tādēļ tādu pilnīgi tīru brīvo politiķu līdera komandā nevar būt.

Ar apvienojošā politiķa izvirzīšanu līderis ar to kontrolē, lai apvienošanās, kas tiek organizēta, būtu apmierinoša un bez sekām (piemēram, apvienošanās pret līderi).

Pārbaudošā politiķa loma ir pati bīstamākā un atbildīgākā loma: «Uztici, bet pārbaudi pārbaudītāju.» Tieši šim politiķim jābūt vistuvāk līderim. Ideālā variantā tam jābūt līdera otram «es» vai vismaz viņa ēnai. Taču, par nožēlošanu, tā nemēdz būt, kaut arī līderis nevar personiski nodarboties ar savu personisko drošību. Pārbaudītāja loma ir bīstama arī tādēļ, ka viņu pašu var pārbaudīt.

Blefs ar mākslīgu opozīciju veidojas, ja līderis pats rada grupu, kas spēlēs šo lomu. Tas tiek darīts ar nolūku maldināt sabiedrību un piesaistīt tai daļu īstās opozīcijas.

Viltus personas

Bieži gadās, ka politiskai personai ieņemot kādu augstu amatu, jāpamet savs saimnieciskā vadītāja krēsls. Lūk, tad savā vietā viņš atstāj viltus personu, kurai nav nekādas praktiskas ietekmes. Reizēm politiskie līderi, izmantojot varu, atver jaunus uzņēmumus, kuru priekšgalā nosēdina viltus personas. Turpinot izmantot varu, politiķis novirza izdevīgus pasūtījumus un bieži pat valsts naudu uz savu uzņēmumu. Bieži gadās, ka viņš tieši tāpēc arī iesaistījies politikā. Tādēļ jau bieži neveiksmīgi politiķi pēc aiziešanas no politiskās skatuves kļūst par turīgiem uzņēmējiem.

Ja viltus cilvēks atrodas Ministru kabinetā vai Saeimā, tad tas ir lobijs, kurš tautas priekšā blefo par savu neatkarību, bet patiesībā pakļauts politiskiem vai ekonomiskiem grupējumiem.

Viltus personas tiek izmantotas ari vēlēšanās. Noteiktā laikā partija atsauc savu kandidatūru, lai pavērtu ceļu īstajam politiķim.

Dubultnieku izmantošana

Dubultnieku izmantošanas praksei ir gara vēsture, īstenībā tāds dubultnieks ir katram cilvēkam, taču viņš visbiežāk to nesastop, bet populāras personas dubultnieku var pamanīt gan apkārtējie, gan pats dubultotais.

Daudzos gadījumos politiskie līderi, uzzinot par sava dubultnieka esamību, cenšas to izmantot savā darbībā.

Pieskarsimies tikai galvenajiem mērķiem, kuru dēļ tiek izmantoti dubultnieki.

♦ Dubultnieku var izmantot, lai masās radītu «atklāta un tautiska» politiķa imidžu, kurš bieži kontaktējas ar tautu — pārsvarā kā «fiziska persona». Svarīgs ir fakts, ka viņš ieradies, teiksim, valsts nomalē. Protams, dubultnieks labi jāsagatavo un jāapmāca.

♦Dubultnieku var izmantot pozitīva vai negatīva (ja tas atrodas politiskā līdera pretinieku rokās) līdera tēla radīšanai. Tādējādi dubultnieka rīcība ir konkrēta un tās rezultātā rodas valodas un nostāsti par politisko līderi.

♦         MIL ziņo un parāda, ka politiskais līderis atrodas savā darbavietā (tas ir dubultnieks), bet pats līderis patiesībā atrodas citā vietā (pat citā zemē).

♦        Citi paņēmieni. Piemēram, zināms, ka II pasaules kara laikā pirms sabiedroto desanta izcelšanas Normandijā feldmaršala Montgomerija dubultnieks atradās Ziemeļāfrikā, kur to redzēja daudzi cilvēki. Tādējādi vācieši tika maldināti un gaidīja desantu no Ziemeļāfrikas puses.

Blefs drošības sistēmā

Tieši drošībniekiem blefa organizēšana un maldināšanas māka ir viņu profesijas oficiāla sastāvdaļa. Sabiedrībai nav svarīgi, kā nodrošina drošību, svarīgs ir rezultāts. Tādēļ arī vienīgi drošībnieku blefošana attaisnojama.

Drošības sistēmā vairāk pielieto grupas metodes iedarbību , lai mākslīgi maldinātu subjektu (piemēram, eksistē speciālas spiediena grupas, dezinformācijas vākšanas, izstrādāšanas un izplatīšanas grupa utt.).

Politiķa imidžs

Eksistē personības imidža uztvere — ja politiskajam līderim tāda nav, tad politiķi plašas masas nepazīst. Tieši tādēļ darbs ar savu imidžu politiķim ir tikpat svarīgs kā estrādes zvaigznei. Imidžs ir tēls, kas koncentrētā veidā pauž politiķa būtību. Politiķa darbība visbiežāk tiek koriģēta atkarībā no imidža, kuru vēlas saglabāt tā nesējs.

Bieži gadās, ka politiķa imidžs mēdz būt parasts blefs. Tas atklājas tad, kad pienāk laiks konkrētai darbībai. Tad sabiedrība atklāj imidža nesakritību ar politiķa darbību.

MIL izmantošana cīņā par varu

Daži vietējie politiskie līderi cenšas tikt pie varas ar MIL palīdzību. Tam nepieciešami šādi noteikumi:

□      opozīcijas atbalsts no centra puses,

□      vietējā radio un televīzijas trūkums,

□ vietējo iedzīvotāju maldināšana ar televīzijas un radio palīdzību,

□ varas haoss

Nejūtība politikā

Jo tuvāk politiķis atrodas varai, jo mazāk viņš jūt tautu. Tieši tādēļ daudzi politiskie līderi, lai nezaudētu šo izjūtu, neizmanto varas atribūtus un privilēģijas. Dažiem tas neizdodas, un tad tie blefo tautas priekšā. (Piemēram, «Es dzīvoju divistabu dzīvoklī ar parastu, tukšu ledusskapi un braucu uz darbu ar tramvaju…»).

Politisko dokumentu viltošana un falsifikācija

Lai organizētu politisku dokumentu, ar trīs cilvēku parakstiem, kuri katrs atsevišķi nevēlas to darīt, nepieciešami trīs viltus dokumenti. Uz katra no tiem ir pa diviem parakstiem ar tādu aprēķinu, ka ikviens no trim, redzot priekšā jau divus parakstus, pievienojas tiem. Pēc tam ar kādu ieganstu (piemēram, sabojāts vai pazaudēts) dokuments atkal tiek parakstīts, jo parakstītāji uzskata, ka, ja jau vienreiz parakstījuši, tad otrreiz nav ko atteikt.

Viens no izplatītākajiem viltošanas paņēmieniem ir skaitīšanas komisijas protokolu viltojums (vēlēšanās). Kā saka: «Nav svarīgi, kas uzvar vēlēšanās, svarīgi, kas skaita balsis.»

Ka blefot ar valodu

Mūsdienu apstākļos Latvijā ļoti izdevīgi blefot ar valodas palīdzību. Divdomīgās situācijās cilvēks var izlikties, ka neprot tieši to valodu, ar kuru tiek uzrunāts. Lūk, pavisam elementārs piemērs, bērns, kad to noķēruši biļešu kontrolieri tramvajā, var tēlot, ka nesaprot latviski vai krieviski tik ilgi, kamēr kontrolieriem tas apnīk un viņi atmet ar roku.

Blefot un nerunāt latviski var nepilsonis vai jau naturalizēts bijušais nepilsonis, jo tas neatbilst viņa nacionālajām interesēm, ka tam ar varu kāds vēlas uzspiest runāt svešvalodā, kaut arī kārtojot naturalizācijas eksāmenu tas blefojis un solījis uzticību Latvijas Republikai, kā arī parādījis visai labas latviešu valodas zināšanas.

Blefot un nerunāt krieviski var arī latvietis, kurš visu mūžu jau tā runājis. Attaisnojošs arguments tādai rīcībai var būt tas, ka viņš vēlas beidzot palīdzēt krieviski runājošiem līdzcilvēkiem iemācīties valsts valodu, vienkārši pārliecināties, vai ilggadējā draudzība ar sveštautiešiem visu mūžu bijusi balstīta tikai uz paša vienpusīgo piekāpību. Tad ari redzams, vai, lomām mainoties, paliek vai zūd ilgi daudzinātā tautu draudzība.

Ļoti veiksmīgi ar valodu var blefot, sākoties negācijām. Piemēram, sveštautietis sāk latvieti par kaut ko lamāt, apstrīdēt utt. ļoti asā veidā savā valodā. Šādā situācijā latvietis zaudēs, ja pāries uz svešvalodu, tādējādi ļaudams uzspiest sev neizdevīgus spēles noteikumus. Strīdoties, atbildot uz lamuvārdiem sev svešā valodā, cilvēks patērē trīsreiz lielāku enerģiju un bieži tik un tā neturēs līdzi cilvēkam, kurš runā savā dzimtajā valodā, jo meklēs vārdus, stostīsies, pat samulsis, tad sasūtīs un tik un tā beigu beigās tiks apkrauts ar trīsstāvīgiem lamuvārdiem un cietīs sakāvi. Jau pats fakts, ka, sākoties negācijām, cilvēks neturas pie dzimtās valodas, bet ļauj sev uzspiest neizdevīgus spēles noteikumus, liecina par psihisko vājumu.

Cita lieta, ja cilvēks lieto tikai savu valodu, tādējādi palikdams stabils savā nostājā, sev vēlamā pozīcijā. Ja latvietis atbild latviski krievu valodā uzbrūkošam, aizskart gribošam cilvēkam, tas vairos latvieša spēku izturēt šo vārda kauju. Latvietis var latviešu valodā skaitīt kaut vai Raiņa dzeju, bet sveštautietim tas būs kā auksta duša — jo viņš pieradis, ka latvieši vienmēr atbildējuši krieviski. Krievvalodīgais būs ļoti neērtā situācijā. Ja tas sapratīs teikto, viņš tik un tā nevēlēsies pāriet uz latviešu valodu, taču ar savu krievu valodu nevarēs vairs neko ietekmēt. Tas sveštautieti ātri padarīs rāmu, jo viņš redzēs negāciju bezjēdzību. Principa pēc tas, protams, pateiks, kaut ko tādu kā: «Fašists, vācietis, nacionālists!» — bet ar to tad arī viss beigsies.

Jāatceras, ka latviešu valoda ir visai neparocīga negācijām, jo tajā nav tādu sulīgu trīsstāvīgu, piecstāvīgu utt. lamuvārdu kā, piemēram, krievu vai angļu valodā.

Ja sveštautietis nesapratīs latviešu valodu, rezultāts būs līdzīgs, jo tas redzēs savu negāciju bezjēdzīgumu. Latvietis var blefot un šādam «padomju cilvēkam» atbildēt uz negācijām ar pavisam nevainīgām frāzēm un smaidu sejā. Tāds pavērsiens pilnīgi neatbildīs lamāties gribošā sveštautieša stereotipam, kā jāizturas līdzīgā situācijā. Viņš apmulsis un zaudēs interesi turpināt skandālu. Ja arī skandāls turpināsies, latvietim būs tīra sirdsapziņa, ka viņš nav lietojis necenzētus vārdus, bet tajā pašā laikā nav arī zaudējis principus, nav bijis lupata. Mūsu dienās lielāka varonība ir palikt pie latviešu valodas, nevis stostoties kopēt sveštautieti un mēģināt lamāties viņa valodā.

Kā blefo dažādi blēži

Mūsdienu kriminālajai situācijai valstī raksturīgi neskaitāmi daudz blefa paņēmienu, kurus izmanto dzīvokļu, automašīnu, ofisu aplaupītāji. Tas pats sakāms par cilvēku apdraudētājiem uz ielas, tramvajā, pastaigā brīvā dabā utt. Tos visus sākotnēji raksturo viena iezīme — izlikšanās par «godīgiem pilsoņiem», sava amatpienākumu izpildītājiem. Tie var būt «policisti», «kontrolieri», «santehniķi», «nabaga līdzjutēji»,«humānie labdari», «reklāmas aģenti», «inspektori» un sazin vien kas vēl… Izeja — maksimāla piesardzība pret visiem, rūpīga uzrādīto dokumentu apskate. Dzīvoklī tādus «kontrolierus» var ielaist tikai kopā ar jums pazīstamu cilvēku, piemēram, sētnieku.

Nonākot kārotajā vietā ar blefa palīdzību, šie blēži pēkšņi kļūst labākajā gadījumā par zagļiem, bet bieži pat par varmākām, kas nerēķinās par citu cilvēku dzīvību. Te minēsim tikai vienu aizsardzības piemēru.

Naktī uz tukša ceļa mašīnu aptur «autoinspektors». Ko darīt? Iespējama slepkavība, aplaupīšana, mašīnas atņemšana. Kā uzzināt, vai tavā priekšā ir īsts vai blefojošs autoinspektors? Nepieciešams veikt drošības pasākumus. Nobloķējiet visas salona durvis, bet kreiso durvju stiklu atveriet tik šauri, ka caur to var pasniegt tikai dokumentus. Pārrunu laikā jums jābūt gatavam nekavējoties atlaist sajūgu un uzspiest uz gāzes pedāļa, respektīvi, automobilim jābūt ieslēgtam. Sarunā var tieši pateikt, ka neuzticaties autoinspektoram.

Blefs, manipulācijas un patiesības slēpšana

♦ Sagatavošanās periods.

Vispirms jāizpēta cilvēki, ar kuriem būs jātiekas un tātad jāmanipulē, lai iegūtu informāciju, par kuru tie pat nenojauš.

Pēc tam jāsagatavo un jānomaskē iecerētais triks, ar kuru būs jāstrādā. Tā, piemēram, zemes īpašnieks grib pārdot par milzīgu cenu zemes gabalu, jo uz tā it kā atrodas bagātas dabas atradnes. Viņš slēpj to, ka pētījumi nav apstiprinājuši šādu faktu.

♦ Sākumperiods.

Pirmkārt, jānovērš uzmanība no sev nevēlamām tēmām, jaucot patiesību ar meliem. Otrkārt, jāturpina manipulācija sev vēlamā virzienā.

♦ Manipulācijas beigu daļa.

Šajā procesā ar blefošanas palīdzību patiesība nemanāmi tiek nomainīta ar vēlamo nepatiesību. Bieži vien manipulācijas plāna otrā un trešā daļa notiek vienlaicīgi. Manipulācijas beigu daļa noslēdzas ar upura apmānīšanu.

Uzskatāmībai šāds piemērs. Latvijā plāno ierasties Krievijas valsts delegācija. Tā iepriekš cenšas iepazīt cilvēkus, ar kuriem tiksies, noskaidrot to vājās vietas. Viņi pārdomā, kā rūpīgi noslēpt triku, ar kura palīdzību cer iegūt pēc iespējas vairāk, otrai pusei zaudējot.

Iesākot manipulāciju, viesi pašā sākumā pasludina, ka nebūtu ieteicams pieminēt vēsturi (jo vēsture ir Krievijas vājā vieta, 1940.g. okupācija ir tēma, kuru tā nav spējīga apspriest). Manipulāciju veido ar šādu frāzi: «Ja 11 — gadīgai meitenei kāds zēns nodarījis pāri, tad sievietei pusmūžā nav vērts par to katru dienu vaimanāt.»

Pirmkārt, šāds salīdzinājums ir blefs, jo nav salīdzināmas sievietes bērnības atmiņas ar valstu politiku, okupāciju, rusifikāciju un šo procesu tālāko turpināšanu, seku likvidēšanu, atzīšanos noziegumos, atvainošanos.

Šo manipulāciju var turpināt, jaucot melus ar patiesību, pieminot, ka Latvija pati iestājās Padomju Savienībā 1940.g. utt. Kad šo faktu priekšā Latvijas pusei rodas apjukums, iespējams turpināt pieprasīt visu nepilsoņu naturalizāciju.

Šajā etapā ļoti svarīga ir pretinieka vājo vietu pārzināšana. Ja, piemēram, zināms, ka kādam Latvijas pārstāvim ir kaut kāda «aste» sakarā ar VDK, nelikumīgas naudas vai mantas iegūšanu utt., tad nekavējoties par tām tiek atgādināts «zem četrām acīm». Šokēts par šo informāciju, upuris kļūs neitrāls un pat sāks aktīvi aizstāvēt otras puses intereses

Tādējādi apspriedes beigu daļā pat iespējams paziņojums par to, ka atšķirības pilsoņu un nepilsoņu starpā galīgi jālikvidē. Tiek publiski paziņots, ka agri vai vēlu problēma tiks atrisināta par labu Austrumu kaimiņam, tāpēc turpmāk Maskavas kungi tagad varēs latviešus turēt pie vārda.

Ko ar blefa palīdzību var īstenot?

□       Risināt politiskās un ekonomiskās problēmas.

□       Iedvest bailes upurim.

□       Palielīties.

□       Palīdzēt izārstēties slimniekam.

□ Novērst paniku, apzināti samazinot stāvokļa patieso nopietnību, piemēram, banku krīzes, epidēmijas, ugunsgrēka u.c. gadījumos.

Tātad blefošanu var izmantot gan pozitīvu, gan negatīvu rezultātu sasniegšanai, gan egoistisku, gan nesavtīgu mērķu sekmēšanai.

Vēl daži apsvērumi

Blefs ir viltotas, melīgas, nepareizas informācijas uzdošana par pareizu, patiesu, kad ar dezinformācijas un maldināšanas palīdzību cenšas kādu pārliecināt par sev vēlamas, bet īstenībā neeksistējošas lietas pastāvēšanu.

Blefu var pielietot kā atsevišķs indivīds, tā arī cilvēku grupas, partijas, apvienības utt.

Blefot iespējams ar vārdu palīdzību un bez tiem. Kāršu spēlmanis var blefot ar mīmiku, tādējādi maldinot pretinieku. Mīlnieks par pēdējo naudu var nopirkt ziedus par milzu cenu savai mīļotajai, lai radītu pārtikuša cilvēka iespaidu. Tie ir piemēri blefošanai bez vārdiem.

Dažreiz otru cilvēku var maldināt arī neapzināti. Piemēram, ja gleznu kolekcijā ir kāda slavena mākslinieka darba kopija, kuru tās īpašnieks pats uzskata par oriģinālu, pieprasot attiecīgu cenu. Šinī gadījumā kolekcionārs pircēju maldina neapzināti. Citāda, apzināta blefošana notiek, ja šis pats cilvēks apzināti iegādājas kopiju, lai pēc tam pārdotu kā oriģinālu.

Prakse rāda, ka ļoti grūti noteikt, kāda maldināšanas forma notikusi. Piemēram, mūsdienās bezgalīgi varētu strīdēties par to, vai kāds bijušais partijas funkcionārs kalpoja padomju varai neapzināti, ideoloģijas hipnozē, nezinot vēstures patiesības vai ciniski ignorējot morāli un blefojot.

Melu atmaskošana

Bērni nav iemācījušies slēpt melus, tādēļ melojot tie muti aizklāj ar plaukstu.

Arī pieaugušajiem zemapziņa diktē to pašu, taču tas notiek neuzkrītošāk. Tie, piemēram, roku neliek mutei priekšā, bet ar to aizskar degunu, ausis utt. Katrā ziņā tikai viens šāds žests vēl nevar raksturot blefošanu. Maldināšana jānosaka, ņemot vērā citas īpatnības, piemēram, acu izteiksmi, galvas kustības, kāju novietojumu utt. Bieži blefošanu var noteikt ar intuīcijas palīdzību, kuru aprakstīt grūti, jo tā katram izpaužas subjektīvi, dažādi.

Cilvēks, kurš apmāna sevi un citus, izturas samāksloti. Arī viņa žesti nav dabīgi. Vai iespējams viltot žestus? Uz neilgu laiku tas ir iespējams. Pēc kāda laika melis noteikti zaudēs uzmanību un atklāsies viņa īstā iedaba, tāpēc nepieciešams ar viņu runāt ilgāk, atkārtojot vienus un tos pašus jautājumus.

Piemēram, ja cilvēks runā taisnību, tas atver plaukstas. Ja plaukstas tiek speciāli atvērtas blefojot, sarunbiedru nodod paceltas uzacis, saviebti lūpu kaktiņi, sašaurinātas acu zīlītes jeb tās saucamās «rūtiņas» acīs. Gandrīz neiespējami blefot cilvēkiem, kuri to nav darījuši agrāk. Nedabīgas kustības un žesti tos nodod jau pašā sākumā.

Taču daudziem cilvēkiem blefošana ir profesija, un tādā gadījumā viņus atklāt ļoti grūti. Pārliecinošāk melo cilvēki ar labāk attīstītu iztēli un vāju morāli. No ezoterijas viedokļa to var izskaidrot šādi. Visām lietām smalkajā pasaulē ir sava klišeja jeb dubultnieks. Visas norises tiek fiksētas t.s. akaša hronikā, kura ir kā kompjūters, noliktava, datu bāze par to, kas bijis, ir un būs nākotnē. Ja cilvēks melo un savus melus nav iztēlē «uzbūris» pietiekami spilgti, oponenta intuīcija signalizē, ka tas viss neatbilst īstenībai. Ar iztēli apveltīts melis melošanas laikā vai — vēl labāk — pirms tās spilgti iztēlojas sev vēlamo notikumu. Šādi blefam smalkajā plānā radīsies dubultnieks jeb klišeja, ēna, parodija surogāta veidā. Garīgi attīstīts cilvēks atšķirs surogātu no patiesa notikuma, taču naivāks, neuzmanīgāks un mazāk pieredzējis cilvēks var samierināties ar blefa dubultnieku. Atziņa par blefu nonāk lielākoties intuīcijas līmenī, jo starp oponentiem parasti nav gaišreģu, kuri tieši redzētu smalkās pasaules norises.

Šeit jāpiemin profesijas, kurās galvenokārt balstās uz blefa izmantošanu, — tie ir advokāti, aktieri, TV un radio diktori, politiķi utt. Viens no paņēmieniem, kā sevi pasargāt no atmaskošanas, ir žestikulācijas ierobežošana. Kājas un rokas jāsakrusto, plaukstas jātur viena uz otras, jāsakrampē pirksti. Tādējādi cilvēks arī tīri enerģētiski būs noslēgts un grūtāk ievainojams ar psihiskā uzbrukuma palīdzību. Tas neattiecas tikai uz blefošanu, bet nepieciešams jebkurā situācijā ar psihisko sasprindzinājumu. Katrā ziņā ilgi blefot ir grūti, jo žesti vienalga nodod, tādēļ blefot, piemēram, radioēterā ir vieglāk nekā televīzijā. Ne velti godātais latviešu aktieris Eduards Pāvuls reiz kādā TV pārraidē atzīmēja, ka televīzijā un kino nav iespējams melot, jo tur tevi pievelk tuvplānā un parāda, kas tu īstenībā esi. Tas ir ļoti trāpīgs fakta raksturojums.

Baumas

Dezinformācijas, ideoloģiskās diversijas, goda laupīšanas un citos nolūkos plaši tiek izmantotas baumas.

Baumas varētu iedalīt trīs grupās atkarībā no to izcelsmes.

□ Objektīvas izcelsmes baumas ir tādas, kurām ir taustāms pamats. Tās bieži apstiprinās īstenībā.

□ Subjektīvas izcelsmes baumas ir tādas, kuras bieži saistās ar ticību brīnumam. Šādas baumas rodas vienā vietā, pēc tam masveidā pārņemot arvien plašāku sabiedrību. Dažreiz grūti noteikt, pie kādas baumu kategorijas pieder t.s. klačas. Piemēram, patriotiski noskaņoti latvieši tic gaišreģa Finka pareģojumam, ka Latvija gaļu galā būs brīva un to uz visiem laikiem pametīs komunisti un krievi utt. Cita daļa cilvēku uzskata šo paziņojumu tikai par blefu.

□ Mākslīgi veidotās baumas. Lai neveidotu sliktu karmu, tās būtu nepieciešams pašā sākumā neitralizēt, dodot atsaukumu. Taču, ja pagājis ilgāks laiks kopš to parādīšanās, tās apstādināt vairs nav iespējams.

Gandrīz katras valsts drošības dienesti nodarbojas ar baumu problēmām. Baumas var gan stiprināt, gan arī graut valsts iekārtu. Lielu ļaunumu nodara, piemēram, pa visiem informācijas kanāliem palaistas baumas par to , ka valsts ir uz sabrukuma robežas utt. Tas tad patiešām var notikt.

Mūsu dienās populāra ir ciniska, nihilistiska ņirgāšanās par visu gaišo un negāciju izcelšana. Apzināti vai neapzināti šāda attieksme cilvēkam laupa ticību sev, citiem un patiesības uzvarai.

Kādā gadījumā baumas var palīdzēt? Piemēram, baumas par to. ka atklātas zāles pret kādu smagu slimību dod spēku cilvēkam, un viņš nekrīt panikā epidēmijas laikā. Baumas par to, ka kādai mazai valstij ir sabiedrotie, dod cilvēkiem spēku izturēt lielvalstu spiedienu. Jāatceras — jo sarežģītāka un grūtāk saprotama dezinformācija, jo tā vājāka un tās izplatīšanās ātrums mazāks.

Vērojami dažādi baumu veidi:

□       baumas pēc principa: «Viena tante teica.» Šāds baumu veids ir efektīgs, ja baumotājs vēlas palikt nezināms. Ļoti viegli ir kādam pateikt: « Zini, viena tante tirgū teica, ka rītdien būs dārgāks sviests!» Pēc šādas rīcības var gaidīt panisku sviesta, ziepju, sāls utt. pirkšanu.

□       Baumas kā zonde, lai noteiktu cilvēka jeb sabiedrības reakciju. Piemēram, vīrs jeb sieva palaiž baumu par otras puses mīlas dēkām. Tad nu pēc otra reakcijas var spriest, cik reālas ir šīs aizdomas.

Arī politikā tiek praktizēta šī metode. Piemēram, Krievijas valdība to praktizē regulāri, paziņojot, ka sakarā ar krievvalodīgo apspiešanu Baltijā bremzēs ekonomisko sadarbību, novietos papildu karaspēku netālu no šī reģiona robežām, musinās uz nepakļaušanos valdībai utt. Kad sabiedrības reakcija novērtēta un tā draud izsaukt sarežģījumus, paziņo, ka tās tikai kāda žurnālista, avīzes vai arī valdību nepārstāvoša brīvdomātāja izplatītas baumas.

Šeit jāpiezīmē — ja reakcija nebūtu pietiekami spēcīga, Maskava iegūtu informāciju, ka Baltijā visi samierinājušies ar okupācijas sekām un gatavi rusifikācijai. Tātad baumas ir ļoti izdevīgs instruments politikā.

Līdzīgu «pīli» palaida ASV prezidents Reigans, savā laikā paziņodams: «Padomju Savienība ir valsts anomālija un ASV tai pieteiks karu.» Kad masu informācijas avoti šo ziņu izbazūnēja pa visu pasauli, tad nāca atsaukums, ka tas bijis tikai joks un pārpratums.

No loģikas uz blefu

Daži politiķi un citi blefotāji savu polemiku balsta uz viltus faktiem, tendenciozām socioloģiskajām aptaujām un citiem trikiem. Sarunu laikā šādi cilvēki atstāj pārliecinošu iespaidu. Dažreiz tas notiek ari hipnozes iespaidā. Jāņem vērā fakts, ka cilvēki ar ekstrasensa dotībām sarunu laikā var sajaukt oponenta prātu tā, ka tajā rodas juceklis un tas paliek pasīvs, daļēji zaudē kontroli un piekrīt visam, ko no tā paģēr.

Pēc šādām sarunām nāk rūgtais paģiru rīts, kad iepriekšējās dienas rožainās vīzijas pārvērtušās lamatās.

Šeit gan jāņem vērā, ka blefa atklāšana atkarīga no cilvēka intelekta un pieredzes — paiet zināms laiks, līdz viss tiek «salikts pa plauktiņiem». Uz dažiem cilvēkiem blefs iedarbojas ļoti spēcīgi. Tas atkarīgs no katra rakstura īpašībām. Kļuvis par blefa upuri, cilvēks principa pēc to neatzīst kauna, augstprātības vai kāda cita iemesla dēļ. Tādā gadījumā viņš kļūst par bīstamu ieroci blefotāja rokās. Jāatceras — cilvēkam, kurš aiz naivuma vai neziņas kļuvis par upuri, var palīdzēt, atklājot triku, taču nevar līdzēt tādam, kurš principa pēc nevēlas atzīt savu kļūdu.

Sevišķi bīstami šādi cilvēki kļūst vadošos atbildīgos posteņos. Piemēram, zinātnieks, lai nezaudētu savu iedomāto prestižu, nepieņem ideju, kuru agrāk publiski kritizēja par absurdu, bet tagad pārliecinājies par tās patiesumu; komunists principa pēc turas pie savām idejām, izliekoties, ka neredz pārmaiņas pasaulē utt.

Pārējie blefa veidi

□ Faktu noklusēšana. Iespējams pilnībā atspoguļot kādu faktu, bet noklusēt kādu ļoti svarīgu detaļu tajā, tādā veidā veicinot kļūmi. Piemēram, ārzemniekam braucot uz Latviju var ieteikt iemācīties latviešu valodu, jo tā ir vienīgā valsts valoda šajā zemē. Taču, ja tam nepateiks faktu, ka Latvijā latviski runā tikai kāda puse iedzīvotāju, situācija viņam var sagādāt vilšanos.

Ļoti jauki ir sludināt tautu draudzību un to, ka Latvijā vajadzētu naturalizēt visus nepilsoņus, jo tad beigšoties diskriminācija un visi iedzīvotāji kļūšot lojāli valstij. Šādā teorijā netiek ņemta vērā tā realitāte, kas Latvijā pastāv pilsoņu un nepilsoņu starpā: lielākā daļa šeit dzīvojošo nepilsoņu nav gatavi integrēties kaut kādā Latvijā. Viņus apmierinātu tāds stāvoklis, ka viņi varētu baudīt Latvijas salīdzinoši labāko dzīves līmeni nekā Krievijā un NVS, bet tajā pašā laikā noniecināt visu latvisko — valodu, neatkarību, nacionālo simboliku utt.

□       Faktu falsifikācija. Šo triku pielieto vai visi apsūdzētie pratināšanas un tiesas laikā. Ļoti izdevīgi ir blefot par savu īsto vecumu, stājoties darbā utt. Parastākie falsifikācijas veidi ir: viltotas liecības, nepatiesu faktu, ziņu, slēdzienu utt. sniegšana.

□       Tukšvārdība — pļāpāšana. Ir cilvēki, kuri var ilgi runāt, neko nepasakot. Ja arī kaut kas tiek runāts, tad ne par uzdoto, konkrēto jautājumu, bet par kaut kādu blakus jautājumu, novirzoties no sākotnējās tēmas.

Šādus cilvēkus var novērot starp visu reliģiju, sektu, partiju, organizāciju runasvīriem. Tādā manierē savas runas teica Padomju Savienības KP CK ģenerālsekretārs Leonīds Brežnevs un daudzas citas autoritātes. Šādas runas labāk padodas cilvēkiem, kuriem roku pirksti ir elastīgi un spējīgi tālu atliekties atpakaļ. Protams, jāņem vērā, ka šādas runas var teikt cilvēki, kuriem tās sacerējuši citi, tādā gadījumā pirkstu elastīgumam var nebūt nozīme.

Šādu pļāpu klausīšanās ir liels pārbaudījums: nezinošu, morāli vāju cilvēku var pārņemt sajūta, ka tas neko nesaprot, ir nekompetents un nespēj uztvert ne loģiku, ne reālu atbildi uz jautājumiem. Ja vēl līdzcilvēki izliekas, ka visu saprot un pat ar sajūsmu aplaudē pļāpām, tad šāds cilvēks var nonākt depresijas stāvoklī.

□ Izvairīšanās no konkrētas atbildes. Šāda veida blefošanu piemin J.Hašeks savā grāmatā «Krietnā kareivja Sveika dēkas pasaules karā». Tur aprakstīts kāds īpatnis, kurš nekad neatbild pēc jautājuma būtības, piemēram, ja tam jautā:«Vai jūs šogad jau peldējāties Vltavā?» — atbilde skan apmēram tā: «Stāsta, ka jaunais Marokas sultāns ir tīri lāga cilvēks.»

Patiesības maskēšana

Šī blefa pamatā ir nozīmīgas informācijas slēpšana ar nenozīmīgu faktu palīdzību. Lūk, daži šī blefa veidi:

□       Var maskēt nozīmīgus melus ar nenozīmīgiem meliem. tiek runāts par visu ko, tikai ne par galveno.

□      Nozīmīga patiesība tiek maskēta ar nenozīmīgiem meliem. Ļoti nopietnas lietas var piesegt ar melīgiem izteicieniem. Piemēram, tajā vietā, lai teiktu: «Tika izdarīts atentāts,» — var blefot, ka «notika mācības» vai, lai teiktu: «Armija iznīcināja iedzīvotājus,» — saka: «Karavīri izpildīja savu pienākumu.»

□       Nozīmīgus melus var maskēt ar nenozīmīgu patiesību. Piemēram, Latvijas pārstāvji pārmet Krievijas delegācijai melus par to, ka Latvija 1940. gadā pati iestājusies Padomju Savienībā. Bet Krievijas pārstāvis atbild, ka šo uzņemšanu tautas vārdā lūguši paši latvieši — Augusts Kirhenšteins un Vilis Lācis.

□       Nozīmīgu patiesību iespējams maskēt ar nenozīmīgu patiesību. Piemēram, kādu jaunu zinātnisku atklājumu, mākslas, literatūras šedevru var izbrāķēt subjektīvu iemeslu dēļ, atrodot tajā sīkas, nenozīmīgas kļūdas. Tāpat iespējams kādu atklājumu pierakstīt sev, pieliekot tam klāt nenozīmīgas detaļas. Bieži strīdi par autortiesībām šādā aspektā ir komponistu un mākslinieku vidū.

Pēcvārds

Būtu vēlams, lai šajā darbā aplūkotās manipulācijas cilvēki nepielietotu tendenciozu, egoistisku motīvu vadīti. Šis darbs tapis galvenokārt tādēļ, lai manipulatori kaunētos ļaunprātīgi izmantot strīda tehnikas dažādos paņēmienus. Lai atceramies, ka strīds, diskusija, dažādas pārrunas domātas patiesības meklēšanai, nevis lai karotu psihiskā līmenī.

Taču jāņem vērā, ka īstenībā viss nenotiek tik vienkārši. Lai diskusija risinātos sekmīgi un sasniegtu pozitīvus rezultātus, nepieciešamas gan zināšanas, gan arī prasme tās lietot. Zināšanas var iegūt, taču ar tām rīkoties var iemācīties tikai praksē.

Šajā darbā sniegtās atziņas un piemēri nav jāuztver kā dogmas. Improvizējiet, papildiniet uzzināto! Šeit aprakstītie manipulāciju veidi ir tikai daļa no iespējamiem psihotrikiem. Attapīgs cilvēks vienmēr atradīs jaunus pa-ņēmienus, kā tos izmantot un arī ar tiem cīnīties.

Galvenais priekšnoteikums veiksmīgai diskusijas norisei ir objektivitāte, miers, draudzīga patiesības meklēšana, bet, lai to visu sasniegtu, jāprot dot pretspars nekaunīgiem manipulatoriem. Veiksmi jums visiem sarunās un gudru prātu cīņā ar visiem iespējamiem psihotriku, manipulāciju un blefošanas veidiem!

Darbā izmantoti V.Pankratova, J.Millera un citu psihologu atziņas un pētījumi.

Content

Zāle Valdis Psihotriki, blefošana, manipulācijas

Priekšvārds

Ka emocionāli uzvarēt sarunbiedru

Psihotriku piemēri

Kā precīzi argumentēt savas domas

Māksla klausīties

Sarunas kontrole

Puspatiesība

Kā strādā melu detektors

Blefs masu informācijas līdzekļos

Slēptā reklāma

Blefs reklāma

Blefs politika

Kā pretoties manipulēšanai

Politiskas spēles

Vēl daži apsvērumi

Melu atmaskošana

Baumas

Pārējie blefa veidi

Patiesības maskēšana

Pēcvārds