Freids Zigmunds

Sapņa interpretācija

Zigmunds Freids

Sapņa interpretācija

ISBN 978-9934-0-5272-9

Saturs

Sapņotājs Freids. Igors Šuvajevs………………………………………………

Iepriekšēja piezīme [pirmajam izdevumam]……………………………

Priekšvārds otrajam izdevumam………………………………………………

Priekšvārds trešajam izdevumam……………………………………………..

Priekšvārds ceturtajam izdevumam………………………………………….

Priekšvārds piektajam izdevumam…………………………………………..

Priekšvārds sestajam izdevumam……………………………………………..

Priekšvārds astotajam izdevumam…………………………………………..

Priekšvārds trešajam (labotajam) angļu izdevumam……………….

I.   Sapņa problemātikas zinātniskā literatūra……………………….

A.    Sapņa attiecības ar nomoda dzīvi

B.   Sapņa materiāls atmiņa sapnī

C.    Sapņa kairinājumi un avoti

1)  Ārēji maņu kairinājumi

2)   Iekšēja (subjektīva) maņu ierosa

3)   Iekšējais, organiskais miesas kairinājums

4)    Psihiskā kairinājuma avoti

D.   Kāpēc sapni pēc pamošanās aizmirst?

E.    Sapņa psiholoģiskās īpatnības

F.     Ētiskās jūtas sapnī

G.    Sapņa teorijas un sapņa funkcija

H.  Attiecības starp sapni un garīgām slimībām

1909. gada papildinājums

1914. gada papildinājums

II.    Sapņa interpretācijas metode. Sapņa piemēra analīze

III.    Sapnis ir vēlmju piepildījums…………………………………………….

IV.   Sapņa deformācija……………………………………………………………

V. Sapņa materiāls un avoti……………………………………………………………….

A.   Jaunais un indiferentais sapnī

B.   Infantilais kā sapņa avots

C.    Sapņa somatiskie avoti

D.   T ipiskie sapņi

а) Sapņi par apmulsumu kailuma dēļ

(3) Sapņi par dārgu personu nāvi

y) Citi tipiskie sapņi

б) Pārbaudes sapnis

VI.    Sapņa darbs………………………………………………………………………………….

A.    Kondensācijas darbs

B.   Pārvirzes darbs

C.    Sapņa atainošanas līdzekļi

D.   Atskats uz atainojamību

E.    Atainojums ar simboliem sapnī. Citi tipiski sapņi

E Piemēri rēķināšana un runāšana sapnī

G.   Absurdie sapņi intelektuālie sasniegumi sapnī

H.   Afekti sapnī

I.      Sekundārā apstrāde

VII.    Par sapņa procesu psiholoģiju………………………………………………………

A.    Sapņu aizmiršana

B.    Regresija

C.    Par vēlmes piepildījumu

D.   Sapņa izraisīta pamošanās. Sapņa funkcija. Baiļu sapnis

E.    Primārais un sekundārais process. Izstumšana

E Bezapziņa un apziņa. Realitāte

Bibliogrāfija………………………………………………………………………………………….

Komentāri…………………………………………………………………………………………….

Sapņu rādītājs……………………………………………………………………………………….

Personu rādītājs…………………………………………………………………………………….

Sapņotājs Freids

Freida darbs “Sapņa interpretācija” ir kaut kas vairāk nekā gadsimta grāmata. Arī viņa veidotā psihoanalīze joprojām ir izaicinājums, kas vienlīdz dedzīgi tiek gan pieņemts, gan noraidīts, nereti pat necenšoties noskaidrot, par ko īsti ir runa. Pagājušā gadsimta divdesmitajos gados modernitātes, modernisma plaukumā — pat neradās šaubas par psihoanalīzes milzīgo devumu cilvēka emancipācijas centienos. Psihoanalīzei bija svarīga loma četrdesmito un piecdesmito gadu angloamerikāniskajā labklājības pasaulē. Sešdesmito gadu dažādās protesta kustības nav iedomājamas bez psihoanalīzes. Septiņdesmitajos gados psihoanalīze savijās ar feministiskajiem centieniem. Astoņdesmitajos un deviņdesmitajos gados psihoanalīze jau ir izplatījusies visā pasaulē, tā pat ir kļuvusi par modes lietu ar cilvēku kaut kas nav kārtībā, ja viņam nav sava analītiķa. Tomēr vienlaikus psihoanalīze ir kļuvusi arī par homofobu un antifeministisku aizspriedumu avotu, tā tiek kritizēta un noliegta. Un šādi itin viegli tiek palaists garām tas, ka pastāv nevis psihoanalīze, bet gan psihoanalīzes, turklāt par psihoanalīzi daudzskaitlī raksta jau tās pamatlicējs. Tiek palaists garām arī tas, ka pastāv dažādi, atšķirīgi Freidi, t. i., Freids tiek izdomāts, un savu artavu šajos izdomājumos ir sniedzis pats Freids.

Acīmredzot tikpat paradoksāls var šķist apgalvojums, ka Freida darbs “Sapņa interpretācija” ir visai cieši saistīts ar Latviju. Un tomēr tas tā ir, kaut arī tolaik vēl nebija nekādas Latvijas, bet tagadējā Latvijā šis darbs nedzīvo mūsu kultūrapziņā. Mācītāja un valodnieka Augusta Bīlenšteina māsasvīrs Ludvigs Štrimpels ir autors, ar kuru Freids izskaidrojas savā darbā “Sapņa interpretācija”. Kādu laiku Tērbatā docējušais filosofs un psihologs 1868. gadā izdevumā “Baltische Monatsschrift” publicē darbu “Par sapņiem”. Drīz top ari grāmata, kuras uzbūve atveidojas Freida grāmatā, tās pirmajā nodaļā. Arī Strimpela dēls, Jaunaucē dzimušais mediķis Ādolfs Štrimpels nav svešs Freidam. Gluži tāpat ir ar savulaik Tēbatā docējušo ievērojamo Kārlu Fridrihu Burdahu. Freids piemin ari Valmierā dzimušo filosofu Johanu Eduardu Erdmanu, nepieminēts nepaliek ari ērglēnietis Oto Girgenzons. Savulaik Karls Popers bravūrīgi apgalvoja, ka psihoanalīze esot nevis zinātne, bet gan ideoloģija, jo tai neesot piemērojama falsificējamiba. Ja Popers būtu papūlējies izlasīt Freida tekstus, tad redzētu falsifikāciju darbībā un savu atziņu izstrādi, pie kurām pats nonāca krietni vēlāk.

Darbs “Sapņa interpretācija” ir publicēts 1899. gada nogalē, taču Freids visu mūžu to papildināja un transformēja. Šādi iezīmējas vēl viens paradokss: Freids šo darbu uzskatīja par vēsturisku dokumentu un tā būtībā neko nemainīja. Vēlāk gan viņš izstrādāja tā saukto otro topiku jeb dvēseles strukturālo modeli, taču darbā “Sapņa interpretācija” tas nav ticis iestrādāts. Tajā nav iestrādāta ari transformētā baiļu teorija un otrā dziņu koncepcija. Vien mūža nogalē darbā “Psihoanalīzes pārskats” Freids nedaudz ieskicēja strukturālā modeļa izmantošanu sapņu interpretācijā. Kas tad ir šis darbs, kurā iezīmējas Freida meklējumu stratēģiskās pozīcijas?

1900. gada 12. jūnijā Freids raksta savam draugam Vilhelmam Flīsam: “Vai tiešām Tu tici, ka reiz uz marmora plāksnes pie šis mājas būs lasāms: “Šeit 1895. gada 24. jūlijā dr. Zigmunds Freids atklāja sapņa noslēpumu”?” Patlaban šā nama vairs nav, taču 1977. gada 6. maijā vietā, kur tas reiz atradās, tika atklāta plāksne ar iegravētu Freida vēlmes tekstu. Šis Freida sapnis ir piepildījies. Bet vai tiešām Freids ir atklājis sapņa noslēpumu? Varbūt šajā ziņā viņš tā ari ir palicis tikai sapņotājs? Kas ir šī sapņu mācība un vai par to vispār ir runa darbā “Sapņa interpretācija”? Daudznozīmīgs jau ir darba virsraksts, to var izlasīt gan kā “sapņu tulkošana”, gan kā “sapņu skaidrošana”. Šāda tipa darbu gandrīz vienmēr ir pārpārēm. Tomēr Freida darbs nav viens no šādas tulkošanas un skaidrošanas variantiem. Turklāt sapņu problemātikai Freids pievēršas vairākkārt, lai minam darbus “Sapņu interpretācijas izmantošana psihoanalīzē” (1912), “Sapnis kā pierādījuma līdzeklis” (1913), “Metapsiholoģisks papildinājums sapņu mācībai” (1917), “Sapnis un telepātija” (1922), “Piezīmes par sapņu interpretācijas teoriju un praksi” (1923). Sapņa problemātika tiek aplūkota ari darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” un īsā kopsavilkumā “Par sapni” (1901). Kas tad ir izdaudzinātā Freida sapņu mācība, ja tāda vispār pastāv?

Pats Freids reiz izteicās, ka viņa mācība par sapni varētu nogalināt līdzšinējo psiholoģiju, taču tā it kā nemaz to nemana, t. i., turpina pastāvēt, lielākoties ignorējot sapņa fenomenu. Freida pieļāvums gan nav piepildījies, jo psiholoģija acīmredzot vienkārši nespēj domāt. Tā it kā apliecina Eižena Bleilera teikto, ka reiz runāšot par psiholoģiju pirms un pēc Freida, t. i., ka psiholoģija joprojām vēl ir pirmsfreida pozīcijās. Bet varbūt Freids nemaz neveidoja psiholoģiju? Kā tad ir ar viņa atziņu, ka sapnis ir jēgpilns psihisks veidojums, ko iespējams interpretēt?

Sapņu mācībā var izšķirt vismaz trīs aspektus, proti, sapņu funkcija, mehānismi un jēga. Sapņa funkcija ir ļoti vienkārša — tas sargā miegu, savā ziņā tas ir dzīvotspējas nodrošinājums. Šī Freida atziņa 20. gadsimta piecdesmitajos gados tika eksperimentāli apstiprināta: nemitīgi traucējot ar sapņošanu saistīto miega fāzi, tā saukto paradoksālo jeb ātro miegu, panāk, ka drīz vien mitējas arī nomoda dzīves procesi. Taču šādi iezīmējās vēl viens paradokss. Minētie eksperimenti tika veikti ar kaķiem, un tas vedina pieņemt, ka arī dzīvniekiem nav sveši sapņi. Lai kā tas arī būtu, paradoksālais miegs attīstības ziņā ir jaunāks par ortodoksālo miegu. Putniem tas ilgst dažas sekundes, zīdītājiem tas kļūst ilgāks, bet cilvēkbērnam paradoksālais miegs parādās 12. nedēļā, vēl esot mātes miesās. Eksperimentālie pētījumi nav pretrunā ar Freida atziņām, taču tie maz arī var ko sniegt, jo Freids sapni aplūkoja kā psihisku fenomenu. Tomēr pētījumi vedina uzdot arī gana nozīmīgus jautājumus, piemēram, par ko sapņo cilvēkbērns mātes miesās? vai sapnis ir tikai individuāls veikums? 1966. gadā publicētā pētījumā “Sapņa Trešais reihs” Šarlote Berāte parādīja, ka trīsdesmitajos gados Vācijā cilvēki redzējuši tipiskus sapņus. Varbūt pastāv tipiski sapņi, kurus neietekmē hronoloģiskais laiks?

Freids ir aplūkojis četrus sapņa mehānismus kondensāciju, pārvirzi, sekundāro apstrādi un atainojamlbu, t. i., vizualizāciju jeb simbolizāciju. Kondensācija ir dažādu elementu sablīvēšanās vienā psihiskā veidojumā, sava veida sadzejošana; jau Šopenhauers ir atzīmējis, ka ikviens, kamēr viņš sapņo, esot Šekspīrs. Pārvirze ir nozīmīguma, intensitātes saistīšana ar kādu citu, sākotnēji nenozīmīgu vai mazsvarīgu elementu. Savukārt sekundāro apstrādi labi raksturo nomoda sapņi — daudzmaz saprotama, jēdzīga un skaidra vēlēšanās, t. i., šī apstrāde izpaužas ievirzē uz saprotamību, sapņotā piemērošana nomoda dzīves procesiem. Atainojamība ir saistīta ar vizuālā un valodiskā, vārdiskā savstarpējām attiecībām, ar sapņotā dvēseles filmas atveidi vārdos un otrādi. Aprakstot sapņa darbu, t. i., tā mehānismus, Freids vienlaikus iezīmēja arī dvēseles struktūru, tās dažādos apgabalus vai instances.

Sapņa jēga arī nav kaut kas īpaši sarežģīts. Sapnis nav vēstījums, tas nav nekāds nozīmes transportlīdzeklis, tas nedz izteic kaut ko, nedz ari nozīmē. Sapnis ir vēlmes piepildījums. Sarežģījumi rodas tāpēc, ka ne vienmēr ir iespējams tiešs (kaut arī halucinators) piepildījums, un arī vēlme var būt apslēpta, izstumta. Turklāt cilvēkam parasti ir nevis tikai viena vēlme, bet daudzas un dažādas vēlmes. Tās ir sajūgtas ar cilvēka dzīvi un nav nošķiramas, piemēram, no seksuālā vai infantilā. Tomēr sapnī saglabājas arī neskaidrā, nezināmā daļa. Taču pats svarīgākais ir tas, ka izskaidrot sapni var tikai pats sapņotājs. Ļaujoties iedomām, kas mānīgi tiek dēvētas par brīvām asociācijām, no manifestētā sapņa, t. i., sapņa, ko atceras, var nokļūt pie sapņojuma, proti, sapņotajām domām. Tipiskos sapņos ne vienmēr ir vajadzīga paša sapņotāja palīdzība, tomēr principā katrs pats spēj interpretēt savus sapņus.

Vai tāds būtu Freida atklātais sapņa noslēpums? Sapnis ir viena no domāšanas, pieredzes formām, kuras neizprašana neļauj iepazīt pašam sevi. Turklāt jāņem vērā, ka cilvēks sapņo vidēji septiņus gadus, nemaz nerunājot par nomoda sapņiem. Cilvēks var iedomāties sevi esam krietnu, tikumīgu, estētiski un intelektuāli izsmalcinātu, taču sapņi var uzrādīt ko pretēju. Ne velti Freids īpašu uzmanību pievērsis ētiskajām jūtām sapnī. Darbs “Sapņa interpretācija” vienlaikus ir viena no visu laiku intīmākajām biogrāfijām.

Ar šo darbu Freids ir iezīmējis ari savu meklējumu stratēģiskās pozīcijas. Principā sapņa darbs ir dvēseles darbs, sapnis ir sava veida piemērs, lai parādītu, kā darbojas dvēsele. Lai gan Freida pieminēto sapņu ir daudz un tie ir dažādi, viņš veido metapsiholoģiju to, kas ir aiz vai pēc psiholoģijas. Viņa uzmanības lokā ir nevis vienkārši psihe, tās funkcionēšanas savdabība vai uzbūve, bet gan cilvēka dvēseliskā eksistence. Runa ir par baiļu, šausmu un vēlmju pārņemtu cilvēku, par viņa eksistences pārrāvumiem un mēģinājumiem tos pārdzīvot. Cilvēks var iekrist šajos pārrāvumos, palikt to savaņģots, tā arī nesniedzot par to norēķinu. Freids cenšas nodrošināt brīvību, iespēju sevi izstrādāt no naturālā cēloņsakarību virpuļa, taču tāpēc pat negrasās atkāpties no determinisma pozīcijām. Sapnis ir tikšanās pašam ar sevi un iespēja apzināties savu citādību, gūstot atgādu par neiepazīto.

Freids veic šķietami vienkāršu procedūru viņš tiecas izprast un skaidrot dvēseli kā dvēseli, neatvedinot to nedz no materiālām, nedz spirituālām norisēm. Materiālie procesi, protams, pastāv, Freids tos nenoliedz, tomēr visu vērību velta dvēseliskajam, dvēseles pašdeterminējošajai darbībai un tās produkcijai. Lai to nodrošinātu, tiek ieviests bezapziņas koncepts. Freids veido apstākļus un valodu, lai atklātos un paplašinātos dvēseliskais. Tāpēc viņš noraida arī tādus nojēgumus kā zemapziņa un virsapziņa, kas tikai aizskaidro dvēseli, savukārt bezapziņa ir fikcija. Tāpēc arī Freida veidotajā mācībā nenotiek nekādu dzīļu pētīšana vai dvēseles ginekoloģiska izmeklēšana. Freids gan ne vienmēr noturas šajā režīmā, turklāt dvēseles darbību ir vieglāk aplūkot, atsaucoties uz izstumto, apspiesto, arhaisko mantojumu. Freids arī netiecas dvēseli lokalizēt, tās trihotomiskais iedalījums (apziņa, priekšapziņa un bezapziņa) ļauj atsegt primāros un sekundāros procesus. Cilvēks lielākoties dzīvo apziņas apvērstajās formās un ļaujas visdažādākajām ilūzijām. Freids aiz sekundārā palīdz saskatīt primāro.

Laika gaitā Freida mācība kļūst aizvien sarežģītāka un rafinētāka. Viņš izstrādā ne tikai dvēseles topisko un dinamisko, bet arī ekonomisko un ģenētisko modeli. Sapņa kā apziņas apvērstas formas analīze un skaidrojums ļauj pāriet pie citām formām, skatot arī morāli, reliģiju, kultūru, sabiedrību. Jau darbā “Sapņa interpretācija” Freids uzsāka pretstata “normāls/patoloģisks” (vesels/nevesels) relativēšanu, padarot smieklīgus tos apgalvojumus, ka viņš esot centies spriest par normālo, vadoties pēc patoloģiskā. Taču tas jau ir nevis sapņotāja Freida, bet katra paša (ne)lasošā sapņotāja ziņā.

FLECTERE SI NEQUEO SUPEROS, ACHERONTA MOVEBO

Igors Šuvajevs

Iepriekšēja piezīme

[pirmajam izdevumam]

Mēģinot šeit izklāstīt sapņa interpretāciju, ceru, ka neesmu pārkāpis neiropatoloģisko interešu aploci. Jo psiholoģiskajā pārbaudē sapnis atklājas kā pirmais loceklis anormālo psihisko veidojumu virknē, ar kuru citiem locekļiem histērisko fobiju, uzmācīgiem un murgainiem priekšstatiem — ārstam ir jānodarbojas praktisku apsvērumu dēļ. Sapnis uz līdzīgu praktisku nozīmi kā vēlāk tiks parādīts — nevar pretendēt; taču jo lielāka ir tā teorētiskā vērtība kā paradigmai, un kurš neprot izskaidrot sapņa tēlu rašanos, tas velti centīsies izprast arī fobijas, uzmācības un murgainās idejas, eventuālo to terapeitisko ietekmēšanu.

Taču šī pati sakarība, kas mūsu tēmai piešķir svarīgumu, ir vainojama piedāvātā darba trūkumos. Iztrūkumiem, kas tik bagātīgi atrodami šajā izklāstā, atbilst tikpat daudzas pozīcijas, kurās sapņveidojuma problēma ietiecas aptverošākās psihopatoloģijas problēmās, kuras šeit nevarēja tikt iztirzātas un kurām, ja pietiks laika un spēka un ja radīsies turpmākais materiāls, ir jāvelta vēlāka apstrāde.

Sapņa interpretācijas skaidrojumam izmantotā materiāla savdabības man ļoti apgrūtināja arī šo publikāciju. Pašā darbā atklāsies, kāpēc maniem mērķiem nav izmantojami visi literatūrā izklāstītie vai nepazīstamo savāktie sapņi; man bija iespējams izvēlēties tikai starp paša sapņiem un manu psihoanalītiskajā kūrē esošo pacientu sapņiem. Pēdējā materiāla izmantošanu apgrūtināja tas, ka tur sapņa procesus nevēlami sarežģīja neirotisku elementu iejaukšanās. Savukārt manis paša sapņu pavēstīšana bija nesaraujami saistīta ar to, ka svešiem ieskatiem atklāju savas psihiskās dzīves intimitātes vairāk, nekā man tas varēja būt tīkami, un parasti nav tāda autora, kurš ir dabas pētnieks, nevis dzejnieks, uzdevums. Tas bija netīkami, taču nenovēršami; es ar to samierinājos, lai vispār nenāktos atteikties no savu psiholoģisko rezultātu pierādīšanas. Protams, es nevarēju pretoties kārdinājumam ar izlaidumiem un aizvietojumiem nogludināt asumu dažai labai nediskrētībai; taču tas vienmēr piešķīra visizšķirīgāko zaudējumu manis izmantoto piemēru vērtībai. Varu tikai paust cerību, ka šā darba lasītāji iedomāsies sevi manā grūtajā stāvoklī, lai kopā ar mani būtu iecietīgi, un ka visas personas, kuras kaut kādā ziņā jūtas skartas izklāstītajos sapņos, neatteiktu domas brīvību vismaz sapņa dzīvei.

Priekšvārds otrajam izdevumam

Par to, ka vēl nav pagājis desmit gadu un ir kļuvis nepieciešams otrs šis grūti lasāmās grāmatas izdevums, es pateicos ne jau speciālistu interesei, pie kuriem vērsos turpmākajās lappusēs. Mani kolēģi no psihiatrijas laikam īpaši nepūlējās izkļūt no sākotnējā pārsteiguma, ko varēja izraisīt mana jaunā veida sapņa izpratne, bet profesionālie filosofi, kas pieraduši sapņa dzīves problēmu iztirzāt kā pielikumu apziņas stāvokļiem ar dažām lielākoties vienādām tēzēm, acīmredzot nepamanīja, ka tieši no šā gala var izvilkt visu ko, kam jānoved pie pamatīgas mūsu psiholoģisko mācību pārveides. Zinātniskās grāmatu kritikas izturēšanās varēja tikai apstiprināt manas gaidas, ka šā mana darba liktenim jātiek pilnīgi noklusētam; arī nelielais drosmīgo piekritēju pulks, kuri seko manai vadībai psihoanalīzes ārstnieciskajā izmantošanā un pēc mana parauga interpretē sapņus, lai šīs interpretācijas izmantotu neirotiķu dziedināšanā, nav varējuši izpirkt grāmatas pirmo izdevumu.1 Tāpēc jūtos atbildīgs tam plašajam izglītoto un zinātkāro lokam, kuru līdzdalība nodrošināja man aicinājumu pēc deviņiem gadiem no jauna ķerties pie šā daudzējādā ziņā fundējošā darba.

Priecājos, ka varu teikt man nācās visai maz ko mainīt. Dažviet iekļāvu jaunu materiālu, no savas uzkrātās pieredzes pievienoju atsevišķus ieskatus, dažviet šo to pārstrādāju; taču būtiskais par sapni un tā interpretāciju, kā ari no tā atvedināmās psiholoģiskās tēzes ir palicis nemainīgs; tas vismaz subjektīvi ir izturējis laika pārbaudi. Kas pazīst citus manus darbus (par psihoneirožu etioloģiju un mehānismu), tas zina, kas es nekad negatavo neesmu uzdevis par gatavu un vienmēr esmu centies mainīt savus izteikumus atbilstīgi progresējošiem ieskatiem; sapņa dzīves jomā es varēju palikt pie saviem pirmajiem izklāstiem. Ilgus gadus strādādams pie neirozes problēmām, es nemitīgi šaubījos un dažkārt alojos; un tad tā vienmēr bija sapņa interpretācija, kurā atguvu drošību. Līdz ar to mani daudzie zinātniskie pretinieki pauž drošu instinktu, ja viņi nevēlas man sekot tieši sapņa izpētes jomā.

Ari šīs grāmatas materiāls, šie lielākoties notikumu devalvētie vai paša novecojušie sapņi, ar kuriem skaidroju sapņa interpretācijas noteikumus, revīzijā izrādīja saglabāšanās spēju, kas pretojās noteiktām pārmaiņām. Šai grāmatai priekš manis ir vēl cita subjektīva nozīme, kuru varēju saprast tikai pēc tās pabeigšanas. Tā atklājās man kā manas pašanalīzes daļa, kā mana reakcija uz tēva nāvi, proti, uz visnozīmīgāko notikumu, visradikālāko zaudējumu vīrieša dzīvē. Sapratis to, nejutos spējīgs notušēt šīs iedarbības pēdas2 . Bet lasītājam laikam ir vienalga, ar kādu materiālu viņš mācās vērtēt un interpretēt sapņus.

Ja kādu nenovēršamu piezīmi nevarēju iekļaut vecajā kontekstā, tad tās otrās pārstrādes izcelsmi esmu norādījis ar kvadrātiekavām. [1]

Berhtesgādene, 1908. gada vasara

Priekšvārds trešajam izdevumam

Starp šīs grāmatas pirmo un otro izdevumu ir pagājuši deviņi gadi, taču vajadzība pēc trešā izdevuma kļuva pamanāma nedaudz vairāk kā pēc gada. Es varu priecāties par šo pārmaiņu; taču, ja iepriekš lasītāju nevērību pret savu darbu negribēju uzskatīt par pierādījumu tā nevērtīgumam, tad patlaban parādījušos interesi nevaru novērtēt kā pierādījumu tā lieliskumam.

Zinātniskās izziņas progress nav atstājis neskartu arī [darbu] “Sapņa interpretācija”. Kad 1899. gadā to rakstīju, seksuālā teorija vēl nepastāvēja, komplicētāko psihoneirožu analīze vēl bija pašā sākumā3 . Sapņu interpretācijai bija jākļūst par palīglīdzekli, lai nodrošinātu neirožu psiholoģisko analīzi; kopš tā laika padziļinātā neirožu izpratne ir iedarbojusies uz sapņa uztveri. Pati mācība par sapņa interpretāciju turpināja attīstīties virzienā, uz kuru nebija likts pietiekami liels uzsvars šīs grāmatas pirmajā izdevumā. Kopš tā laika paša pieredzes dēļ, kā arī V. Štēkela un citu darbu dēļ, esmu iemācījies pareizāk novērtēt simbolikas apjomu un nozīmi sapnī (vai drīzāk neapzinātajā domāšanā).“4 Tādējādi šo gadu gaitā uzkrājās daudz kas tāds, kas bija ņemams vērā. Es mēģināju rēķināties ar šīm novitātēm, ietverot tekstā daudzus iekļāvumus un pievienojot zemsvītras piezīmes. Ja šie papildinājumi reizēm draud uzspridzināt izklāsta ietvaru vai arī ja visās vietās nav izdevies agrāko tekstu pacelt mūsu tagadējo ieskatu līmenī, lūdzu iecietību pret šiem grāmatas trūkumiem, jo tie ir tikai mūsu zināšanu paātrinātās attīstības sekas un pazīmes. Uzdrošinos arī iepriekš pateikt, kādos virzienos no tagadējā izdevuma atšķirsies turpmākie [darba] “Sapņa interpretācija” izdevumi, ja pēc tiem radīsies vajadzība. Tiem, no vienas puses, būs jāmeklē ciešāka sasaiste ar bagātīgo dzejas, mīta, valodas izmantošanas un folkloras materiālu, bet, no otras puses, vēl detalizētāk, nekā šeit bijis iespējams, jāiztirzā sapņa attiecības ar neirozi un gara traucējumu.

Oto Ranka5 kungs ir sniedzis man vērtīgu palīdzību papildinājumu izvēlē un viens pats gādājis par iespiedlokšņu pārskatīšanu. Esmu pateicīgs viņam un daudziem citiem par viņu papildinājumiem un precizējumiem.

Vīne, 1911. gada pavasaris

Priekšvārds ceturtajam izdevumam

Iepriekšējā gadā (1913) dr. A. Brils6 Ņujorkā ir sagatavojis šīs grāmatas angļu tulkojumu The Interpretation of Dreams. London: G. Allen & Co.).

Dr. Oto Ranka kungs šoreiz gādāja ne tikai par korektūru, bet bagātināja tekstu ar diviem patstāvīgiem papildinājumiem.7 (Pielikums VI nodaļai.)

Vīne, 1914. gada jūnijā

Priekšvārds piektajam izdevumam

Interese par [darbu] “Sapņa interpretācija” nav rimusi ari [Pirmā] pasaules kara laikā un vēl pirms tā beigām noteikusi jaunu tā izdevuma nepieciešamību. Taču tajā nevarēja pilnīgi ņemt vērā literatūru pēc 1914. gada; man un dr. Rankam vispār nebija iespējams iepazīties ar literatūru svešvalodās.

[Darba] “Sapņa interpretācija” ungāru tulkojums, par ko ir gādājuši dr. Hollošs un dr. Ferenci, ir tuvu publicēšanai.8 Manā [darbā] “Ievadlekcijas psihoanalīzē”, kas publicēts 1916./1917. gadā (H. Hellera9 izdevniecībā Vīnē), vienpadsmit lekcijas ir veltītas sapņa izklāstam, kas tiecas būt elementārāks un atklāt ciešāku sasaisti ar neirožu mācību. Kopumā tās pēc rakstura ir izvilkums no [darba] “Sapņa interpretācija”, kaut ari dažviet ir detalizētākas.

Es nevarēju izšķirties par pamatīgu šīs grāmatas pārstrādi, kas to paceltu mūsu tagadējo psihoanalītisko uzskatu līmenī, bet iznīcinātu tās vēsturisko savdabību. Tomēr domāju, ka gandrīz divdesmit gadus ilgajā pastāvēšanā tā ir izpildījusi savu uzdevumu.

Budapešta Šteinbruha, 1918. gada jūlijā

Priekšvārds sestajam izdevumam

Grūtības, ar ko saskaras tagadējā grāmatniecība, ir noteikušas to, ka šis jaunais izdevums ir iznācis daudz par vēlu, nekā tas atbilstu vajadzībai, un to, ka tas pirmo reizi parādās kā nemainīts iepriekšējā izdevuma pārpublicējums. Dr. O. Ranks ir tikai papildinājis un turpinājis literatūras sarakstu grāmatas beigās.

Līdz ar to mans pieņēmums, ka šī grāmata gandrīz divdesmit gadus ilgajā pastāvēšanā ir izpildījusi savu uzdevumu, nav guvis apstiprinājumu. Gluži pretēji, es varētu teikt, ka tai ir jāatrisina jauns uzdevums. Iepriekš runa bija par to, ka sniedzami daži skaidrojumi par sapņa būtību, turpretī tagad tikpat svarīgi ir pretoties stūrgalvīgajiem pārpratumiem, kam pakļauti šie skaidrojumi.

Vīne, 1921. gada aprīlī

Priekšvārds astotajam izdevumam

Laikā starp šīs grāmatas pēdējo, septīto izdevumu (1922) un tagadējo atjaunināšanu iekrīt manu Kopoto rakstu izdošana, ko organizē Starptautiskā psihoanalīzes izdevniecība Vīnē.10 Tajā atjaunotais pirmā izdevuma teksts ievietots otrajā sējumā, visi pārējie papildinājumi ir apvienoti trešajā sējumā. Šajā starplaikā parādījušies tulkojumi attiecas uz grāmatas patstāvīgo publikācijas formu, piemēram, I. Meiersona tulkojums franciski (1926) ar nosaukumu “La science des rкves” ([sērijā] “Bibliothиque de Philosophie contemporaine’), Jona Landkvista tulkojums (1927) zviedriski (“Drфmtydning) un Luisa Lopesa-Baļestērosa ideTorresa tulkojums [1922] spāniski, kas iekļauts Kopoto rakstu 6. un 7. sējumā.11 Tulkojums ungāriski, ko jau 1918. gadā uzskatīju par tuvu publicēšanai, arī patlaban nav izdots.12

Arī šajā “Sapņa interpretācijas” revīzijā es izturējos pret darbu principā kā pret vēsturisku dokumentu un veicu tikai tādas pārmaiņas, kas man bija tuvas manis paša viedokļu noskaidrošanas un padziļināšanas dēļ. Saskaņā ar šo ievirzi es pilnīgi atteicos šajā grāmatā iekļaut literatūru par sapņa problēmām, kura parādījusies pēc [darba] “Sapņa interpretācija” pirmās publikācijas, un iepriekšējo izdevumu atbilstīgās pasāžas. Tāpat nav iekļauti abi raksti “Sapnis un dzeja” un “Sapnis un mīts”, ko Oto Ranks bija sagatavojis iepriekšējiem izdevumiem.13

Vīne, 1929. gada decembris

/

Priekšvārds trešajam (labotajam) angļu izdevumam

1909. gadā Dž. Stenlijs Hols mani ielūdza Klārka Universitātē Vusterā nolasīt piecas lekcijas par psihoanalīzi.14 Tajā pašā gadā dr. Brils publicēja pirmo no saviem manu darbu tulkojumiem, kam drīzumā sekoja citi. Ja psihoanalīzei ir kāda nozīme Amerikas intelektuālajā dzīvē vai tāda būs nākotnē, rad liela šāda rezultāta daļa pienākas šai un citām dr. Brila aktivitātēm.

Viņa pirmais tulkojums “The lnterpretation of Dreams” iznāca 1913. gadā. Kopš tā laika pasaulē daudz kas ir mainījies, un daudz kas ir mainījies mūsu uzskatos par neirozēm. Šī grāmata, kuras publikācija (1900) pārsteidza pasauli ar jauno ieguldījumu psiholoģijā, principā tiek publicēta bez izmaiņām. Pat saskaņā ar maniem tagadējiem priekšstatiem tā satur pašu vērtīgāko no atklājumiem, ko labvēlīgais liktenis man ir ļāvis veikt. Šāda veida atskārsmes cilvēkam tiek, taču tikai reizi mūžā.15

Vīne, 1931. gada 15. martā

I

SAPŅA PROBLEMĀTIKAS ZINĀTNISKĀ LITERATŪRA

»

Turpmākajās lappusēs minēšu pierādījumu, ka pastāv psiholoģiska tehnika, kas ļauj interpretēt sapņus, un ka šīs metodes izmantošanā jebkurš sapnis atklājas kā jēgpilns psihisks veidojums, kas attiecīgajā vietā ir ierindojams nomoda dvēseliskajā dzīvē. Turpmāk mēģināšu izskaidrot procesus, kas izraisa sapņa dīvainību un nesaprotamību, un, balstoties uz tiem, secināt par psihisko spēku iedabu, no kuru sadarbības vai pretdarbības rodas sapnis. Nokļūstot tiktāl, mans izklāsts tiks pārtraukts, jo tas būs sasniedzis punktu, kurā sapņošanas problēma iekļaujas aptverošākā problēmā, kuras atrisināšanai būs jāizmanto cits materiāls.

Iesākumā piedāvāju pārskatu par agrāko autoru sasniegumiem, kā arī par sapņu problēmu tagadējo stāvokli zinātnē, jo iztirzājuma gaitā man nebūs īpaši daudz iemeslu pie tā atgriezties. Sapņa zinātniskā izpratne, par spīti tūkstošgadīgiem centieniem, ir visai maz kur pavirzījusies. Autori to atzīst tik vienprātīgi, ka šķiet lieki minēt atsevišķas balsis. Publikācijās, kuru sarakstu pievienoju sava darba noslēgumā, atrodas daudz rosinošu piezīmju un bagātīgs materiāls par mūsu tēmu, taču nav nekā vai ir ļoti maz tāda, kas attiektos uz sapņa būtību vai galīgi atrisinātu tā mīklu. Vēl mazāk, protams, ir pārgājis izglītoto laju zināšanās.1

Tas [2] , kāda ir bijusi sapņa izpratne primitīvajām tautām cilvēces aizlaikos un kā tā ir ietekmējusi viņu uzskatu veidošanos par pasauli un dvēseli, ir tik ļoti interesanta tēma, ka es tikai negribīgi izslēdzu tās pārstrādi šajā sakarībā. Es norādu uz pazīstamajiem sera Dž. Laboka,

H.    Spensera, E. B. Tailora u. c. darbiem un tikai piebilstu, ka mums šis problēmas un spekulāciju nozīmīgums var kļūt aptverams tikai tad, kad būsim atrisinājuši mūsu priekšā esošo “sapņa interpretācijas” uzdevumu.2

Sapņa aizlaiciskās izpratnes atskaņa acīmredzot ir sapņa novērtēšanas pamats klasiskās senatnes tautām. [3] 3 Tām bija priekšnosacījums, ka sapņiem esot attiecības ar pārcilvēciskām būtnēm, kurām tās ticēja, un tie sniedzot atklāsmes no dieviem un dēmoniem. Tām šķita, ka sapņiem ir nozīmīgs nolūks sapņotājam, parasti pavēstīt nākotni. Taču sapņu satura un iespaida ārkārtējā atšķirība apgrūtināja izveidot vienotu uzskatu par tiem un spieda veikt dažādus sapņu nošķīrumus un grupējumus atkarībā no to vērtības un drošticamības. Atsevišķiem senatnes filosofiem sapņa novērtējums, protams, bija atkarīgs no vietas, kādu viņi vispār bija gatavi ierādīt mantikai.

Abos Aristoteļa darbos, kuros tiek iztirzāts sapnis, tas jau ir kļuvis par psiholoģijas objektu.4 Mēs dzirdam, ka sapnis neesot dieva sūtīts, tam esot nevis dievišķa, bet gan dēmoniska iedaba, jo daba taču ir dēmoniska, nevis dievišķa, t. i., sapnis nerodas no pārdabiskas atklāsmes, tas seko cilvēka gara kas, tiesa, radniecīgs dievībai likumiem. Sapnis tiek definēts kā guļošā dvēseles darbība laikā, kad viņš guļ.**5

Aristotelim ir zināmas dažas sapņa dzīves pazīmes, piemēram, tas, ka nelielus, miegā notiekošus kairinājumus sapnis pārinterpretē lielos (“cilvēkam šķiet, ka viņš iet caur uguni un kļūst karsts, laiļjgan notiek visnotaļ nenozīmīga tā vai cita locekļa sasilšana” [4] ), un viņš izdara no tā secinājumu, ka sapņi visai ticami var nodot ārstam pirmās, dienā nepamanītās pazīmes par pārmaiņām, kas sākušās ķermenī.****6

Senajie pirms Aristoteļa, kā zināms, sapni uzskatīja nevis par sapņojošās dvēseles produktu, bet par dievišķas izcelsmes inspirāciju, un abas pretējās kustības, kuras ikreiz sastopam sapņa dzīves novērtējumā, ir spēkā jau viņiem. Tiek nošķirti patiesi un vērtīgi sapņi, kas sūtīti guļošajam, lai viņu brīdinātu vai pavēstītu viņam nākotni, un tukši, mānīgi un nesvarīgi sapņi, kuru nolūks bijis viņu maldināt vai pazudināt.

Grupē* (1906, Bd. 2, S. 930) saskaņā ar Makrobiju un Artemidoru piedāvā šādu sapņu iedalījumu: “Sapņi tika iedalīti divās grupās. Vieni ietekmējot tikai tagadni (vai pagātni), taču nākotnei ir bez kādas nozīmes; tie aptvēra evŪTtvia, insomnia, kas tieši atveidoja doto priekšstatu vai tā pretmetu, piemēram, izsalkumu un tā remdināšanu, un cpavTaapara, kas fantastiski paplašināja doto priekšmetu, kā, piemēram, lietuvēns, ephialtēs. Turpretim otrā grupa tika uzskatīta par noteicošu nākotnei; uz to attiecas: 1) tiešs pareģojums, kas tiek saņemts sapnī (xptļncmc;|j6c;, oraculum), 2) sagaidāmā notikuma paredzēšana (opapa, visio), 3) simbolisks sapnis, kuram nepieciešams izklāsts (oveipoc;, somnium). Šī teorija ir noturējusies daudzus gadsimtus.”7

Ar šo [5] mainīgo sapņu novērtējumu bija saistīts “sapņa interpretācijas” uzdevums. Tā kā no sapņiem kopumā gaidīja svarīgus skaidrojumus, taču ne visi sapņi bija saprotami nepastarpināti un nevarēja zināt, vai kāds noteikts nesaprotams sapnis tomēr nevēsta ko būtisku, tad tika dots stimuls tam, lai sapņa nesaprotamo saturu varētu aizstāt ar saprotamu un turklāt nozīmīgu. Vēlīnajā senatnē par vislielāko autoritāti sapņa interpretācijā tika uzskatīts Daldas Artemidors, kura izvērstajam darbam jāatlīdzina zudušie raksti ar līdzīgu saturu. [6] 8

Senajo pirmszinātniskā sapņa izpratne, protams, bija vispilnīgākajā saskaņā ar visu viņu pasauluzskatu, kas mēdza kā realitāti ārpasaulē projicēt to, kam realitāte piemita tikai dvēseles dzīves ietvaros.

Turklāt viņi rēķinājās ar pamatiespaidu, ko nomoda dzīve saņem ar rītā pārpalikušo atmiņu par sapni, jo šajā atmiņā sapnis parādās kā kaut kas svešs, kas it kā radies citā pasaulē, iepretim pārējam psihiskajam saturam. Starp citu, būtu aplam domāt, ka mūsdienās trūkst piekritēju mācībai par sapņu pārdabisko izcelsmi; par spīti visiem piētiskajiem un mistiskajiem rakstniekiem, kas patiesi nopūlas noturēt kādreiz plašās pārdabiskā jomas pārpalikumus, kamēr tos nav iekarojis zinātniskais skaidrojums, sastopami tomēr arī atjautīgi un pret jebkādu dēkainību vērsti vīri, kas savu reliģiozo ticību pārcilvēcisko gara spēku eksistencei un iejaukšanās [aktam] mēģina balstīt tieši sapņa izpausmju neizskaidrojamībā (Hafners, 1887).9 Dažu filosofisko skolu, piemēram, šellingiešu, [sniegtais] sapņa dzīves novērtējums ir skaidra atbalss senatnē neapstrīdamajam [priekšstatam par] sapņa dievišķumu, un arī iztirzājums par sapņa divinatoro, nākotni pavēstošo spēku nav noslēgts, jo ar psiholoģiskajiem skaidrojuma mēģinājumiem nepietiek savāktā materiāla pievarēšanai, lai ari cik viennozīmīgas simpātijas būtu ikvienam, kas nodevies zinātniskam domāšanas veidam, noraidīt šādu apgalvojumu.10

Uzrakstīt mūsu sapņa problēmas zinātniskās izziņas vēsturi ir tik grūti tāpēc, ka šajā izziņā, lai cik vērtīga tā arī dažviet būtu, nav manāms progress noteiktos virzienos. Nav izveidoti drošu rezultātu pamati, uz kuriem nākamais pētnieks varētu turpināt būvēt, ikviens jaunais autors skata to pašu problēmu no jauna un it kā no pašiem sākumiem. Ja es gribētu turēties pie autoru hronoloģijas un stāstīt par katru atsevišķi, kādus uzskatus viņš ir paudis par sapņa problēmām, tad man vajadzētu atteikties no tā, lai ieskicētu pārskatāmu kopainu par tagadējo sapņa izziņas stāvokli; tāpēc devu priekšroku izklāsta saistīšanai nevis ar autoriem, bet ar tematiem un saistībā ar ikvienu sapņa problēmu minēšu materiālu, kas literatūrā piedāvāts tās risināšanai.

Taču, tā kā man nav izdevies tikt galā ar visu tik ļoti izkaisīto un citas jomas skarošo priekšmeta literatūru, man jālūdz savi lasītāji apmierināties ar to, ka manā izklāstā nav zudis neviens fundamentāls fakts un nozīmīgs skatpunkts.

Līdz nesenam laikam vairums autoru uzskatīja par nepieciešamu iztirzāt gulēšanu un sapni vienā un tajā pašā saistībā un parasti tai pievienoja analoģisko stāvokļu, kuri iesniedzas psihopatoloģijā, un sapnim līdzīgu norišu (piemēram, halucināciju, vīziju u. tml.) vērtējumu. Turpretim pašos jaunākajos darbos izpaužas centieni uzturēt tēmu ierobežotu un par priekšmetu izraudzīties kādu atsevišķu jautājumu no sapņa dzīves jomas. Šajā pārmaiņā es gribētu redzēt izpausmi pārliecībai, ka tik tumšās lietās skaidrība un saskaņa varētu būt sasniedzama tikai detalizētu pētījumu virknē. Es šeit nevaru piedāvāt neko citu kā šādu detalizētu pētījumu, turklāt izteikti psiholoģiskas iedabas pētījumu. Man nebija īpašu iemeslu nodarboties ar miega problēmu, jo tā principā ir fizioloģiska problēma, kaut arī miega stāvokļa raksturojumā ir jāņem vērā dvēseles aparāta funkcionēšanas nosacījumu pārmaiņa. Tāpēc šeit arī netiek ņemta vērā literatūra par miegu.

Zinātniskā interese par sapņa fenomeniem kā tādiem noved pie šādām jautājuma nostādnēm, kas daļēji pārklājas.

A

Sapņa attiecības ar nomoda dzīvi

Pamodies [cilvēks] naivajā spriedumā pieņem, ka sapnis kaut arī tas vairs nav no citas pasaules guļošo tomēr bija aizrāvis citā pasaulē. Vecais fiziologs Burdahs, kuram mēs pateicamies par rūpīgu un iejūtīgu sapņa fenomenu aprakstu, ir izteicis šo pārliecību bieži pamanītā tēzē (1838, 499): “.. dienas dzīve ar savām pūlēm un baudījumiem, saviem priekiem un sāpēm nekad neatkārtojas, drīzāk jau sapnis grib mūs no tā atbrīvot. Pat ja visu mūsu dvēseli bija pārņēmis kāds priekšmets, ja dziļas sāpes bija saplosījušas mūsu sirdi vai kāds uzdevums prasījis visu mūsu garīgo spēku, sapnis vai nu mums sniedz kaut ko pavisam svešatnu, vai arī paņem no īstenības tikai atsevišķus elementus savām kombinācijām, vai tikai iekļaujas mūsu noskaņojuma toņkārtā un simbolizē īstenību.”11 I. H. Fihte (1864, Bd. 1, 541) tādā pašā nozīmē tieši runā par papildinošiem sapņiem un dēvē tos par vienu no gara pašdziedinošās iedabas slepenajām labdarībām.“12 Līdzīgā nozīmē izsakās arī L. Štrimpels13 visu pamatoti augstu vērtētajā studijā par sapņu iedabu un rašanos (1887, 16): “Kas sapņo, tas ir novērsies no nomoda apziņas pasaules..” (ibid., 17): “Sapnī atmiņa ir gandrīz zudusi nomoda apziņas sakārtotajam saturam un tās normālās funkcionēšanas..” ibid., 19): “Dvēseles nošķirtība, gandrīz bez kādām atmiņām, sapnī no nomoda dzīves parastajiem saturiem un procesiem…”

Taču lielākā dala autoru pārstāv pretēju uzskatu par sapņa attiecībām ar nomoda dzīvi. Piemēram, Hafners (1887, 245): “Sapnis visupirms turpina nomoda dzīvi. Mūsu sapņi nemitīgi pieslejas priekšstatiem, kas īsi pirms tam ir bijuši apziņā. Precīzs novērojums gandrīz vienmēr atradīs pavedienu, ar kuru sapnis saistījās ar iepriekšējās dienas pārdzīvojumu.” Tieši pretējo iepriekš citētajam Burdaha apgalvojumam pauž Veigants (1893, 6): “.. Ļoti bieži, šķietami vairumā sapņu var novērot, ka tie nevis mūs atbrīvo no ierastās dzīves, bet aizved tieši tur atpakaļ”.1,1 Morī (1878, 51) izsakās lakoniskā formulā: “Nous rкvons de ce que nous avons vu, dit, dйsirй ou fait”' [7] -, jesens savā 1855. gadā publicētajā psiholoģijā (S. 530) izsakās nedaudz plašāk: “Sapņu saturu vairāk vai mazāk nosaka individuālā personība, vecums, dzimums, kārta, izglītības pakāpe, ierastais dzīvesveids un visas iepriekšējās dzīves notikumi un pieredze.”15 Pati [8] viennozīmīgākā attieksme pret šo jautājumu ir filosofam J. G. E. Māsām (1805 [Bd. 1, 168, 173]): “Pieredze apstiprina mūsu apgalvojumu, ka visbiežāk mēs sapņojam par lietām, uz kurām ir vērstas pašas intīmākās mūsu kaislības. T ādējādi redzams, ka mūsu kaislībām ir jāietekmē mūsu sapņu radīšana. Godkārīgais sapņo (varbūt tikai savā iedomā) par izcīnīto vai vēl izcīnāmo lauru vainagu, savukārt tas, kurš ir iemīlējies, savos sapņos ņemas ar savu saldo cerību priekšmetu. [..] Visas jutekliskās iekāres un nīdumi, kas snauž sirdī, var, ja tos ierosina kāds cēlonis, izraisīt to, ka no priekšstatiem, kas ar tiem saistīti, rodas sapnis vai ka šie priekšstati iejaucas jau pastāvošā sapnī.” (Vinteršteina ziņojums, 1912.)16

Gluži tāpat par sapņa satura atkarību no dzīves domāja senajie. Es citēju no Rādeštoka (1879, 134): kad Kserkss pirms gājiena uz Grieķiju neatkāpās no šā sava lēmuma, neieldausījās labajos padomos, bet aizvien no jauna ļāvās saviem sapņiem, vecais racionālais peršu sapņu interpretētājs Artabans jau viņam precīzi pateica, ka sapņu tēli lielākoties satur to, par ko cilvēks domā nomodā.17

Lukrēcija didaktiskajā dzejojumā “De rerum natūra’ ir pasāža (IV, 962):

“Et quo quisque fere studio devinctus adhaeret, aut quibus in rebus multum sumus ante morati atque in ea retine fuit contenta magis mens, in somnis eadem plerumque videmur obire; causidici causas agrere et componere leges, induperatores pugnare ac proelia obire, .. etc. etc. ” [9] 18

Cicerons De divinatione II [lxvii, 140]) izsakās līdzīgi tam, kā daudz vēlāk [to darīja] Morī: "Maximeque reliquiae earum rerum moventur in animis et agitantur, de quibus vigilantes aut cogitavimus aut egimus.”'*'9 Pretruna starp šiem abiem uzskatiem par attiecībām starp sapņa dzīvi un nomoda dzīvi tiešām šķiet neatrisināma. Tāpēc īsti vietā ir atcerēties E V. Hildebranta20 izklāstu (1875, 8jf.), kurā viņš uzskata, ka sapņa savdabības vispār nevar aprakstīt citādi, kā vien ar “pretstatu virkni, kuri šķietami saasinās par pretrunām”. “Pirmo pretstatu veido, no vienas puses, sapņa striktā nošķirtība vai noslēgtība no īstās un patiesās dzīves, bet, no otras puses, — nemitīgā viena iejaukšanās otrā, nemitīgā atkarība vienam no otra. Sapnis ir kaut kas no nomodā pārdzīvotās īstenības nošķirts, varētu pat teikt, pati sevī hermētiski noslēgta būšana, ko no īstās dzīves šķir nepārvarams bezdibenis. Tas mūs atsvabina no īstenības, izdzēš mūsos normālās atmiņas par to un novieto mūs citā pasaulē un pavisam citā dzīves vēsturē, kurai principā nav nekā kopēja ar īsto..” Tad Hildebrants klāsta, kā līdz ar iemigšanu visa mūsu būšana ar savām eksistences formām pazūd “it kā aiz neredzamām nolaižamām durvīm”. Tad, piemēram, sapni veic ceļojumu pa jūru uz Svētās Helēnas salu, lai tur gūstā turētajam Napoleonam piedāvātu kādu no lieliskajiem Mozeles vīniem.2 ' Bijušais ķeizars sagaida ārkārtīgi laipni, un gandrīz vai jānožēlo, ka pamostoties interesantā ilūzija tiek traucēta. Taču tad sapņa situācija tiek salīdzināta ar īstenību. Tu nekad neesi bijis vīnu tirgotājs un nekad tāds arī neesi vēlējies būt. Tu nekad neesi ceļojis pa jūru un vismazāk jau par mērķi izraudzītos Svētās Helēnas salu. Pret Napoleonu tu lolo nevis simpātijas, bet gan negantu patriotisku naidu. Turklāt sapņotājs nepavisam vēl nebija piedzimis, kad Napoleons uz salas nomira; izveidot personiskas attiecības ar viņu atradās ārpus iespējamā jomas. Tādējādi sapņa pārdzīvojums šķiet kaut kas svešs, kas novietots starp diviem pilnīgi saderīgiem un vienam otru turpinošiem dzīves nogriežņiem.

“Un tomēr,” turpina Hildebrants [ibid., 10], “tikpat patiess un pareizs ir šķietamais pretstats. Domāju, ka ar šo nošķirtību un noslēgtību roku rokā iet visciešākā attiecība un saistība. Mēs pat varam teikt: lai ko sapnis piedāvātu, materiālu tam tas ņem no īstenības un gara dzīves, kas izvēršas šajā īstenībā .. Lai cik brīnumaini tas ar to izrīkotos, īstenībā taču tas nekad nevar atsvabināties no reālās pasaules, un savu visizsmalcinātāko, kā arī visērmīgāko veidojumu pamatmateriāls tam ir jāpatapina no tā, kas parādījies maņu pasaulē mūsu acu priekšā vai kaut kādā veidā jau guvis vietu mūsu nomoda domas gājumā, citiem vārdiem izsakoties, no tā, ko mēs ārēji vai iekšēji jau esam pārdzīvojuši.”

B

Sapņa materiāls atmiņa sapnī

Katrā ziņā tas, ka viss materiāls, kas veido sapņa saturu, kaut kādā veidā rodas no pārdzīvotā proti, sapnī tiek reproducēts, to atminas -, var tikt uzskatīts par neapstrīdamu atziņu. Tomēr būtu aplami pieņemt, ka šādai sapņa satura saistībai ar nomoda dzīvi bez pūlēm jāatklājas kā veiktā salīdzinājuma acis krītošam rezultātam. Gluži pretēji, tā ir uzmanīgi jāmeklē, virknē gadījumu tā prot ilgstoši slēpties. Tā pamats ir vairākas savdabības, ko sapni pauž atminēšanās spēja un kas, kaut arī vispārīgi atzīmētas, līdz šim tomēr nav guvušas nekādu izskaidrojumu. Ir vērts šīs pazīmes izvērtēt pamatīgāk.

Visupirms uzmanību saista tas, ka sapņa saturā parādās materiāls, ko vēlāk nomodā neatzīst par savām zināšanām un pārdzīvojumiem. Var gan atminēties, ka kaut kas tāds ir sapņots, bet ne to, ka un kad tas būtu piedzīvots. [Cilvēks]22 tad paliek neziņā, no kāda avota sapnis ir to ieguvis, un [jūtas] kārdināts ticēt sapņa patstāvīgi producējošajai darbībai, līdz bieži vien pēc ilgāka laika jauns pārdzīvojums atkal atgādā pazudušo atmiņu par iepriekšējo pārdzīvojumu un šādi atklāj sapņa avotu. Šādā gadījumā jāpiekrīt, ka [cilvēks] sapnī ir kaut ko zinājis un atminējies, taču nomodā tas atmiņas spējai ir bijis liegts. [10] 23

īpaši iespaidīgu šāda veida piemēru no paša sapņu pieredzes izklāsta Delbefs [1885, 107^].24 Sapnī viņš redzēja savas mājas sniegiem klāto pagalmu un atrada zem sniega apbērtas divas mazas, gandrīz sastingušas ķirzakas, kuras viņš, būdams dzīvnieku draugs, paņem, sasilda un aiznes atpakaļ uz viņām paredzēto mazo alu mūrī. Turklāt viņš tur ievietoja dažas mūra sīkpapardes lapas, kuras tām, kā viņš zināja, ļoti patika. Sapnī viņš zināja auga nosaukumu Asplenium ruta muralis. Sapnis turpinājās, pēc kāda iekļāvuma atgriezās pie ķirzakām un parādīja Delbefam par pārsteigumu divus jaunus dzīvnieciņus, kas bija izlaidušies uz papardes pārpalikumiem. Tad viņš pavērsa skatu uz klajo lauku un redzēja, ka uz caurumu mūrī dodas piektā, sestā ķirzaka, un beidzot visu ceļu klāja ķirzaku procesija, kuras visas devās tajā pašā virzienā, utt.

Nomodā Delbefa zināšanas ietvēra tikai dažus augu latīņu nosaukumus un par Asplenium viņš neko nezināja. Sev par lielu izbrīnu viņam nācās pārliecināties, ka šāda nosaukuma paparde patiešām eksistē. Tās pareizais apzīmējums bija Asplenium ruta muraria sapnis to bija nedaudz deformējis. Par nejaušu sakritību diez vai varēja domāt; taču Delbefam palika noslēpums, no kurienes viņš sapni zināja nosaukumu Asplenium.

Sapnis bija atgadījies 1862. gadā; sešpadsmit gadus vēlāk, apmeklējot kādu savu draugu, filosofs ieraudzīja pie viņa nelielu albumu ar kaltētiem ziediem, kas kā piemiņlietas tiek pārdotas iebraucējiem dažos Šveices apvidos. Viņā ataust atmiņa, viņš atver herbāriju, atrod tajā sava sapņa Asplenium un pievienotajā latīņu nosaukumā atpazīst pats savu rokrakstu. Nu var noskaidrot saistību. Šā drauga māsa 1860. gadādivus gadus pirms sapņa par ķirzakām kāzu ceļojumā apmeklēja Delbefu. Viņai tad bija līdzi šis brālim paredzētais albums, un Delbefs papūlējās, kādam botāniķim diktējot, pie katra izžāvētā auga uzrakstīt latīņu nosaukumu.

Labvēlīga nejaušība, kas šo piemēru padara tik ļoti pamācošu, ļāva Delbefam atvedināt vēl vienu šā sapņa satura fragmentu no tā aizmirstā avota. Kādu dienu 1877. gadā viņa rokās nokļuva sens ilustrēta žurnāla numurs, kurā viņš ieraudzīja atveidotu veselu ķirzaku gājienu, kādu viņš bija nosapņojis 1862. gadā. Numurs bija datēts ar 1861. gadu, un Delbefs spēja atminēties, ka viņš ir bijis šā žurnāla abonents kopš tā iznākšanas brīža.

Tas, ka sapņa rīcībā ir atmiņas, kuras ir nepieejamas nomodā esošajam, ir tik ievērojams un teorētiski nozīmīgs fakts, ka gribu tam pievērst pastiprinātu uzmanību, minot vēl citus “hipermnēsiskus” sapņus. Morī stāsta [1878, 142], ka labu laiku viņam pa dienu mēdzis iešauties prātā vārds “Misidana”. Viņš zināja, ka tas ir franču pilsētas nosaukums, bet neko vairāk. Kādu nakti viņš sapņoja par sarunu ar noteiktu personu, kas viņam teica, ka esot no Misidanas, bet uz jautājumu, kur pilsēta atrodas, atbildēja: Misidana ir apriņķa pilsēta Dordoņas departamentā. Pamodies, Morī nenoticēja sapnī saņemtajai uzziņai; taču ģeogrāfijas leksikons viņu pārliecināja, ka tā bijusi pilnīgi pareiza. Šajā gadījumā ir apstiprinātas sapņa plašākās zināšanas, taču šo zināšanu avots nav ticis noskaidrots.

Jesens stāsta (1855, 551) par visnotaļ līdzīgu sapni senākos laikos: “Uz to, starp citu, attiecas vecā Skaligera sapnis (Hennings 1784, 300);

viņš rakstīja slavinošus dzejoļus ievērojamiem Veronas vīriem, un tam sapnī parādījās vīrs, kurš sevi dēvēja par Bruņolu un žēlojās, ka esot aizmirsts. Lai gan Skaligers neatminējās, ka būtu jel ko par šo vīru dzirdējis, viņš tomēr tam veltīja pantu, un viņa dēls vēlāk Veronā uzzināja, ka savulaik šis Bruņols tur ir bijis slavens kritiķis.”25

Hipermnēsisku [11] sapni, ko raksturo tā īpašā savdabība, ka tam sekojošā sapnī tiek agnoscēta26 iepriekš neatpazītā atmiņa, stāsta marķīzs d’Ervē de Sendenī [1867, 305] (no Vašide 1911, 232/): “Reiz es sapņoju par jaunu sievieti ar zeltaini blondiem matiem, kuru redzēju tērzējam ar manu māsu, kad viņa tai rādīja izšuvumu. Sapnī sieviete šķita man ļoti pazīstama, es pat domāju, ka esmu viņu vairākkārt redzējis. Pēc pamošanās man šī seja aizvien vēl bija kā dzīva, taču es nekādi nevarēju absolūti to atpazīt. Tad es atkal iemigu, sapņa tēls atkārtojās. Šajā jaunajā sapnī es nu uzrunāju blondo dāmu un jautāju, vai man jau nav bijis tas prieks viņu kaut kur satikt. “Protams,” atbild dāma, “atcerieties tikai Pornikas peldvietu.” Es tūdaļ pat atkal pamodos un nu pavisam droši spēju atcerēties detaļas, ar kurām bija saistīta šī pievilcīgā sapņa seja.”27

Tas pats autors [ibid., 306] (no Vašide, ibid., 233-234) vēsta: kāds viņam pazīstams mūziķis reiz sapnī dzirdējis melodiju, kura viņam šķitusi pilnīgi jauna. Tikai pēc vairākiem gadiem viņš to atrada pierakstītu senā skaņdarbu krājumā, par kuru aizvien vēl neatminas, ka būtu to turējis rokās.

Kādā man diemžēl nepieejamā izdevumā (Proceedings of the Society for Physical Research) Maierss [1892] esot publicējis šādu hipermnēsisko sapņu kopojumu. Domāju, ka ikvienam, kurš nodarbojas ar sapņiem, kā ļoti ierasts fenomens būs jāatzīst tas, ka sapnis sniedz liecību par zināšanām un atmiņām, par kurām nomodā esošais neiedomājas, ka viņam tās ir. Psihoanalītiskajā darbā ar nervozajiem, par ko stāstīšu vēlāk, man katru nedēļu vairākkārt ir iespēja, [atsaucoties] uz viņu sapņiem, pierādīt pacientiem, ka īstenībā viņi ļoti labi zina citātus, nepieklājīgus vārdus u. tml. un ka viņi tos izmanto sapņos, kaut arī nomoda dzīvē ir tos aizmirsuši. Gribu šeit pastāstīt par vēl vienu nevainīgu sapņa hipermnēzijas gadījumu, kurā avots, no kura radās tikai sapnim pieejamās zināšanas, ir ļoti viegli atrodams.

Pacients kādā plašākā saistībā sapņoja, ka viņš kafijas namā pasūtina Kontuszotvka, taču pēc izstāstīšanas vaicāja, kas tā tāda; [šādu] nosaukumu viņš nekad neesot dzirdējis.28 Es varēju atbildēt, ka Kontuszouika ir poļu šņabis, ko viņš sapnī nespētu izdomāt, jo man jau labu laiku nosaukums ir zināms no plakātiem. Vīrietis iesākuma negribēja man ticēt. Dažas dienas vēlāk, kad viņš savam sapnim kafijas namā bija licis kļūt par īstenību, viņš pamanīja nosaukumu uz plakāta, turklāt uz ielas stūra, kuram jau vairākus mēnešus vismaz divreiz dienā viņam vajadzēja iet garām.

Es pats [12] ar saviem sapņiem esmu pieredzējis, cik ļoti atsevišķu sapņa elementu izcelsmes atklāšana ir atkarīga no nejaušības. Tā ilgus gadus pirms šīs grāmatas uzrakstīšanas mani vajāja ļoti vienkārši veidota baznīcas torņa tēls, kuru nespēju atminēties esam redzējis. Taču tad pēkšņi, pavisam droši, to atpazinu nelielā stacijā starp Zalcburgu un Reihenhalli. Tas bija deviņdesmito gadu otrajā pusē, bet pirmo reizi es tur braucu 1886. gadā. Nākamajos gados, kad jau intensīvi nodarbojos ar sapņu izpēti, gandrīz vai par apgrūtinājumu kļuva kādas dīvainas vietas sapņa tēls, kas bieži atkārtojās. Noteiktā telpiskā saistībā ar savu personu, pa kreisi, redzēju tumšu telpu, kurā izgaismojās vairākas groteskas smilšakmens figūras. Atmiņas jausma, kam īsti negribēju ticēt, man sacīja, ka tā ir ieeja alus pagrabā, taču man neizdevās noskaidrot nedz to, ko šis sapņa tēls varētu nozīmēt, nedz to, kā tas radies. 1907. gadā es nejauši nokļuvu Padujā, ko sev par nožēlu nebiju varējis apmeklēt kopš 1895. gada.29 Par savu pirmo skaistās universitātes pilsētas apmeklējumu nebiju gandarīts, es nevarēju aplūkot Džoto freskas Arēnas Madonnas [kapelā] nogājis pusi ceļa pa ielu, kas veda uz turieni, es griezos atpakaļ, jo uzzināju, ka baznīciņa šajā dienā ir slēgta. Otrajā apmeklējumā, divpadsmit gadus vēlāk, nolēmu sev atlīdzināt un visupirms uzmeklēju ceļu uz Arēnas Madonnas [kapelu]. Ielā, kas ved uz turieni, kreisajā pusē, iespējams, tur, kur 1895. gadā pagriezos atpakaļ, es atklāju vietu, kuru tik bieži biju redzējis sapnī, ar tām pašām smilšakmens figūrām. Tā tiešām bija ieeja restorācijas dārzā.

Viens no avotiem, no kura sapnis gūst materiālu reproducēšanai, daļēji tāds, kuru neatminas un kurš netiek izmantots nomoda domāšanas darbībā, ir bērnības dzīve. Minēšu tikai dažus autorus, kuri to ir atzīmējuši un uzsvēruši.

Hildebrants (1875, 23): “Jau uzsvērti atzīts, ka sapnis reizēm ar brīnumainu reproducēšanas spēku uzticīgi atgriež dvēselei visnotaļ atstātas un pat aizmirstas norises no vistālākajiem laikiem.”

Štrimpels (1877, 40): “Lieta kļūst vēl pārsteidzošāka, ja pamana, ka sapnis reizēm it kā no visdziļākajiem un visplašākajiem aizbērumiem, ar kuriem vēlāks laiks apracis jaunības pārdzīvojumus, reproducē pilnīgi neskartus un ar sākotnējo svaigumu [apveltītus] atsevišķu vietu, lietu, personu tēlus. Tas neaprobežojas tikai ar tādiem iespaidiem, kas rodoties guvuši dzīvīgu apziņu vai saistīti ar spēcīgām psihiskām vērtībām un nu vēlāk sapnī atgriežas kā atmiņas, par ko priecājas pamodusies apziņa. Gluži pretēji, sapņa atmiņas dzīles ietver arī tādus visagrīnākā laika personu, lietu, vietu un pārdzīvojumu tēlus, par kuriem vai nu bija pavisam niecīga apziņa, vai arī kuriem nebija nekādas psihiskas vērtības, vai jau sen bija zaudējuši kā vienu, tā otru un tāpēc gan sapnī, gan pēc pamošanās šķiet pavisam sveši un nepa?īstami, līdz netiek atklāta to agrīnā izcelsme.”

Folkelts (1875, 119): “īpaši zīmīgi ir tas, cik labprāt sapnī iekļaujas bērnības un jaunības atmiņas. Sapnis mums nenogurstoši atgādina to, par ko sen jau vairs nedomājam, kas sen jau mums zaudējis visu svarīgumu.”30

Sapņa kundzība pār bērnības materiālu, uz kuru, kā zināms, lielākoties attiecas apzinātas atminēšanās spējas caurumi, sniedz iemeslu, lai rastos interesanti hipermnēsiskie sapņi, saistībā ar kuriem atkal gribu minēt dažus piemērus.

Morī stāsta (1878, 92), ka viņš, būdams bērns, no savas dzimtās pilsētas Mo bieži devies uz tuvumā esošo Trilporu, kur tēvs vadīja tilta būvniecību. Kādu nakti sapnis viņu pārceļ uz Trilporu un ļauj atkal spēlēties pilsētas ielās. Viņam tuvojas vīrs, kuram mugurā kaut kāda uniforma. Morī vaicā pēc viņa vārda; viņš stādās priekšā, ka esot K., tilta sargs. Pēc pamošanās Morī, kas vēl šaubās par atmiņas patiesumu, jautā vecajai kalponei, ar kuru ir kopā jau kopš bērnības, vai viņa var atminēties vīru ar šādu vārdu. “Protams,” skan atbilde, “viņš bija tā tilta sargs, kuru tolaik būvēja jūsu tēvs.”

Tikpat skaisti apstiprinātu piemēru par sapnī redzēto bērnības atmiņu drošumu Morī izklāsta [ibid., 143—144] [stāstā] par F… kungu, kurš kā bērns ir uzaudzis Monbrisonā. Šis vīrs pēc divdesmit piecu gadu prombūtnes nolēma atkal apmeklēt dzimto pusi un senos, kopš tā laika neredzētos ģimenes draugus. Naktī pirms došanās ceļā viņš sapņo, ka ir jau pie mērķa un Monbrisonas tuvumā sastop izskata ziņā nepazīstamu kungu, kurš viņam saka, ka esotT. kungs, tēva draugs. Sapņotājs zināja, ka, būdams bērns, ir pazinis kungu ar šādu vārdu, taču nomodā vairs neatminas vina izskatu. Dažas dienas vēlāk viņš tiešām nokļūst Mon-

>                                                                                                ) y

brisonā, atrod sapnī par nepazīstamu uzskatīto vietu un sastop kungu, kuru tūdaļ pat atpazīst kā sapņa T. [kungu]. Patiesā persona bija tikai vecāka, nekā to rādīja sapņa tēls.

Šeit varu pastāstīt pats par savu sapni, kurā iespaids, kas jāatminas, ir aizstāts ar attiecībām. Sapnī redzēju personu, par kuru sapnī zināju, ka viņš ir ārsts manā dzimtajā vietā.31 Viņa seja nebija skaidri [redzama], taču tā sajaucās ar priekšstatu par vienu manu ģimnāzijas skolotāju, ar kuru arī patlaban vēl reizēm tiekos. Vēlāk nomodā nevarēju atrast attiecības, kas saistītu abas personas. Taču, kad pajautāju mātei par šo savu pirmo bērnības gadu ārstu, es uzzināju, ka viņš bijis akls ar vienu aci; ar vienu aci akls ir arī ģimnāzijas skolotājs, kura persona sapnī pārklāja ārsta personu. Kopš tā laika, kad pēdējo reizi redzēju ārstu, bija pagājuši trīsdesmit astoņi gadi, un, cik zinu, nomoda dzīvē nekad par viņu neesmu domājis32 , kaut arī rēta uz zoda būtu varējusi atgādināt par viņa palīdzību.

Šķiet, ka vajadzētu radīt atsvaru pārmērīgi lielajai bērnības iespaidu nozīmei sapņa dzīvē, ja [jau] daudzi autori apgalvo, ka vairumā sapņu ir pierādāmi elementi no visnesenākā laika. Roberts (1886, 46) pat izsakās [tā]: kopumā normāls sapnis nodarbojas tikai ar iepriekšējās dienas iespaidiem.33 Tomēr mēs uzzināsim, ka Roberta izveidotā sapņa teorija noteikti pieprasa šādu senāko iespaidu atvirzīšanu un jaunāko iespaidu izvirzīšanu priekšplānā. Taču fakts, par kuru izsakās Roberts, (iešām pastāv, to varu apliecināt no paša pētījumiem. Kāds amerikāņu autors, Nelsons, uzskata [1888, 380f], ka visbiežāk sapni tiek izmantoti iespaidi, kuri gūti dienu vai trīs dienas pirms sapņa dienas, it kā iepriekšējās dienas iespaidi nebūtu pietiekami novājināti attālināti.

Vairāki autori, kuri nevēlas apšaubīt sapņa satura ciešo saistību ar nomoda dzīvi, ir pamanījuši, ka iespaidi, kuri intensīvi nodarbina nomoda domāšanu, sapnī parādās tikai tad, kad dienas domāšanas darbs tos ir savā ziņā atstūmis sāņus. Tā, piemēram, parasti nesapņo par mīļu aizgājēju tajā laikā, kad dzīvi palikušos pilda sēras (Delage 1891, [40]).34 Lai gan viena no pēdējām novērotājām, mis Hallema, ir apkopojusi arī piemērus par pretēju izturēšanos un šajā punktā uzsver psiholoģisko individualitāti (Hallam, Weed 1896, [410-41l]).35

Trešā, visdīvainākā un visnesaprotamākā atmiņas savdabība sapnī izpaužas reproducējamā materiāla izvēlē, jo par vērtīgu tiek uzskatīts nevis tikai visnozīmīgākais, kā tas ir nomodā, bet, gluži pretēji, arī atmiņas visvienaldzīgākais, visneievērojamākais [elements]. Dodu vārdu tiem autoriem, kuri visspēcīgāk izteikuši savu izbrīnu.

Hildebrants (1875, 11): “Jo dīvainais ir tas, ka sapnis savus elementus ņem nevis no lieliem un nozīmīgiem notikumiem, varenām un virzošām pagājušās dienas interesēm, bet no otršķirīgām piedevām, tā teikt, bezvērtīgām nesen vai senākā pagātnē pārdzīvotā atlūzām. Satricinošais nāves gadījums mūsu ģimenē, kura iespaidā mēs vēlu aizmiegam, ir izdzēsts no mūsu atmiņas, līdz pirmais nomoda mirklis ar sāpinošu spēku liek tam atgriezties. Turpretim kārpai uz tā svešinieka pieres, kuru mēs sastapām un par kuru vairs nedomājam ne mirkli, pēc tam, kad esam pagājuši viņam garām, ir kāda nozīme mūsu sapnī ..”

Štrimpels (1877, 39): “.. [Ir] tādi gadījumi, kad sapnis sadalāms sastāvdaļās, kuri gan izriet no iepriekšējās vai priekšpēdējās dienas pārdzīvojumiem, taču nomoda apziņai bijuši tik nenozīmīgi un nevērtīgi, ka drīz pēc pārdzīvošanas ir lemti aizmirstībai. Šādi pārdzīvojumi, piemēram, ir nejauši sadzirdēti izteikumi vai virspusēji pamanītas kādas darbības, strauji gaistoši lietu vai personu uztvērumi, atsevišķi, nelieli izlasītā fragmenti u. tml.”

Heveloks Elliss (1899, 727): “ The profound emotions of waking life, the questions and problems on which we spread our chief voluntary mental energy, are not those which usually present themselves at once to dream consciousness. It is, so far as the immediate past is concerned, mostly the trifling, the incidental, the forgotten impressions of daily life which reappear in our dreams. The psychic activities that are awake most intensely are those that sleep most profoundly.” [13] 36

Bines (1878, 44-45) uzskata, ka atmiņas savdabības sapnī, par kurām tieši ir runa, ir iemesls, lai izteiktu savu neapmierinātību ar paša atbalstītajiem sapņa skaidrojumiem: “Un dabiskais sapnis mums izvirza līdzīgus jautājumus. Kāpēc mēs ne vienmēr nosapņojam pēdējās nodzīvotās dienas atmiņu iespaidus, bet bieži, bez kāda atpazīstama motīva, ienirstam tālā, gandrīz izdzisušā pagātnē? Kāpēc sapnī apziņa tik bieži uztver vienaldzīgu atmiņas tēlu iespaidu, savukārt tās smadzeņu šūnas, kuras sevī nes viskairākos pārdzīvotā pierakstus, lielākoties ir mēmas un stingas, kaut arī pirms īsa laiciņa akūts atsvaidzinājums nomodā tās uzbudināja?”37

It viegli saprast, kāpēc dīvainajai sapņa atmiņas simpātijai pret vienaldzīgo un tāpēc neievēroto dienas pārdzīvojumos lielākoties vajadzētu novest pie tā, ka sapņa atkarība no dienasdzīves vispār tiek pārprasta, un tad tās pierādījums katrā atsevišķā gadījumā tiek apgrūtināts. Šādi bija iespējams tas, ka mis Vitona Kolkinsa (1893, [315]), statistiski apstrādājot savus (un sava vīra) sapņus, tomēr saskaitīja vienpadsmit procentus sapņu, kuros nebija saskatāma saistība ar dienasdzīvi.38 Protams, Hildebrantam ir taisnība (1875, [12f.), kad viņš apgalvo, ka visi sapņa tēli mums ģenētiski noskaidrotos, ja mēs ikreiz izmantotu pietiekami daudz laika un materiāla, lai uztaustītu to izcelsmi. Tiesa, viņš to dēvē par “ārkārtīgi grūtu un nepateicīgu nodarbi. Jo lielākoties atmiņas krātuves pašos nomaļākajos nostūros būtu jāsameklē visvisādas, psihiski galīgi nevērtīgas lietas un sen pagājuša laika pilnīgi indiferentie momenti jāceļ gaismā no aizbēruma, ko tiem varbūt uzbēra jau nākamā stunda.” Taču man jānožēlo, ka atjautīgais autors ļāvies atkāpties no ceļa, kas tik nemanāmi sācies; tas viņu būtu novedis tieši sapņa izskaidrošanas centrā.

Sapņa atmiņas izturēšanās, protams, ir ārkārtīgi nozīmīga jebkurai atmiņas teorijai vispār. Tā māca, ka “nekas, ko reiz garīgi esam turējuši savā īpašumā, nevar pazust pilnīgi un galīgi” (Scholz 1887, 34).39 Vai, kā izsakās Delbefs [1885, 115], “que toute impression mкme la plus insignifiante, laisse une trace inaltйrable, indйfiniment susceptible de reparaоtre au jour“ [14] , secinājums, līdz kuram tāpat liek nonākt arī daudzas citas, patoloģiskas dvēseles dzīves izpausmes. Jāpatur vērā šī ārkārtējā atmiņas produktivitāte sapnī, lai dzīvi izjustu pretrunu, kas jāizvirza dažām vēlāk pieminamām sapņa teorijām, kuras sapņu absurditāti un nekoherenci tiecas skaidrot ar parciālu tā aizmiršanu, kas mums ir zināms dienā.

Var, piemēram, nokļūt līdz idejai, ka sapņošanas fenomens vispār ir reducējams uz atminēšanos, redzēt sapnī reproducēšanas darbības izpausmi, kas nerimst arī naktī un ir pašmērķis. Ar to sabalsotos ziņojumi tādi kā, piemēram, Pilca [ziņojums] (1899) -, saskaņā ar kuriem stingrās attiecības starp sapņošanas laiku un sapņu saturu ir pierādāmas tādējādi, ka dziļā miegā sapnī tiek reproducēti senāku laiku iespaidi, bet pret rītu recenti iespaidi.40 Tomēr šāds uzskats jau no sākta gala ir neticams, ņemot vērā, kā sapnis izturas pret atmiņā uzaustošo materiālu. Štrimpels [1877, 18] pamatoti vērš uzmanību uz to, ka sapnī neparādās pārdzīvojumu atkārtojumi. Sapnis gan to mēģina, taču nākamais loceklis izpaliek; tas parādās transformēts, vai tā vietā parādās kaut kas pavisam cits. Sapnis sniedz tikai reprodukciju fragmentus. Tas, šaubu nav, ir tiktāl tipiski, ka pieļauj teorētisku izmantojumu. Tomēr pastāv izņēmumi, kuros sapnis atkārto pārdzīvojumu tik pilnīgi, kā to iespēj mūsu atmiņa nomodā. Delbefs [1885, 239/] stāsta par vienu savu universitātes kolēģi, ka viņš sapni visās detaļās atkārtoti veicis bīstamu braucienu, kurā tikai brīnumainā kārtā izvairījies no nelaimes gadījuma. Mis Kolkinsa (1893) piemin divus sapņus, kuru saturs ir precīza iepriekšējās dienas pārdzīvojuma reprodukcija, un arī man vēlāk būs iemesls pavēstīt par piemēru, kurš kļuvis man zināms un kurā bērnības pārdzīvojums ir nemainīgi atkārtojies sapnī. [15] 41

c

Sapņa kairinājumi un avoti

Kas jāsaprot kā sapņa kairinājumi un sapņa avoti, to var paskaidrot, atsaucoties uz tautas parunu “Sapņi nāk no kuņģa”. Aiz šo jēdzienu izvirzīšanas slēpjas teorija, kura sapni skata kā miega traucējuma sekas. [Cilvēks] nesapņotu, ja sapnī neuzbudinātu kaut kas traucējošs, un sapnis ir reakcija uz šo traucējumu.

Autoru izklāstos iztirzājumiem par sapņu uzbudinošajiem cēloņiem ir atvēlēta visplašākā telpa. Tas, ka [šī] problēma varēja rasties tikai tad, kad sapnis bija kļuvis par bioloģiskās izpētes priekšmetu, ir kaut kas pašsaprotams. Senajiem, kas sapni uzskatīja par dievišķu vēstījumu, nevajadzēja meklēt tā kairinājuma avotu; sapnis radās no dievišķā vai dēmoniskā spēka gribas, no tā zināšanām vai nolūka sapņa saturs. Zinātnei tūdaļ radās jautājums, vai rosinājums sapnim vienmēr ir viens un tas pats vai dažāds, un līdz ar to apsvērums, vai sapņa cēloniskais skaidrojums attiecas uz psiholoģiju vai, gluži pretēji, uz fizioloģiju. Vairākums autoru šķiet pieņemam, ka miega traucējuma cēloņi, proti, sapņošanas avoti, var būt dažādi un ka sapņa izraisītāji var būt kā miesiski kairinājumi, tā dvēseliskas ierosas. Uzskati ļoti atšķiras, dodot priekšroku vienam vai otram sapņa avotam, veidojot ranga kārtību to nozīmībai sapņa rašanās [procesā].

Kur sapņa avotu uzskaitījums ir pilnīgs, tur galu galā atklājas četri to veidi, kuri tiek izmantoti arī sapņu iedalījumā: 1) ārēja (objektīva) maņu ierosa; 2) iekšēja (subjektīva) maņu ierosa-, 3) iekšējs (organisks) miesisks kairinājums; 4) tīri psihiski kairinājuma avoti.

1)      Ārēji maņu kairinājumi

Štrimpels jaunākais, [tā] filosofa dēls, kura darbs par sapni mums jau vairākkārt kalpojis kā ceļrādis sapņa problēmā, ir pavēstījis, kā zināms, novērojumu par slimnieku [1884], kurš slimoja ar vispārēju ķermeņa virsmas anestēziju un vairāku augstāko maņu orgānu paralīzi.42 Kad šim vīrietim no ārējās pasaules aizklāja atlikušos dažus atvērtos maņu vārtus, viņš iegrima miegā. Kad gribam iemigt, mēs visi cenšamies nokļūt situācijā, kura līdzinās situācijai Štrimpela eksperimentā. Mēs noslēdzam svarīgākos maņu vārtus, acis, un cenšamies atturēt no pārējām maņām jebkuru kairinājumu vai jebkuru uz tām iedarbojošos kairinājumu pārmaiņu. Tad mēs iemiegam, kaut gan mūsu centieni nekad pilnīgi neizdodas. Mēs nevaram nedz pilnīgi atturēt kairinājumus no maņu orgāniem, nedz pilnīgi atcelt mūsu maņu orgānu uzbudinamību. Tam, ka spēcīgāks kairinājums mtis jebkurā mirklī pamodina, jāpierāda, “ka dvēsele arī miegā ir ilgstošā saistībā ar ārpusmiesisko pasauli”. [16] Jutekliskie kairinājumi, kas uz mums iedarbojas miegā, itin labi var kļūt par sapņa avotiem.

Pastāv prāva šādu kairinājumu virkne no nenovēršamiem, kas nodrošina miega stāvokli vai tikai reizēm to pieļauj, līdz nejaušam modinošam kairinājumam, kas ir piemērots vai paredzēts tam, lai darītu galu miegam. Acīs var iespiesties spēcīgāka gaisma, troksnis var kļūt skaļāks, smaržojoša viela var uzbudināt deguna gļotādu. Ar negribētām kustībām mēs miegā varam atkailināt atsevišķas ķermeņa daļas un šādi pakļaut sevi atdzišanas izjūtai vai ar stāvokļa maiņu paši sev radīt spiediena un pieskaršanās izjūtu. Mums var iekost muša, vai neliels nakts negadījums var nelikt mierā vairākas maņas vienlaikus. Uzmanīgi novērotāji ir savākuši virkni sapņu, kuros kairinājums, kas konstatēts pēc pamošanās, un sapņa satura fragments tik ļoti saskanēja, ka kairinājums varēja tikt atzīts par sapņa avotu.

Šādu sapņu kopojumu, kuri atvedināmi no objektīviem lielākā vai mazākā mērā akcidentāliem jutekliskiem kairinājumiem, minēšu šeit, atsaucoties uz Jesenu (1855, 527/): “Ikviens neskaidri uztverts troksnis uzmodina atbilstīgus sapņa tēlus, pērkona dārdi mūs pārceļ kaujas laukā, gaiļa dziedāšana var pārvērsties cilvēka šausmu kliedzienā, durvju čīkstēšana izraisa sapņus par laupītāju iebrukšanu.”

“Ja naktī noslīd sega, tad, iespējams, sapņojam, ka staigājam apkārt kaili vai esam iekrituši ūdenī. Ja gultā guļam slīpi un kājas nokarājas pār malu, tad, iespējams, sapņojam, ka stāvam briesmīga bezdibeņa malā vai krītam no liela augstuma. Ja galva netīšām nokļūst zem spilvena, tad pār mums karājas milzīga klints un ir gatava mūs aprakt zem sava smaguma. Sēklas uzkrāšanās izraisa baudkārus sapņus, lokālas sāpes ideju par pārciestām mocībām, naidīgu uzbrukumu vai notikušiem ķermeņa ievainojumiem..”

“Meiers (1758, 33) reiz sapņoja, ka viņam uzbrukušas vairākas personas, kuras noguldījušas viņu uz muguras un starp lielo un nākamo pirkstu iedzinušas zemē mietu. Sapnī to iedomājies, viņš pamodās un juta, ka starp viņa pirkstiem atrodas salms. Saskaņā ar Henningsa teikto (1784, 258) citreiz viņš, kad krekls bija nedaudz par ciešu savilcies ap kaklu, sapņoja, ka tiekot pakārts. Hofbauers [1796, 146] jaunībā sapņojis, ka ir nokritis no augsta mūra, un pamodies pamanīja, ka gultasvieta ir izjukusi un ka viņš patiešām ir nokritis.. Gregorijs stāsta, ka reiz, dodoties gulēt, pie kājām nolicis pudeli ar karstu ūdeni un pēc tam sapnī veicis ceļojumu uz Etnas virsotni, kur izjutis gandrīz neizturamu augsnes svelmi. Kāds cits, kam uz galvas bijis uzlikts svelošs plāksteris, sapņoja, ka viņu skalpē indiāņu bars; bet cits, kurš gulēja miklā kreklā, domāja, ka viņu nes straume. Kādam slimniekam miegā sākusies podagras lēkme lika tam domāt, ka viņš ir nokļuvis inkvizīcijas rokās un izcieš spīdzināšanas mokas (Macnish [1835, 40]).”«

Argumentu, kas balstās uz līdzību starp kairinājumu un sapņa saturu, var pastiprināt, ja, plānveidīgi piedāvājot jutekliskus kairinājumus, izdodas radīt kairinājumam atbilstīgus sapņus. Saskaņā ar Maknišu IJessen 1855, 529] šādus eksperimentus ir veicis jau Žirū de Bizarengs [1848, 55].44 “Viņš atstāja savus ceļus neapsegtus un sapņoja, ka nakti ceļo pasta karietē. Turklāt viņš pamanīja, ka ceļotāji it labi zina, cik ļoti salst ceļi, naktī [braucot] karietē. Citreiz viņš atstāja neapsegtu galvu un sapņoja, ka piedalās reliģiskā ceremonijā brīvā dabā. Proti, zemē, kurā viņš dzīvoja, bija pieņemts vienmēr apsegt galvu, izņemot tos gadījumus kā tikko minētais.”

Morī (1878, [154-156]) vēsta par jauniem paša radīto sapņu novērojumiem. (Virknei citu eksperimentu nebija nekādu panākumu.)

1)   Viņam ar spalvu kutina lūpas un degungalu. — Viņš sapņo par briesmīgu spīdzināšanu; viņam uz sejas tiek uzlikta piķa maska, tad tā tiek norauta, tā ka norauj arī ādu.

2)   Pret pinceti tiek asinātas šķēres. — Viņš dzird skanam zvanus, tad trauksmes signālu un ir pārcelts 1848. gada jūnija dienās.

3)   Viņam dod paostīt odekolonu. Viņš ir Kairā, Johana Marijas Farinas veikalā. Tam pievienojas jauki piedzīvojumi, kurus viņš nevar reproducēt.45

4)   Viņam viegli iekniebj skaustā. Viņš sapņo, ka viņam tiek uzlikts svelošs plāksteris, un domā par ārstu, kurš viņu bērnībā ārstējis.

5)   Viņa sejai tuvina karstu dzelzi. Viņš sapņo par “kurinātājiem” [17] , kas ielavījušies mājā un spiež iemītniekiem atdot naudu, ieliekot to kājas kvēlojošās oglēs. Tad parādās Abrantes hercogiene, sapnī viņš ir tās sekretārs.46

8)   Viņam uz pieres uzpilina ūdens lāsi. Viņš ir Itālijā, svīst un dzer balto Orvjeto vīnu.

9)   Caur sarkanu papīru uz viņu krīt sveces gaisma. — Viņš sapņo par negaisu, tveici un atkal ir vētrā, ko reiz piedzīvojis Lamanša kanālā.

Citus mēģinājumus eksperimentāli izraisīt sapņus ir veikuši d’Ervē [1867, 268f, 376/], Veigants (1893) u. c.

Daudzi “ir pamanījuši sapņa pārsteidzošo gatavību ieaust pēkšņos jutekliskās pasaules iespaidus savā veidojumā tā, ka tie veido

pakāpeniski jau sagatavoto un ievadīto katastrofu” (Hildebrandt 1875, [36]). “Jaunākos gados,” stāsta šis autors, “es reizēm izmantoju pazīstamo, lielākoties pulkstenim pievienoto modinātāju, lai regulāri pieceltos noteiktā rīta stundā. Simtiem reižu man ir bijis tā, ka šī instrumenta skaņa iekļāvās iedomāti ļoti ilgā un saistītā sapnī, it kā sapnis būtu vērsts tikai uz to un tajā rastu savu īsto loģiski nenovēršamo kodolu, savu dabiski noteikto galamērķi” [ibid., 37].

Citā nolūkā es vēl citēšu trīs šādus modinātājsapņus [45. lpp.]. Folkelts (1875, 108/) stāsta: “Reiz kāds komponists sapņoja, ka viņš māca skolā un grib skolēniem tieši kaut ko paskaidrot. Drīz viņš skaidrojumu ir beidzis un vēršas pie kāda zēna ar jautājumu: “Vai tu mani saprati?" Tas kliedz kā apsēsts: “O jā.” Noskaities viņš aizrāda par kliegšanu. Taču tad jau kliedz visa klase: “Otjā”, tad “Eurjo”. Un beidzot: “Feuerjo!” [ugunsgrēks]. Un tad viņš pamostas no īsta kliedziena uz ielas par ugunsgrēku.”

Garnjē (1872, [1, 476]) Rādeštoka darbā vēsta, ka Napoleonu I, kurš esot gulējis karietē, no sapņa pamodinājusi ellesmašīnas eksplozija, tā viņam likusi vēlreiz pārdzīvot Taljamento šķērsošanu un austriešu kanonādi, līdz uztrūcies ar kliedzienu: “Mēs esam minēti!” [18] '17

Slavens ir kļuvis Morī piedzīvotais sapnis (1878, 161). Viņš slimoja un gulēja gultā savā istabā; viņam līdzās sēdēja māte. Viņš sapņoja par briesmīgo varu revolūcijas laikā, bija līdzās šausmīgām slepkavības ainām un beidzot pats tika uzaicināts uz tiesu. Tur viņš redzēja Robespjēru, Maratu, Fukjē-Tenvilu un visus bēdīgi slavenos tā šausmīgā laikmeta varoņus, atbildēja uz viņu jautājumiem, pēc visādiem starpgadījumiem, kas nefiksējās viņa atmiņā, tika notiesāts un, nepārskatāma pūļa pavadīts, vests uz sodavietu.48 Viņš uzkāpj uz ešafota, bende viņu piesien pie dēļa; tas apsviežas; giljotīnas nazis krīt; viņš jūt, ka galva tiek nošķirta no rumpja, vislielākajās šausmās pamostas un atklāj, ka nokritis gultas galvgalis un tiešām līdzīgi giljotīnas nazim trāpījis pa vina kakla skriemeli.

>

Ar šo sapni saistās interesanta, [izdevumā] “Revue philosophique'' aizsāktā Lelorēna (1894) un Egera (1895) diskusija, vai un kā sapņotājs varētu īsajā laikā, kas stiepjas no modinātājkairinājuma uztveršanas līdz pamošanās brīdim, ietilpināt šķietami tik bagātīgo sapņa saturu. [19] 49 Šāda veida piemēri ļauj uzskatīt, ka starp sapņa avotiem miegā visdrošāk noteiktie ir objektīvie jutekliskie kairinājumi. Tikai un vienīgi tiem laju skatījumā piemīt kāda nozīme. Ja kādam izglītotajam, kam literatūra par sapni ir sveša, pajautāsim, kā sapņi rodas, viņš noteikti atsauksies uz kādu viņam zināmu gadījumu, kurā sapnis ticis izskaidrots ar kādu pēc pamošanās atzītu objektīvu juteklisko kairinājumu. Zinātniskais skatījums še nevar apstāties; iemeslu turpmākajiem jautājumiem tas rod novērojumā, ka kairinājums, kas miegā iedarbojas uz maņām, sapnī neparādās savā īstajā veidolā, to pārstāv kāds cits priekšstats, kas ir ar to kaut kādā veidā saistīts. Taču attiecības, kas saista sapņa kairinājumu un sapņa rezultātu, saskaņā ar Morī vārdiem (1853, 72) ir “une affinitй quelconque, mais qui n’est pas unique et exclusive” [20] . noklausoties, piemēram, Hildebranta (1875, 37/) trīs modinātājsapņus50 , rodas jautājums, kāpēc viens un tas pats kairinājums izraisa tik dažādus un tieši tādus sapņa rezultātus.

“Tātad agrā pavasara rītā dodos pastaigāties pa zaļojošajām pļavām, nokļūstu kaimiņu ciemā, tur redzu iedzīvotājus svētku drānās, ar dziesmu grāmatām padusē, lielā skaitā dodamies uz baznīcu. Pareizi! Ir taču svētdiena, un drīz sāksies rīta dievkalpojums. Es nolemju tajā piedalīties, taču, būdams nedaudz sakarsis, atvēsinos baznīcu ieskaujošajā kapsētā. Lasot dažādos kapu uzrakstus, dzirdu zvaniķi kāpjam tornī un redzu tajā nelielo ciema zvanu, kam jādod dievkalpojuma sākšanās zīme. Kādu strēķīti tas nekustīgi karājas, tad sāk kustēties, un pēkšņi skaļi un caururbjoši atskan tā sitieni tik skaļi un caururbjoši, ka dara galu manam miegam. Taču zvana skaņas nāk no modinātāja.”

“Otra kombinācija. Ir gaiša ziemas diena; ielas sedz bieza sniega sega. Piekrītu braukt ar kamanām, taču ilgi jāgaida, līdz paziņo, ka kamanas ir pie durvīm. Tagad seko sagatavošanās, lai iesēstos, tiek uzvilkts kažoks, novietots kāju maiss, un beidzot sēžu savā vietā. Taču izbraukšana vēl kavējas, groži gaidošajiem zirgiem vēl nedod jūtamu zīmi. Nu tie sāk vilkt; spēcīgi kratītie zvārguļi sāk savu labi zināmo janičāru mūziku tik pamatīgi, ka acumirklī pārrauj sapņa tīmekli. Atkal nekas cits, kā vien modinātāja spalgā skaņa.”

“Un trešais piemērs! Redzu virtuvmeitu ar dažiem dučiem šķīvju ejam pa koridoru uz ēdamistabu. Man šķiet, ka porcelāna kolonnai viņas rokās draud briesmas zaudēt līdzsvaru. “Uzmanies,” es brīdinu, “viss krāvums nokritīs zemē.” Protams, neizpaliek obligātā pretimrunāšana: esmu jau pie tā pieradusi utt. Es ar bažīgu skatienu pavadu ejošo. Tiešām, pie durvju sliekšņa viņa paklūp, trauslie trauki krīt un šķindot saplīst uz grīdas simtiem lauskās. Taču šis bezgalīgais skanējums, kā drīz manu, ir nevis šķindoņa, bet zvanīšana, un pie šīs zvanīšanas, kā nu saprot mostošais, nav vainīgs neviens cits kā modinātājs.”

Uz jautājumu, kāpēc dvēsele sapnī pārprot objektīvo juteklisko kairinājumu iedabu, Štrimpels (1877, [103]) un gandrīz tāpat Vunts51 (1874, [659/]) ir atbildējis, ka tā pret šādiem kairinājumiem, kas iejaucas miegā, atrodas ilūziju veidojošos apstākļos. Juteklisku iespaidu mēs atpazīstam, pareizi interpretējam, t. i., ierindojam atmiņu grupā, kurai tas pieder saskaņā ar visu iepriekšējo pieredzi, ja iespaids ir spēcīgs, skaidrs, pietiekami ilgstošs un ja mūsu rīcībā ir šim apsvērumam nepieciešamais laiks. Ja šie nosacījumi nav izpildīti, mēs pārprotam iespaidu izraisošo objektu un uz šā pamata veidojam ilūziju. “Ja kāds pastaigājas pa plašu lauku un neskaidri uztver tālu priekšmetu, var notikt tā, ka viņš to visupirms uzskata par zirgu.” Ieskatoties tuvāk, var uzprasīties interpretācija par gulošu govi, un beidzot pavisam noteikti rodas priekšstats par sēdošu cilvēku grupu. Līdzīga nenoteikta iedaba ir iespaidiem, kurus dvēsele miegā saņem no ārējiem kairinājumiem; uz to pamata, uzmodinot lielāku vai mazāku skaitu atmiņas tēlu, tā izveido ilūzijas, no kurām iespaids iegūst savu psihisko vērtību. Tas, kurā no daudzajiem atmiņu lokiem, ar kuriem jārēķinās, tiek uzmodināts atbilstīgais tēls un kuras iespējamās asociāciju attiecības šādi stājas spēkā, saskaņā arī ar Štrimpelu nav nosakāms un it kā tiek atstāts dvēseles dzīves patvaļai.

Šeit mēs esam izvēles priekšā. Mēs varam piekrist, ka tiešām vairs nevar izsekot sapņa veidošanās likumsakarībai, un līdz ar to atteikties no jautājuma, vai jutekliska iespaida izraisītas ilūzijas interpretācija nav pakļauta vēl citiem nosacījumiem. Vai arī mēs varam paļauties uz pieņēmumu, ka objektīvajam jutekliskajam kairinājumam, kas iejaucas miegā, kā sapņa avotam ir tikai pieticīga loma un ka uzmodināmo atmiņas tēlu izvēli determinē citi momenti. Tiešām, ja pārbauda Morī eksperimentāli radītos sapņus, ko šajā nolūkā esmu tik detalizēti izklāstījis, rodas kārdinājums teikt, ka veiktais eksperiments īstenībā atklāj tikai viena sapņa elementa izcelsmi, bet pārējais sapņa saturs drīzāk šķiet pārāk patstāvīgs, pārāk individuāli noteikts, lai to varētu izskaidrot ar prasību, ka tam vajagot saskanēt ar eksperimentāli ieviesto elementu. Jā, var pat sākt šaubīties par ilūzijas teoriju un objektīvā iespaida spēku veidot sapni, ja uzzina, ka reizēm šis iespaids sapnī iegūst visdīvaināko un visatstatāko interpretāciju. Tā, piemēram, Simons52 (1888) stāsta par sapni, kurā redzējis pie galda sēžam milzonīgas personas un skaidri dzirdējis baisu troksni, ko gremojot radījuši viņu žokļi. Pamodies viņš dzirdēja aiz loga aizdrasējoša zirga pakavu dimdoņu. Ja šeit zirga pakavu izraisītais troksnis ir uzmodinājis tieši priekšstatus no atmiņu loka par Gulivera ceļojumiem, uzturēšanos pie milžiem Brobdingnegā un krietnajām zirgbūtnēm — kā es bez autora atbalsta varētu kaut ko interpretēt -, vai šo kairinājumam tik neierastā atmiņu loka izvēli nevarētu atvieglināt arī citi motīvi? [21] 53

2)       Iekšēja (subjektīva) maņu ierosa

Neraugoties uz visiem iebildumiem, jāatzīst, ka objektīvo maņu ierosu loma kalpot par sapņu uzbudinātājiem miegā ir neapstrīdama, un, ja šie kairinātāji savas iedabas un biežuma pēc varbūt šķiet nepietiekami, lai izskaidrotu visus sapņu tēlus, tad šādi tiek norādīts, ka jāmeklē citi, taču tiem analoģiski iedarbojošies sapņa avoti. Es gan nezinu, kur pirmo reizi parādījusies doma, ka līdztekus ārējiem maņu kairinājumiem jāņem vērā iekšējie (subjektīvie) uzbudinājumi maņu orgānos; tomēr fakts ir tas, ka vairāk vai mazāk izteikti tā notiek visos jaunākajos sapņa etioloģijas izklāstos. “Būtiska loma, kā es uzskatu,” saka Vunts (1874, 657), “sapņa ilūzijās ir tām subjektīvajām redzes un dzirdes izjūtām, kas nomoda stāvoklī mums ir pazīstamas kā tumšā redzes lauka gaismas haoss, skanēšana ausīs, džinkstēšana ausīs utt., bet starp tiem jo īpaši subjektīvie tīklenes uzbudinājumi. Šādi arī izskaidrojama sapņa dīvainā nosliece līdzīgus vai pilnīgi saskanīgus objektus uzburt lielā skaitā acu priekšā. Mēs redzam neskaitāmus putnus, tauriņus, zivis, krāsainas pērles, ziedus u. tml. Šeit tumšā redzes lauka gaismas putekļi ir guvuši fantastisku veidolu, bet daudzos gaismas punktus, no kuriem tas sastāv, sapnis iemieso tikpat daudzos atsevišķos tēlos, kas gaismas haosa kustīguma dēļ tiek uzlūkoti kā iekustināti priekšmeti. — Šeit laikam ari sakņojas sapņa lielā nosliece uz visdaudzveidīgākajiem dzīvnieku veidoliem, kuru formu bagātība viegli piekļaujas subjektīvo gaismas tēlu īpašajai formai.”

Subjektīvajām maņu ierosām kā sapņa tēlu avotam acīmredzot ir tā priekšrocība, ka tās nav līdzīgi objektīvajām atkarīgas no ārējas nejaušības. Tās, tā teikt, ir skaidrošanas rīcībā, cik bieži vien tas vajadzīgs. Taču tās ir aiz objektīvajiem maņu kairinājumiem tajā ziņā, ka to kā sapņa uzbudinātāja nozīmi ir grūti vai gandrīz neiespējami apstiprināt ar novērojumu un eksperimentu. Galveno pierādījumu par subjektīvo maņu ierosu sapņuzbudinošo spēku sniedz tā sauktās hipnagoģiskās halucinācijas, ko Joh. Millers (1826) ir aprakstījis kā “fantastiskas redzes izpausmes”.54 Tās ļoti bieži ir dzīvi, mainīgi tēli, kas mēdz daudziem cilvēkiem visnotaļ regulāri iestāties iemigšanas periodā un var kādu laiciņu pastāvēt arī pēc acu atvēršanas. Morī, kas lielā mērā bija tām pakļauts, ir veltījis tām detalizētu vērtējumu un rakstījis par to saistību, drīzāk pat par to identitāti ar sapņa tēliem (starp citu, gluži kā Joh. Millers [ibid., 49/] pirms viņa). Lai tās rastos, saka Morī, ir vajadzīga zināma dvēseles pasivitāte, uzmanības atslābinājums (1878, 59/). Taču pietiek uz sekundi krist tādā letarģijā, lai noteiktā dispozīcijā redzētu hipnagoģisku halucināciju, pēc kuras varbūt atkal pamostas, līdz vairākkārt atkārtojamā spēle noslēdzas ar iemigšanu. Ja pēc neilga laika tad pamostas, tad, kā raksta Morī, bieži vien izdodas fiksēt sapnī tos pašu tēlus, kas pirms iemigšanas rādījušies kā hipnagoģiskas halucinācijas (ibid134/). Tā reiz Morī bija ar virkni grotesku veidolu ar deformētām sejām un dīvainām frizūrām, kuri ar neticamu uzmācību viņu apgrūtināja iemigšanas periodā un par kuriem pēc pamošanās atminējās esam sapņojis. Citreiz, kad viņš tieši cieta no bada izjūtas, jo bija pakļāvis sevi stingrai diētai, viņš hipnagoģiski redzēja bļodu un ar dakšiņu apbruņotu roku, kura no bļodas ņēma kaut ko ēdamu. Sapnī viņš atradās pie bagātīgi klāta galda un dzirdēja troksni, ko radīja ēdāji ar savām dakšiņām. Citreiz, kad viņš iemiga ar sakairinātām un sāpošām acīm, viņam bija hipnagoģiska halucinācija par mikroskopiski mazām zīmēm, kuras viņam ar milzīgu piepūli vajadzēja katru atsevišķi atšifrēt; pamodināts no miega, viņš pēc stundas atminējās sapni, kurā redzēja atvērtu grāmatu ar ļoti maziem burtiem, un viņam to nācās izlasīt ar grūtībām.

Tāpat kā šie tēli, hipnagoģiski var parādīties arī vārdu, nosaukumu utt. dzirdes halucinācijas un tad atkārtoties sapnī, līdzīgi kā uvertīra, kas ievēsta sākušās operas vadmotīvu.

Pa to pašu ceļu, kādu gājis Joh. Millers un Morī, iet nesenāks hipnagoģisko halucināciju novērotājs Dž. Trumbuls Leds (1892).55 Ar vingrināšanos viņš panāca to, ka divas līdz piecas minūtes pēc iemigšanas viņš varēja pēkšņi atraisīties no miega, neatverot acis, un šādi viņam bija iespēja salīdzināt izzūdošās tīklenes izjūtas ar atmiņā izdzīvojušajiem sapņa tēliem. Viņš apgalvo, ka starp tiem ikreiz var atpazīt ciešu saistību tajā ziņā, ka tīklenes pašgaismas spīdošie punkti un līnijas sniedz psihiski uztverto sapņa veidolu uzmetumus, shēmas. Piemēram, sapnim, kurā viņš skaidri redzēja drukātas rindas, kuras viņš lasīja un studēja, tīklenē atbilda spīdošo punktu izkārtojums paralēlās līnijās. Viņa vārdiem izsakoties: skaidri nodrukātā lapa, ko viņš sapnī lasīja, atbilda objektam, kas viņa nomoda uztverei šķita kā daļa no reāli apdrukātas lapas, kuru, lai kaut ko skaidri uztvertu, uzlūko caur caurumiņu papīrā no ļoti liela attāluma. Nekādā ziņā nenovērtējot par zemu fenomena centrālo56 līdzdalību, Leds uzskata, ka mūsos diez vai rodas kāds vizuāls sapnis, kas nepieslietos tīklenes iekšējā uzbudinājuma stāvokļa materiālam. īpaši tas attiecas uz sapņiem drīz pēc iemigšanas tumšā istabā, savukārt sapņiem rītos īsi pirms pamošanās kairinājuma avots ir objektīvā gaisma, kas spiežas acīs gaišajā istabā. Pašgaismas ierosas bezgalīgi mainīgajam raksturam precīzi atbilst nemierīgā tēlu plūsma, ko mums rāda mūsu sapņi. Piešķirot nozīmi Leda novērojumiem, nevar par zemu novērtēt šā subjektīvā kairinājuma nozīmi sapņa [tapšanā], jo redzes tēli, kā zināms, ir mūsu sapņu galvenā sastāvdaļa. Citu maņu jomu, līdz pat dzirdes jomai, devums ir niecīgāks un nav konstants.

3)        Iekšējais, organiskais miesas kairinājums

Ja esam ceļā, lai sapņa avotus meklētu nevis ārpus, bet pašā organismā, tad mums jāatceras, ka gandrīz visi mūsu iekšējie orgāni, kas veselā stāvoklī par sevi nedod gandrīz nekādu ziņu, kairinājuma stāvokļos ko mēs tā dēvējam vai slimības gadījumos mums kļūst par lielākoties nepatīkamu izjūtu avotu, kas jāpielīdzina ārēji izraisāmo sāpju un izjūtu kairinājumu uzbudināšanai. Pastāv ļoti sena pieredze, kas vedina, piemēram, Štrimpelu teikt (1877, 107): “Miegā dvēsele sasniedz daudz dziļāku un plašāku sava miesiskuma izjūtas apziņu nekā nomodā un ir spiesta uztvert un ļaut iedarboties noteiktiem kairinājumu iespaidiem, kas rodas no tās ķermeņa daļām un pārmaiņām, par kurām nomodā tā neko nezināja.” Jau Aristotelis uzskatīja par ļoti iespējamu to, ka sapnī tiek vērsta uzmanība uz sākošos slimības stāvokli, kas nomodā vēl nav nomanāms (palielinājuma dēļ, ko sapnis piešķir iespaidiem; sk. iepriekš 24. lpp.), bet ārsti, kuru uzskats, protams, ir tālu no ticības sapņa profētiskajai dāvanai, pieļāva vismaz to, ka sapņi spēj ievēstīt slimību. (Sal.: M. Simons (1888, 31) un daudzi citi autori. [22] 57 )

Šķiet, ka arī jaunākā laikā netrūkst apstiprinātu piemēru šādiem diagnostiskiem sapņa veikumiem. Tā, piemēram, Tisjē (1898, [62/]), atsaucoties uz Artigu (1884, [43]), izklāsta četrdesmit trīs gadus vecas sievietes vēsturi: par spīti šķietamajai veselībai, viņu dažus gadus piemeklēja baiļu sapņi, un tad ārstnieciskajā izmeklēšanā atklājās sākusies sirds afektācija, no kuras viņa drīz nomira.58

Izteikti iekšējo orgānu traucējumi veselai virknei personu acīmredzot darbojas kā sapņa izraisītājs. Kopumā tiek norādīts uz baiļu sapņu biežumu sirds un plaušu slimniekiem, jā, šo sapņa dzīves saistību daudzi tik ļoti izvirza priekšplānā, ka varu šeit vienkārši tikai norādīt uz publikācijām (Rādeštoks [1879, 70], Špita59 [1882, 241/], Morī [1878, 33/], M. Simons (1888), Tisjē [1898, 60^]). Tisjē pat uzskata, ka saslimušie orgāni uzspiež sapņa saturam raksturīgu zīmi. Sirds slimnieku sapņi parasti ir ļoti īsi un beidzas ar baiļpilnu pamošanos; gandrīz vienmēr to saturā kāda loma ir nāves situācijai briesmīgos apstākļos. Plaušu slimnieki sapņo par nosmakšanu, drūzmu, bēgšanu un prāvā skaitā ir pakļauti pazīstamajam murgu sapnim, kuru, starp citu, eksperimentāli, pārklājot seju, aizklājot elpošanas atveres, ir spējis izraisīt Bērners (1855).60 Gremošanas traucējumu gadījumā sapnī ir priekšstati no baudīšanas un riebuma jomas. Visbeidzot seksuālā uzbudinājuma ietekme uz sapņu saturu ikvienam ir pietiekami saprotama no paša pieredzes un piešķir visspēcīgāko balstu visai mācībai par sapņa izraisīšanu ar orgānu kairinājumu.

Pārstrādājot sapņa literatūru, visnotaļ nepārprotami ir arī tas, ka atsevišķus autorus (Morī [1878, 451/], Veigants (1893)) nodarboties ar sapņa problēmām ir vedinājusi viņu pašu slimības stāvokļu ietekme uz viņu sapņu saturu.

Starp citu, sapņa avoti no šiem neapšaubāmi konstatētajiem faktiem nav pieauguši tik nozīmīgi, kā to varētu iedomāties. Sapnis taču ir fenomens, kas iestājas veselajiem varbūt visiem, varbūt ik nakti -, un orgāna saslimstība acīmredzot nav tā obligāts nosacījums. Savukārt mums svarīgi ir nevis tas, kā rodas īpaši sapņi, bet gan tas, kas var būt normālo cilvēku ierasto sapņu kairinājuma avoti.

Tostarp tagad ir sperams solis, lai nonāktu pie sapņa avota, kas plūst bagātīgāk par jebkuru iepriekšējo un īstenībā nekādā gadījumā nesolās izsīkt. Ja konstatēts, ka ķermeņa iekšiene slimā stāvoklī kļūst par sapņa kairinājumu avotu, un ja pieļaujam, ka miega stāvoklī dvēsele, novērsta no ārpasaules, miesas iekšienei var veltīt lielāku uzmanību, tad it viegli pieņemt, ka orgāniem nepavisam nevajag saslimt, lai guļošajai dvēselei sniegtu uzbudinājumus, kas kaut kādā veidā kļūst par sapņa tēliem. Tas, ko nomodā neskaidri uztveram kā vispārējo izjūtu tikai tā kvalitātes dēļ un kam savu artavu, pēc ārstu domām, sniedz visas orgānu sistēmas, [tas] naktī, sasniedzot spēcīgu iedarbību un darbojoties ar saviem atsevišķajiem komponentiem, kļūtu par visvarenāko un vienlaikus visierastāko sapņa priekšstatu uzmodināšanas avotu. Tad atliktu vien izpētīt, saskaņā ar kādiem noteikumiem orgānu kairinājumi transponējas par sapņa priekšstatiem.

Šeit mēs esam skāruši to sapņa rašanās teoriju, kurai priekšroku dod visi ārstējošie autori. Tumsa, kurā mūsu zināšanām ietīts mūsu būtības kodols, moi $planchnique, kā to dēvē Tisjē [1898, 23], un sapņa rašanās tumsa tik ļoti savstarpēji atbilst, ka starp tiem nevar nenoteikt saistību. Ideju gājums, kas orgāna veģetatīvo izjūtu padara par sapņa tēlnieku, ārstam ir svarīgs arī tajā ziņā, ka ļauj etioloģiski apvienot sapni un garīgo traucējumu, kuru izpausmes tik ļoti saskan, jo vispārējām izjūtām un no iekšējiem orgāniem izrietošo kairinājumu pārmaiņām tiek piešķirta arī tālejoša nozīme psihožu tapšanā. Tāpēc nav ko brīnīties, ka miesiskā kairinājuma teoriju nevar atvedināt no viena autora, kas to būtu patstāvīgi izstrādājis.

Virknei autoru noteicošs kļuva domu gājiens, ko 1851. gadā izstrādāja filosofs Šopenhauers/’1 Pasaules aina mūsos rodas tādējādi, ka mūsu intelekts iespaidus, kuri tam nāk no ārienes, pārlej laika, telpas un kauzalitātes formās. Kairinājumi no organisma iekšienes, no simpātiskās nervu sistēmas, dienā labākajā gadījumā izpaužas neapzinātā ietekmē uz mūsu noskaņojumu. Savukārt naktī, kad mitējusies dienas iespaidu apslāpējošā iedarbība, no iekšienes nākošie iespaidi spēj pievērst sev uzmanību — gluži kā nakti mēs dzirdam burbuļojam avotu, ko dienas troksnis padara neuztveramu. Kā citādi lai intelekts reaģē uz šiem kairinājumiem, kā vien īstenojot savu savdabīgo funkciju? Tas pārformē kairinājumus telpiski un laiciski piepildītos veidolos, kuri pārvietojas pa kauzalitātes vadlīnijām, un šādi rodas sapnis [Schopenhauer 1862, Bd. 1, 249jf]. Ciešākā saistībā starp miesas kairinājumiem un sapņa tēliem tad ir mēģinājis ietiekties Šērners62 (1861) un pēc viņa Folkelts (1875), viņu vērtējumu mēs pataupām sadaļai par sapņa teorijām [sk. 92. lpp. un tālāk].

Vienā īpaši konsekventi īstenotā pētījumā psihiatrs Krauss63 [1859, 255] sapņa, gluži tāpat kā delīriju un murgaino ideju, rašanos ir atvedinājis no viena un tā paša elementa, proti, organiski nosacītas izjūtas. Gandrīz nav iedomājama kāda organisma vieta, kas nevarētu kļūt par sapņa vai murgaina priekšstata izejpunktu. Taču organiski nosacīto izjūtu “var nošķirt divās virknēs: 1) vispārējos noskaņojumos (vispārējās izjūtās), 2) specifiskās, veģetatīvā organisma pamatsistēmām imanentās izjūtās, kuras esam iedalījuši piecās grupās: a) muskuļu izjūtas, b) pneumatiskās, c) gastriskās, d) seksuālās, e) perifērās [izjūtas]”.

Sapņa tēlu rašanās gaitu, balstoties uz miesas kairinājumiem, Krauss apraksta šādi: uzmodinātā izjūta saskaņā ar kaut kādu asociācijas likumu uzmodina tai radniecīgu priekšstatu un savienojas ar to organiskā veidojumā, pret kuru gan apziņa izturas citādi nekā parasti. Jo pašai izjūtai tā nepievērš nekādu uzmanību, tā pilnīgi pievēršas pavadošajiem priekšstatiem, un tas vienlaikus ir pamats, kāpēc tik ilgi šis fakts tika pārprasts [ibid., 233/]. Krauss [šim] procesam piešķir arī īpašu apzīmējumu izjūtu transsubstanciācija sapņa tēlos [ibid., 246].

Patlaban miesas organisko kairinājumu ietekme uz sapņa veidošanos ir gandrīz vispārīgi pieņemta, taču jautājums par abu savstarpējo attiecību likumu tiek atbildēts ļoti dažādi, bieži vien ar miglainiem skaidrojumiem. Pieņemot miesiskā kairinājuma teoriju, rodas īpašs sapņa interpretācijas uzdevums atvedināt sapņa saturu no to izraisošajiem organiskajiem kairinājumiem, un, ja neatzīst Šērnera atrastos interpretācijas noteikumus, bieži nākas sastapties ar [to] nepatīkamo faktu, ka organiskā kairinājuma avots nodod sevi tikai un vienīgi ar sapņa saturu.

Taču visai līdzīgi ir interpretētas atšķirīgas sapņa formas, kas dēvētas par “tipiskām”, jo ļoti daudzām personām tās figurē ar visnotaļ līdzīgu saturu. Tie ir pazīstamie sapņi par krišanu no kāda augstuma, zobu izkrišanu, lidošanu un samulsumu kailuma vai trūcīgā apģērba dēļ. Pēdējam sapnim laikam jārodas vienkārši no miegā veiktā uztvēruma, ka nomesta sega un [cilvēks] nu guļ kails. Sapnis par zobu izkrišanu tiek atvedināts no “zobu kairinājuma”, taču tas nav jāiedomājas kā slimīgs zobu uzbudinājuma stāvoklis. Sapnis par lidošanu saskaņā ar Štrimpela rakstīto [1877, 119] ir dvēseles izmantotais adekvātais tēls, lai norādītu uz kairinājuma kvantu, kas izriet no plaušu palielināšanās un samazināšanās, ja vienlaikus toraksa ādas izjūta jau norisinās bez apziņas [līdzdalības]. Šis apstāklis sniedz izjūtu, kas saistīta ar priekšstata par lidināšanos formu. Iemesls krišanai no augstuma ir tāds, ka, iestājoties ādas spiediena izjūtai bez apziņas [līdzdalības], vai nu roka ir nokarājusies, vai pēkšņi tiek iztaisnots saliekts celis, šādi atkal tiek apzināta ādas spiediena izjūta, taču pāreja uz apzināšanos psihiski iemiesojas kā sapnis par krišanu (Strumpei, ibid., 118). Šo ticamo skaidrojumu vājums acīmredzot ir tajā, ka bez kāda pamata no dvēseliskā uztvēruma tiek atmesta vai piesaistīta tā vai cita orgānizjūtu grupa, līdz ir izveidota skaidrojumam labvēlīga konstelācija. Starp citu, vēlāk man būs izdevība pievērsties tipiskiem sapņiem un to rašanās [problemātikai].*

Salīdzinot virkni līdzīgu sapņu, M. Simons ir mēģinājis izvedināt dažus noteikumus par orgānkairinājumu ietekmi uz to sapņu seku noteiksmi. Viņš saka (1888, 34): ja miegā kāds orgānaparāts, kas parasti piedalās kāda afekta izpausmē, kāda cita iemesla dēļ atrodas uzbudinājuma stāvoklī, kurā parasti nokļūst pie šāda afekta, tad šādi topošajā sapnī būs priekšstati, kas ir piemērojušies afektam.

Cits noteikums ir šāds (ibid., 35): ja orgānaparāts miegā atrodas darbībā, uzbudinājumā vai tiek traucēts, tad sapnis saturēs priekšstatus, kuri attiecas uz organiskās funkcijas īstenošanu, kas ir šā aparāta ziņā.

Mourlī Volls64 (1896) ir mēģinājis atsevišķā jomā eksperimentāli pierādīt miesiskā kairinājuma postulēto ietekmi uz sapņa radīšanu. Viņš veica eksperimentus, mainot guļošo [cilvēku] locekļu stāvokļus un salīdzinot sapņa sekas ar šim pārmaiņām. Rezultātā viņš nonāca pie šādiem secinājumiem.

1)   Locekļa stāvoklis sapni kopumā atbilst tā stāvoklim īstenībā, t. i., sapņots tiek par locekļa statisko stāvokli, kas atbilst reālajam stāvoklim.

2)   Ja sapņo par locekļa kustību, tad tā vienmēr ir tāda, ka viens no tās īstenošanā figurējošajiem stāvokļiem atbilst faktiskajam stāvoklim.

3)    Paša locekļa stāvokli sapnī var piedēvēt arī svešai personai.

4)   Var arī sapņot, ka attiecīgā kustība tiek traucēta.

5)   Loceklis attiecīgajā stāvoklī sapnī var parādīties kā zvērs vai briesmonis, turklāt starp abiem tiek izveidota zināma analoģija.

6)    Locekļa stāvoklis sapnī var rosināt domas, kas kaut kādā veidā ir saistītas ar šo locekli, piemēram, nodarbinot pirkstus, tiek sapņots par skaitīšanu.

Es no šādiem rezultātiem secinātu, ka arī miesiskā kairinājuma teorija nespēj pilnīgi izslēgt šķietamo brīvību, noteicot uzmodināmos sapņa tēlus. [23]

4)       Psihiskā kairinājuma avoti

Iztirzājot sapņa attiecības ar nomoda dzīvi un sapņa materiāla rašanos, mēs uzzinājām, ka saskaņā ar vissenāko un visjaunāko sapņa pētnieku uzskatiem cilvēki sapņo par to, ar ko viņi dienā nodarbojas un kas viņus interesē nomodā. [24] Šī interese, kas no nomoda dzīves turpinās miegā, būtu ne tikai psihiska saitiņa, kas sapni saista ar dzīvi, bet sniedz mums arī par zemu nenovērtējamu sapņa avotu, ar ko līdztekus tam, kas kļuvis interesants miegā kairinājumiem, kuri iedarbojas miegā, vajadzētu pietikt, lai noskaidrotu visu sapņa tēlu izcelsmi. Taču mēs dzirdējām arī iebildumu pret iepriekšminēto apgalvojumu, proti, ka sapnis novērš guļošo no dienas interesēm un ka pārsvarā mēs sapņojam par lietām, kuras mūs visvairāk pārņēmušas dienā, tikai tad, kad nomoda dzīvei tās ir zaudējušas aktualitātes kairinājumu. [25] Tāpēc sapņa dzīves analīzē mēs ik uz soļa gūstam iespaidu, ka nav pieļaujams izvirzīt vispārīgus noteikumus, neparedzot tādus ierobežojumus kā “bieži”, “parasti”, “lielākoties” un nesagatavojot izņēmumu iespējamībai.

Ja ar nomoda interesi līdztekus iekšējiem un ārējiem miega kairinājumiem pietiktu, lai atsegtu sapņa etioloģiju, mums vajadzētu spēt sniegt apmierinošu norēķinu par visu sapņa elementu izcelsmi; sapņa avotu mīkla būtu atrisināta, paliktu vien uzdevums nošķirt psihisko un somatisko sapņa kairinājumu līdzdalību atsevišķos sapņos. Īstenībā šāds pilnīgs sapņa atrisinājums vēl nevienā gadījumā nav izdevies, un ikvienam, kas to ir mēģinājis, palikušas pāri lielākoties ļoti bagātīgas sapņa sastāvdaļas, par kuru izcelsmi viņš neko nevarētu pateikt. Dienas interese kā psihiskais sapņa avots acīmredzot nesniedzas tik tālu, kā būtu sagaidāms no paļāvīgajiem apgalvojumiem, ka sapnī ikviens turpinot ņemties ar savu nodarbi.

Citi psihiskie sapņa avoti nav zināmi. Tātad visi literatūrā pārstāvētie sapņa skaidrojumi izņemot vien vēlāk [26] pieminamo Šērnera skaidrojumu atstāj milzīgu caurumu tur, kur ir runa par sapnim lielākoties raksturīgā materiāla atvedināšanu no priekšstatu tēliem. Šajā mulsumā vairums autoru ir attīstījuši noslieci iespējami samazināt psihiskā sadaļu sapņa izraisīšanā, kurai tik grūti piekļūt. Viņi gan atšķir pamatiedalījumu nervu kairinājuma un asociācijas sapni, pēdējā avots nepārprotami ir reproducēšana (Wundt 1874, 657f), taču viņi nevar atsvabināties no šaubām, “vai tie iestājas bez stimulējoša miesiskā kairinājuma” (Volkelt 1875, 127). Atsaka arī tīrā asociācijas sapņa raksturojums: “īsto asociāciju sapņu gadījumā vairs nevar būt ne runas par šādu stingru [somatiskā kairinājuma] kodolu. Šeit svabadā grupēšanās nokļūst arī sapņa centrā. Jau tā no prāta un sapratnes brīvlaisto priekšstatu dzīvi šeit vairs nesatur arī svarīgākie miesas un dvēseles uzbudinājumi un šādi tiek atstāta pašas juceklīgajai burzmai, pašas ņigu ņegu skurbulim” (Volkelt, ibid., 118). Mazināt psihiskā sadaļu sapņa izraisīšanā mēģina arī Vunts (1874, 656-657), apgalvojot, ka “sapņa fantasmi visnotaļ nepamatoti tiek uzskatīti par tīrām halucinācijām. Acīmredzot vairums sapņa priekšstatu īstenībā ir ilūzijas, jo tie izriet no vājiem maņu iespaidiem, kas miegā nekad neizdziest.” Veigants šo uzskatu ir iesavinājis un vispārinājis (1893, 17). Saistībā ar visiem sapņa priekšstatiem viņš apgalvo, ka “to tuvākais cēlonis ir jutekliski kairinājumi, un tikai tad pievienojas reproduktīvās asociācijas”. Vēl tālāk psihisko kairinājuma avotu izstumšanā ietTisjē (1898, 183): “Les rкves d’origine absolument psychique n’existent pas”, un citviet (ibid., G): “Les pensйes de nos rкves nous viennent du dehors.. ” [27]

Tie autori, kuri līdzīgi ietekmīgajam filosofam Vuntam ieņem vidējo pozīciju, nelaiž garām iespēju atzīmēt, ka vairumā sapņu somatiskie kairinājumi sadarbojas ar nezināmiem vai par dienas interesi atzītiem psihiskiem sapņa rosinātājiem.

Vēlāk mēs uzzināsim, ka sapņa veidošanās mīklu var atrisināt, atklājot negaidītu psihiskā kairinājuma avotu. Pagaidām mēs negribam brīnīties par pārāk augsto novērtējumu kairinājumiem, kuri sapņa izveidē nenāk no dvēseles dzīves. Tas ir ne tikai tāpēc, ka tie ir viegli atrodami un pat eksperimentā apstiprināmi; tas atbilst arī sapņa rašanās somatiskajai izpratnei patlaban valdošajam domas virzienam psihiatrijā. Smadzeņu kundzība pār organismu gan tiek izteikti uzsvērta, taču itin viss, kas varētu pierādīt dvēseles dzīves neatkarību no pierādāmām organiskām pārmaiņām vai spontanitāti tās izpausmēs, patlaban tā baida psihiatru, it kā tās atzīšana nozīmētu atgriešanos natūrfilosofijas un dvēseles metafiziskās būtības laikos. Psihiatra neuzticēšanās it kā ir paņēmusi psihi aizbildniecībā un nu prasa, lai neviena tās ierosa nenodotu tās pašas spēju. Šī izturēšanās gan liecina tikai par niecīgo uzticēšanos kauzālajai saķēdētībai, kas pastāv starp miesisko un dvēselisko. Pat tur, kur izpētē psihisko var atzīt par kāda fenomena primāro iemeslu, dziļāka ietiekšanās pratīs rast ceļu, kas ved uz dvēseliskā organisko pamatojumu. Bet tur, kur mūsu tagadējām zināšanām psihiskajam vajadzētu nozīmēt galastaciju, nav nepieciešams to noliegt.65

D

Kāpēc sapni pēc pamošanās aizmirst?

Tas, ka sapnis ap ritu “pagaist”, ir visiem zināms. Tiesa, to var atminēties. Jo mēs pazīstam sapni tikai no atminēšanās pēc pamošanās; taču bieži vien domājam, ka atminamies to tikai nepilnīgi, bet nakti tā ir bijis vairāk; mēs varam novērot, ka no rīta vēl dzīvīga sapņa atmiņa dienas gaitā sašķīst nelielās drumstalās; bieži vien mēs zinām, ka esam sapņojuši, bet nezinām, ko esam sapņojuši, un mēs esam tik ļoti pieraduši pie pieredzes, ka sapnis ir pakļauts aizmiršanai, ka neatmetam kā absurdu iespēju arī naktī ir sapņots, kaut no rīta nav nekas zināms nedz par sapņošanas saturu, nedz [pašu tā] faktu. Citkārt sapņi atmiņā turas ārkārtīgi ilgi. Esmu analizējis savu pacientu sapņus, kurus tie sapņojuši pirms divdesmit pieciem un vēl vairāk gadiem, un varu atminēties pats savu sapni, kuru no tagadējās dienas šķir vismaz trīsdesmit septiņi gadi un kurš atmiņā neko nav zaudējis no sava svaiguma. Tas viss ir ļoti dīvaini un iesākumā nesaprotami.

Visplašāk par sapņu aizmiršanu raksta Štrimpels [1877, 79/]. Šī aizmiršana acīmredzot ir komplekss fenomens, jo Štrimpels to atvedina nevis no viena vienīga cēloņa, bet veselas cēloņu virknes.

Pirmām kārtām sapņu aizmiršanu izraisa visi tie cēloņi, kas izraisa aizmiršanu nomoda dzīvē. Kā nomodā esoši mēs tūdaļ pat mēdzam aizmirst daudzas izjūtas un uztvērumus, jo tie bija pārāk vāji, jo ar tiem saistītā dvēseles ierosa bija pārāk niecīga. Tas ņemams vērā daudzos sapņa tēlu gadījumos; tie tiek aizmirsti, jo ir bijuši pārāk vāji, savukārt spēcīgākus tēlus to tuvumā atminas. Kaut gan intensitātes moments pats par sevi, protams, nav izšķirīgais sapņa tēla saglabāšanā; Štrimpels [ibid., 820], kā arī citi autori (Calkins 1893 [312]), atzīst, ka bieži vien ātri aizmirst sapņa tēlus, par kuriem zināms, ka tie bijuši ļoti dzīvīgi, savukārt starp atmiņā saglabātajiem atrodas ļoti daudz izplūdušu, neskaidru tēlu. Nomodā mēdz aizmirst arī to, kas noticis tikai vienu reizi, bet labāk fiksē to, ko varēja uztvert atkārtoti. Taču vairums sapņa tēlu ir vienreizēji pārdzīvojumi*66 ; šī savdabība vienlīdz veicina visu sapņu aizmiršanu. Daudz nozīmīgāks ir trešais aizmiršanas cēlonis. Lai izjūtas, priekšstati, domas utt. iegūtu zināmu atminēšanās lielumu, nepieciešams, lai tie nevis paliktu savrupināti, bet atbilstīgā veidā iekļautos saistībās un kombinācijās67 . Izjaucot neliela panta vārdus un tos sakratot, ļoti grūti šo pantu atcerēties. “Sakārtota un lietišķa secība palīdz vārdiem, un kopums viegli un ilgi jēgpilni saglabājas atmiņā. Bezjēdzīgo mēs parasti saglabājam atmiņā tikpat grūti un reti kā samudžināto un haotisko” [Strьmpell 1877, 83]. Vairākumā gadījumu sapņiem trūkst saprotamības un kārtības. Sapņa kompozīcijas neietver iespēju tās atminēties un tiek aizmirstas, jo lielākoties jau nākamajā brīdī tās sabrūk. Tiesa, ar šiem spriedumiem pilnīgi nesaskan tas, ko grib atzīmēt Rādeštoks (1879, 168), ka vislabāk mēs atminamies tieši pašus dīvainākos sapņus.

Vēl iedarbīgāki sapņa aizmiršanai Štrimpelam [1877, 82/] šķiet citi momenti, kas atvedināmi no sapņa un nomoda dzīves attiecībām. Tas, ka nomoda apziņa aizmirst sapni, laikam ir tikai pretstats iepriekš minētajam [39. lpp.] faktam, ka sapnis (gandrīz) nekad no nomoda dzīves nepārņem sakārtotas atmiņas, bet pārņem tikai detaļas, ko atraisa no to ierastajām psihiskajām saistībām, kuras nomodā tad var atminēties. Sapņa kompozīcijai nav vietas psihisko virkņu sabiedrībā, ar kurām ir piepildīta dvēsele. Tai nav nekādu atminēšanās līdzekļu. “Šādi sapņveidojums it kā atraujas no mūsu dvēseles dzīves augsnes un karājas psihiskajā telpā kā mākonis debesīs, kuru ātri izgaisina jauna vēja dvesma” (ibid., 87). Tajā pašā virzienā darbojas apstāklis, ka līdz ar atmošanos uzmanību tūdaļ pat pārņem maņu pasaule, kas no visurienes spiežas klāt, tā ka pret šo spēku spēj noturēties [tikai] nedaudzi sapņa tēli. Tie padodas jaunās dienas iespaidiem gluži tāpat kā zvaigžņu spožums saules gaismai.

Visbeidzot kā sapņu aizmiršanas cēlonis ir jāatceras fakts, ka vairums cilvēku vispār maz interesējas par saviem sapņiem. Tas, kurš, piemēram, kā pētnieks kādu laiku interesējas par sapni, šajā laikā arī sapņo vairāk nekā parasti, precīzāk viņš atminas savus sapņus vieglāk un biežāk.

Divi citi sapņu aizmiršanas cēloņi, ko Bonatelli [1880] (no Benīni [1898, 155-156]) pievieno Štrimpela minētajiem, tajos gan ir jau ietverti, proti, 1) miega un nomoda kopizjūtas pārmaiņa starp miegu un nomodu ir nelabvēlīga savstarpējai reprodukcijai un 2) priekšstatu materiāla cits izkārtojums sapnī padara to, tā teikt, nepārtulkojamu nomoda apziņai.68

Pēc visiem šiem aizmiršanas cēloņiem, kā to uzsver pats Štrimpels [1877, 6], tiešām kļūst dīvaini, ka atmiņā tomēr tiek saglabāts tik daudz sapņu. Autoru turpmākie centieni iekļaut noteikumos sapņu atminēšanos līdzinās atzīšanās [aktam], ka arī še ir palicis kaut kas mīklains un neatrisināts. Atsevišķas sapņa atminēšanās savdabības nesen visnotaļ pamatoti ir īpaši atzīmētas, piemēram, sapnis, kas no rīta ticis uzskatīts par aizmirstu, dienas gaitā var ienākt prātā kāda uztvēruma dēļ, kas nejauši skar tomēr aizmirsto sapņa saturu (Radestock 1879 [169], Tissiй 1898 [148/]). Taču visa sapņa atminēšanās ir pakļauta iebildumam, kas kritiskās acīs patiesi pamatīgi samazina tās vērtību. Var šaubīties, vai mūsu atmiņa, kas izlaiž tik daudz no sapņa, tomēr nevilto to, ko tā ir saglabājusi.

Šādas šaubas par sapņa reproducēšanas eksaktumu izsaka arī Štrimpels (op. cit. [119]): “Tad it viegli notiek tas, ka nomoda apziņa nepatvaļīgi šo to iekļauj sapņa atmiņā: [cilvēks] iedomājas, ka sapņojis to, ko bijušais sapnis nesatur.”

īpaši kategoriski izsakās Jesens (1855, 547): “Turklāt, pētot un interpretējot saistītus un secīgus sapņus, īpaši jāņem vērā, šķiet, līdz šim visai maz ievērotais apstāklis, ka ar patiesību gandrīz vienmēr nesokas, jo mēs, atsaukdami savā atmiņā reiz bijušo sapni, nemanot vai negribot, aizpildām un papildinām sapņa tēlu caurumus. Reti kad saistīts sapnis ir bijis tik saistīts, kā tas mums šķiet atmiņā, un varbūt nekad tāds nav bijis. Arī cilvēks, kas vairāk par visu mīl patiesību, diez vai spēj izstāstīt dīvainu sapni bez visādām piedevām un visiem izskaistinājumiem: cilvēka gara tiekšanās skatīt visu kopsakarībā ir tik liela, ka, atminoties savā ziņā nesaistītu sapni, nepatvaļīgi aizpilda kopsakarības trūkumu.” Gluži kā šo Jesena vārdu tulkojums skan V. Egera [1895, 41] piezīmes, kuras viņš, protams, koncipējis patstāvīgi: “.. l’observation des rкves a ses difficultйs spйciales et le seul moyen d’йviter toute erreur en pareille matiиre est de confier au papier sans le moindre retard ce que l’on vient d’йprouver et de remarquer; sinon, l’oubli vient vite ou total ou partiel; l’oubli total est sans gravitй; mais l’oubli partiel est perfide; car si l’on se met ensuite а raconter ce que l’on n’a pas oubliй, on est exposй а copmplйter par imagination les fragments incohйrents et disjoints fourni par la mйmoire ..; on devient artiste а son insu, et le rйcit pйriodiquement rйpйtй s’impose а la crйance de son auteur, qui, de bonne foi, le prйsente comme un fait authentique, dыment йtabli selon les bonnes mйthodes… ” [28]

Pavisam līdzīgi Špita (1882, 338), kurš laikam pieņem, ka mēs vispār, tikai mēģinot sapni reproducēt, ieviešam kārtību vaļīgi savstarpēji asociētajos sapņa elementos “no līdzās cits citam veidojam cits pēc cita, cits no cita, proti, pievienojam sapnim trūkstošo loģiskās saistības procesu”.

Tā kā mums nav citas kontroles pār mūsu atmiņas uzticamību, kā vien objektīvā, bet sapņa gadījumā, kurš ir mūsu pašu pārdzīvojums un kuram kā avotu zinām tikai atmiņu, tā nav iespējama, tad kāda vērtība vēl paliek mūsu atmiņai par sapni?69

E

Sapņa psiholoģiskās īpatnības

Zinātniskā sapņa skatījumā mēs vadāmies no pieņēmuma, ka sapnis ir mūsu pašu dvēseliskās darbības rezultāts; tomēr gatavs sapnis mums šķiet kaut kas svešs, atzīties tā autorībā mēs tiecamies tik ļoti maz, ka itin labprāt sakām kā “Man rādījās sapnis”, tā “Es sapņoju”. No kurienes nāk šī sapņa “dvēseliskā svešatnība”? Pēc mūsu sapņa avotu iztirzājumiem mums vajadzētu domāt, ka to nosaka ne tikai materiāls, kas nokļūst sapņa saturā; tas jau lielākoties ir kopīgs kā sapņa dzīvei, tā nomoda dzīvei. Var jautāt, vai šo iespaidu neizraisa psihisko procesu pārmaiņas sapnī, un mēģināt šādi sniegt sapņa psiholoģisko raksturojumu.

Neviens nav tik spēcīgi uzsvēris sapņa un nomoda dzīves būtisko atšķirību un [labāk] izmantojis tālākejošus secinājumus kā G. T. Fehners sava [darba] “Psihofizikas elementi” dažās piezīmēs (1889, Bd. 2, 520-521).70 Viņš uzskata, ka nepietiek “nedz ar vienkāršu apzinātās dvēseles dzīves pakļūšanu zem pamatsliekšņa”, nedz ar uzmanības novēršanu no ārpasaules ietekmēm, lai izskaidrotu sapņa dzīves savdabības iepretim nomoda dzīvei. Gluži pretēji, viņš pieļauj, ka arī sapņu skatuve ir cita nekā nomoda priekšstatu dzīves skatuve. “Ja psihofiziskās darbības skatuve gulēšanas un nomoda laikā būtu viena un tā pati, tad sapnis manā skatījumā varētu būt vienkārši zemākā intensitātes pakāpē notiekošs nomoda priekšstatu dzīves turpinājums, un tiem, starp citu, vajadzētu būt ar vienādu saturu un formu. Taču ir pavisam citādi.”

Nav gan kļuvis skaidrs, ko Fehners domā ar šādu dvēseles darbības pārdislocēšanu; un, cik man zināms, neviens cits arī nav devies pa ceļu, kura pēdas viņš norādījis šajā piezīmē. Anatomiska interpretācija fizioloģiskas smadzeņu lokalizācijas nozīmē vai pat saistībā ar smadzeņu garozas histoloģisku diferencēšanu acīmredzot ir izslēgta. Bet varbūt viņa doma apstiprinās kā atjautīga un auglīga, ja to saista ar dvēseles aparātu, kas ir uzbūvēts no vairākām cita aiz citas iekļautām instancēm.71

Citi autori ir apmierinājušies ar to, ka izcēluši to vai citu sapņa dzīves tveramo psiholoģisko īpatnību un padarījuši to par izejpunktu turpmākiem skaidrošanas mēģinājumiem.

Pamatoti atzīmēts, ka viena no sapņa dzīves pamatīpatnībām parādās jau iemigšanas stāvoklī un ir dēvējama par miegu ievadošu fenomenu. Saskaņā ar Šleiermaheru72 (1862, 351) nomoda stāvoklim raksturīgākais ir tas, ka domāšanas darbība norisinās jēdzienos, nevis tēlos. Savukārt sapnis domā galvenokārt tēlos, un var novērot, ka līdz ar miega tuvošanos tādā mērā, kādā gribētas, darbības kļūst grūtākas, parādās negribēti priekšstati, kas visi attiecas uz tēlu grupu. Nespēja uz šādu priekšstatu darbu, ko mēs uztveram kā tīši gribētu, un ar šo izkliedi parasti saistītā tēlu parādīšanās ir tās divas raksturiezīmes], kas paliek sapnim un kas mums tā psiholoģiskajā analīzē jāatzīst par sapņa dzīves svarīgākajām raksturiezīmēm]. Par tēliem hipnagoģiskajām halucinācijām mēs uzzinājām [48. lpp. un tālāk], ka tie pat pēc satura ir identiski ar sapņu tēliem. [29] 73

Sapnis tātad galvenokārt domā vizuālos tēlos, bet ne tikai. Tas strādā arī ar skaņu tēliem un mazākos apmēros ar citu maņu iespaidiem. Daudz kas ari sapnī vienkārši tiek domāts vai priekšstatits (acīmredzot caur vārdisko priekšstatu pārpalikumu pārstāvniecību) gluži tāpat kā nomodā. Un tomēr sapnim ir raksturīgi tikai tie saturiskie elementi, kas izturas kā tēli, t. i., kas ir līdzīgāki uztvērumiem, nevis atmiņas priekšstatiem. Atstājot sāņus psihiatram it labi zināmās visas diskusijas par halucinācijas būtību, mēs līdz ar visiem lietpratīgajiem autoriem varam teikt, ka sapnis halucionē, ka tas domas aizstāj ar halucinācijām. Šajā ziņā nepastāv nekāda atšķirība starp vizuāliem un akustiskiem priekšstatiem; ir atzīmēts, ka atmiņa par skaņu secību, ar kuru iemieg, [cilvēkam] laižoties miegā, pārvēršas tādas pašas melodijas halucinācijā, bet pamostoties, kas vairākkārt var mīties ar iesnaušanos, atkal dod vietu klusākam un kvalitatīvi citādi veidotam atmiņas priekšstatam.

Priekšstata pārvēršanās par halucināciju nav vienīgā sapņa novirzīšanās no tam atbilstīgās nomoda domas. Sapnis no šiem tēliem veido situāciju, tas priekšstata kaut ko kā klātbūtnīgu, tas dramatizē ideju, kā izsakās Špita (1882, 145). Taču šīs sapņa dzīves puses raksturojums būs pilnīgs tikai tad, ja pieņem, ka sapņos parasti izņēmumiem ir vajadzīgi īpaši skaidrojumi nevis domā, bet iedomājas pārdzīvojam, proti, pilnīgi tic halucinācijām. Kritika, ka nekas nav pārdzīvots, bet tikai savdabīgā formā domāts sapņots —, rodas tikai pamostoties. Šī raksturiezīme] atšķir īstu miega sapni no nomoda sapņošanas, kas nekad netiek sajaukta ar realitāti.

Burdahs līdz šim skatītos sapņa dzīves raksturojumus ir aptvēris šādos teikumos (1838, 502f): “Pie sapņa būtiskajām pazīmēm pieder tas, ka a) mūsu dvēseles subjektīvā darbība šķiet objektīva, jo uztvertspēja fantāzijas produktus tver tā, it kā tie būtu juteklisks saviļņojums; .. b) miegs ir pašvarīguma atcelšana. Tāpēc uz iemigšanu attiecas zināma pasivitāte.. Dusas tēlus nosaka pašvarīguma atstāšanās.”

Runa ir par mēģinājumu noskaidrot dvēseles ticīgumu sapņa halucinācijām, kas var parādīties tikai pēc zināmas pašvarīgās darbības mitēšanās. Štrimpels (1877) klāsta, ka dvēsele šajā gadījumā izturas korekti un atbilstīgi saviem mehānismiem. Sapņa elementi nekādā ziņā nav vienkārši priekšstati, tie ir patiesi un īsti dvēseles pārdzīvojumi, gluži kā tie, kas nomodā parādās ar maņu starpniecību (ibid., 34). Nomodā dvēsele priekšstata un domā ar vārdtēliem un valodā, savukārt sapnī tā priekšstata un domā īstos izjūtu tēlos (ibid., 35). Turklāt sapnī pievienojas telpas apziņa, jo, gluži kā nomodā, izjūtas un tēli tiek pārlikti ārējā telpā (ibid., 36). Tātad jāatzīst, ka sapnī dvēsele attiecībā pret saviem tēliem un uztvērumiem atrodas tādā pašā stāvoklī kā nomodā (ibid., 43). Ja dvēsele tomēr alojas, tas rodas no tā, ka miega stāvoklī tai nav kritērija, kas vienīgais ļauj nošķirt no ārienes un iekšienes dotos maņu uztvērumus. Tā nevar pakļaut savus tēlus pārbaudei, kas vienīgā pierāda to objektīvo realitāti. Turklāt tā neievēro ari atšķirības starp patvaļīgi samaināmiem tēliem un tādiem, kur šāda patvaļa nepastāv. Tā alojas, jo nevar attiecināt kauzalitātes likumu uz sava sapņa saturu (ibid., 50-51). Izsakoties īsāk, tās novēršanās no ārpasaules ietver ari cēloni tās ticībai subjektīvajai sapņa pasaulei.

Pie tādiem pašiem secinājumiem no daļēji atšķirīgām premisām nokļūst Delbefs (1885, 84). Mēs ticam sapņa tēlu realitātei tāpēc, ka miegā mums nav citu iespaidu salīdzināšanai, jo esam nošķirti no ārpasaules. Taču savu halucināciju patiesībai mēs ticam ne jau tāpēc, ka sapni ir liegta pārbaudes iespēja. Sapnis mums var iestāstīt visas šīs pārbaudes, parādīt mums ko tādu, ko mēs skaram kā redzētu rozi, un tomēr mēs sapņojam. Saskaņā ar Delbefu nav noturīga kritērija, vai kaut kas ir sapnis vai nomoda īstenība, izņemot un arī tas tikai praktiskā vispārībā pamošanās faktu. Es pasludinu par vīlumu visu, kas ir pārdzīvots starp iemigšanu un pamošanos, ja pamostoties manu, ka izģērbies guļu savā gultā. Gulēšanas laikā es sapņa tēlus uzskatīju par patiesiem neiemiegošā domas ieraduma dēļ pieņemt ārpasauli, kam pretstatu savu Es. [30]

Ja novēršanās no ārpasaules šādi tiek pacelta līdz momentam, kas nosaka sapņa dzīves visuzkrītošāko pazīmju izveidošanos, tad ir vērts minēt vecā Burdaha atjautīgās piezīmes, kas izgaismo guļošās dvēseles attiecības ar ārpasauli un ļauj atturēties no pārāk augsta iepriekšējo secinājuma novērtējuma. “Miegs iestājas tikai pie nosacījuma,” saka Burdahs, “ka dvēseli neuzbudina maņu kairinājumi, .. taču miega nosacījums ir ne tik daudz maņu kairinājumu trūkums, cik intereses trūkums par tiem [31] 74 ; dažs juteklisks iespaids pat ir nepieciešams, ciktāl tas kalpo dvēseles nomierināšanai, piemēram, dzirnavnieks guļ tikai tad, ja dzird savu dzirnu griešanos, un tas, kas piesardzības dēļ uzskata par nepieciešamu dedzināt naktsgaismu, tumsā nevar iemigt” (1838, 482).

“Miegā dvēsele norobežojas no ārpasaules un atgriežas perifērijā .. Taču saistība nav pārtraukta pilnīgi; ja dzirdētu un justu nevis pašā miegā, bet tikai pēc pamošanās, tad [guļošo] vispār nevarētu pamodināt. Jušanas turpināšanos vēl vairāk pierāda tas, ka [guļošo] bieži vien pamodina nevis vienkārši kāda iespaida jutekliskais spēks, bet gan tā psihiskā saistība; vienaldzīgs vārds neuzmodina guļošo, taču, nosaucot viņu vārdā, tas pamostas .. Tātad dvēsele miegā atšķir izjūtas .. Tāpēc var pamodināt arī jutekliskā kairinājuma trūkums, ja tas priekšstatam saistās ar kādu svarīgu lietu; šādi pamostas no naktsgaismas izdzēšanas, bet dzirnavnieks no savu dzirnu apklušanas, proti, no maņu darbības mitēšanās, un tas paredz, ka tā ir tikusi percipiēta, bet kā vienaldzīga vai varbūt nomierinoša, dvēseli netraucējoša” (ibid., 485-486).

Pat ja negribam redzēt šos nepavisam ne zemu vērtējamos iebildumus, mums tomēr jāatzīst, ka līdz šim pagodinātās un no novēršanās no ārpasaules atvedinātās sapņa dzīves īpašības nespēj pilnīgi izskaidrot tā svešatnību. Jo pretējā gadījumā vajadzētu spēt sapņa halucinācijas pārvērst atpakaļ priekšstatos, sapņa situācijas domās un līdz ar to atrisināt sapņa interpretācijas uzdevumu. Tā mēs arī rīkojamies, kad pēc pamošanās atmiņā reproducējam sapni, un, kaut arī mums šis atgriezeniskais tulkojums izdodas pilnīgi vai tikai daļēji, sapnis ne par mata tiesu nezaudē savu noslēpumainību.

Visi autori nedomājot arī pieņem, ka ar nomoda priekšstatu materiālu sapnī norisinās vēl citas un dziļākas pārmaiņas. Vienu no tām Štrimpels mēģina izcelt šādā iztirzājumā (op. rit., 27-28): “Līdz ar jutekliski darbīgā uzlūkojuma un normālās dzīves apziņas mitēšanos dvēsele zaudē arī pamatu, kurā sakņojas tās jūtas, iekāres, intereses un darbības. Arī tie garīgie stāvokļi, jūtas, intereses, vērtējumi, kas nomodā pieslejas atmiņas tēliem, pakļaujas .. aptumšojošam slogam, kura dēļ to saistība ar tēliem atraisās, uztveres tēli par nomoda dzīves lietām, personām, vietām, notikumiem un darbībām atsevišķi tiek reproducēti ļoti bagātīgi, taču nevienam no tiem nav savas psihiskās vērtības. Tā ir no tiem nošķirta, un tāpēc tie klimst dvēselē [meklējot] savus līdzekļus..”

Tēlu psihiskās vērtības laupīšanā, kas pati savukārt tiek atvedināta uz novēršanos no ārpasaules, saskaņā ar Štrimpelu ir liela daļa no tā, kāpēc rodas svešatnības iespaids, ar kādu sapnis mūsu atmiņā novietojas iepretim dzīvei.

Mēs dzirdējām [62. lpp.], ka jau iemigšana raisa atteikšanos no vienas dvēseles darbības, proti, no patvaļīgas priekšstatu norises vadības. Prasīt prasās jau tā atskāršams pieļāvums, ka miega stāvoklis var iziet arī ārpus dvēseles funkcijām. Viena vai otra no šīm funkcijām it kā tiek pilnīgi atcelta; rodas jautājums, vai palikušās turpina netraucēti strādāt, vai šādos apstākļos tās spēj veikt normālu darbu. Uzrodas skatpunkts, ka sapņa savdabības varot izskaidrot ar psihiskās darbības pazemināšanos miega stāvoklī, taču tam pretī runā uzskats, ko mūsu nomoda spriedumam rada sapnis. Sapnis ir nesakarīgs, tas bez kādiem kavēkļiem apvieno viskrasākās pretrunas, pieļauj neiespējamo, novērš tās zināšanas, kuras mūs ietekmēja dienā, rāda mūs ētiski un morāli trulus. Ja kāds nomodā izturētos tā, kā izturas savās sapņa situācijās, mēs to uzskatītu par neprātīgu; ja kāds nomodā gribētu runāt tā vai pavēstīt tādas lietas, kādas tās parādās sapņa saturā, tas mums radītu iespaidu par juceklīgu vai plānprātīgu [cilvēku]. Līdz ar to mēs domājam, ka pareizi novērtēsim faktu tikai tad, ja psihisko darbību sapnī uzskatīsim par ļoti niecīgu, bet intelektuālos veikumus par atceltiem vai vismaz pamatīgi traucētiem.

Neierastā vienprātībā par izņēmumiem būs runa citviet [71. lpp. un tālāk] autori ir pauduši šādus spriedumus par sapni, kuri nepastarpināti arī vedina uz noteiktu teoriju vai sapņa dzīves izskaidrojumu. Ir laiks minēto rezumējumu aizstāt ar visdažādāko autoru filosofu un ārstu izteikumu apkopojumu par sapņa psiholoģisko raksturu.

Saskaņā ar Lemuānu75 (1855) sapņa tēlu nekoherence ir vienīgā būtiskā sapņa pazīme.

Morī tam piekrīt; viņš saka (1878, 163): “Il riy a pas de rкves absolument raisonnables et qui ne continuent quelque incohйrence, quelque anachronisme, quelque absurditй. ” [32]

Saskaņā ar Špitu [1882, 193] Hēgeļa76 skatījumā sapnim trūkst jebkādas objektīvi saprotamas sakarības.

Digā77 [1897a, 417] saka: “Le rкve c’est l’anarchie psychique affective et mentale, c’est le jeu des fonctions livrйes а elles-mкmes et s’exerзant sans contrфle et sans but; dans le rкve l’esprit est un automate spirituel. ” [33]

Par to “priekšstatu dzīves atslābšanu, atrišanu un sajaukšanos, kuru nomodā ar loģisku varu satur centrālais Es,” runā pat Folkelts (1875, 14), saskaņā ar viņa mācību psihiskā darbība miegā nepavisam nav bezmērķīga.

Sapnī pastāvošo priekšstatu saistību absurdumu diez vai var novērtēt asāk, kā to jau izdarījis Cicerons: “Nihil tam praepostere, tam incondite, tam monstruose cogitari potest, quod non possimus somniare. ” [34] 78

Fehners saka (1889, Bd. 2, 522): “It kā psiholoģiskā darbība no saprātīga [cilvēka] smadzenēm pārceltos uz āksta smadzenēm.”

Rādeštoks (1879, 145): “Tiešām šķiet neiespējami šajā trakajā haosā izzināt stingrus likumus. Izvairoties no gribas un uzmanības stingrās policijas, kas vada saprātīgo, nomoda priekšstatu norisi, sapnī gluži kā kaleidoskopā viss virpuļo trakā spēlē.”

Hildebrants (1879, 145): “Kādus brīnumainus lēcienus atļaujas sapņojošais, piemēram, savos sapratnes slēdzienos! Ar kādu nepiespiestību viņš redz pazīstamās pieredzes atziņas noliktas tieši otrādi! Kādas smieklīgas pretrunas viņš var izturēt dabas un sabiedrības kārtībā, līdz beidzot, kā mēdz teikt, lieta viņam kļūst pārāk krāšņa un nejēdzības pārspriedze izraisa pamošanos! Reizēm mēs gluži nevainīgi reizinām: trīs reiz trīs ir divdesmit; mūs nepavisam neizbrīna tas, ka suns skaita dzejoli, ka mirušais savām kājām dodas uz savu kapu, ka klints peld pa ūdeni; mēs visā nopietnībā pieņemam atbildīgo uzdevumu no Bernburgas hercogistes vai Lihtenšteinas firstistes novērot to kara floti vai brīvprātīgi iestājamies dienestā pie Kārļa XII neilgi pirms kaujas pie Poltavas.” Bincs (1878, 33), norādot uz teoriju, kas izriet no šiem iespaidiem: “No desmit sapņiem vismaz deviņi ir ar absurdu saturu. Mēs tajos savienojam personas un lietas, kurām nav ne mazāko saistību. Jau nākamajā mirkli izkārtojums ir kļuvis cits gluži kā kaleidoskopā, iespējams, vēl nejēdzīgāks un trakāks, nekā jau bija iepriekš; šādi turpinās nepilnīgi guļošo smadzeņu mainīgā spēle, līdz mēs pamostamies, ķeram ar roku pie pieres un jautājam, vai tiešām mums vēl piemīt saprātīgas priekšstatīšanas un domāšanas spēja.”

Morī (1878, 50) sapņa tēlu attiecībām ar nomoda domām atrod priekš ārsta ļoti iespaidīgu salīdzinājumu: “La production de ces images que chez l’homme йveillй fait le plus souvent naоtre la volontй, correspond, pour l’intelligence, а ce que sont pour la motilitй certain mouvements que nous offrent la chorйe et les affections paralytiquesVisā pārējā sapnis viņam ir “toute une sйrie de dйgradations de la facultй pensante et raisonnante” [35] (ibid., 27).

Diez vai nepieciešams minēt [to] autoru izteikumus, kuri atkārto Morī tēzi par atsevišķiem augstākiem dvēseles veikumiem.

Saskaņā ar Štrimpelu sapnī protams, arī tur, kur nejēdzība nav tik uzkrītoša, — atkāpjas visas dvēseles loģiskās operācijas, kas balstās uz attiecībām un savstarpējībām (1877, 26). Saskaņā ar Špitu (1882, 148) priekšstati sapnī laikam pilnīgi nepakļaujas kauzalitātes likumam. Rādeštoks (1879 [153-154]) un citi uzsver sapnim piemītošo spriešanas un secināšanas vājumu. Saskaņā ar Jodlu79 (1896, 123) sapnī nepastāv kritika, uztvērumu virknes koriģēšana ar visas apziņas satura starpniecību. Šis pats autors pauž: “Sapnī pastāv visi apziņas darbības veidi, taču nepilnīgi, aizturēti, savstarpēji izolēti.” Pretrunas, kurās sapnis iekļaujas pretēji mūsu nomoda zināšanai, Štrikers80 (un daudzi citi) izskaidro ar to, ka sapnī ir pazuduši fakti vai loģiskās attiecības starp priekšstatiem (1879, 98) utt., utt.

Autori, kuri kopumā tik nelabvēlīgi izsakās par psihiskajiem veikumiem sapnī, tomēr atzīst, ka zināms pārpalikums no dvēseliskās darbības sapnī saglabājas. Izteikti to atzīst Vunts, kura teorijas ir kļuvušas noteicošas daudziem citiem sapņa problēmas apstrādātājiem. Varētu pajautāt par normālās dvēseles darbības pārpalikuma veidu un raksturu, kas izpaužas sapnī. Gandrīz vai visi atzīst, ka laikam vismazāk sapnī ir cietusi reproducēšanas spēja, atmiņa, tā var pat uzrādīt zināmu pārākumu par to pašu funkciju nomodā (sk. iepriekš 30. lpp. un tālāk), kaut gan daļu no sapņa absurdiem esot jāizskaidro tieši ar sapņa dzīves aizmāršību. Saskaņā ar Špitu miegs neskar dvēseles noskaņojuma dzīvi-, kas tad diriģē sapni. Par “noskaņojumu” viņš dēvē “jūtu konstanto kopsavilkumu kā cilvēka visintīmāko subjektīvo būtību” (1882, 84f).

Šolcs (1887, 37) vienu no dvēseles darbībām, kas izpaužas sapnī, saskata “alegoriskā iztulkošanā”, kam tiek pakļauts sapņa materiāls. Zībeks81 (1877, 11) arī sapnī konstatē dvēseles “papildinošo interpretācijas spēju”, ko tā izmanto pret visu uztverto un uzlūkoto. īpaši grūti sapnim ir ar tā sauktās augstākās psihiskās funkcijas, apziņas funkcijas novērtēšanu. Tā kā par sapni mēs kaut ko zinām tikai apziņas dēļ, tad par tās saglabāšanos nevar būt nekādu šaubu; tomēr Špita (1882 [84—85]) uzskata, ka sapnī esot saglabāta tikai apziņa, bet nepašapziņa. Delbefs (1885 [19]) atzīst, ka nespēj aptvert šo nošķīrumu.

Asociācijas likumi, atbilstīgi kuriem saistās priekšstati, attiecas arī uz sapņa tēliem, jā, to kundzība sapnī izpaužas tīrāk un spēcīgāk. Štrimpels (1877, 70): “Sapnis norisinās atbilstīgi vai nu tikai, kā šķiet, kailo priekšstatu likumiem, vai arī organiskiem kairinājumiem ar šādiem priekšstatiem, proti, tā ka refleksija un sapratne, estētiskā gaume un tikumiskais novērtējums tur nekā neiespēj.” [Sal.: 67.-69. lpp.; 207.208. lpp.] Autori, kuru uzskatus es še reproducēju, sapņu veidošanos iztēlojas apmēram šādi: juteklisko kairinājumu summa, kuri iedarbojas miegā un rodas no dažādiem, citviet minētiem avotiem [sk. iepriekš, sadaļa C], visupirms dvēselē izraisa dažādus priekšstatus, kas izpaužas kā halucinācijas (pareizāk saskaņā ar Vuntu [sk.: 56. lpp.] -, ilūzijas, jo rodas no ārējiem un iekšējiem kairinājumiem). Tās saistās atbilstīgi pazīstamajiem asociācijas likumiem un saskaņā ar tiem pašiem noteikumiem atkal uzmodina jaunu priekšstatu (tēlu) virkni. Tad visu materiālu pārstrādā, cik nu tas iespējams, dvēseles kārtojošo un domājošo spēju darbīgais pārpalikums (sk., piemēram, Vuntu [1874, 658] un Veigantu [1893]). Līdz šim gan vienkārši nav izdevies noskaidrot motīvus, kas izšķir, ka to tēlu uzmodināšana, kuri nenāk no ārienes, norisinātos atbilstīgi tam vai citam asociācijas likumam.

Taču vairākkārt ir atzīmēts, ka asociācijas, kas savstarpēji saista sapņa priekšstatus, ir pavisam īpaša veida un atšķirīgas no tām, kas darbojas nomoda domāšanā. Piemēram, Folkelts (1875, 15) saka: “Sapnī priekšstati traucas un saķeras atbilstīgi nejaušām līdzībām un gandrīz neuztveramām kopsakarībām. Visus sapņus caurvij šādas vaļīgas, nepiespiestas asociācijas.” Morī piešķir lielu vērtību šim priekšstatu saistīšanas raksturam, kas viņam ļauj veidot ciešāku analoģiju sapņa dzīvei ar noteiktiem gara traucējumiem. Viņš atzīst divas “dйlire” pamatiezīmes:

1)    une action spontanйe et comme automatique de l'esprit-, 2) une association vicieuse et irrйguliиre des idйes (1878, 126). [36] Pats Morī min divus lieliskus sapņa piemērus, kur sapņa priekšstatu saistīšanos nodrošina vienkārši vārdu līdzīgais skanējums. Viņš reiz sapņoja, ka dodoties svētceļojumā (pиlerinage) uz Jeruzalemi vai Meku, tad pēc daudziem piedzīvojumiem viņš atradās pie ķīmiķa Pelletier, tas viņam pēc sarunas iedeva cinkotu lāpstu pelle), un nākamajā sapņa daļā tā kļuva par viņa lielo kaujas zobenu (ibid., 137).82 Citreiz viņš sapnī gāja pa lielceļu un pēc ceļastabiem skaitīja kilometrus, tad viņš atradās pie garšvielu tirgotāja, kam bija lieli svari, un kāds vīrs lika uz svariem kilogramu atsvarus, lai nosvērtu Morī; tad garšvielu tirgotājs viņam sacīja: “Jūs esat nevis Parīzē, bet Gilolo salā.” Tam sekoja vairāki tēli, kuros viņš redzēja /obēlijas ziedus, tad ģenerāli Z-opesu, par kura nāvi nesen bija lasījis; beidzot viņš pamodās, spēlējot loto partiju (ibid. [126]). [37]

Taču mēs nevaram atstāt bez ievērības to, ka šis niecīgais sapņa psihisko veikumu vērtējums nav izticis bez iebilduma no citas puses. Kaut gan šķiet, ka še iebilst grūti. Tiesa, nevar arī piešķirt lielu nozīmi tam, ja kāds sapņa dzīves niecinātājs (Spitta 1882, 118) apgalvo, ka tie paši psiholoģiskie likumi, kas valda nomodā, valda arī sapnī, vai ja kāds cits (Dugas [1897a]) teic, ka “le rкve nest pas dйraison ni mкme irraison pure" [38] , pirms abi nav pacentušies saskaņot šo novērtējumu ar pašu aprakstīto visu funkciju psihisko anarhiju un izšķīšanu sapnī. Bet citi laikam ir pieļāvuši iespēju, ka sapņa ārprāts varbūt tomēr nav bez metodes, varbūt tā ir tikai izlikšanās, gluži kā Dānijas prinča83 izlikšanās, uz kura ārprātu attiecas še citētais, saprātīgais spriedums. Šie autori nav sprieduši pēc izskata, vai arī izskats, ko tiem piedāvājis sapnis, ir bijis cits.

Piemēram, Heveloks Elliss [1899, 721], negrasoties uzkavēties pie sapņa šķietamā absurduma, novērtē to kā “an archaic world of vast emotions and imperfect thoughts” [39] , kuras izpēte mums ļautu iepazīt psihiskās dzīves primitīvās attīstības pakāpes.

Dž. Sallijs84 (1893, 362) [40] pārstāv to pašu sapņa izpratni vēl tālākejošākā un dziļākā nozīmē. Viņa izteicieni pelna vēl jo lielāku uzmanību, ja ņemam vērā, ka viņš laikam kā neviens cits psihologs bija pārliecināts par sapņa apslēpto jēdzīgumu. “Now our dreams are a means of conserving these successive personalities. When asleep we go back to the old ways of looking at things and of feeling about them, to impulses and activities which long ago dominated us. ” [41]

Tāds domātājs kā Delbefs apgalvo tiesa, neminot pierādījumu, kas atspēko citu materiālu, un tāpēc principā nepamatoti: “Dans le sommeil, hormis la perception, toutes les facultйs de l’esprit, intelligence, imagination, mйmoire, volontй, moralitй, restent intactes dans leur essence; seulement, elles s’appliquent а des objets imaginaires et mobiles. Le songeur est un acteur qui joue а volontй les fous et les sages, les bourreaux et les victimes, les nains et les gйants, les dйmons et les anges”*-**(1885, 222).

Šķiet, ka visenerģiskāk psihiskā veikuma zemo novērtējumu sapni ir apstrīdējis marķīzs d’Ervē [1867], ar kuru dzīvi polemizē Morī un kura darbu, neraugoties uz visām pūlēm, nespēju sev sagādāt. Morī saka par viņu (1878, 19): “M. le Marquis d’Hervey prкte а l’intelligence durant le sommeil, toute sa libertй d’action et d’attention et il ne semble faire consister le sommeil que dans l’occlusion des sens, dans leur fermeture au monde extйrieur; en sorte que l’homme qui dort ne se distingue guиre, selon sa maniиre de voir, de l’homme qui laisse vaguer sa pensйe en se bouchant les sens; toute la diffйrence qui sйpare alors la pensйe ordinaire de celle du dormeur c’est que, chez celui-ci, l’idйe prend une forme visible, objective et ressemble, а s’y mйprendre, а la sensation dйterminйe par les objets extйrieurs; le souvenir revкt l’apparence du fait prйsent.

Taču Morī piebilst: qu’il y a une diffйrence de plus et capitale а savoir que les facultйs intellectuelles de l’homme endormi n’offrent pas l’йquilibre quelles gardent chez l’homme йveillй. ” [42]

Valides [43] darbā (1911, 146/), kas mums sniedz labākas zināšanas par d’Ervē grāmatu, mēs atrodam, ka šis autors par sapņu šķietamo inkoherenci izsakās šādi [1867, 35]. “L’image du rкve est la copie de l’idйe. Le principal est l’idйe; la vision n’est qu’accessoire. Ceci йtabli, ilfaut savoir suivre la marche des idйes, il faut savoir analyser le tissu des rкves; l’incohйrence devient alors comprйhensible, les conceptions les plus fantasques devienent des faits simples et parfaitement logiques. ”**' [44] un: “les rкves les plus bizarres trouvent mкme une explication des plus logiques quand on sait les analyser. ” [45]

J. Štērke85 (1913 [243]) ir vērsis uzmanību uz to, ka līdzīgu sapņa inkoherences atrisinājumu 1799. gadā ir aizstāvējis kāds sens autors, Volfs Dāvidsons, kurš man nebija zināms (136): “Cēlonis mūsu priekšstatu dīvainajiem lēcieniem sapnī ir asociācijas likumā, vienīgi dažkārt šī saistība dvēselē norisinās ļoti neskaidri, tā ka bieži iedomājamies vērojam priekšstata lēcienu tur, kur tā nav.”

Sapņa kā psihiska produkta novērtējuma skalai literatūrā ir liels apjoms; tā sniedzas no visdziļākā noniecinājuma, kura izpausmi esam iepazinuši, līdz tā neatklātās vērtības nojaušanai un pārlieku augstai novērtēšanai, kas sapni novieto augstāk par nomoda dzīves sasniegumiem. Hildcbrants, kurš, kā mēs zinām [29. lpp.ļ, sapņa dzīves raksturojumu ieskicē trijās antinomijās, šajā trešajā pretstatā apkopo šis virknes galīgos punktus (1875, 19/): “Tas atrodas starp kāpinājumu, potencēšanu, kas nereti paceļas līdz virtuozitātei, un, no otras puses, izšķirīgu dvēseles dzīves pazemināšanos un vājināšanos, kas bieži noved zem cilvēciskā līmeņa.” j

“Kas attiecas uz pirmo, tad kurš gan no savas pieredzes nevarētu apstiprināt, ka sapņa ģēnija rosībā un darbībā reizumis parādās jūtu dziļums un sirsnība, izjūtas maigums, uzlūkojuma skaidrība, novērojuma smalkums, asprātības apķērība viss, ko savas pieticības dēļ nomoda dzīvē neatzītu par savu konstanto īpašumu? Sapnim piemīt brīnumaina poēzija, lieliska alegorija, nesalīdzināms humors, lieliska ironija. Tas skata pasauli savdabīgi idealizējošā gaismā un bieži vien potencē tās izpausmju efektu to pamatā esošās būtības vissmalkākajā izpratnē. Mūsu acīm tas priekšstata pasaulīgi skaisto patiesi debešķīgā spozmē, cildeno vislielākajā majestātiskumā, piedzīvotās drausmas visšausminošākajā veidolā, smieklīgo priekšstata ar neaprakstāmi drastisku komiku; un reizēm mēs pēc pamošanās esam tik pārpilni ar kādu no šiem iespaidiem, ka šķiet reālā pasaule mums vēl nekad nav kaut ko tādu piedāvājusi.”

Var jautāt, vai tiešām tas ir viens un tas pats objekts, uz kuru attiecas tās nievīgās piezīmes un šie sajūsminātie slavinājumi? Vai vieni nav pamanījuši plānprātīgos sapņus, bet otri dziļdomīgos un iejūtīgos? Un, ja parādās abu veidu sapņi — sapņi, kuri pelnījuši vienu un otru novērtējumu, vai nav lieki meklēt sapņa psiholoģisko raksturojumu, vai nepietiek pateikt, ka sapnī iespējams ir viss no visdziļākās dvēseles dzīves pazemināšanās līdz nomodā neierastai tās kāpināšanai? Lai cik ērts būtu šis risinājums, pret to ir priekšnosacījums, kas laikam ir visu sapņu pētnieku centienu pamatā pastāv tāds savās būtiskajās iezīmēs vispārnozīmīgs sapņa raksturojums, kam jāizpestī no jebkurām pretrunām.

Nav apstrīdams, ka sapņa psihiskie veikumi ir guvuši labvēlīgāku un siltāku atzīšanu tajā, patlaban aiz mums esošajā, intelektuālajā periodā, kad pār prātiem valdīja filosofija, nevis eksaktās dabaszinātnes. Izteikumi, kā, piemēram, Šūberta [vārdi] (1814 [20/]), ka sapnis esot gara atbrīvošana no ārējās dabas varas, dvēseles atsvabināšanās no jutekliskuma pinekļiem86 , un līdzīgie jaunākā Fihtes (1864, Bd. 1 [143/]) [46] u. c. spriedumi, kuri kopumā sapni ataino kā dvēseles dzīves pacelšanos augstākā pakāpē, patlaban mums šķiet gandrīz neaptverami; arī mūsdienās tos atkārto tikai mistiķi un svētajie. [47] 87 Līdz ar dabaszinātniskā domāšanas veida iespiešanos ir ieviesusies arī reakcija uz sapņa novērtēšanu. Tieši medicīnas pārstāvji visvairāk sliecas pasludināt psihisko darbību sapnī par niecīgu un nevērtīgu, savukārt filosofi un cunftei nepiederīgi novērotāji amatierpsihologi -, kuru devumi tieši šajā jomā nav atstājami bez ievērības, vislabākajā saskaņā ar tautas nojautām lielākoties ir palikuši pie sapņu psihiskās vērtības. Kas sliecas uz sapņa psihiskā veikuma niecīgu vērtējumu, tas saprotamā kārtā sapņa etioloģijā dod priekšroku somatiskajiem kairinājuma avotiem; tam, kurš sapņojošajai dvēselei atstāj lielāko daļu no tās spējām nomodā, protams, atkrīt jebkāds motīvs neatzīt, ka tai piemīt arī patstāvīgi rosinājumi sapņot.

No pārākajiem veikumiem, ko arī lietišķā salīdzinājumā var piedēvēt sapņa dzīvei, visuzkrītošākais ir atmiņas pārākais veikums; mēs jau esam izvērsti iztirzājuši to pierādošos, nepavisam ne retos gadījumus [sk. sadaļu Bļ. Cita sapņa dzīves priekšrocība, ko bieži daudzinājuši senie autori, proti, tā spēja suverēni nerēķināties ar laika un vietas atstatumiem, it viegli ir atzīstama par ilūziju. Šī priekšrocība, kā atzīmē Hildebrants (1875 [25]) tieši ir iluzora priekšrocība; sapņošana rēķinās ar laiku un telpu gluži tāpat kā nomoda domāšana, jo tā ir tikai viena no domāšanas formām. Saistībā ar laiciskumu sapnim ir vēl kāda priekšrocība, tas ir neatkarīgs no laika gaitas vēl citā nozīmē. Sapņi, kā, piemēram, iepriekš 44. lpp. izklāstītais Morī sapnis par viņa giljotinēšanu, laikam pierāda, ka sapnis ļoti īsā laika sprīdī spēj saspiest daudz vairāk uztvēruma satura, nekā mūsu psihiskā darbība nomodā spēj tikt galā ar domas saturu. Tomēr šis secinājums ir apstrīdēts ar dažādiem argumentiem; kopš Lelorēna (1894) un Egera (1895) rakstiem “par sapņu šķietamo ilgumu” par to ir izvērsusies interesanta diskusija, kas šajā āķīgajā un pamatīgajā jautājumā acīmredzot vēl nav sasniegusi pēdējo skaidrojumu. [48] 88

Tas, ka sapnis spēj uzņemties dienas aktuālos darbus un dienā nepaveikto novest līdz galam, ka tas atrisina šaubas un problēmas, dzejniekiem un komponistiem var kļūt par jaunu iedvesmas avotu, spriežot pēc daudzajiem ziņojumiem un Šabanē (1897) savāktajiem piemēriem, laikam nav apstrīdams. Taču, ja arī ne pats fakts, tad tā skaidrojums ir pakļauts šaubām, kas skar principiālo. [49]

Visbeidzot, sludinātais sapņa divinatorais spēks ir strīda objekts, pie kura tiekas grūti pārvaramas šaubas un stūrgalvīgi atkārtojami apliecinājumi. Autori vairās un visnotaļ pamatoti noliegt visu faktisko par šo tēmu, jo varbūt drīzumā vienai gadījumu virknei būs iespējams dabiski psiholoģisks skaidrojums.

F

Ētiskās jūtas sapnī

Motīvu dēļ, kuri var kļūt saprotami tikai pēc iepazīšanās ar manis paša pētījumiem par sapni, es no sapņa psiholoģijas tēmas nošķiru atsevišķu problēmu vai un ciktāl nomoda morālās dispozīcijas un izjūtas ietiecas sapņa dzīvē. Tā pati pretruna autoru atainojumā, kuru mums ar izbrīnu nācās atzīmēt visos pārējos dvēseliskajos veidojumos, mūs skar arī še. Vieni apgalvo, ka sapnim nekas nav zināms par tikumiskajām prasībām, bet citi tikpat noteikti apgalvo, ka cilvēka morālā iedaba tiek saglabāta arī sapņa dzīvē.

Atsaucoties uz iknakts sapņa pieredzi, šķiet, ka nav nekādu šaubu par pirmā apgalvojuma pareizību. Jesens saka (1855, 553): “Guļot nekļūst labāks un tikumīgāks, gluži pretēji, šķiet, ka sapņos sirdsapziņa klusē, jo netiek izjusta līdzjūtība un pilnīgā vienaldzībā un bez sekojošās nožēlas var veikt vissmagākos noziegumus, zagšanu, slepkavību un slepkavību bez iepriekšēja nodoma.”

Rādeštoks (1879, 146)89 : “Nepieciešams ņemt vērā, asociācijas sapnī veidojas un priekšstati savienojas tā, ka refleksija un sapratne, estētiskā gaume un tikumīgais spriedums tur neko neiespēj; spriedums ir ārkārtīgi vājš, dominē ētiskā vienaldzība.”

Folkelts (1875, 23): “Taču īpaši izlaidīgi, kā ikviens zina, sapnī ir ar dzimumattiecībām. Gluži tāpat, kā pats sapņotājs ir ārkārtīgi bezkaunīgs un ir zaudējis jebkuru tikumisko izjūtu un spriedumu, tā viņš redz arī visus pārējos un pat visgodājamākās personas veicam to, ko viņš nomodā kautrētos pat domās ar tām saistīt.”

Vispilnīgāko pretstatu tam veido izteikumi, kurus, piemēram, pauž Šopenhauers [1862, Bd. 1, 245], ka sapni [cilvēks] rīkojas un runā vispilnīgākā saskaņā ar savu raksturu. K. F. Fišers apgalvo [50] 90 , ka subjektīvās jūtas un centieni vai afekti un kaislības atklājas sapņa dzīves patvaļā tā, ka sapņos atspoguļojas personu morālās savdabības.

Hafners (1887, 251): “Neņemot vērā atsevišķus izņēmumus, .. tikumīgs cilvēks arī sapnī būs tikumīgs; viņš pretosies kārdinājumiem, noslēgsies naidam, skaudībai, dusmām un visiem netikumiem; savukārt grēcīgs cilvēks parasti arī savos sapņos atrod tēlus, kas viņa priekšā ir nomodā.”

Šolcs (1887, 36): “Sapnī ir patiesība, neraugoties uz visu maskēšanos dižumā vai niecīgumā, mēs atpazīstam paši savu patību.. Godīgs cilvēks arī sapnī nevar veikt apkaunojošu noziegumu, bet, ja tā tomēr notiek, viņš šausminās par to, it kā tas būtu kaut kas svešs viņa iedabai. Romas imperators, kurš lika sodīt ar nāvi vienu no saviem padotajiem, jo tas bija sapņojis, ka nocērt imperatoram galvu, nemaz nebija tik netaisns, pamatojot to tādējādi, ka tam, kurš šādi sapņojot, jābūt līdzīgām domām arī nomodā. Tāpēc par to, kam mūsos nav vietas, mēs arī zīmīgi sakām: tas pat sapņos man nerādās.”

Pretstatā tam Platons uzskata, ka vislabākie ir tie, kam tikai sapnī parādās tas, ko citi dara nomodā. [51] 91

Pfafs [52] 92 , pārfrāzējot pazīstamu teicienu, saka: “Pastāsti man kādu laiku savus sapņus, un es pateikšu, kā ir ar tavām interesēm. ’

Nelielais Hildebranta darbs, no kura jau esmu tik bagātīgi citējis, formas ziņā pilnīgākais un domām bagātākais devums sapņa problēmas izpētē, kādu literatūrā esmu atradis, savu interešu priekšplānā izvirza tieši tikumības problēmu sapnī. Arī Hildebrantam [1875, 54] tas ir kā noteikums: jo tīrāka dzīve, jo tīrāks sapnis; jo netīrāka dzīve, jo netīrāks sapnis.

Cilvēka tikumiskā iedaba turpina pastāvēt arī sapnī: “Ja neviena tik acīmredzama rēķināšanas kļūda, neviena tik romantiska zinātnes

* > ’

atkāpšanās, neviens tik jocīgs anahronisms mūs neskar un nekļūst pat aizdomīgs, tad atšķirība starp labo un ļauno, taisno un netaisno, tikumību un netikumību nekad netiek pazaudēta. Lai ari cik daudz no tā, kas dienā iet līdz ar mums, snauda stundās atkāptos, Kanta93 kategoriskais imperatīvs ir mūsu pēdām pieķēries kā nešķirams pavadonis, tā ka mēs arī guļot netiekam no tā vaļā.. Taču izskaidrot (šo faktu) var tikai tādējādi, ka cilvēkiedabas fundamentālais [pamats], tikumiskā būtība, ir saliedēta pārāk cieši, lai piedalītos kaleidoskopisko satricinājumu darbībā, kurai sapnī ir pakļauta fantāzija, sapratne, atmiņa un citas līdzīga ranga spējas” (ibid., 45/).

Turpmākajā diskusijā par [šo] priekšmetu abām autoru grupām parādās dīvainas pārvirzes un nekonsekvences. Strikti ņemot, visiem tiem, kuri uzskata, ka sapnī cilvēka tikumiskā personība sabrūkot, līdz ar šo skaidrojumu vajadzētu beigties interesei par amorāliem sapņiem. Mēģinājumu padarīt sapņotāju atbildīgu par viņa sapņiem, no viņa sapņu zemiskuma secināt par viņa iedabas ļauno ierosu viņi varētu noraidīt tikpat mierīgi kā šķietami līdzvērtīgo mēģinājumu no viņa sapņu absurduma pierādīt viņa intelektuālo veikumu nevērtīgumu nomodā. Citiem, kam “kategoriskais imperatīvs” ietiecas arī sapnī, vajadzētu bez kādiem ierobežojumiem uzņemties atbildību par amorālajiem sapņiem; viņiem būtu vien novēlams, lai pašus šāda nosodāma veida sapņi nemulsinātu attiecībā pret savas tikumības novērtējumu, pie kuras turas it visā citā.

Taču šķiet, ka neviens tā īsti droši nezina pats par sevi, ciktāl viņš ir labs vai ļauns, un neviens nevar noliegt atmiņas par paša amorālajiem sapņiem. Jo, neraugoties uz šo pretrunu sapņa moralitātes novērtējumā, abu grupu autoriem vērojami centieni noskaidrot netikumīgo sapņu izcelsmi, un tā rodas jauna pretruna — to avots tiek meklēts vai nu psihiskās dzīves funkcijās, vai arī somatiski nosacītos tās traucējumos. Fakticitātes neatspēkojamā vara tad liek gan tiem, kuri iestājas par sapņa dzīves atbildīgumu, gan tiem, kas par to neiestājas, satikties, atzīstot īpašu psihisku avotu sapņu amoralitātei.

Tomēr visi tie, kuri uzstāj uz tikumības pastāvēšanu sapnī, vairās uzņemties visu atbildību par saviem sapņiem. Hafners saka (1887, 250): “Mēs neesam atbildīgi par sapņiem, jo mūsu domāšanai un gribai ir liegta bāze, uz kuras mūsu dzīvei arī ir tikai patiesība un īstenība.. Tāpēc arī nekāda gribēšana un darbība sapnī nevar būt tikums vai grēks.” Tomēr cilvēks ir atbildīgs par grēcīgo sapni, jo netieši to izraisa. Viņam rodas pienākums, gluži kā nomodā, jo īpaši pirms gulētiešanas, tikumiski attīrīt savu dvēseli.

Daudz dziļāk sniedzas Hildebranta analīze par šo atbildības par sapņu tikumiskā satura noliegšanas un atzīšanas maisījumu [1875, 48/]. Norādījis, ka, aplūkojot sapņu šķietamo netikumību, jāņem vērā sapņa dramatiskais atainojuma veids, pašu komplicētāko domāšanas procesu sablīvēšanās vismazākajos hronotopos, kā arī priekšstatu elementu devalvācija un sajaukšanās, kam arī viņš piekrīt, viņš atzīst, ka pastāv tomēr pašas nopietnākās šaubas, vai tā vienkārši var noliegt atbildību par grēkiem un vainu sapnī.

“Kad mēs visnotaļ izšķirīgi gribam atspēkot kādu netaisnu apsūdzību, proti, tādu, kas attiecas uz mūsu nolūkiem un uzskatiem, tad it bieži izmantojam izteikumu: tas mums pat sapnī nav rādījies. Šādi mēs gan pasakām, ka sapņa jomu uzskatām par pašu tālāko un pēdīgāko, kur mums būtu jāgalvo par savām domām, jo tur šīs domas ir saistītas ar mūsu īsto būtību tik vāji un vaļīgi, ka tās diez vai var skatīt kā mūsu domas; taču, ja arī šajā jomā tik izteikti jūtam nepieciešamību noliegt šādu domu pastāvēšanu, šādi tomēr netieši atzīstam, ka mūsu attaisnojums nebūtu pilnīgs, ja tas nesniegtos līdz turienei. Un es domāju, ka mēs še, kaut arī neapzināti, runājam patiesības valodā” (ibid., 49).

“Proti, nevar iedomāties nevienu rīcību sapnī, kuras pirmais motīvs kā kaut kāda vēlme, iekāre, ierosa iepriekš nebūtu izgājusi cauri nomodā esošā dvēselei..” ibid., 5\ļp). Par šo pirmo ierosu jāsaka: sapnis to neizgudroja tas tikai atveidoja un patapināja to, tas tikai dramatiskā formā apstrādāja vēsturiskā materiāla kvantiņu, ko atrada mūsos, tas tikai inscenēja apustuļa vārdus: ikviens, kas savu brāli nīst, ir slepkava94 . Un, ja pēc pamošanās, apzinoties savu tikumisko spēku, var pasmaidīt par visu plaši izvērsto netikumīgā sapņa veidojumu, tad šis sākotnējais veidojuma materiāls tomēr neļauj atkarot nevienu smieklīgo aspektu. [Cilvēks] jūtas atbildīgs par sapņojošā maldiem, ja ne par visu kopumā, tad par noteiktu procentuālo sastāvdaļu. “Izsakoties īsāk, ja tajā izprotam grūti atspēkojamos Kristus vārdus: No sirds iziet ļauni nodomi [Mat. 15: 19], tad diez vai varam atkratīties no pārliecības, ka jebkurš sapnī pieļautais grēks izraisa vismaz neskaidru vainas minimumu.”

Tātad ļauno ierosu dīgļos un mājienos, kas dienā kā kārdinājuma domas vijas cauri mūsu dvēselei, Hildebrants saskata sapņu amorāluma avotu, un, viņaprāt, šie amorālie elementi ir jāierēķina personības tikumiskajā novērtējumā. Tieši tās pašas domas un tāds pats novērtējums, kā mēs zinām, visu laiku dievbijīgajiem un svētajiem lika gausties, ka viņi esot ļauni grēcinieki. [53] 95

Par šo kontrastējošo priekšstatu vispārējo parādīšanos — vairumam cilvēku un ne tikai ētiskajā jomā diez vai ir kādas šaubas. To novērtējums reizumis nav bijis pietiekami nopietns. Spita darbā (1882, 194) ir atrodams še iederīgs A. Cellera96 (1818 [120-121]) izteikums: “Gars reti kad ir organizēts tik veiksmīgi, lai tam visos laikos būtu visa vara un lai domu nemitīgo, skaidro gaitu aizvien nepārtrauktu ne tikai nebūtiski, bet arī pavisam ķēmīgi un bezjēdzīgi priekšstati; pat visdižākie domātāji ir žēlojušies par šo sapņveidīgo, kaitinošo un nepatīkamo priekšstatu vazāšanos, kas traucē viņu visdziļākos vērojumus un pašu svētāko un nopietnāko domu darbu.”

Skaidrāks šo kontrastdomu psiholoģiskais novietojums kļūst no tās Hildebranta piezīmes, ka reizumis gan sapnis ļauj ielūkoties mūsu būtības dzīlēs un ielocēs, kas nomodā mums lielākoties ir slēgta (1875, 55). To pašu atziņu vienuviet antropoloģijā [1798] pauž Kants97 , kad domā, ka sapnis laikam pastāvot tādēļ, lai mums atsegtu apslēptās noslieces un lai mums atklātu nevis to, kas mēs esam, bet to, kas mēs būtu varējuši kļūt, ja mums būtu bijusi cita izglītība; [to pašu pauž] Rādeštoks (1879, 84) ar vārdiem, ka sapnis mums bieži atklāj vien to, kurā negribam atzīties, un ka tāpēc nepamatoti dēvējam to par meli un krāpnieku. J. E. Erdmans98 [1852, 115] pauž: “Sapnis man nekad neatklāja, kas domājams par kādu cilvēku, vien to, ko es par viņu domāju un kā esmu pret viņu noskaņots, man par lielu izbrīnu jau vairākkārt esmu mācījies no sapņa.” Līdzīgi uzskata I. H. Fihte (1864, Bd. 1 [539]): “Mūsu sapņu raksturs ir daudz uzticamāks mūsu kopnoskaņojuma spogulis nekā tas, ko par to uzzinām nomoda pašnovērojumā.” [54] mūsu uzmanību uz to, ka šo mūsu tikumiskajai apziņai svešo stimulu parādīšanās ir tikai analoģiska mums jau pazīstamajam citam sapņa priekšstatu materiālam, kas nomodā nepastāv vai kam ir niecīga nozīme, pievērš piezīmes, kādas pauž Benīni (1898, 149): “Certe nostre inclinazioni che si credevano soffocate e spente da un pezzo, si ridestano; passioni vecchie e sepolte rivivono; cose epersone a cui nonpensiamo mai, ci vengono dinanzi” [55] , un folkelts (1875, 105): “arī priekšstati, kuri gandrīz nemanāmi ir iegājuši nomoda apziņā un kurus tā laikam nekad neatgūs no aizmirstības, ļoti bieži mēdz sapnim pavēstīt par savu klātbūtni dvēselē.” Visbeidzot, še ir vieta, lai atgādinātu, ka saskaņā ar Šleiermaheru jau iemigšanu pavada nevēlamu priekšstatu (tēlu) parādīšanās [sk. 62. lpp.].

Par “nevēlamiem priekšstatiem” mēs varam dēvēt visu to priekšstatu materiālu, kura parādīšanās mūs dīvaini pārsteidz amorālajos, kā arī absurdajos sapņos. Svarīga atšķirība ir vien tajā, ka nevēlamie priekšstati tikumiskajā jomā ļauj saskatīt pretstatu mūsu pārējām izjūtām, savukārt citi vienkārši šķiet svešatni. Līdz šim nav sperts neviens solis, kas ar dziļāku atzinu mums lautu atcelt šo atšķirību.

>          > > >

Kāda tad nozīme ir nevēlamo priekšstatu figurēšanai sapnī, kādus secinājumus nomoda un sapņojošas dvēseles psiholoģijai var izvedināt no šīs naksnīgās kontrastējošo ētisko ierosu parādīšanās? Šeit nepieciešams norādīt uz jaunu viedokļu atšķirību un jaunu autoru grupēšanos. Hildebranta un citu viņa pamatatziņas pārstāvju domu gaita laikam nav turpināma citādi, kā vien tā, ka amorālajām ierosām piemīt zināms spēks arī nomodā, kuras gan tiek aizturētas, lai izpaustos rīcībā, un ka miegā atkrīt kaut kas tāds, kas, darbojoties gluži kā aizture, kavē mūs pamanīt šīs ierosas eksistenci. Sapnis tātad rādīja īsto, kaut arī ne visu cilvēka būtību un piederēja pie līdzekļiem padarīt mūsu izziņai pieejamu apslēpto dvēseles iekšieni. Tikai ar šādiem priekšnosacījumiem Hildebrants [1875, 56] var piešķirt sapnim brīdinātāja lomu, kas vērš uzmanību uz mūsu dvēseles apslēptajiem tikumiskajiem defektiem gluži tāpat, kā tas, pēc ārstu atzinuma, apziņai var pavēstīt arī par līdz tam nepamanītajām fiziskajām ciešanām. Arī Špitu nevar vadīt neviens cits uzskats, kad viņš norāda uz uzbudinājuma avotiem [1882, 193/], kas psihei pieplūst, piemēram, pubertātes laikā, un viņš mierina sapņotāju, ka tas esot darījis visu, kas ir viņa spēkos, ja nomodā vadījis strikti tikumisku dzīvi un centies grēcīgās domas, kolīdz tās parādījušās, apspiest, neļaut tām nobriest un kļūt par rīcību. Saskaņā ar šo uzskatu mēs “nevēlamos” priekšstatus varētu dēvēt par dienā “apspiestiem” priekšstatiem, un tajā, ka tie parādās, mums vajadzētu saskatīt īstu psihisku fenomenu.

Pēc citu autoru [teiktā], mums nav nekādu tiesību uz pēdējo secinājumu. Jesena skatījumā nevēlamiem priekšstatiem sapnī, gluži kā nomodā un drudža vai citu delīriju gadījumā, “piemīt mierā novietotas gribas darbības un iekšēju kustību rosināta tēlu un priekšstatu savā ziņā mehāniska procesa raksturs” (1855, 360). Amorāls sapnis nepierādot neko citu par sapņotāja dvēseles dzīvi kā vien to, ka tas kaut kad kaut kādā veidā guvis zināšanas par attiecīgo priekšstatu saturu, un noteikti jau nu tā neesot paša dvēseles ierosa. Cita autora Morī gadījumā var rasties šaubas, vai arī viņš sapņa stāvoklim nepiedēvē spēju sadalīt dvēselisko darbību tās komponentos, nevis bez kāda plāna to sagraut. Par sapņiem, kuros iziet ārpus moralitātes robežām, viņš saka: “Ce sont nos penchants qui parlent et qui nous font agir, sans que la conscience nous retienne, bien que parfois elle nous avertisse. J’ai mes dйfauts et mes penschants vicieux: а l’йtat de veille, je tвche de lutter contre eux, et il m’arrive assez souvent de n’y pas succomber. Mais dans mes songes j’y succombe toujours ou pour mieux dire j’agis par leur impulsion, sans crainte et sans remords. .. Evidemment les visions qui se dйroulent devant ma pensйe et qui constituent le rкve, me sont suggйrйes par les incitations que je ressens et que ma volontй absente ne cherche pas а refouler” [56] (1878, 113).

Ja tic sapņa spējai atsegt patiesi pastāvošu, taču apspiestu vai paslēptu amorālu sapņotāja dispozīciju, tad šim viedoklim nevarētu dot precīzāku izpausmi kā ar Morī vārdiem ibid., 165): “En rкve l’homme se rйvиle donc tout entier а soi-mкme dans sa nuditй et sa misиre natives. Dиs qu’il suspend l’exercice de sa volontй, il devient le jouet de toutes les passions contre lesquelles, а l’йtat de veille, la conscience, le sentiment de l’honneur, la crainte nous dйfendent.” [57] citviet (ibid., 462) viņš atrod precīzo formulējumu: “Dans le songe, c’est surtout l'homme instinctif qui se rйvиle. .. L’homme revient pour ainsi dire а l’йtat de nature quand il rкve; mais moins les idйes acquises ont pйnйtrй dans son esprit, plus les penchants en dйsaccord avec elles conservent encore sur lui l'influence dans le rкve. ”’* Tad kā piemēru viņš min to, ka sapņi visai bieži viņu rāda kā tieši tās māņticības upuri, kuru viskaismīgāk apkarojis savos rakstos.

Taču visu šo asprātīgo piezīmju vērtību sapņa dzīves izziņai iedragā tas, ka Morī visos šajos viņa pareizi novērotajos fenomenos negrib redzēt neko citu kā automatisme psychologique pierādījumus, kurš, viņaprāt, valda pār sapņa dzīvi. Šo automātismu viņš izprot kā pilnīgu psihiskās darbības pretstatu.

Vienuviet Štrikera [darbā] “Studijas par apziņu” rakstīts (1879 [51]): “Sapnis nesastāv tikai un vienīgi no ilūzijām; ja, piemēram, sapnī baidās no laupītājiem, tad laupītāji gan ir imagināri, taču izbīlis ir reāls.” Šādi tiek pievērsta uzmanība tam, ka afekta attīstība sapnī nepieļauj novērtējumu, kas tiek sniegts pārējam sapņa saturam, un mums tiek izvirzīta problēma, kas psihiskajiem procesiem sapnī var būt reāls, proti, kurš var pretendēt uz iekļaušanu nomoda psihiskajos procesos."

G

Sapņa teorijas un sapņa funkcija

Apgalvojumu par sapni, kas no viena skatpunkta tiecas izskaidrot iespējami daudzas tā novērotās iezīmes un vienlaikus noteikt sapņa vietu aptverošākā izpausmju jomā, var dēvēt par sapņa teoriju. Atsevišķas sapņa teorijas atšķiras ar to, ka tās to vai citu sapņa iezīmi izvirza par būtisku, saistot ar to skaidrojumus un attiecības. No teorijas obligāti nav jāizvedina funkcija, t. i., sapņa derīgums vai kāds cits veikums, taču mūsu uz teleoloģiju ierasti vērstās gaidas tomēr panākas pretim tām teorijām, kuras ir saistītas ar ieskatu sapņa funkcijā.

Mēs jau esam iepazinušies ar vairākām sapņa izpratnēm, kuras lielākā vai mazākā mērā šajā ziņā ir pelnījušas sapņa teorijas nosaukumu. Senajo ticība, ka sapnis esot dievu vēstījums, lai vadītu cilvēku darbības, bija pilntiesīga sapņa teorija, kura sniedza uzziņu par visu, kas sapnī ir zināšanu vērts. Kopš sapnis ir kļuvis par bioloģiskās izpētes priekšmetu, mēs pazīstam daudzas sapņa teorijas, taču dažas no tām ir arī visnotaļ nepilnīgas.

Atsakoties no visaptveramības, var, piemēram, sniegt šādu vaļīgu sapņa teoriju grupējumu atbilstīgi pamatā liktajam pieņēmumam par psihiskās darbības mēru un veidu sapnī.

1)  Tādas teorijas, kā, piemēram, Delbefa [1885, 221/], kas pieļauj, ka visa nomoda psihiskā darbība sapnī turpinās. Še dvēsele neguļ, tās aparāts saglabājas neskarts, taču, nokļūstot miega stāvokļa apstākļos, kas atšķiras no nomoda apstākļiem, tai normālas funkcionēšanas gadījumā ir jāsniedz citi rezultāti nekā nomodā. Saistībā ar šīm teorijām rodas jautājums, vai tās spēj sapņa atšķirības no nomoda domāšanas pilnībā izvedināt no miega stāvokļa apstākļiem. Turklāt tām nav iespējamās pieejas sapņa funkcijai; nav izprotams, kālab tiek sapņots, kāpēc dvēseles aparāta sarežģītais mehānisms turpina darboties arī tad, ja tiek novietots apstākļos, kuriem laikam nav piemērots. Vienīgā mērķatbilstīgā reakcija būtu gulēt bez miega vai pamosties traucējoša kairinājuma gadījumā, nevis trešā reakcija sapņošana.

2)    Tādas teorijas, kuras, gluži pretēji, pieņem, ka sapnī mazinās psihiskā darbība, saistības kļūst vaļīgākas, pārstrādājamais materiāls kļūst nabadzīgāks. Atbilstoši šīm teorijām vajadzētu sniegt pilnīgi citu miega psiholoģisko raksturojumu, nekā, piemēram, to ir darījis Delbefs.

Miegs sniedzas tālu ārpus dvēseles, tas pastāv ne tikai vienkāršā dvēseles norobežošanā no ārpasaules, tas drīzāk ietiecas tās mehānismā un padara to uz laiku neizmantojamu. Ja drīkstu izmantot salīdzinājumu ar psihiatrisko materiālu, tad gribētu teikt, ka pirmās teorijas konstruē sapni kā paranoju, savukārt otrās to padara par vājprāta vai amences paraugu.

Medicīnas autori un zinātnes pasaule vispār daudz lielākā mērā priekšroku dod teorijai, ka sapņa dzīvē izpaužoties tikai daļa no miegā paralizētās dvēseles darbības. Ciktāl pieļaujama vispārīga interese par sapņa izskaidrošanu, to var dēvēt par valdošo sapņa teoriju. Uzsverams, ar kādu vieglumu tieši šī teorija izvairās no visbīstamākajām jebkuras sapņa skaidrošanas zemūdens klintīm, proti, no neveiksmes piedzīvošanas ar sapnī iemiesotajām pretrunām. Tā kā atbilstoši tai sapnis ir parciāla nomoda rezultāts (“pakāpenisks, parciāls un vienlaikus ļoti anormāls nomods, pauž Herbarta100 “Psiholoģija” par sapni [1892, 307]), tad stāvokļu virkni no pakāpeniskas pamošanās līdz pilnīgam nomodam tā var salīdzināt ar citu virkni no sapņa mazākā veikuma, kas sevi nodod ar absurdumu, līdz pilnīgi koncentrētam domāšanas veikumam [sal. 174. lpp.]

Kam fizioloģiskais izklāsta veids ir kļuvis neaizstājams vai šķiet zinātniskāks, tas šo sapņa teoriju atradīs Binca atainojumā (1878, 43): “Taču šis (sastinguma) stāvoklis agrās rīta stundās tikai pakāpeniski tuvojas savām beigām. Aizvien niecīgāka kļūst smadzeņu baltajā vielā uzkrātā noguruma matērija, tā aizvien vairāk tiek sadalīta vai aizskalota ar nemitīgi cirkulējošo asiņu straumi. Šur un tur iemirdzas jau atsevišķas uzmodušās šūnu grupas, kaut arī visapkārt viss vēl ir sastindzis. Mūsu miglainās apziņas priekšā parādās atsevišķu grupu izolētais darbs, tam trūkst citu, asociāciju veidojošo smadzeņu daļu kontroles. Tāpēc izveidotie tēli, kas lielākoties atbilst nesenās pagātnes materiālajiem iespaidiem, savirknējas savvaļīgi un bez kādas regularitātes. Atsvabinājušos smadzeņu šūnu skaits kļūst aizvien lielāks, bet sapņa neprāts — aizvien niecīgāks.”

Pilnīgi droši, ka uzskatu par sapņošanu kā par nepilnīgu, parciālu nomodu vai tā ietekmes pēdas var atrast visos mūsdienu fiziologu un filosofu [darbos]. Visdetalizētāk tas izklāstīts Morī [darbā 1878, 6f).

Tur bieži rodas iespaids, it kā autors iedomātos nomoda vai iemigšanas būšanu savietojamu ar anatomiskiem reģioniem, turklāt viņam viena anatomiskā province ir saistāma ar noteiktu psihisko funkciju. Taču še gribētu vien piebilst: ja parciālā nomoda teorija apstiprinātos, runāt par tās smalkāku izveidi būtu daudz par agru.

Šādas sapņa dzīves izpratnes gadījumā, protams, nevar būt ne runas par sapņa funkcijas noskaidrošanu. Drīzāk jau pašu konsekventāko spriedumu par sapņa vietu un nozīmi ir sniedzis Bincs (1878, 35): “Visi fakti, kā mēs redzam, liek raksturot sapni kā. fizisku, visos gadījumos nederīgu, daudzos gadījumos gluži vai slimīgu procesu..”

Apzīmējums “fizisks” attiecībā uz sapni, par kura izcēlumu jāpasakās pašam autoram, gan norāda uz vairāk nekā vienu virzienu. Visupirms tas attiecas uz sapņa etioloģiju, kas jo īpaši tuva bija Bincam, kad [viņš], izmantojot indes, pētīja sapņu eksperimentālu izraisīšanu. Šāda veida sapņa teorijās sapņu ierosinājumu tiecas redzēt rodamies izteikti somatiskajā pusē. Izklāstot pašā galējākā formā, ir tā: pēc tam, kad esam novērsuši kairinājumus un iegrimuši miegā, nav nekāda iemesla un vajadzības pēc sapņiem līdz pat rītam, kad pakāpeniskā pamošanās jauno kairinājumu dēļ var atspoguļoties sapņošanas fenomenā. Taču miegu neizdodas pasargāt no kairinājumiem; līdzīgi tam, kā Mefistofelis žēlojas par dzīvības dīgļiem101 , guļošajam no visurienes uzrodas kairinājumi no āra, no iekšienes, pat no visām tām ķermeņa jomām, par kurām nomodā nekad nav raizējies. Šādi miegs tiek traucēts, dvēsele te vienā, te citā stūrītī tiek uzpurināta no miega un tad kādu laiciņu funkcionē ar uzmodināto daļu, esot priecīga atkal aizmigt. Sapnis ir reakcija uz kairinājuma izraisītu miega traucējumu, starp citu, visnotaļ lieka reakcija.

Sapņa, kas aizvien taču ir dvēseles orgāna veikums, dēvēšanai par fizisku procesu tomēr vēl ir arī cita nozīme. Tā ir psihiskā procesa cildenība, ko tādējādi nāktos liegt sapnim. Saistībā ar sapni jau ļoti sen izmantotā līdzība par “mūziku pilnīgi nepārzinoša cilvēka desmit pirkstiem, kas skraida pa instrumenta taustiņiem” [Strьmpell 1877, 84]102 laikam vislabāk parāda, kādu novērtējumu sapņa veikums lielākoties ir ieguvis eksakto zinātņu pārstāvju [skatījumā]. Šādā izpratnē sapnis ir kaut kas pilnīgi neinterpretējams; jo kā gan nemuzikāla spēlētāja desmit pirksti var producēt mūzikas gabalu?

Parciālā nomoda teorijai jau sen kā nav trūcis iebildumu. Burdahs uzskatīja (1838, 508f): “Sakot, ka sapnis esot parciāls nomods, šādi, pirmkārt, neizskaidro nedz nomodu, nedz miegu; otrkārt, netiek pateikts nekas cits kā tas, ka daži dvēseles spēki sapnī ir darbīgi, bet citi nav. Bet šāda nevienlīdzība pastāv visu mūžu..”

Valdošajai sapņa teorijai, kas sapnī saskata “fizisku” procesu, pieslejas ļoti interesants uzskats par sapni, kuru pirmo reizi 1886. gadā izteica Roberts un kurš iedarbojas valdzinoši, jo sapņošanai piešķir funkciju, derīgu rezultātu. Par savas teorijas pamatu Roberts pieņem divus novērojuma faktus, pie kuriem jau pakavējāmies sapņa materiāla novērtēšanā (sk. 37. lpp. un tālāk), proti, ka ļoti bieži mēdz sapņot par pašiem mazsvarīgākajiem dienas iespaidiem, bet ļoti reti tiek pārņemtas dienas lielās intereses. Roberts apgalvo kā izteikti pareizu: par sapņa ierosinātājiem nekad nekļūst lietas, kas ir izdomātas līdz galam, par tiem kļūst tikai tādas lietas, kas ir negatavas prātā vai viegliņām skar garu (1886, 10). “Tāpēc lielākoties sapni nevar izskaidrot, jo tā cēloņi ir tieši sapņotājam līdz nepietiekamai atziņai nokļuvušie jutekliskie iespaidi" [.ibid., 19-20]. Tātad nosacījums, lai iespaids nokļūtu sapnī, ir vai nu tas, ka šis iespaids savā pārstrādē ir ticis traucēts, vai arī, ka tas kā pārāk nenozīmīgs nav varējis pretendēt uz šādu pārstrādi.

Sapnis Robertam šķiet “fizisks sekrēcijas process, kas savās garīgajās reakcijas izpausmēs nokļūst līdz atziņai” [ibid., 9]. Sapņi ir dīglī noslāpētu domu izdalījumi. “Cilvēkam, kam tiktu atņemta spēja sapņot, vajadzētu noteiktā laikā sajukt prātā, jo viņa smadzenēs milzīgā apjomā sakrātos negatavas, neizdomātas domas un pavirši iespaidi, zem kuru smaguma vajadzētu noslāpt tam, kam vajadzētu iemiesoties atmiņā kā gatavam veselumam” [ibid., 10]. Sapnis kalpo pārslogotajām smadzenēm kā drošības ventilis. Sapņiem ir dziedinošs, atsvabinošs spēks (ibid., 32).

Būtu nevajadzīgi jautāt Robertam, kā gan priekšstatīšana sapnī var izraisīt dvēseles atsvabināšanu. No šīm abām sapņa materiāla savdabībām autors acīmredzot secina, ka šāda nevērtīgo iespaidu izmešana miegā norisinās kaut kādā veidā kā somatisks process un ka sapņošana ir nevis īpašs psihisks process, bet tikai ziņojums, ko saņemam par šādu izdalīšanu. Starp citu, izdalīšana nav vienīgais, kas naktīs norisinās dvēselē. Pats Roberts piebilst, ka bez tās vēl tiekot izstrādāti dienas rosinājumi, bet “tas, ko no garā esošā domu materiāla nevar sagremot un izdalīt, tiek ar fantāzijai patapinātu domu pavedieniem saistīts noapaļotā veselumā un šādi iekļauts atmiņā kā nekaitīgs fantāzijas gleznojums” (ibid., 23).

Taču sapņa avotu novērtējumā Roberta teorija ir viskrasākajā pretrunā ar valdošo teoriju, pēc kuras vispār netiktu sapņots, ja ārēji un iekšēji maņu kairinājumi aizvien no jauna nepamodinātu dvēseli, savukārt saskaņā ar Roberta teoriju sapņošanas dzinulis ir pašā dvēselē, tās pārpildītībā, kas prasīt prasās pēc atsvabinājuma, un Roberts visnotaļ konsekventi spriež, ka fiziskajā izjūtā esošajiem sapni noteicošajiem apstākļiem ir pakārtota nozīme un ka tie nekādā ziņā nevarētu izraisīt gara sapņošanu, kuram nebūtu no nomoda apziņas patapināts materiāls sapņa veidošanai. Vien jāpiebilst, ka fantāzijas tēlus, kas sapnī attīstās no dvēseles dzīlēm, var ietekmēt nervu kairinājumi (ibid.., 48). Tādējādi saskaņā ar Robertu sapnis tomēr nav pilnīgi atkarīgs no somatiskā, tas gan nav psihisks process, tam nav vietas starp nomoda psihiskajiem procesiem, tas ir process, kas ik nakti notiek dvēseles darbības aparātā, un tā funkcija ir pasargāt šo aparātu no pārslodzes vai, ja drīkst izmantot salīdzinājumu: jāizmēž dvēsele.103

Uz tām pašām sapņa raksturiezīmēm], kuras kļūst skaidras sapņa materiāla izvēlē, savu teoriju balsta cits autors, īvs Delāžs, un ir pamācoši izsekot, kā neliela izmaiņa vienu un to pašu lietu izpratnē noved pie pavisam cita galarezultāta.

Delāžs (1891 [41]), zaudējis sev dārgu personu, pats ir guvis pieredzi, ka netiek sapņots par to, kas dienā ir ārkārtīgi nodarbinājis, vai tiek sapņots vien tad, kad dienas laikā to sāk mazināt citas intereses. Viņa turpmākie pētījumi par citām personām apstiprināja [šā] apstākļa vispārnozīmīgumu. Kā jauku šāda veida piemēru, kad tas izkristalizējies kā vispārnozīmīgi pareizs, Delāžs min [gados] jaunu laulāto sapņus: “S’ils ont йtй fortement йpris, presque jamais ils n’ont rкvй l’un de l’autre avant le mariage ou pendant la lune de miel; et s’ils ont rкvй d’amour c’est pour кtre infidиles avec quelque personne indiffйrente ou odieuse” [58] [ibid.]. Bet par ko gan mēdz sapņot? Delāžs mūsu sapņos iekļuvušajā materiālā atpazīst iepriekšējās dienas un agrāko laiku iespaidu fragmentus un pārpalikumus. Itin viss, kas parādās mūsu sapņos un ko iesākumā sliecamies uzskatīt par sapņa dzīves radītu, detalizētākā pārbaudē atklājas kā neatpazīta reprodukcija, kā souvenir inconscient' [59] . taču šim priekšstatu materiālam piemīt kopīga iezīme, tas rodas no iespaidiem, kuri mūsu maņas laikam ir skāruši spēcīgāk nekā mūsu garu vai arī kuriem [pievērstā] uzmanība drīz pēc to parādīšanās atkal ir tikusi novirzīta. Jo mazāk apzināts un turklāt spēcīgāks ir bijis iespaids, jo tam lielākas izredzes uz kādu lomu nākamajā sapnī.

Principā tās ir tās pašas divas iespaidu kategorijas, mazsvarīgās un nepabeigtās, kuras izceļ Roberts, bet kuru saistību Delāžs izmanto citādi, jo uzskata, ka šie iespaidi tiek sapņoti nevis tāpēc, ka tie ir vienaldzīgi, bet gan tāpēc, ka tie ir nepabeigti. Arī mazsvarīgie iespaidi kaut kādā mērā nav pilnīgi pabeigti, arī tie pēc savas iedabas kā jauni iespaidi “autant de ressorts tendus” [60] , kas miegā atslābinās. Salīdzinājumā ar vāju un gandrīz neievērotu iespaidu vēl lielākas tiesības uz lomu sapnī būs spēcīgam iespaidam, kas savā pārstrādē nejauši ticis apturēts vai ar nolūku atstumts. Augu dienu ar aizturi un apspiešanu uzkrātā psihiskā enerģija naktī kļūst par sapņa dzinuli [ibid., 43]. [61] 104

Diemžēl šajā vietā Delāža domu gājiens pārtrūkst; patstāvīgai psihiskajai darbībai sapnī viņš var piešķirt tikai pašu niecīgāko lomu, un šādi viņš ar savu sapņa teoriju nepastarpināti atkal pievienojas valdošajai mācībai par smadzeņu parciālo miegu: “En somme le rкve est le produit de la pensйe errante, sans but et sans direction, se fixant successivement sur les souvenirs, qui ont gardй assez d’intensitй pour se placer sur sa route et l’arrкter au passage, йtablissant entre eux un lien tantфt faible et indйcis, tantфt plus fort et plus serrй, selon que l’activitй actuelle du cerveau est plus ou moins abolie par le sommeil’v [ibid., 46].

3)    Trešajā grupā var apvienot tās sapņa teorijas, kas sapņojošajai dvēselei piedēvē spēju un noslieci uz īpašiem psihiskiem veikumiem, kurus tā nomodā vai nu pilnīgi nespēj veikt, vai arī spēj veikt tikai nepilnīgā veidā. Šo spēju izmantošanā atklājas lielākoties derīga sapņa funkcija. Novērtējumi, kādus sapnis guvis senāko psiholoģisko autoru [skatījumā], lielākoties attiecas uz šo virkni. Taču to [izklāstīšanas] vietā gribu apmierināties ar Burdaha izteikuma pieminēšanu; viņam sapnis “ir dvēseles dabiska darbība, kuru neierobežo individualitātes vara, netraucē pašapziņa, nevirza pašnoteiksme, bet kura ir sensiblo centrālo punktu dzīvīgums, kas izriešas brīvā spēlē” (1838, 512).

Šo tīksmīgo pašas spēku brīvo izmantošanu Burdahs u. c. laikam iedomājas kā stāvokli, kurā dvēsele atspirgst un savāc jaunus spēkus dienas darbam, proti, kā sava veida atpūtas atvaļinājumu. Burdahs [ibid., 514] citē un tāpēc arī pieņem laipnos vārdus, ar kādiem dzejnieks Novaliss daudzina sapņa valdīšanu: “Sapnis ir aizsprosts pret dzīves kārtnību un ierastību, saistītās fantāzijas brīva atpūta, sajaucot visus dzīves tēlus un pārtraucot pieaugušā cilvēka nemitīgo nopietnību ar jautru bērnu spēli; bez sapņiem mēs laikam ātrāk novecotu, un tāpēc sapni, kaut arī tas nepastarpināti dots no augšas, varam tomēr skatīt kā brīnišķu sūtījumu, kā draudzīgu pavadoni svētceļojumā uz kapu.”105

Vēl iespaidīgāk sapņa atspirdzinošo un dziedinošo darbību ataino Purkinje (1846, 456): “īpaši šīs funkcijas pilda produktīvie sapņi. Runa ir par vieglām imaginācijas spēlēm, kas nekādi nav saistītas ar dienas atgadījumiem. Dvēsele nevēlas turpināt nomoda dzīves spriedzi, tā vēlas to pārtraukt, atpūsties no tās. Tā visupirms rada nomoda stāvokļiem pretējus stāvokļus. Tā dziedē sērīgumu ar prieku, rūpes ar cerībām un jautriem izklaidējošiem tēliem, naidu ar mīlestību un draudzīgumu, bailestību ar drosmi un paļāvību; šaubas tā aizgaina ar pārliecību un stingru ticību, veltas cerības ar to piepildīšanu. Daudzus dvēseles ievainojumus, kas dienas laikā tikuši saglabāti atvērti, dziedina miegs, pārklājot tos un pasargājot no jauna uzbudinājuma. Še daļēji sakņojas laika sāpes dziedinošā iedarbība.”106 Mēs visi izjūtam, ka miegs ir labdarība dvēseles dzīvei, un tautas apziņas neskaidrā nojauta laikam neļaus laupīt aizspriedumu, ka sapnis ir viens no ceļiem, pa kuru miegs dāvā savu labdarību.

Pašu oriģinālāko un nozīmīgāko mēģinājumu izskaidrot sapni saistībā ar īpašu dvēseles darbību, kas var brīvi izvērsties tikai miega stāvoklī, 1861. gadā ir veicis Šērners. Šērnera grāmata, uzrakstīta nomācošā un ārišķīgi svinīgā stilā, gandrīz vai skurbinošā sajūsmā par priekšmetu, kam jāiedarbojas atbaidoši, ja nespēj aizraut, analīzei rada tādas grūtības, ka labprāt ķeramies pie skaidrāka un īsāka izklāsta, kurā filosofs Folkelts ataino Šērnera mācību. “No mistiskā sadrūzmējuma, no greznā un zaigojošā uzbangojuma izstarojas un izgaismojas nojautas pilns jēgas šķitums, vien filosofa taka šādi nekļūst gaiša.” Tāds ir Šērnera izklāsta novērtējums, ko sniedz pat viņa piekritējs [Volkelt 1875, 29].

Šērners nepieder pie autoriem, kuri pieļauj, ka dvēsele sapņa dzīvē pārmanto visas savas spējas. Viņš pats iztirzā [kā aprādījis Folkelts, ibid., 30], kā sapnī vājinās Es centralitāte, spontānā enerģija, kā šādas decentralizācijas rezultātā mainās izziņa, jušana, gribēšana un priekšstatīšana un kāpēc šiem dvēseles spēku pārpalikumiem piemīt nevis patiess gara raksturs, bet tikai mehānisma iedaba. Toties līdz neierobežotai kundzībai sapnī izvēršas par fantāziju dēvējamā dvēseles darbība, kas brīva no jebkādas saprāta kundzības un tāpēc arī bez kāda mēra. Tā gan izņem pēdējos akmeņus no nomoda atmiņas, taču izveido no tiem ēkas, kas pilnīgi atšķiras no nomoda veidojumiem, sapnī tā ir ne tikai reproduktīva, bet arī produktīva [ibid., 31]. Dvēseles darbības savdabības piešķir sapņa dzīvei tās īpašās raksturiezīmes. Tai ir nosliece uz nesamērīgo, pārspīlēto, milzīgo. Taču vienlaikus līdz ar atbrīvošanos no aizkavējošām domāšanas kategorijām tā iegūst lielāku lokanumu, izveicību, mainīgumu; tā ir ārkārtīgi jutīga pret maigajiem noskaņojuma kairinājumiem, musinošiem afektiem, tā tūdaļ pat ietēlo iekšējo dzīvi ārēji plastiskā uzskatāmībā. Sapņa fantāzijai trūkst jēdzienu valodas-, tas, ko tā grib teikt, tai uzskatāmi jāiztēlo, un, tā kā jēdziens še neiedarbojas vājinoši, tā tēlo visā uzskatāmās formas pilnestībā, spēkā un dižumā. Tādējādi tās valoda, lai cik skaidra būtu, kļūst izplūdusi, smagnēja, nevarīga. īpaši tās valodas skaidrību apgrūtina tas, ka tai ir nosliece neizteikt objektu ar savu tēlu, un tā labāk izvēlas svešu tēlu, jo tas spēj izteikt tikai to objekta momentu, kas svarīgs tās atainojumā. Tā ir fantāzijas simbolizējošā darbība., [ibid., 32]. Ļoti svarīgi ir arī tas, ka sapņa fantāzija priekšmetus ataino nevis izsmeļoši, bet tikai to aprisēs un turklāt visbrīvākajā veidā. Tāpēc tās gleznojums šķiet ģeniālas iedvesmas [rezultāts]. Taču sapņa fantāzija neapstājas pie vienkāršas priekšmeta atainošanas, tā ir iekšēji spiesta to vairāk vai mazāk saistīt ar sapņa Es un šādā veidā radīt darbību. Piemēram, redzes kairinājuma sapnis glezno zelta gabalus uz ielas; sapņotājs tos savāc, priecājas, aiznes tos [ibid., 33].

Materiāls, ar kuru sapņa fantāzija veic savu māksliniecisko darbību, uzskata Šērners, lielākoties ir dienā tik neskaidrie, organiskie miesas kairinājumi (sk. iepriekš 50. lpp. un tālāk), ka pieņēmumā par sapņa avotiem un sapņa izraisītāju pārlieku fantastiskā Šērnera teorija pilnīgi sakrīt ar varbūt pārlieku saprātīgo Vunta un citu fiziologu mācību, kuri parasti cits pret citu izturas kā antipodi. Saskaņā ar fizioloģisko teoriju dvēseles reakcija uz iekšējiem miesiskiem kairinājumiem ir izsmelta ar tiem kaut kā atbilstīgu priekšstatu uzmodināšanu, kuri tad asociācijas ceļā sauc palīgā dažus citus priekšstatus, un šajā stadijā acīmredzot beidzas sapņa psihisko procesu īstenošana, turpretim saskaņā ar Šērneru miesiskie kairinājumi dvēselei sniedz tikai materiālu, ko tā var izmantot saviem fantastiskajiem nolūkiem. Šērnera ieskatā sapņa veidošanās sākas tikai tur, kur tā pagaist citu skatījumam.

Pieša, nevar uzskatīt par mērķtiecīgu to, ko sapņa fantāzija dara ar miesiskiem kairinājumiem. Tā spēlē ar tiem ķircinošu spēli, organiskos avotus, no kuriem attiecīgajā sapni rodas kairinājumi, priekšstata kaut kādā plastiskā simbolikā. Šērners pat uzskata kam Folkelts [1875, 37] un citi nepiekrīt-, ka sapņa fantāzijai esot noteikts iecienīts atainojums visam organismam; tas būtu māja. Par laimi gan šķiet, ka savos atainojumos tā nav saistīta ar šo materiālu; gluži pretēji, tā var izmantot veselu māju virkni, lai apzīmētu atsevišķu orgānu, piemēram, ļoti garas namu ielas zarnu kairinājuma apzīmēšanai. Citkārt atsevišķas mājas daļas tiešām priekšstata atsevišķas ķermeņa daļas, piemēram, galvassāpju sapnī istabas griesti (kas sapņotājam šķiet nosēti ar pretīgiem krupjveidlgiem zirnekļiem) priekšstata galvu [ibid., 33/].

Lai atainotu sapņa kairinājumu izsūtošās ķermeņa daļas, līdztekus mājas simbolikai tiek izmantoti jebkuri citi priekšmeti. “Tā, piemēram, elpojošas plaušas savu simbolu gūst liesmām piepildītā krāsnī ar tās rūkšanu, sirds tukšās kastēs un grozos, urīnpūslis apaļos, kulēm līdzīgos vai vispār tikai izdobtos priekšmetos. Vīrieša dzimumkairinājuma sapnis liek sapņotājam uz ielas atrast klarnetes augšdaļu, bet līdzās tādu pašu pīpes daļu, un blakus kažoku. Klarnete un pīpe attēlo līdzīgo vīrieša locekļa formu, bet kažoks kaunuma apmatojumu. Sievietes dzimumsapnī šauro jomu starp saspiestiem gurniem var simbolizēt māju ieskauts pagalms, sievietes maksti — pa iekšpagalmu vedoša, slideni mikla, ļoti šaura taciņa, pa kuru sapņotājai jāiet, lai, piemēram, aiznestu vēstuli kādam kungam.” (Volkelt, ibid., 34.) īpaši svarīgi ir tas, ka šāda miesiska kairinājuma sapņa beigās sapņa fantāzija, tā teikt, atmaskojas, atklāti parādot uzbudinošo orgānu vai tā funkciju. Tā, piemēram, “zobu kairinājuma sapnis” parasti noslēdzas ar to, ka sapņotājs no mutes izņem zobu [ibid., 35].

Taču sapņa fantāzija var pievērst uzmanību ne tikai uzbudinošā orgāna formai, gluži tāpat par simbolizēšanas objektu tā var izraudzīties tajā esošo substanci. Tā, piemēram, zarnu kairinošais sapnis ved pa dubļainām ielām, bet urīnpūšļa kairinošais sapnis noved pie putojoša ūdens. Vai ari simboliski tiek atainots kairinājums kā tāds, tā uzbudinātības veids, objekts, ko tas iekāro, vai arī sapņa Es stājas konkrētās attiecībās ar paša stāvokļa simbolizējumiem, piemēram, kad mēs sāpju kairinājumu gadījumā izmisīgi cīkstamies ar suņiem, kas kož, vai trakojošiem buļļiem, vai sapņotāja dzimumsapnī redz, ka viņu vajā kails vīrietis [ibid., 35/]. Par spīti visai iespējamai izpildījuma bagātībai, simbolizējošā fantāzijas darbība ikvienā sapnī saglabājas kā centrālais spēks [ibid., 36]. Ietiekties dziļāk šīs fantāzijas raksturā, ierādīt šādi atzītai psihiskai darbībai vietu filosofisko domu sistēmā ir mēģinājis Folkelts savā skaisti un silti rakstītajā grāmatā, kuru gan pārāk grūti izprast ikvienam, kurš ar agrīnu skološanos nav sagatavots nojautošai filosofisko jēdzienshēmu aptveršanai.

Šērneram simbolizējošā fantāzija sapņos nav saistīta ar kādu derīgu funkciju. Dvēsele sapņojoši spēlējas ar tai piedāvātajiem kairinājumiem. Varētu pieļaut, ka tā palaidnīgi spēlējas. Taču var arī jautāt, vai mūsu detalizētā nodarbošanās ar Šērnera sapņa teoriju, kura tomēr šķiet pārāk patvaļīga un svabada no jebkādas izpētes noteikumiem, var novest pie kaut kā derīga. Še būtu vietā uzlikt veto Šērnera mācības atmešanai, jo pārliecīgās augstprātības dēļ tā nav pārbaudāma. Šī mācība veidojas uz iespaida, ko kāds guvis no saviem sapņiem, kurš tiem pievērsis lielu uzmanību un kurš personiski laikam ļoti sliecies dzīt pēdas neskaidrajām dvēseles lietām. Tajā ir runa par priekšmetu, kurš cilvēkiem gadu tūkstošiem gan šķitis noslēpumains, taču vienlaikus — saturiski un attiecībām bagāts, un kura izgaismošanā stingrā zinātne, kā pati atzīstas, neko daudz nav sniegusi vien to, ka pilnīgā pretstatā populārajai izjūtai ir mēģinājusi apstrīdēt objekta saturu un nozīmību. Visbeidzot, godīgi pateiksim sev, ka arī mēs, mēģinot izskaidrot sapni, tik viegli nevarējām izvairīties no fantastikas. Pastāv pat gangliju šūnu fantastika; 86. lappusē tiek citēts tāds lietišķs un eksakts pētnieks kā Bincs, kurš ataino, kā pamošanās Aurora nesas pāri iemigušajiem smadzeņu garozas šūnu sakopojumiem, fantastikas un neticamības ziņā tas neatpaliek no Šērnera interpretācijas mēģinājumiem. Ceru, ka spēšu parādīt, ka aiz tiem slēpjas kaut kas reāls, kas, tiesa, ir tikai neskaidri iepazīts un kam nepiemīt vispārības raksturs, uz ko var pretendēt sapņa teorija. Pagaidām Šērnera sapņa teorija savā pretstatā medicīniskajai teorijai var mums parādīt, starp kādām galējībām patlaban vēl nedroši zvārojas sapņa dzīves skaidrojums.107

H

Attiecības starp sapni un garīgām slimībām

Kas runā par sapņa attiecībām ar garīgiem traucējumiem, tam padomā var būt trīs lietas: 1) etioloģiskas un klīniskas attiecības, piemēram, kad sapnis pārstāv, ievada vai aiztaupa psihotisku stāvokli; 2) pārmaiņas, ko sapņa dzīve piedzīvo garīgas slimības gadījumā; 3) iekšējas attiecības starp sapni un psihozēm, analoģijas, kas norāda uz principiālo radniecību. Šīs dažādās attiecības starp abām fenomenu virknēm agrākos laikos medicīnā un patlaban atkal ir bijusi medicīnas autoru iecienīta tēma, kā to apliecina literatūra par šo tematu, ko savākuši Špita [1882, 196/, 319/], Rādeštoks [1879, 217], Morī [1878, 124/] un Tisjē [1898, 77/]. Nesen šai sakarībai uzmanību ir pievērsis Sante de Sanktiss. [62] 108 Mūsu izklāsta interesēs būs gana ar īsu ieskatu šajā nozīmīgajā tematā.

Par klīniskām un etioloģiskām attiecībām starp sapni un psihozēm kā piemērus es gribu minēt šādus novērojumus. Honbaums [1830, 124] (Krausa [darbā 1858, 619]) vēsta, ka pirms pirmā ārprāta uzliesmojuma bieži vien parādījies baiļpilns, šausminošs sapnis un ka dominējošā ideja bijusi saistīta ar šo sapni.109 Sante de Sanktiss min līdzīgus piemērus par paranoiķiem un pasludina sapni atsevišķiem [cilvēkiem] par viņu “ vraie cause dйterminante de la folie”"*. Psihoze vienā rāvienā var parādīties līdz ar iedarbīgo, ārprātīgu skaidrojumu saturošo sapni vai lēnām attīstīties turpmākajos sapņos, kam vēl jācīnās ar šaubām. Vienā no de Sanktisa gadījumiem aizgrābjošam sapnim pievienojas vieglas histēriskās lēkmes, bet vēlāk iestājās bailīgi melanholisks stāvoklis. Ferē [1886] (Tisjē [darbā 1898, 78]) vēsta par sapni, kura sekas bija histēriska paralīze. Še mums sapnis tiek demonstrēts kā garīgā traucējuma etioloģija, kaut gan mēs tikpat labi rēķinātos ar faktisko stāvokli, ja sacītu, ka garīgais traucējums savu pirmo izpausmi ir parādījis sapņa dzīvē, visupirms ir izlauzies sapnī. Citos gadījumos sapņa dzīve satur slimīgos simptomus vai arī psihoze tiek ierobežota ar sapņa dzīvi. Tā, piemēram, Tomaiersno [1897] vērš uzmanību uz baiļu sapņiem, kas jāsaprotot kā epileptisko lēkmju ekvivalenti. Elisons1 " [1868] (pēc Rādeštoka [1879, 225]) ir aprakstījis nakts garīgo traucējumu (nocturnal insanity): dienā indivīdi ir šķietami pilnīgi veseli, bet naktī regulāri parādās halucinācijas, trakuma lēkmes u. tml. Līdzīgi novērojumi ir de Sanktisam [1899, 226] (paranoisks sapņa ekvivalents alkoholiķim, balsis, kas sievu vaino neuzticībā), Tisjē. Tisjē no jaunākiem laikiem min daudzus novērojumus [1898, 147^1, kuros patoloģiska rakstura darbības (murgainu priekšnosacījumu, uzmācīgu impulsu dēļ) izriet no sapņiem. Gislēns [1833] apraksta gadījumu, kurā miegs bija aizstāts ar intermitējošu vājprātību.112

Laikam nav nekādu šaubu, ka reiz līdztekus sapņa psiholoģijai ārstus nodarbinās sapņa psihopatoloģija.

Daudzos gadījumos pēc atveseļošanās no garīgas slimības kļūst īpaši skaidrs, ka, pastāvot dienā veselai funkcijai, sapņa dzīve vēl var piederēt psihozei. Gregorijs (kā apgalvo Krauss 1859 [270]) pirmais esot pievērsis uzmanību šai norisei.113 Makario [1847] (Tisjē [darbā 1898, 89]) stāsta par maniaku, kas nedēļu pēc pilnīgas izveseļošanās sapņos atkal piedzīvojis ideju pārlēcienu un kaislīgus savas slimības stimulus.114

Par pārmaiņām, ko sapņa dzīve piedzīvo ilgstošā psihotiskā [stāvoklī], līdz šim ir veikts ļoti maz pētījumu.115 Turpretim iekšējā radniecība starp sapni un garīgo traucējumu, kas izpaužas abu [fenomenu] tik tālejošā izpausmju saskaņā, jau agri ir guvusi ievērību. Kā apgalvo Morī [1853, 124], pirmais uz to savos “ Rapports du physique et du moral” (1802) ir norādījis Kabaniss, pēc viņa Lelī [1852], Ž. Moro (1855) un, jo īpaši, filosofs Mens de Birāns [1834, lll^C].116 Visnotaļ droši, ka salīdzinājums ir vēl senāks. Rādeštoks (1879 [217]) nodaļu, kur to iztirzā, uzsāk ar izteicienu apkopojumu, rādot analoģiju starp sapni un ārprātu. Kants vienuviet saka [1764]: “Trakais ir sapņotājs nomodā.”117 Krauss (1859 [270]): “Ārprāts ir sapnis, maņām esot nomodā.” Šopenhauers [1862, Bd. 1, 246] sapni dēvē par īsu ārprātu, bet ārprātu par ilgu sapni. Hāgens118 [1846, 812] delīriju dēvē par sapņa dzīvi, ko izraisa nevis miegs, bet gan slimības. Vunts fizioloģiskajā psiholoģijā [1874, 662] saka: “Tiešām, sapnī mēs paši varam piedzīvot gandrīz visas izpausmes, ko sastopam psihiatriskās iestādēs119 .

Atsevišķas sakritības, uz kuru pamata tiek veikts šāds salīdzinājums, Špita (1882 [199]) (starp citu, ļoti līdzīgi Morī, 1853) uzskaita šādā virknē: “1) pašapziņas atcelšana vai retardācija stāvokļa kā tāda neziņas dēļ, proti, izbrīna neiespējamības, morālās apziņas trūkuma dēļ;

2)    maņu orgānu modificētā percepcija, turklāt sapnī samazināta, bet ārprātā kopumā ļoti kāpināta; 3) priekšstatu saistīšana tikai pēc asociācijas un reprodukcijas likumiem, proti, automātiska virkņu veidošana, tāpēc neproporcionalitāte attiecībās starp priekšstatiem (pārspīlējumi, fantasmi) un viss no tā izrietošais; 4) personības un reizumis rakstura savdabību pārmaiņa resp. apvēršana (perversitātes)”.

Rādeštoks pievieno vēl dažas iezīmes, materiāla analoģijas (1879 [219]): “Vairums halucināciju un ilūziju sastopams redzes un dzirdes maņu un vispārējās izjūtas jomā. Vismazāk elementu, gluži kā sapnī, piedāvā ožas un garšas maņas. Ar drudzi sirgstošajam delīrijos, gluži kā sapņojošajam, parādās atmiņas no tālas pagātnes; to, kas nomodā esošajam un veselajam šķiet aizmirsts, guļošais un slimais atminas.” Sapņa un psihozes analoģija gūst savu pilno vērtību tādējādi, ka tie gluži kā ģimeniskā līdzība sniedzas līdz smalkai mīmikai un atsevišķām iezīmīgām sejas izpausmēm.

“Fizisku un garīgu ciešanu mocītajam sapnis nodrošina to, ko atsaka īstenība: veselību un laimi; tā arī garīgi slimajam rodas laimes, dižuma, cildenuma un bagātības gaišie tēli. Iedomātais labumu īpašums un vēlmju imaginārais piepildījums, kuru liegšana vai iznīcināšana tieši ir devusi psihisko pamatu vājprātībai, bieži vien ir delīrija galvenais saturs. Sieviete, kas zaudējusi [sev tik] dārgo bērnu, delirē mātes priekos, īpašumus zaudējušais uzskata sevi par ārkārtīgi bagātu, piekrāpta meitene redz sevi maigi mīlētu.

(Šī Rādeštoka pasāža ir Grīzingera120 smalkjūtīgā izklāsta (1861, 106) saīsinājums, kas pavisam skaidri atklāj sapnim un psihozei kopīgo priekšstatīšanas raksturu vēlmju piepildījumu. Paša pētījumi mani ir mācījuši, ka še rodamas atslēgas sapņa un psihozes psiholoģiskai teorijai.)

“Barokāli domu savienojumi un sprieduma vājums ir tas, kas galvenokārt raksturo sapni un ārprātu.” Paša garīgo sasniegumu [turpina Rādeštoks] pārāk augstais novērtējums, kas saprātīgam spriedumam šķiet bezjēdzīgs, pastāv gan šeit, gan tur; sapņa straujajai priekšstatu norisei atbilst psihozes ideju pārlēciens. Abiem trūkst jebkāda laika mēra. Personības šķelšanās sapnī, kas, piemēram, paša zināšanas sadala uz divām personām, no kurām svešā sapnī koriģē paša Es, ir pilnīgi līdzvērtīga pazīstamajai personības šķelšanai halucinatorajā paranojā; arī sapņotājs dzird paša domas svešu balsu izpildījumā. Pat konstantajām murgainajām idejām ir analoģija patoloģiskajos sapņos, kas stereotipi atkārtojas (rкves obsйdant). Pēc atveseļošanās no delīrija slimie nereti saka, ka viņiem viss slimības laiks bieži šķiet kā ne jau gluži neomulīgs sapnis, jā, viņi pat mums pavēsta, ka reizumis slimības laikā nojautuši, ka esot tikai sapņa savaņģoti, kā tas bieži gadās miega sapnī.

Pēc tā visa nav ko brīnīties, ka Rādeštoks savu un daudzu citu viedokli ietver vārdos, sakot, ka “ārprāts, anormāla slimīga izpausme, ir skatāms kā normāla sapņa stāvokļa, k^s periodiski atkārtojas, kāpinājums” (ibid., 228).

Varbūt vēl ciešāk, nekā tas ir iespējams ar šo sevi paudošo fenomenu analoģiju, sapņa un ārprāta radniecību etioloģijas (drīzāk: uzbudinājuma avotu) ziņā ir vēlējies pamatot Krauss (1859 [270/]). Pēc viņa domām, kā jau dzirdējām [sk. 53. lpp.], abiem kopīgais pamatelements ir organiski noteiktā izjūta, miesiskā kairinājuma izjūta, kopējā izjūta, kas rodas no visiem orgāniem (sal.: Peisse [1857, t. 2, 21] pēc Morī, 1878, 52)121 .

Neapstrīdamā atbilstība starp sapni un garīgo traucējumu, kura sniedzas līdz raksturīgām detaļām, ir visspēcīgākais sapņa medicīniskās dzīves teorijas balsts, saskaņā ar kuru sapnis ir nederīgs un traucējošs process un pazeminātas dvēseles darbības izpausme. Tomēr nevar gaidīt, ka galīgais skaidrojums par sapni saņemams no dvēseles traucējumiem, kad vispārzināms, cik neapmierinošā stāvoklī ir mūsu ieskats par to gaitu. Taču visnotaļ iespējams, ka mainītai izpratnei par sapni ir jāmaina arī mūsu uzskati par garīgo traucējumu iekšējo mehānismu, un tādējādi varam teikt, ka, cenšoties izgaismot sapņa noslēpumu, strādājam pie psihožu noskaidrošanas.122

1909. GADA PAPILDINĀJUMS

Man jāpaskaidro, kāpēc neesmu turpinājis [apskatīt] sapņa problēmas literatūru, kas parādījusies arī laikā no šīs grāmatas pirmās publikācijas līdz tās otrajam izdevumam. Lasītājam šis attaisnojums var nešķist īpaši apmierinošs; tomēr es pēc tā vadījos. Motīvi, kas mani vispār vedināja izklāstīt sapņa iztirzāšanu literatūrā, tika izsmelti iepriekšējā ievadā; šā darba turpināšana man maksātu ārkārtīgas pūles un sniegtu ļoti maz kā derīga vai pamācoša. Jo deviņi gadi, par ko še ir runa, nav devuši ko jaunu un vērtīgu nedz faktiskajā materiālā, nedz skatpunktos sapņa izpratnē. Mans darbs vairumā publikāciju, kas izdotas kopš tiem laikiem, ir palicis nepieminēts un neaplūkots123 ; vismazāk ievērības tas, protams, izpelnījās pie tā sauktajiem “sapņa pētniekiem”, kas tādējādi spīdoši apliecināja zinātnes cilvēkiem piemītošo nevēlmi uzzināt ko jaunu, “le savants ne sont pas curieux, ” [63] uzskata zobgalis anatols franss. ja zinātnē pastāv tiesības uz revanšu, tad arī man būtu pamats atstāt neievērotu literatūru, kas parādījusies pēc šīs grāmatas publikācijas. Nedaudzie ziņojumi, kas parādījušies zinātniskos žurnālos, ir tik pilni ar neizpratni un pārpratumiem, ka kritiķiem varu atbildēt vien ar vedinājumu vēlreiz izlasīt šo grāmatu. Varbūt vedinājums varētu skanēt arī tā: vispār to izlasīt.

To ārstu, kuri izlēmuši piemērot psihoanalītisko dziedināšanas metodi, un citu darbos ir publicēti un pēc maniem norādījumiem interpretēti daudzi sapņi. Tā kā šie darbi iziet ārpus manu pieņēmumu apstiprināšanas, esmu to rezultātus iekļāvis savā izklāstā. Otrajā literatūras rādītājā beigās ir apkopotas svarīgākās publikācijas pēc šīs grāmatas izdošanas. Bagātīgā Sante de Sanktisa grāmata par sapņiem (1899), kas drīz pēc publicēšanas tika pārtulkota vācu valodā, laika ziņā krustojās ar manu [darbu] “Sapņa interpretācija”, tā ka varēju to ņemt vērā tikpat maz, cik itāļu autors mani. Vēlāk man diemžēl nācās secināt, ka viņa čaklais darbs ir ārkārtīgi nabadzīgs ar idejām, tik nabadzīgs, ka tajā ne reizi nevarēja nojaust manis iztirzātās problēmas.

Man jāpiemin tikai divas publikācijas, kas pietuvojas manam sapņa problēmu iztirzājumam. Kāds jaunāks filosofs, H. Svoboda, kas centās ar Vilh. Flīsu saistīto [1906] bioloģiskā periodiskuma (23 un 28 dienu ciklā) atklājumu attiecināt uz psihiskām norisēm, fantāzijas pilnā rakstā (1904) ar šīm atslēgām pie viena gribēja atrisināt arī sapņu mīklu.124 Sapņu nozīme šādi nebūtu īpaši liela; to saturiskais materiāls tiktu izskaidrots ar visu to atmiņu sastapšanos, kuras attiecīgajā naktī tieši pabeidz pirmo vai n-to reizi vienu no bioloģiskajiem cikliem. Autora personisks paziņojums man lika visupirms pieņemt, ka viņš pats tā nopietni vairs negrib pārstāvēt šo mācību. Taču ar šo secinājumu laikam es alojos; [64] citviet [sk. 163. ipp. un tālāk] minēšu dažus novērojumus par Svobodas pieņēmumu, kuri man gan nesniedza pārliecinošu rezultātu. Daudz iepriecinošāka man bija nejaušība atrast negaidītā vietā sapņa izpratni, kas principā pilnīgi pārklājas ar manējo. Laiciskās attiecības pilnīgi izslēdz iespēju, ka šo spriedumu ir ietekmējusi manas grāmatas lasīšana; tāpēc tajā man jāsveic vienīgā literatūrā pierādāmā neatkarīga domātāja saskaņa ar manas sapņu mācības būtību. Grāmatu, kurā atrodas manis pamanītās vietas par sapņošanu, 1900. gadā otrajā izdevumā ar nosaukumu “Kāda reālista fantāzijas” ir publicējis Linkeiss [1. izd. 1899] , [65] 125

1914. GADA PAPILDINĀJUMS

Iepriekšējais attaisnojums tika uzrakstīts 1909. gadā. Katrā ziņā kopš tā laika lietu stāvoklis ir mainījies; mans devums “sapņa interpretācijā” vairs nav literatūrā nepamanīts. Vienīgi jaunā situācija dara patiesi neiespējamu mana iepriekšējā ziņojuma turpināšanu. Sapņa interpretācija ir izvirzījusi veselu virkni jaunu apgalvojumu un problēmu, ko autori ir iztirzājuši visdažādākajos veidos. Taču es nevaru izklāstīt šos darbus, pirms neesmu parādījis pats savus uzskatus, uz kuriem autori atsaucas. Tāpēc to, kas šajā jaunākajā literatūrā man šķita vērtīgs, esmu atzīmējis savos turpmākajos iztirzājumos.

Il

SAPŅA INTERPRETĀCIJAS METODE. SAPŅA PIEMĒRA ANALĪZE

t

Virsraksts, ko esmu devis savam iztirzājumam, ļauj atpazīt, kurai tradīcijai sapņa izpratnē es gribētu pievienoties. Esmu nolēmis parādīt, ka sapņi ir interpretējami, un devumi, skaidrojot iztirzājamās sapņa problēmas, man ir tikai varbūtējs blakusguvums, risinot pašam savu uzdevumu. Pieļaujot, ka sapņi ir interpretējami, es tūdaļ pat nokļūstu pretrunā ar valdošo sapņu mācību, jā, ar visām sapņa teorijām, izņemot Šērnera teoriju [sk. 92. lpp. un tālāk], jo “interpretēt sapni” nozīmē minēt tā “jēgu”, aizstāt to ar kaut ko tādu, kas iekļaujas mūsu dvēselisko akciju saķēdējumā kā pilnvērtīgs, līdzvērtīgs loceklis. Taču, kā jau iepazinām, sapņa zinātniskās teorijas neatstāj telpu sapņa interpretācijas problēmai, jo sapnis tām vispār nav dvēselisks akts, tas ir somatisks process, kas ar zīmēm dod par sevi ziņu dvēseles aparātā. Visos laikos citāds ir bijis laju viedoklis. Viņi izmanto savas tiesības rīkoties nekonsekventi, un, kaut arī atzīst, ka sapnis esot nesaprotams un absurds, viņi tomēr nevar izlemt, vai liegt sapnim jebkādu nozīmi. Neskaidras nojautas vadīti, viņi laikam tomēr pieņem, ka sapnim esot kaut kāda jēga, iespējams, apslēpta, tas esot paredzēts cita domāšanas procesa aizstāšanai, un runa ir tikai par to, kā pareizā veidā atsegt šo aizstājumu, lai nokļūtu pie sapņa apslēptās nozīmes.

Tāpēc laju pasaule izsenis ir centusies “interpretēt” sapni, izmēģinot divas principā atšķirīgas metodes. Viena metode tver sapņa saturu kā veselumu un mēģina to aizstāt ar citu, saprotamu un zināmos aspektos analoģisku saturu. Tā ir simboliskā sapņa interpretācija; tā, protams, no sākta gala cieš neveiksmi ar tiem sapņiem, kas izriešas nevis vienkārši nesaprotami, bet arī samudžināti. Šādas metodes piemērs ir kaut vai izklāsts, ko bibliskais Jāzeps piešķir faraona sapnim.1 Septiņas treknas govis, pēc kurām seko septiņas kārnas, kas apēd pirmās, tas ir simbolisks aizstājējs pareģojumam par septiņiem bada gadiem Ēģiptē, kuri apēdis visu pārpilnību, ko radījuši septiņi auglīgie gadi. Vairums mākslīgo sapņu, ko radījuši dzejnieki, ir paredzēti šādai simboliskai interpretācijai, jo tie atveido dzejnieka domas ietērpā, kas mūsu sapņu pazīstamo iezīmju pieredzes dēļ tiek uzskatīts par piemērotu. [66] 2 Viedoklis, ka sapnis nodarbojas galvenokārt ar nākotni, kuras veidošanos jau iepriekš nojauš, reiz sapņiem piedēvētās profētiskās nozīmes pārpalikums tad kļūst par motīvu, lai simboliskajā interpretācijā atrasto sapņa jēgu ar “[reiz] būs” pārliktu nākotnē.

Par to, kā rodams ceļš uz šādu simbolisku interpretāciju, protams, nevar sniegt norādi. Izdošanās ir atkarīga no asprātīgas iedomas, nepastarpinātas intuīcijas, un tāpēc sapņa interpretācija, izmantojot simboliku, varēja pacelties līdz mākslas praksei, kas šķita saistīta ar īpašu apdāvinātību. [67] 3 No šādas pretenzijas otra populārā sapņa interpretācijas metode turas pilnīgi atstatus. To varētu dēvēt par “šifrēšanas metodi”, jo tā sapni iztirzā kā savveida slepeno rakstu, kurā ikviena zīme saskaņā ar pastāvošu atslēgu tiek iztulkota zīmē ar zināmu nozīmi. Es, piemēram, esmu sapņojis par vēstuli, taču esmu sapņojis ari par apbedīšanu u. tml.; tad es ielūkojos kādā “sapņu grāmatā” un redzu, ka “vēstule” ir iztulkojama kā “apbēdinājums”, bet “apbedīšana” kā “saderināšanās”. Tad manā ziņā ir atstāts izveidot kopsakarību no atšifrētajiem atslēgvārdiem, kurus es atkal attiecinu uz nākotni. Interesants šīs šifrēšanas metodes paveids, kas zināmā mērā koriģē tās tīri mehāniskās pārlikšanas raksturu, parādās Daldas Artemidora rakstā par sapņa interpretāciju. [68] 4 Tajā tiek ņemts vērā ne tikai sapņa saturs, bet arī persona un sapņotāja dzīves apstākļi, tā ka viens un tas pats sapņa elements bagātajam, precētajam, runātājam ir ar citu nozīmi nekā nabagajam, neprecētajam un kaut vai tirgotājam. Svarīgākais šajā metodē ir tas, ka interpretācijas darbs tiek vērsts nevis uz visu sapni, bet gan uz katru sapņa satura daļu par sevi, it kā sapnis būtu konglomerāts, kur katrai ieža drumslai ir vajadzīga īpaša noteiksme. Tie, protams, ir nesakarīgi un samudžināti sapņi, no kuriem radies stimuls šifrēšanas metodes izveidei. [69] 5

Ne brīdi nevar būt šaubu, ka tēmas zinātniskam iztirzājumam abas populārās interpretācijas metodes nav izmantojamas. Simboliskā metode savā izmantojumā ir ierobežota un nav spējīga uz vispārīgu izklāstu. Šifrēšanas metodē vissvarīgākais ir tas, lai varētu paļauties uz “atslēgu”, sapņu grāmatu, taču šajā ziņā nav nekādu garantiju. Rodas kārdinājums piekrist filosofiem un psihiatriem un kopā ar viņiem svītrot sapņa interpretācijas metodi kā imagināru uzdevumu.’*6

Vienu gan es esmu iemācījies. Man ir nācies pārliecināties, ka šeit atkal ir viens no nepavisam ne retajiem gadījumiem, kad aizsena, strikti saglabāta tautas ticība, šķiet, pienāk lietu patiesībai tuvāk nekā patlaban nozīmīgās zinātnes spriedums. Man jāapgalvo, ka sapnim tiešām ir nozīme un ka ir iespējama zinātniska sapņa interpretācijas metode. Šī metode kļuva man zināma šādā veidā.

Jau gadiem es terapeitiskā nolūkā nodarbojos ar zināmu psihopatoloģisku veidojumu, histērisku fobiju, uzmācības priekšstatu u. c., atminēšanu; kopš Jozefa Breiera nozīmīgā vēstījuma zinu, ka šo veidojumu, kas tiek uztverti kā slimības simptomi, atminēšana un novēršana sakrīt. [70] 7 Ja šādu patoloģisku priekšstatu izdodas atvedināt uz elementiem, no kuriem tas radies slimnieka dvēseles dzīvē, tad tas arī sabrūk, slimais ir no tā atbrīvots. Ņemot vērā mūsu pārējo terapeitisko centienu bezspēcību un šādu stāvokļu mīklainību, man šķita vilinoši, par spīti visām grūtībām, doties pa Breiera aizsākto ceļu līdz pilnīgam izskaidrojumam. Par to, kā beigu beigās izveidojās metodes tehnika un kādi ir centiena rezultāti, atļaušos izvērsti izklāstīt citreiz.8 Šo psihoanalītisko studiju gaitā es nokļuvu pie psihoanalīzes. Pacienti, kuriem uzliku par pienākumu pavēstīt man visas iedomas un domas, kas viņiem uzradās sakarā ar kādu noteiktu tēmu, stāstīja man savus sapņus un tādējādi pamācīja mani, ka sapni var iekļaut psihiskā saķēdējumā, ko atmiņā var atgriezeniski izsekot no kādas patoloģiskas idejas. Nu uzprasījās iztirzāt pašu sapni kā simptomu un tam izstrādāto interpretācijas metodi attiecināt uz sapni.

Tam nepieciešama slimā zināma psihiska sagatavošana. No viņa tiek prasītas divas lietas: kāpināt uzmanību pret saviem psihiskajiem uztvērumiem un izslēgt kritiku, ar kuru viņš parasti mēdz atsijāt uzradušās domas. Savāktā uzmanība viņa pašnovērojumam nāk par labu, ja viņš ieņem mierīgu stāvokli un aizver acis; obligāti nepieciešams pieprasīt atteikšanos no uztverto domveidojumu kritikas.9 Tātad viņam saka, ka psihoanalīzes panākumi ir atkarīgi no tā, ka viņš ievēro un pavēsta visu, kas norisinās viņa prātā, un neļaujas vilinājumam apspiest kādu iedomu, ja tā viņam šķiet nesvarīga vai nesaistīta ar tēmu, vai citu, jo tā viņam šķiet bezjēdzīga. Viņam jāizturas pilnīgi nepartijiski pret savām iedomām; jā, tā būs tieši kritika, ja viņam neizdosies atrast meklēto sapņa, uzmācības idejas u. tml. risinājumu.

Psihoanalītiskajos darbos es pamanīju, ka reflektējošam cilvēkam psihiskā satversme ir pavisam cita nekā tam, kurš novēro savus psihiskos procesus. Pārdomās psihiskā akcija iesaistās spēlē vairāk nekā uzmanīgā pašnovērojumā, kā to apliecina arī pārdomās [iegrimušā] saspringtā sejas izteiksme un grumbās savilktā piere salīdzinājumā ar pašnovērojošā mīmisko mieru. Abos gadījumos jāpastāv uzmanības savāktībai10 , taču pārdomājošais izmanto arī kritiku, kuras dēļ daļu no viņā tapušajām iedomām pēc to uztveršanas atmet, bet citas aprauj, tā ka viņš neseko domu ceļiem, kurus tās atklātu, bet pret vēl citām domām viņš prot izturēties tā, ka tās vispār netiek apzinātas, proti, tiek apspiestas to uztveršanai. Turpretim pašnovērojošā pūles ir tikai kritikas apspiešana; ja viņam tā izdodas, viņa apziņā uzrodas daudzas iedomas, kas citkārt būtu palikušas neuztvertas. Ar šo pašuztverei jauniegūtā materiāla palīdzību var veikt patoloģisko ideju interpretāciju, kā arī sapņveidojumu interpretāciju. Kā redzams, runa ir par tāda psihiska stāvokļa izveidošanu, kam psihiskās enerģijas (kustīgās uzmanības) sadalījumā ir zināma analoģija ar stāvokli pirms iemigšanas (un, protams, arī ar hipnotisko stāvokli). Iemiegot, mitējoties zināmai patvaļīgai (un, protams, arī kritiskai) akcijai, kurai ļaujam iedarboties uz savu priekšstatu norisi, parādās “negribēti priekšstati”; par šīs mitēšanās pamatu mēs mēdzam uzdot “nogurumu”; negribēti uzradušies priekšstati transformējas vizuālos un akustiskos tēlos. (Sal. ar Šleiermahera piezīmēm, 62. lpp. un 82. lpp.)M1 Stāvoklī, ko izmanto sapņu un patoloģisko ideju analīzē, ar nolūku un tīši atsakās no šīs aktivitātes un ietaupīto psihisko enerģiju (vai tās daļu) izmanto, lai uzmanīgi izsekotu tagad uzradušās negribētās domas, kas saglabā savu raksturu kā priekšstati (tā ir atšķirība no iemigšanas stāvokļa). Šādā veidā “negribētie” priekšstati tiek padarīti par “gribētiem".

Še [71] " prasītā ievirze uz šķietami “brīvplūstošajām” iedomām, atsakoties no parasti pret tām vērstās kritikas, dažām personām acīmredzot nepadodas viegli. “Negribētās domas” mēdz izraisīt visspēcīgāko pretestlbu, kas tiecas novērst to uzrašanos. Taču, ja ticam mūsu dižajam dzejniekfilosofam F. Šilleram, visnotaļ līdzīga ievirze ir jāsatur arī poētiskās producēšanas nosacījumam. Sarakstē ar Kērneru kādā vietā (par tās atrašanu jāpateicas Oto Rankam) Sillers atbild uz sava drauga žēlabām par viņa nepietiekamo produktivitāti: “Tavu žēlabu pamats, kā man šķiet, ir slogs, ko tava sapratne uzliek tavai imaginācijai. Man še jāieskicē viena doma un jāpadara tā uzskatāma ar līdzību. Laikam nav labi un dvēseles radošajam darbam nenāk par labu, ja sapratne pieplūstošās idejas it kā jau pie vārtiem pārbauda pārāk stingri. Ideja, skatīta atsevišķi, var būt pavisam neievērojama un ļoti dēkaina, taču, pateicoties citai, kas seko pēc tās, varbūt tā kļūst svarīga, varbūt saistībā ar citām, kas šķiet tikpat bezgaumīgas, tā var būt ļoti svarīgs posms: sapratne to visu nevar novērtēt, ja nesaglabā to tik ilgi, ja neuzlūko to saistībā ar šīm citām. Turpretim radošam garam, manuprāt, sapratne ir novākusi savu sardzi pie vārtiem, idejas ieplūst pкle-mкle [72] , un tikai tad tā pārlūko un pārbauda milzīgo daudzumu. — Jūs, kritiķu kungi, vai kā tur vēl jūs sauc, kaunaties vai baidāties no acumirklīgas, pārejošas neprātības, kura piemīt visiem īstiem radītājiem un kuras ilgums vai īsums atšķir domājošus māksliniekus no sapņotājiem. Tāpēc jūsu žēlabas par neauglīgumu, jo jūs pārāk agri atmetat un pārāk stingri šķirojat” (1788. gada 1. decembra vēstule).12

Un tomēr “šāda sardzes novākšana no sapratnes vārtiem”, kā to dēvē Sillers, kas līdzīga sevis pārlikšanai nekritiska pašnovērojuma stāvoklī, nepavisam nav grūta.

Vairums manu pacientu to spēj pēc pirmās norādes; arī es pats to it labi varu, ja turklāt vēl piepalīdzu ar savu iedomu pierakstu. Psihiskās enerģijas daudzums, ar kuru šādi var mazināt kritisko darbību un paaugstināt pašnovērojuma intensitāti, ievērojami svārstās atkarībā no tēmas, uz kuru ir jāfiksē uzmanība.

Pirmais solis šīs metodes piemērošanā mums māca, ka par uzmanības objektu drīkst padarīt nevis sapni kā veselumu, bet gan tikai atsevišķus tā satura fragmentus. Pajautājot vēl neievingrinātam pacientam: “Kas jums nāk prātā par šo sapni?”, parasti viņš savā garīgajā redzes laukā neko nespēj tvert. Man viņam jāpiedāvā sapnis sadalītā veidā, tad viņš par katru fragmentu sniedz man iedomu virkni, ko var dēvēt par šīs sapņa partijas “slepenajām domām”13 . Tātad jau šajā pirmajā svarīgajā nosacījumā manis praktizētā sapņa interpretācijas metode atšķiras no populārās, vēsturiski un teiksmaini slavenās interpretācijas metodes, izmantojot simboliku, un tuvinās otrajai — “šifrēšanas metodei”. Tā, gluži kā šī, ir interpretācija en detail, nevis en masse-, tā, gluži kā šī, sapni jau no paša sākuma uztver kā kaut ko saliktu, kā psihisku veidojumu konglomerātu.14

Savās neirotiķu psihoanalīžu gaitās esmu veicis jau vairāk par tūkstoti sapņu interpretāciju, taču šo materiālu negribētu izmantot ievadam sapņa interpretācijas tehnikā un mācībā. Nemaz nerunājot par to, ka tiktu pakļauts iebildumam tie taču ir neiropātu sapņi, kas nepieļauj atgriezenisku slēdzienu par veselu cilvēku sapņiem, man tos atmest liek cits cēlonis. Tēma, uz ko tiecas šie sapņi, protams, vienmēr ir slimības vēsture, kas ir neirozes pamatā. Tādējādi katram sapnim būtu vajadzīgs pārāk garš ievadziņojums un iedziļināšanās psihoneirožu būtībā un etioloģiskajos nosacījumos, lietas, kas pašas par sevi ir jaunas un ārkārtīgi svešatas un tādējādi novērstu uzmanību no sapņa problēmas. Mans nolūks drīzāk ir sapņa noskaidrošanā veikt priekšdarbu, lai atrisinātu grūtāko neirožu psiholoģijas problēmu.15 Taču, atsakoties no neirotiķu sapņiem, sava galvenā materiāla, es nedrīkstu izturēties pārāk izvēlīgi pret pārējiem sapņiem. Paliek vien tikai tie sapņi, kurus man reizumis ir stāstījušas man pazīstamās personas vai kurus kā piemērus esmu atradis literatūrā par sapņa dzīvi. Diemžēl visos šajos sapņos atkrīt analīze, bez kuras es nevaru atrast sapņa jēgu. Mana metode nav tik ērta kā populārā šifrēšanas metode, kas doto sapņa saturu pārtulko saskaņā ar fiksēto atslēgu; gluži pretēji, esmu gatavs tam, ka viens un tas pats sapņa saturs atšķirīgām personām un atšķirīgā kontekstā var apslēpt arī citu jēgu. Līdz ar to man atliek manis paša sapņi kā bagātīgs un ērts materiāls, kas radies caurmērā normālai personai un attiecas uz dažādiem ikdienišķās dzīves iemesliem. Protams, var šaubīties par paļaušanos uz šādām “pašanalīzēm”. Patvaļa nekādā ziņā nav izslēgta.

Pašnovērošanas gadījumā, manuprāt, attiecības drīzāk ir labvēlīgas nekā citu novērošanas gadījumā; katrā ziņā var mēģināt [noskaidrot], cik tālu sapņa interpretācijā var tikt ar pašanalīzi. Citas grūtības esmu pārvarējis pats savā iekšienē. Pastāv saprotams kautrīgums izpaust tik daudz savas dvēseles dzīves intīmā, turklāt nav arī garantijas pret svešo [interpretētāju] ļaunprātīgo iztulkošanu. Taču jāspēj no tā izkļūt. “Tout psychologiste, ” raksta Delbefs [1885], “est obligй defaire l’aveu mкme de ses faiblesses s’il croоt par lа jeter du jour sur quelque problиme obscur. ” [73] un arī lasītājam, varu pieļaut, sākotnējā interese par nediskrētībām, kas man jāatzīmē, ļoti ātri dos vietu tam, lai tikai iedziļinātos šādi apgaismotajās psiholoģiskajās problēmās. [74]

Tātad izraudzīšos vienu no saviem paša sapņiem un ar to izskaidrošu savu interpretācijas veidu. Ikvienam šādam sapnim ir nepieciešams ievadziņojums. Taču patlaban man jālūdz lasītājs uz kādu laiku padarīt manas intereses par savējām un kopā ar mani iedziļināties visniecīgākajās manas dzīves detaļās, jo šādu pārnesumu pavēlnieciski pieprasa interese par sapņu apslēpto nozīmi.

Ievadziņojums

1895. gada vasarā psihoanalītiski dziedināju kādu jaunu dāmu, kura bija ļoti tuvās draudzīgās attiecībās ar mani un manējiem.16 Visnotaļ saprotams, ka šāda attiecību sajaukšanās ārstam var kļūt par dažādu satraukumu avotu, īpaši jau psihoterapeitam. Ārsta personiskā interese ir lielāka, viņa autoritāte mazāka. Neveiksme draud mazināt seno draudzību ar slimās piederīgajiem. Kūre beidzās ar daļējiem panākumiem, paciente zaudēja savas histēriskās bailes, bet ne visus to somatiskos simptomus. Tolaik vēl nebiju pilnīgi pārliecināts par kritērijiem, kas iezīmē galīgo histēriskās slimības vēstures atrisinājumu, un vedināju pacienti uz risinājumu, kas viņai šķita nepieņemams. Šādā nevienprātībā mēs vasaras dēļ pārtraucām dziedināšanu. — Kādu dienu mani apmeklēja jaunāks kolēģis, viens no maniem tuvākajiem draugiem, kas lauku mītnē bija apmeklējis pacienti Irmu un viņas ģimeni. Jautāju, kā viņai, un saņēmu atbildi: viņai klājas labāk, taču pavisam labi nav. Zinu, ka mana drauga Oto vārdi vai tonis, kādā tie tika pateikti, mani ērcināja. Domāju sadzirdam pārmetumu, piemēram, ka esmu pacientei par daudz apsolījis, un atvedināju pamatoti vai nepamatoti iedomāto Oto vēršanos pret mani par slimās piederīgo ietekmi, kuri, kā pieļāvu, nekad nebija labprāt pieņēmuši manu dziedināšanu. Starp citu, mana nepatīkamā izjūta man nekļuva pilnīgi skaidra, es to ari nekādi neizpaudu. Tajā pašā vakarā es vēl uzrakstīju Irmas slimības vēsturi, lai to, it kā savam attaisnojumam, nodotu dr. M., kopīgam draugam, tolaik mūsu lokā toni nosakošai personībai. Šim vakaram sekojošā naktī (drīzāk jau ap rītu) man bija sapnis, kas nepastarpināti pēc pamošanās tika fiksēts. [75] 17

Sapnis (1895. gada 23./24. jūlijā)

Liela halle — daudz viesu, kurus mēs pieņemam. — Starp tiem Irma, kuru tūdaļ pat pavedu sāņus, lai uzreiz atbildētu uz viņas vēstuli, lai pārmestu, ka viņa vēl neakceptē “risinājumu”. Es viņai saku: ja tev vēl ir sāpes, tā tiešām ir tava vaina. Viņa atbild: ja tu zinātu, kādas man patlaban ir sāpes kaklā, kuņģi un vēderā, mani rauj čokurā. Es izbīstos un uzlūkoju viņu. Viņa izskatās bāla un uztūkusi; es domāju, ka tomēr būšu palaidis garām kaut ko organisku. Es aizvedu viņu pie loga un ieskatos kaklā. Viņa nedaudz pretojas — kā sievietes, kuras lieto protēzi. Domāju, ka viņai taču tā nav nepieciešama. — Tad jau arī mute labi atveras, un es labajā pusē redzu lielu baltu plankumu, bet citviet es redzu dīvaini krokotus veidojumus, kas laikam veidoti deguna gliemežnīcas formā, pagaras baltpelēkas kreveles. — Es žigli pasaucu dr. M., kurš pārbaudi atkārto un apstiprina… Dr. M. izskatās pilnīgi citādi kā citkārt, viņš ir ļoti bāls, klibo, zods bez bārdas… Mans draugs Oto tagad ari stāv līdzās viņai, bet draugs Leopolds perkusē viņu virs ņiebura un saka: viņai ir paklusinājums kreisā pusē lejā; norāda arī uz infiltrētu ādas fragmentu uz kreisā pleca (ko es, neraugoties uz apģērbu, jūtu gluži kā viņš)… M. saka: nav nekādu šaubu, tā ir infekcija, taču tas nav nekas; vēl būs dizentērija, un inde izies… Mēs tūdaļ arī zinām, kā infekcija ir radusies. Draugs Oto nesen, kad viņa jutās nevesela, viņai izdarīja injekciju ar propil… propilēn… preparātu, … propionskābi … trimetilamīnu( savā priekšā redzu tā formulu treknā drukā)… Tādas injekcijas neizdara tik vieglprātīgi… Varbūt arī šļirce nebija tīra.

Salīdzinājumā ar daudziem citiem sapņiem šim sapnim ir viena priekšrocība. Tūdaļ pat ir skaidrs, ar kādu pēdējās dienas notikumu tas saistās un par kādu tēmu ir runa. Ziņas par to sniedz ievadziņojums. Ziņa, ko saņēmu no Oto par Irmas stāvokli, slimības vēsture, ko rakstīju līdz dziļai naktij, nodarbināja manu dvēseli arī miega laikā. Tomēr neviens, kurš iepazinies ar ievadziņojumu un sapņa saturu, nevarētu iedomāties, ko sapnis nozīmē. Es arī pats to nezinu. Es brīnos par slimības simptomiem, par kuriem sapnī man žēlojas Irma, jo tie nav simptomi, kuru dēļ esmu viņu dziedinājis. Es smaidu par bezjēdzīgo propionskābes injekcijas ideju un dr. M. izteikto mierinājumu. Beigās sapnis man šķiet neskaidrāks un sablīvētāks, nekā tas ir sākumā. Lai iegūtu tā visa nozīmi, man ir jāizšķiras par detalizētu analīzi.

Analīzē

Halle — daudz viesu, kurus mēs pieņemam. Tovasar mēs dzīvojām Belvjū [pilī], atsevišķā namā uz pakalna, kas pieslejas Kālenbergam.1 “ Kādreiz šis nams bija paredzēts kā izpriecu lokāls, tāpēc tam bija neparasti augstas, halles veida telpas. Sapnis arī atgadījās Belvjū, turklāt dažas dienas pirms manas sievas dzimšanas dienas svinībām. Dienā sieva izteica cerību, ka dzimšanas dienā ciemos ieradīsies vairāki mūsu draugi, tostarp arī Irma. Tādējādi mans sapnis anticipē šo situāciju: manas sievas dzimšanas diena, un Belvjū lielajā zālē mēs kā viesus pieņemam daudz cilvēku, tostarp Irmu.

Es pārmetu Irmai, ka viņa nav akceptējusi risinājumu; es saku: ja tev vēl ir sāpes, tā ir tavas pašas vaina. To es viņai varētu teikt ari nomodā, vai [ari] teicu viņai. Tolaik (vēlāk atzinu par nepareizu) uzskatīju, ka mans uzdevums ir izsmelts, pavēstot slimajiem viņu simptomu apslēpto jēgu; par to, vai viņi pieņem vai nepieņem risinājumu, no kā atkarīgi panākumi, es vairs neesmu atbildīgs. Šim patlaban veiksmīgi pārvarētajam nomaldam esmu pateicīgs par to, ka savulaik tas man atvieglināja eksistenci, jo, neraugoties uz visu savu neizbēgamo neziņu, man bija jānodrošina izdziedināšanās. I’aču teikumā, ko sapnī saku Irmai, manu, ka pirmām kārtām negribu būt vainīgs pie viņas sāpēm. Ja tā ir pašas Irmas vaina, tad tā nevar būt mana vaina. Vai šajā virzienā būtu meklējams sapņa nolūks?

Irmas sūdzības; sāpes kaklā, vēderā un kuņģī rauj viņu čokurā. Sāpes kuņģī attiecās uz manas pacientes simptomu kompleksu, taču tās nebija pašas svarīgākās; drīzāk viņa sūdzējās par nelabuma un pretīguma izjūtu. Sāpēm kaklā, vēderā, rīkles raušanai čokurā viņas gadījumā nebija gandrīz nekādas nozīmes. Es brīnos, kāpēc sapnī esmu izšķīries par šo simptomu izvēli, arī patlaban nevaru to izskaidrot.

Viņa izskatās bāla un uztūkusi. Mana paciente vienmēr bija sārta. Pieļauju, ka še viņu aizstāj kāda cita persona.

Domās izbīstos, ka tomēr nebūšu pamanījis kādu organisku afektāciju. It viegli man noticēt, ka speciālistā, kas redz gandrīz vai vienīgi neirotiķus un kas ieradis tik daudzas izpausmes attiecināt uz histēriju, kuras pārējie ārsti dziedina kā organiskas, nekad nerimst bailes. Vienlaikus manī iezogas nezinu, no kurienes klusas šaubas, vai mans izbīlis ir viscaurēm patiesīgs. Ja Irmas sāpes ir pamatotas organiski, tad dziedināt tās nav mans pienākums. Mana kūre novērš tikai histēriskas sāpes. Tādējādi man šķiet, it kā es vēlētos alošanos diagnozē; tad būtu novērsts arī pārmetums neveiksmē.

Es aizvedu viņu pie loga, lai ieskatītos viņas kaklā. Viņa nedaudz pretojas kā sievietes, kuras lieto protēzi. Domāju, ka viņai taču tā nav nepieciešama. Irmas gadījumā man nekad nebija iemesla inspicēt mutes dobumu. Norise sapnī man atgādina pirms zināma laika veiktu kādas guvernantes izmeklēšanu, kura iesākumā radīja iespaidu par jaunavīgu skaistumu, taču pirms mutes atvēršanas viņa veica zināmu sagatavošanos, lai apslēptu savu protēzi. Ar šo gadījumu saistās citas atmiņas par ārstniecisko izmeklēšanu un nelieliem noslēpumiem, kurus nevienam no abiem nav patīkami atklāt. — Viņai taču tā nav nepieciešama, pirmām kārtām taču ir kompliments Irmai; tomēr es nojaušu vēl citu nozīmi. Uzmanīgā analīzē ir jūtams, ir vai nav izsmeltas sagaidāmās slepus domas. Veids, kā Irma stāv pie loga, man pēkšņi atgādina citu pārdzīvojumu. Irmai ir tuva draudzene, kuru es ļoti augstu vērtēju. Kad reiz kādu vakaru viņu apmeklēju, sastapu viņu sapnī reproducētajā situācijā pie loga, un viņas ārsts, tas pats dr. M., paziņoja, ka viņai esot difterisks aplikums. Dr. M. persona un aplikums sapņa turpinājumā atkārtojas. Tagad man ienāk prātā, ka pēdējos mēnešos man ir bijuši visnotaļ visi iemesli uzskatīt, ka šī cita dāma ir tikpat histēriska. Jā, Irma man pati to izpauda. Bet ko gan es zinu par viņas stāvokļiem? Vien to, ka viņa cieš no histēriskas žņaugšanas kā mana Irma sapnī. Tātad es sapnī savu pacienti esmu aizstājis ar viņas draudzeni. Tagad atminos, ka bieži esmu spēlējies ar pieļāvumu, ka šī dāma arī varētu vērsties pie manis, lai to atbrīvoju no viņas simptomiem. Taču es pats to tad uzskatīju par neticamu, jo viņai ir ļoti atturīga iedaba. Viņa pretojas, kā to rāda sapnis. Cits skaidrojums būtu tāds, ka viņai tas nav nepieciešams-, viņa tiešām līdz šim ir pietiekami spēcīgi izrādījusi, ka tiek galā ar saviem stāvokļiem bez svešas palīdzības. Nu ir palikušas vien dažas iezīmes, ko nevaru saistīt nedz ar Irmu, nedz ar viņas draudzeni; bāla, uztūkusi, neīsti zobi. Neīstie zobi mani vedināja uz to guvernanti; tagad jūtos sliecīgs samierināties ar sliktajiem zobiem. Tad man ienāk prātā cita persona, uz ko var attiekties šīs iezīmes. Viņa arī nav mana paciente, un es negribu viņu par pacienti, jo esmu manījis, ka viņa kautrējas no manis, un es viņu uzskatu par nepakļāvīgu slimnieci. Viņa parasti ir bāla, un reiz, kad viņai bija īpaši labs laiks, viņa bija uztūkusi. [76] tātad savu pacienti Irmu esmu salīdzinājis ar divām citām personām, kas tāpat pretotos ārstēšanai. Kāda gan jēga var būt tam, ka esmu to sapnī samainījis ar viņas draudzeni? Varbūt tā, ka gribētu viņas samainīt; otra vai nu izraisa mani spēcīgākas simpātijas, vai arī esmu augstākās domās par viņas inteliģenci. Proti, es neuzskatu Irmu par gudru, jo viņa neakceptē manu risinājumu. Otra būtu gudrāka, tātad drīzāk padotos. Tadjau arī mute labi atveras; viņa man stāstītu vairāk nekā Irma. [77]

Ko es redzu kaklā: baltu plankumu un sakreveļotu deguna gliemežnīcu. Baltais plankums atgādina par difteriju un līdz ar to par Irmas draudzeni, taču vienlaikus arī par manas vecākās meitas smago saslimšanu pirms gandrīz diviem gadiem un visām tā ļaunā laika bailēm.19 Kreveles uz deguna gliemežnīcas atgādina par rūpēm par manis paša veselību. Tolaik bieži lietoju kokaīnu, lai mazinātu apgrūtinošo pietūkumu degunā, un pirms dažām dienām man ausīs nāca, ka paciente, kas rīkojusies līdzīgi man, ir izraisījusi sev plašu deguna gļotādas nekrozi. 1885. gadā ieteicu viņai kokaīnu, un tas manī ir radījis smagus pārmetumus. Dārgs draugs, kurš miris jau 1895. gadā, lietodams šo līdzekli, nevajadzīgi paātrināja savu galu.20

Es žigli pasaucu dr. M„ kurš pārbaudi atkārto. Tas vienkārši atbilstu stāvoklim, kādu mūsu attiecībās ieņēma M. Taču šis “žigli ”ir pietiekami acīs krītošs, lai saņemtu īpašu skaidrojumu [sk. 445. lpp.]. Tas man atgādina par kādu skumju notikumu manā ārsta praksē. Reiz, turpinot izrakstīt līdzekli, kas tolaik vēl tika uzskatīts par nekaitīgu (sulfonāls), es izraisīju kādai slimniecei smagu intoksikāciju un steigšus vērsos pie pieredzējušākiem vecākiem kolēģiem pēc palīdzības. To, ka šis gadījums tiešām man bija prātā, pastiprina kāds blakusapstāklis. Slimajai, kuru piebeidza intoksikācija, bija tāds pats vārds kā manai vecākajai meitai.21 Līdz šim es nekad par to nebiju domājis; tagad man tā šķiet gluži vai likteņa atmaksa. It kā personu aizstāšanai vajadzētu turpināties citā nozīmē; šī Matilde tās Matildes vietā; aci pret aci, zobu pret zobu. Tā, it kā es pārcilātu visdažādākās iespējas, lai varētu sev pārmest nepietiekamu ārstniecisko apzinīgumu.

Dr. M. ir bāls, bez zoda bārdas un klibo. No tā visa pareizi ir vien tas, ka viņa sliktais izskats bieži vien liek viņa draugiem raizēties. Abām pārējām pazīmēm jāpiemīt kādai citai personai. Man nāk prātā ārzemēs dzīvojošais vecākais brālis22 , kurš skuj zodu un kurš, ja vien pareizi atminos, kopumā izskatās ļoti līdzīgs sapņa M. Pirms dažām dienām tika saņemta ziņa, ka viņš gurna artrītiskas saslimšanas dēļ klibojot. Tam, ka abas personas sapnī sajaucu vienā, ir jābūt kādam pamatam. Es tiešām atminos, ka līdzīgu iemeslu dēļ biju nelāgā omā attiecībā pret abiem. Abi bija noraidījuši kādu priekšlikumu, ko pēdējā laikā biju viņiem izteicis.

Mans draugs Oto tagad stāv pie slimās, un draugs Leopolds izmeklē viņu un norāda uzpaklusinājumu kreisā pusē lejā. Draugs Leopolds arī ir ārsts, Oto radinieks.23 Tā kā abi strādā vienā specialitātē, liktenis viņus ir padarījis par konkurentiem, kurus nemitīgi salīdzina. Viņi abi asistēja man tajos gados, kad vēl vadīju ar nerviem slimo bērnu publisko ordināciju.24 Tādas ainas kā sapnī reproducētā tur atgadījās bieži. Kamēr es ar Oto diskutēju par kāda gadījuma diagnozi, Leopolds vēlreiz izmeklēja bērnu un sniedza negaidītu ieguldījumu lēmuma pieņemšanai. Starp viņiem pastāvēja līdzīga rakstura atšķirība kā starp inspektoru Brēzigu un viņa draugu Kārlu.25 Viens izcēlās ar “knašumu”, otrs bija lēnīgs, apdomīgs, taču pamatīgs. Ja sapnī es Oto pretstatīju piesardzīgajam Leopoldam, tad acīmredzot tas bija tāpēc, lai izceltu Leopoldu. Šis salīdzinājums līdzinās iepriekš minētajam nepaklausīgās pacientes Irmas un par gudrāku uzskatītās viņas draudzenes salīdzinājumam. Tagad manu arī sliedes, uz kurām novirzās domu saistījums sapnī: no slimā bērna uz bērnu slimību institūtu. — Paklusinājums kreisā pusē lejā man rada iespaidu, it kā tas visās detaļās atbilstu kādam atsevišķam gadījumam, kad Leopolds mani pārsteidza ar savu pamatīgumu. Turklāt man rādās kaut kas tāds kā metastātiska afektācija, taču te varētu būt arī attiecības ar pacienti, kuru gribētu Irmas vietā. Šī dāma, ciktāl varu saskatīt, imitē tuberkulozi.

Infiltrēts ādas fragments kreisajā plecā. Tūdaļ pat zinu, ka tas ir manis paša pleca reimatisms, ko regulāri izjūtu, ja esmu palicis nomodā līdz dziļai naktij. Vārdi sapnī arī skan tik dīvaini: ko es .. jūtu gluži kā viņš. Domāts jūtu paša ķermenī. Starp citu, man ienāk prātā, cik dīvaini skan apzīmējums “infiltrēts ādas fragments”. Mēs esam pieraduši pie “infiltrācijas pa kreisi aizmugurē augšā”; tā attiecas uz plaušām un līdz ar to atkal uz tuberkulozi.

Neraugoties uz apģērbu. Tas noteikti ir tikai iestarpinājums. Slimnīcā-institūtā bērnus mēs, protams, izmeklējam atģērbušos; tas ir kaut kāds pretstats veidam, kā jāizmeklē pieaugušas sievieškārtas pacientes. Par vienu izcilu klīnicistu mēdza stāstīt, ka viņš savus pacientus fiziski izmeklēja tikai caur apģērbu. Pārējais man ir neskaidrs; atklāti sakot, man nav nekādas vēlēšanās ielaisties še vēl dziļāk.

Dr. M. saka: tā ir infekcija, taču tas nav nekas. Vēl būs dizentērija un inde izies. Iesākumā man tas šķiet smieklīgi, taču to, gluži kā visu pārējo, vajag rūpīgi sadalīt. Aplūkojot tuvāk, tomēr parādās savveida jēga. Tas, ko es pacientei atklāju, bija lokāls difterīts. No savas meitas slimošanas laika atminos diskusiju par difterītu un difteriju. Difterija ir vispārēja infekcija, kas izriet no lokālā difterīta. Uz šādu vispārēju infekciju vedina Leopolds, norādot uz paklusinājumu, kas liek domāt par metastātisku perēkli. Es gan domāju, ka tieši šis metastāžu veids difterijas gadījumā neparādās. Man tas drīzāk atgādina piēmiju.

Tas nav nekas ir mierinājums. Manuprāt, tas iekļaujas šādi: sapņa pēdējais fragments ir sniedzis saturu, ka pacientes sāpes izriet no smagas organiskas afektācijas. Tas man atgādina, ka arī šādi tikai gribu novelt vainu no sevis. Psihisko kūri nevar padarīt atbildīgu par to, ka joprojām pastāv difterītiskās ciešanas. Taču tagad sajūtos neveikli, ka esmu piedēvējis Irmai tik smagas ciešanas vienīgi un tikai tādēļ, lai atsvabinātu sevi no sloga. Izskatās tik briesmīgi. Tātad man ir vajadzīgs apliecinājums par labām beigām, un laikam neesmu izraudzījies tik slikti, jo mierinājumu esmu ielicis tieši dr. M. personas mutē. Taču še es paceļos pāri sapnim, un tam ir vajadzīgs skaidrojums.

Bet kāpēc šis mierinājums ir tik bezjēdzīgs?

Dizentērija: kaut kāds perifērs teorētisks priekšstats, ka slimības vieias var izdalīt caur zarnām. Vai šādi gribu uzjautrināties par dr. M. daudzajiem tāltālu sameklētajiem skaidrojumiem, dīvainajiem patoloģiskajiem saistījumiem? Dizentērijas sakarā iedomājos vēl kaut ko. Pirms dažiem mēnešiem biju pārņēmis [ārstniecībā] jaunu vīrieti ar savādiem defekācijas apgrūtinājumiem, un šo gadījumu citi kolēģi bija ārstējuši kā “anēmiju ar nepietiekamu uzturu”. Es atzinu, ka runa ir par histēriju, negribēju uz viņa izmēģināt savu psihoterapiju un nosūtīju viņu jūrasceļojumā. Pirms dažām dienām saņēmu viņa rakstītu izmisušu vēstuli no Ēģiptes, ka tur viņam bijusi jauna lēkme, ko ārsts pasludinājis par dizentēriju. Es gan pieļauju, ka diagnoze ir tikai nezinošā kolēģa malds viņš ļāvis histērijai sevi apmuļķot; tomēr es nevarēju sev aiztaupīt pārmetumus, ka esmu nostatījis slimo stāvoklī, kur histēriskai zarnu afektācijai vēl pievienojas organiska afektācija. Turklāt dizentērija ir saskanīga ar difteriju, kuras nosaukums ftf sapni netiek minēts.

Jā, laikam ar mierinošo prognozi “vēl būs dizentērija utt.” es uzjautrinos par dr. M., jo atceros, ka reiz pirms gadiem viņš kaut ko līdzīgu smejoties ir stāstījis par kādu kolēģi. Viņu un šo kolēģi bija uzaicinājuši uz konsultāciju pie kāda smaga slimnieka, un dr. M. jutās spiests otram, kas šķita cerību pārpilns, pārmest, ka pacienta urīnā atradis olbaltumu. Taču kolēģis nav apjucis un nomierinoši atbildējis: tas nekas, kolēģa kungs, gan jau olbaltums izies! Tādējādi man nav vairs nekādu šaubu, ka šajā sapņa fragmentā ir izsmiekls par histēriju nepārzinošo kolēģi. Kā apstiprinājums tagad man iešaujas prātā: bet vai dr. M. zina, ka izpausmes viņa pacientei, Irmas draudzenei, kuras liek bažīties par tuberkulozi, sakņojas ari histērijā? Vai viņš ir atpazinis šo histēriju, vai arī ir uz tās “uzķēries”?

>

Bet kāds lai man būtu motīvs tik slikti izturēties pret šo draugu? Tas ir ļoti vienkārši: dr. M. piekrīt manam “risinājumam” Irmas gadījumā tikpat maz kā pati Irma. Tātad šajā sapnī esmu atriebies jau divām personām: Irmai ar vārdiem “ja tev vēl ir sāpes, tā ir tevis pašas vaina”, un dr. M., ieliekot viņa mutē bezjēdzīgo mierinājumu.

Mēs tūdaļ zinām, kā infekcija ir radusies. Šī nepastarpinātā zināšana sapnī ir dīvaina. Jo iepriekš mēs vēl nezinājām, infekciju pierādīja tikai Leopolds.

Draugs Oto, kad viņa jutās nevesela, izdarīja viņai injekciju. Oto tiešām ir stāstījis, ka, īsu laiku uzturoties Irmas ģimenē, ticis uzaicināts uz līdzās esošo hoteli, lai tur izdarītu kādam injekciju, kurš pēkšņi sajuties nevesels. Injekcija man atkal atgādina par nelaimīgo draugu, kurš saindējās ar kokaīnu [sk. 116. lpp.] Lai atradinātos no morfija, es viņam līdzekli ieteicu tikai internai lietošanai; bet viņš tūdaļ pat izdarīja kokaīna injekciju.

Ar propilpreparātu .. propilēnu .. propionskābi. Kā gan nokļūstu pie tā? Tajā pašā vakarā, kad rakstīju slimības vēsturi un pēc tam sapņoju, mana sieva atvēra liķiera pudeli, uz kuras bija lasāms “Ananass” [78] 26 un kura bija mūsu drauga Oto dāvana. Proti, viņam bija ieradums dāvināt visos iespējamos gadījumos; cerams, ka reiz viņu kāda sieviete no tā izārstēs. [79] No šā liķiera nāca tāda fūzeļa smaka, ka vairījos to nogaršot. Mana sieva domāja: uzdāvināsim šo pudeli apkalpotājiem, bet es, vēl piesardzīgāk, to aizliedzu ar cilvēkdraudzīgu piezīmi, ka viņiem taču arī nav jāsaindējas. Fūzeļa smaka (amil..) laikam man atsauca atmiņā visu virkni: propils, metils utt., kas sapnim sagādāja propilēnpreparātu. Katrā ziņā šādi es veicu substitūciju, amilu saodis, sapņoju par propilu, taču šāda veida substitūcijas laikam ir pieļaujamas tieši organiskajā ķīmijā.

Trimetilamīns. Sapnī redzu šīs vielas ķīmisko formulu, kas noteikti apliecina manas atmiņas lielo piepūli, turklāt šī formula ir pustreknā drukā, it kā tiektos izcelt no konteksta kaut ko īpaši svarīgu. Uz ko tad vedina trimetilamīns, kam šādi tiek pievērsta mana uzmanība? Uz sarunu ar citu draugu, kurš gadiem ilgi zina par visiem maniem briestošajiem darbiem, gluži tāpat kā es par viņējiem.27 Tolaik viņš man pavēstīja dažas idejas par seksuālo ķīmiju un starp visu pārējo pieminēja, ka, viņaprāt, vienu no seksuālās vielmaiņas produktiem esot atklājis trimetilamīnā. Tātad šī viela mani noved pie seksualitātes, pie tā momenta, kam piešķiru vislielāko nozīmi nervozo afektāciju tapšanā, kuras gribu dziedināt. Mana paciente Irma ir jauna atraitne; ja man svarīgi attaisnot viņas kūres neveiksmi, tad vislabāk to izdarītu, atsaucoties uz faktu, ko viņas draugi labprāt gribētu mainīt. Starp citu, cik dīvaini ir izveidots šāds sapnis! Otrā, kas sapnī ir mana paciente Irmas vietā, arī ir jauna atraitne.

Nojaušu, kāpēc trimetilamīna formula sapnī bija tik izteikta. Šajā vārdā savienojas daudz kas ļoti svarīgs: trimetilamīns ir mājiens ne tikai uz vareno seksualitātes momentu, bet arī uz personu, kuras piekrišanu ar gandarījumu atminos, kad jūtos atstāts ar saviem nolūkiem. Vai tad šis draugs, kuram ir tik liela nozīme manā sapnī, turpmāk vairs neparādīsies sapņa domu saistībā? Tomēr; viņš ir īpaši labs zinātājs par tām ietekmēm, kas izriet no deguna un tā blakusdobumu afektācijām, un zinātnei ir atklājis dažas ārkārtīgi dīvainas deguna gliemežnīcas attiecības ar sievietes dzimumorgāniem. (Trīs krokotie veidojumi Irmas kaklā.) Es devu viņam iespēju izmeklēt Irmu, vai viņas kuņģa sāpēm gadījumā nav nazāla izcelsme. Viņš pats cieš no deguna strutošanas, kas manī izraisa bažas, un uz to laikam norāda piēmija, ko iedomājos saistībā ar metastāzēm sapnī.28

Tādas injekcijas neizdara tik vieglprātīgi. Še tieši draugam Oto tiek izteikts pārmetums vieglprātībā. Manuprāt, kaut ko līdzīgu domāju pēcpusdienā, kad viņš ar vārdiem un skatu šķita nostājamies pret mani. Aptuveni šādi: cik viegli ir viņu ietekmēt; cik viegli viņš tiek galā ar savu spriedumu. Turklāt iepriekš minētais teikums man atkal norāda uz mirušo draugu, kurš tik ātri izšķīrās par kokaīna injekcijām. Mans nolūks, kā jau sacīju, ieteicot līdzekli, nepavisam nebija injekcijas. Pārmetumā, ko izvirzu Oto par tik vieglprātīgu apiešanos ar šo ķīmisko vielu, es manu, ka atkal pieskaros tās nelaimīgās Matildes vēsturei, no kuras izriet tas pats pārmetums man. Še es acīmredzot apkopoju piemērus savam rūpīgumam, kā arī tā pretmetam.

Varbūt arī šļirce nebija tīra. Vēl viens pret Oto vērsts pārmetums, taču tas rodas kur citur. Vakar es nejauši satiku astoņdesmit divus gadus vecas dāmas dēlu, kurai man ik dienas jāizdara divas morfija injekcijas.29 Patlaban viņa ir laukos, un es dzirdēju, ka viņa ciešot no vēnu iekaisuma. Es tūdaļ pat iedomājos, ka runa ir par infiltrātu netīras šļirces dēļ. Esmu lepns, ka divu gadu laikā neesmu pieļāvis nevienu infiltrātu; tiesa, mani nemitīgi māc bažas, vai šļirce tiešām ir tīra. Šajā ziņā esmu rūpīgs. No vēnu iekaisuma es atkal pāreju pie savas sievas, kas vienā no grūtniecībām cieta no vēnu trombozes, un tagad manā atmiņā uzaust trīs līdzīgas situācijas: ar manu sievu, ar Irmu un mirušo Matildi, kuru identitāte acīmredzot ir devusi tiesības sapnī savstarpēji aizstāt trīs personas.

Nu tā, esmu pabeidzis sapņa interpretāciju. [80] Šajā darbā man bija grūti atkauties no visām iedomām, kuras vajadzēja rosināt sapņa satura salīdzinājumam ar sapņojumu, kas aiz tā slēpās. Šajā laikā man arī atklājās sapņa “jēga”. Es pamanīju nolūku, kas sapnī tiek īstenots un kam jābūt sapņošanas motīvam. Sapnis piepilda dažas vēlmes, ko manī modinājuši pēdējā vakara notikumi (Oto paziņojums, slimības vēstures pierakstīšana). Tādējādi sapņa rezultāts es neesmu vainojams pie Irmas joprojām pastāvošajām ciešanām un vainojams ir Oto. Mani Oto saērcināja ar savu piezīmi par Irmas nepilnīgo izdziedināšanu, sapnis viņam atriebjas par mani, pavēršot pārmetumu pret viņu pašu. Sapnis mani atsvabina no atbildības par Irmas pašizjūtu, atvedinot to uz citiem momentiem (tūdaļ pat uz veselu pamatojumu virkni). Sapnis priekšstata zināmu lietu stāvokli tā, kā es to gribētu vēlēties; tātad tā saturs ir vēlmes piepildījums, tā motīvs vēlme.

Tiktāl skaidrs. Taču vēlmes piepildījuma skatījumā man kļūst saprotamas arī dažas sapņa detaļas. Piedēvējot Oto pārsteidzīgu ārstniecisko darbību (injekciju), es viņam atriebjos ne tikai par pārsteidzīgo nostāšanos pret mani, bet arī par slikto liķieri, kas smaržo pēc fūzeļa, un sapnī es atrodu izpausmi, kas apvieno abus pārmetumus: propilēnpreparāta injicēšanu. Tomēr es aizvien vēl neesmu apmierināts, es turpinu atriebties, pretstatot viņu uzticamākam konkurentam. Laikam jau saku: viņš man ir tīkamāks par tevi. Taču Oto nav vienīgais, kam jāizjūt manu dusmu smagums. Es atriebjos arī nepaklausīgajai pacientei, samainot to ar gudrāku, padevīgāku pacienti. Es nelaižu mierīgi garām arī dr. M. iebildumu un skaidrā mājienā izsaku viņam savu viedokli, ka viņš pret lietu izturas kā nezinošais (“Būs dizentērija etc.”). Jā, man šķiet, ka apelēju pie kāda cita, labāk zinoša (pie sava drauga, kurš man ir stāstījis par trimetilamīnu), gluži tāpat kā es no Irmas vērsos pie viņas draudzenes, no Oto pie Leopolda. Aizvāciet no manis šīs personas, aizstājiet tās man ar trim citām pēc manas izvēles, tad būšu brīvs no pārmetumiem, kurus negribu būt nopelnījis! Pati šo pārmetumu nepamatotība man sapnī tiek pierādīta visskaidrākajā veidā. Neesmu vainojams Irmas sāpēs, jo viņa pati pie tām ir vainīga, atsakoties pieņemt manu risinājumu. Irmas sāpes neattiecas uz mani, jo tām ir organiska iedaba, tās nepavisam nav izdziedināmas psihiskā kūrē. Irmas ciešanas gana labi izskaidro viņas atraitnība (trimetilamīns!), bet tur es neko nevaru mainīt. Irmas ciešanas ir izraisījusi Oto veiktā nepiesardzīgā injekcija ar tai nepiemērotu vielu, ko es nekad viņai nebūtu veicis. Irmas ciešanas ir no injekcijas ar netīru šļirci, gluži kā manas vecās dāmas vēnu iekaisums, savukārt es ar savām injekcijām neko tādu neesmu izraisījis. Es gan manu, ka šie Irmas ciešanu skaidrojumi, kas vērsti uz manis atsvabināšanu, savstarpēji nesaskan, jā, tie pat izslēdz cits citu. Visa aizstāvība nekas cits šis sapnis nav — dzīvi atgādina [tā] vīra aizstāvību, kuru kaimiņš bija apsūdzējis, ka tas viņam katlu atdevis sabojātā veidā. Pirmkārt, viņš esot to atdevis veselu, otrkārt, katls jau bijis caurumains, kad viņš to patapināja, treškārt, viņš nekad no kaimiņa katlu nav patapinājis. Bet jo labāk; ja kaut viens no šiem trim aizstāvēšanās veidiem tiek atzīts par pamatotu, vīrs ir jāattaisno.30

Sapnī ieskanas vēl arī citas tēmas, kuru saistība ar manu atsvabināšanu no Irmas slimības nav tik saskatāma: manas meitas un tāda paša vārda kādreizējās pacientes slimība, kokaīna kaitīgums, mana Ēģiptē ceļojošā pacienta afektācija, rūpes par manas sievas, mana brāļa, dr. M. veselību, manis paša fiziskās ligas, rūpes par klātneesošu draugu, kas cieš no deguna sastrutojumiem. Taču, paturot to visu prātā, tas savienojas vienā vienīgā domu lokā ar aptuvenu etiķeti: rūpes par veselību, savu un citu, ārstnieciskais rūpīgums. Es atminos neskaidru nepatīkamo izjūtu, kad Oto man paziņoja par Irmas pašsajūtu. No sapnī līdzspēlējošā domu loka es gribētu papildus iekļaut izpausmi šai acumirkļa izjūtai. It kā viņš man būtu teicis: tu neuztver pietiekami nopietni ārsta pienākumus, neesi rūpīgs, neturi solīto vārdu. Uz to manā rīcībā nokļuva tas domu loks, ar kuru varu pierādīt, cik ļoti rūpīgs esmu, cik ļoti tuvu pie sirds man ir manu piederīgo, draugu un pacientu veselība. Zīmīgi, ka šajā domu materiālā ir arī nepatīkamas atmiņas, kas drīzāk runā par labu nevis manai atvainošanai, bet manam draugam Oto piedēvētajam apvainojumam. Materiāls ir it kā nepartijisks, taču nepārprotama ir šā plašākā materiāla (uz kā pamatojas sapnis) saistība ar sapņa šaurāko tēmu (kas saistīta ar vēlmi nebūt vainojamam Irmas slimībā).

Negribu apgalvot, ka esmu pilnīgi atklājis šā sapņa jēgu [un] ka tā interpretācijā nav caurumu.

Es vēl ilgi varētu pie tā uzkavēties, gūt no tā jaunus skaidrojumus un iztirzāt jaunas mīklas, ko tas sakās uzdodam. Es pats zinu vietas, kurās izsekojamas turpmākās domu saistības; taču bažas, kas ņemamas vērā jebkura paša sapņa gadījumā, mani attur no interpretācijas darba. Kurš knašs uz nosodīšanu par šādu rezervētību, tas varētu pats mēģināt būt atklātāks par mani. Es pagaidām apmierināšos ar vienu jauniegūtu atziņu: izsekojot še parādīto sapņa interpretācijas metodi, kļūst skaidrs, ka sapnim tiešām ir jēga un ka tas nepavisam nav sadrumstalotas smadzeņu darbības izpausme, kā to grib [daudzi] autori. Pēc pabeigta interpretācijas darba sapnis ir atzīstams par vēlmes piepildījumu.

SAPNIS IR VĒLMJU PIEPILDĪJUMS

Kad noiets šaurs ieplakas ceļš un pēkšņi nokļūst pakalnā, kur ceļi dalās un dažādos virzienos atklājas visplašākais skats, var brītiņu uzkavēties un apsvērt, kurp doties visupirms. Kas līdzīgs notiek, kad esam pārvarējuši šo pirmo sapņa interpretāciju. Mēs stāvam pēkšņas atziņas skaidrībā. Sapnis nav salīdzināms ar mūzikas instrumenta neregulāro skanējumu, kad to skar nevis spēlētāja roka, bet kāds ārējs spēks [sk. 87. lpp.], tas nav bezjēdzīgs, absurds, tas neparedz, ka daļa no mūsu priekšstatu krājuma guļ, bet cita sāk mosties. Tas ir pilntiesīgs psihisks fenomens, proti, vēlmju piepildījums; tas ir ierindojams mums saprotamo nomoda dvēseles akciju saistībā; to ir uzbūvējusi ļoti sarežģīta garīgā darbība. Taču tajā pašā brīdī, kad gribam priecāties par šo atziņu, pār mums gāžas lērums jautājumu. Ja saskaņā ar sapņa interpretāciju sapnis ir vēlmju piepildījums, tad kā rodas acīs krītošā un pārsteidzošā forma, kurā ir izpausts šis vēlmju piepildījums? Kāda pārmaiņa ir norisinājusies ar sapņojumu, kas no tā izveidojusi manifestēto sapni, ko atceramies pamostoties? Kādā ceļā norisinājusies šī pārmaiņa? Kā rodas materiāls, kas ir pārstrādāts par sapni? Kā rodas dažas savdabības, ko varējām atzīmēt sapņdomājumos1 , piemēram, tas, ka tie var būt pretrunā cits ar citu? (Analoģija ar katlu, sk. 123. lpp ) Vai sapnis var sniegt mums ko jaunu par mūsu iekšējiem psihiskiem procesiem, vai tā saturs var koriģēt viedokļus, kam esam ticējuši dienā? Piedāvāju pagaidām visus šos jautājumus atstāt sāņus un turpināt sekot vienam vienīgam ceļam. Mēs uzzinājām, ka sapnis ataino vēlmi kā piepildītu. Mūsu nākamajai interesei vajag izdibināt, vai tas ir vispārīgs sapņa raksturs vai tikai nejaušs tā sapņa (“par Irmas injekciju”) saturs, ar kuru ir sākusies mūsu analīze, jo, pat ja esam sagatavojušies, ka ikvienam sapnim ir jēga un psihiska vērtība, mums jāatstāj atklāta iespēja, ka šī jēga ne jau visos sapņos ir viena un tā pati. Mūsu pirmais sapnis bija vēlmju piepildījums; varbūt kāds cits izrādīsies kā piepildītas bažas; trešā saturs var būt refleksija, bet ceturtais var vienkārši reproducēt kādu atmiņu. Tātad vai pastāv vēl citi vēlmju sapņi, vai varbūt nepastāv nekas cits kā tikai vēlmju sapņi?

It viegli parādīt, ka sapņi bieži neslēpti ļauj atpazīt vēlmju piepildīšanas raksturu, tā ka var brīnīties, kāpēc sapņu valoda jau sensenis nav guvusi izpratni. Piemēram, sapnis, ko sev varu radīt patvaļīgi bieži, gluži eksperimentāli. Ja vakarā ēdu anšovus, olīvas vai citu ļoti sālītu ēdienu, naktī man ir slāpes, kas mani pamodina. Taču pirms pamošanās ir sapnis, kuram ikreiz ir viens un tas pats saturs, proti, es dzeru. Es lieliem malkiem dzeru ūdeni, man tas garšo tik ļoti, kā vien var garšot atdzesēts dzēriens tam, kurš tvīkst slāpēs, un tad es pamostos, un man patiešām vajag padzerties. Šā vienkāršā sapņa iemesls ir slāpes, ko pamostoties jūtu. No šīs izjūtas izriet vēlme dzert, un sapnis parāda šo vēlmi piepildītu. Turklāt tas kalpo funkcijai, kuru drīz vien uzminu. Esmu labs gulētājs, neesmu paradis mosties kādas vajadzības dēļ. Ja izdodas savas slāpes remdēt ar sapni, ka es dzeru, tad man nav vajadzīgs pamosties, lai tās dzesētu. Tātad tas ir ērtību sapnis. Sapņošana stājas rīcības vietā, gluži kā citkārt dzīvē. Diemžēl vajadzība pēc ūdens, lai dzēstu slāpes, nav apmierināma ar sapni, kā tas ir ar manu slāpi atriebties draugam Oto un dr. M., taču labā griba ir tāda pati. Nesen tas pats sapnis nedaudz modificējās. Es izjutu slāpes jau pirms iemigšanas un ūdensglāzi, kas stāvēja uz galdiņa līdzās manai gultai, izdzēru tukšu. Dažas stundas vēlāk naktī uznāca jauna slāpju lēkme, kas izraisīja neērtības. Lai iegūtu ūdeni, man bija jāpieceļas un jāpaņem glāze, kas stāvēja uz manas sievas naktsgaldiņa. Līdz ar to mērķatbilstīgi es sapņoju, ka sieva man dod padzerties no kaut kāda trauka; šis trauks bija etrusku urna, ko biju pārvedis mājās no viena Itālijas ceļojuma un tad to atdāvinājis. Taču ūdens tajā šķita tik sāļš (acīmredzot pelnu dēļ), ka man bija jāpamostas. Redzams, cik ērti sapnis prot iekārtot; tā kā vēlmju piepildījums ir vienīgais tā nolūks, tas var būt visnotaļ egoistisks. Tieksme uz ērtību tiešām nav savienojama ar atskatu uz ko citu. Arī urnas iesaistīšana laikam ir vēlmes piepildījums; man ir žēl, ka vairs nav šā trauka, kā ari, starp citu, man nav pieejama glāze ar ūdeni, kas atrodas manas sievas pusē. Urna iederas ari saistībā ar tagad pastiprinājušos sāļās garšas izjūtu, par kuru zinu, ka tā lika man pamosties. [81]

Šādi ērtību sapņi man jaunības gados bija ļoti bieži. Tolaik pieradu strādāt līdz dziļai naktij, laicīga pamošanās man vienmēr sagādāja grūtības. Tad pasāku sapņot, ka esmu izkāpis no gultas un stāvu pie izlietnes galda. Pēc kāda laika nevarēju aizgainīt atziņu, ka aizvien vēl neesmu piecēlies, tomēr tostarp vēl kādu laiciņu gulēju. Tādu pašu inerces sapni īpaši asprātīgā formā es zinu no jauna kolēģa, kam laikam ir tāda pati nosliece gulēt kā man. Saimniecei, pie kuras viņš dzīvoja netālu no slimnīcas, bija strikts uzdevums katru ritu viņu laikus modināt, taču viņai bija ļoti grūti izpildīt uzdevumu. Kādu rītu miegs bija īpaši salds. Sieviete sauca istabā: Pepi kungs, celieties, jums jādodas uz slimnīcu.2 Uz to gulētājs sapņoja par istabu slimnīcā, par gultu, kurā viņš gulēja, un tāfelīti galvgalī, uz kuras bija lasāms: Pepi H… cand. med., divdesmit divi gadi. Sapņojot viņš sev teica: ja jau es esmu slimnīcā, man vairs nav turp jādodas, pagriezās un turpināja gulēt. Šādi viņš neslēpti atzina savas sapņošanas motīvu.

Cits sapnis, kura kairinātājs gluži tāpat iedarbojās pašas gulēšanas laikā: kādai manai pacientei, kurai vajadzēja ļauties neveiksmīgai žokļa operācijai, saskaņā ar ārstu vēlmi dienu un nakti pie slimā vaiga bija jātur atdzesēšanas aparāts. Taču, kolīdz viņa iemiga, tā mēdza aparātu aizmest. Kādu dienu man lūdza izteikt viņai par to aizrādījumu; viņa atkal bija nometusi aparātu uz grīdas. Slimā taisnojās: “Šoreiz tiešām pret to neko nespēju, tās bija sekas sapnim, kas man bija naktī. Sapnī es biju operas ložā un dzīvi interesējos par izrādi. Bet sanatorijā gulēja Karls Meijera kungs un šausmīgi vaimanāja par žokļa sāpēm. Es teicu, tā kā man nav sāpju, man nav vajadzīgs arī aparāts; tāpēc es to aizmetu." Šis nabaga cietējas sapnis skan gluži kā izteikums, kas laužas pāri lūpām, ja atrodies nepatīkamā stāvoklī: es tiešām zinātu sev labāku izpriecu. Sapnis rāda šo labāko izpriecu. Karls Meiera kungs, kam sapņotāja piešķir savas sāpes, bija pats indiferentākais viņai pazīstamais jaunais vīrietis, kuru viņa spēja atminēties.3

Nav grūti atklāt vēlmju piepildījumu dažos citos sapņos, ko esmu savācis no veselajiem. Draugs, kas zina manu sapņa teoriju un ir to pavēstījis savai sievai, kādu dienu man saka: “Man tev jāpastāsta par savu sievu, ka viņa vakar ir sapņojusi viņai ir sākušās reizes.4 Tu zināsi, ko tas nozīmē.” Protams, es zinu; ja jauna sieviete ir sapņojusi, ka viņai ir reizes, tad tās ir izpalikušas. Varu iedomāties, ka viņa labprāt vēl kādu laiku baudītu savu brīvību, pirms sākas mātišķības apgrūtinājumi. Tas bija veikls veids, kā paziņot par viņas pirmo grūtniecību. Cits draugs raksta, ka viņa sieva nesen esot sapņojusi, ka manījusi piena traipus uz savas blūzes pie krūtīm. Tas arī ir paziņojums par grūtniecību, taču ne vairs par pirmo; jaunā māte vēlas, lai otrajam bērnam būtu vairāk pārtikas nekā savulaik pirmajam.

Jaunai sievietei, kura nedēļām ilgi kopj savu infekciozi saslimušo bērnu, bija liegta satiksme; pēc tam, kad slimība laimīgi beigusies, [viņa] sapņo par sabiedrību, kurā atrodas A. Dodē, Buržē, M. Prevo u. c., viņi visi ir ļoti laipni pret viņu un lieliski viņu izklaidē.5 Attiecīgajiem autoriem arī sapnī ir iezīmes, kas tiem ir viņu attēlos; M. Prevo, kura attēlu viņa nepazīst, izskatās pēc dezinfikatora, kurš dienu iepriekš bija attīrījis slimnieka istabu un pēc ilgāka laika bija pirmais apmeklētājs, kas ieradies pie viņas. Domājams, ka sapni bez kādiem pārtraukumiem var pārtulkot: tagad reiz būtu laiks kaut kam interesantākam par šo mūžīgo slimā kopšanu.

Varbūt ar šo izlasi pietiek, lai pierādītu, ka ļoti bieži un visdažādākajos apstākļos rodami sapņi, kurus var saprast tikai kā vēlmju piepildījumus un kuri to neslēpti rāda ar savu saturu. Lielākoties tie ir īsi un vienkārši sapņi, kas patīkami atšķiras no samudžinātām un pārbagātām sapņu kompozīcijām, kuras lielā mērā saistījušas autoru uzmanību. Taču ir vērts vēl uzkavēties pie šiem vienkāršajiem sapņiem. Visvienkāršākās sapņošanas formas jau laikam var sastapt pie bērniem, kuru psihiskie veikumi, protams, ir mazāk sarežģīti nekā pieaugušo veikumi. Bērnu psiholoģija, manuprāt, ir aicināta pieaugušo psiholoģijai veikt līdzīgu pakalpojumu kā zemāko dzīvnieku uzbūves vai attīstības izpēte augstāko dzīvnieku klases struktūras izpētei. Līdz šim veikti daži mērķapzināti soļi, lai bērnu psiholoģiju izmantotu šim nolūkam.

Mazu bērnu sapņi bieži [82] ir vientiesīgi vēlmju piepildījumi un tad [83] , pretstatā pieaugušo sapņiem, nepavisam nav interesanti. Tie nesniedz mīklu risināšanai, taču tie, protams, ir nenovērtējami, lai pierādītu, ka sapnis saskaņā ar savu iekšējo būtību ir vēlmju piepildījums. Ar savu materiālu no paša bērniem es varēju sakrāt dažus šādas sapņošanas piemērus.

Izbraucienam no Auszē uz skaisto Hallštati 1896. gada vasarā esmu pateicīgs par diviem sapņiem — par manas toreiz astoņarpusgadīgās meitas un piecus un ceturdaļgadu vecā zēna sapni.6 Iepriekš man jāpiemin, ka šajā vasarā dzīvojām pakalnā pie Auszē, no kurienes skaistā laikā baudījām brīnišķīgu skatu uz Dahšteinu. Tālskatī bija labi samanāma Simonīhite. Mazie atkārtoti to centās ieraudzīt tālskatī; nezinu, ar kādiem panākumiem. Pirms izbraukuma es bērniem stāstīju, ka Hallštate atrodas Dahšteina pakājē. Viņi ļoti priecājās par [gaidāmo izbraukuma] dienu. No Hallštates mēs devāmies uz Eherntāli, kas ar saviem mainīgajiem skatiem ļoti sajūsmināja bērnus. Tikai vienu, piecgadīgo zēnu, pakāpeniski pārņēma slikta oma. Kolīdz skatam atklājās jauns kalns, viņš jautāja: vai tas ir Dahšteins? Uz to man nācās atbildēt: nē, tikai priekškalns. Kad jautājumi bija dažas reizes atkārtojušies, viņš apklusa pavisam; kāpņu ceļu uz ūdenskritumu viņš vispār nevēlējās veikt kopā. Uzskatīju, ka viņš ir noguris. Taču nākamajā rītā viņš pienāca man klāt gluži priecīgs un stāstīja: šonakt sapņoju, ka mēs bijām Simonīhitē. Tagad nu sapratu viņu; kad runāju par Dahšteinu, viņš gaidīja, ka izbraucienā uz Hallštati uzkāps kalnā un ieraudzīs būdu, par kuru tik daudz tika runāts pie tālskata. Bet, kad manīja, ka nāksies iztikt ar priekškalniem un ūdenskritumu, viņš jutās vilies un viņam samaitājās oma. Sapnis viņam par to atlīdzināja. Mēģināju uzzināt sapņa detaļas; tās bija nabadzīgas. “Sešas stundas jādodas augšup pa kāpnēm,” kā viņš to bija dzirdējis.

Arī astoņgadīgajai meitenei šajā izbraucienā bija sarosījušās vēlmes, kuras sapnim vajadzēja apmierināt. Mēs bijām paņēmuši līdzi uz Hallštati mūsu kaimiņu divpadsmitgadīgo puiku, īstu bruņinieku, kurš, kā man šķita, jau bija ieguvis visas mazās meitenes simpātijas. Nākamajā rītā tad nu viņa man stāstīja šādu sapni: iedomājies, sapņoju, ka Emīls ir viens no mums, saka jums “paps” un “mamma” un guļ kopā ar mums lielajā istabā kā mūsu puikas. Tad istabā ienāk mamma un pamet zem mūsu gultām veselu riekšavu lielu šokolādes tāfelīšu zilā un zaļā papīrā. Brāļi, kuri, tā teikt, iedzimtības ceļā nav mantojuši sapņu interpretēšanu, paziņoja gluži kā mūsu autori: šis sapnis ir bezjēdzīgs. Meitene iestājās vismaz par daļu no sapņa, un sakarā ar neirožu teoriju ir vērtīgi uzzināt, par kādu: tas, ka Emīls ir pavisam pie mums, ir bezjēdzīgi, bet tas par šokolādes tāfelītēm — ne. Man tieši tas nebija skaidrs. Mamma man to izskaidroja. Ceļā no stacijas uz mājām bērni apstājās pie automāta un vēlējās tieši tādas šokolādes tāfelītes metāliski spīdošā papīrā, kādas automāts, pēc viņu pieredzes, pārdeva. Mamma pamatoti uzskatīja, ka šajā dienā jau gana vēlmju piepildījuma, un atstāja šo vēlmi sapnim. Man nelielā aina bija gājusi secen. Manas meitas proskribēto [84] sapņa daļu es sapratu uzreiz. Es pats dzirdēju, kā ceļā pieklājīgais viesis vedināja bērnus pagaidīt, līdz atnāks paps vai mamma. No šīs īslaicīgās piederības [pie ģimenes] mazās sapnis izveidoja ilgstošu adopciju. Citas kopā būšanas formas kā vien sapnī minēto, kas pārņemta no brāļiem, viņas maigums vēl nepazina. To, kāpēc šokolādes tāfelītes tika pamestas zem gultām, bez bērna iztaujāšanas, protams, nevarēja izskaidrot.

Par mana puikas sapnim visnotaļ līdzīgu sapni es uzzināju no paziņām. Tas attiecas uz astoņgadīgu meiteni. Tēvs ar vairākiem bērniem devās pastaigā uz Dornbahu, lai apmeklētu Rorera būdu, taču griezās atpakaļ, jo bija jau pārāk vēls, un apsolīja bērniem to atlīdzināt kādu citu reizi.7 Atceļā viņi nokļuva pie uzraksta, kas norāda ceļu uz Hāmeavu. Bērni nu pieprasīja, lai tiekot vesti uz Hāmeavu, taču tā paša iemesla dēļ viņiem nācās mierināt sevi ar kādu citu dienu. Nākamajā rītā astoņgadīgā meita priecīgi nāca pretī papam: papu, šonakt sapņoju, ka biji kopā ar mums pie Rorera būdas un Hāmeavā. Tādējādi viņas nepacietība anticipēja papa solījuma piepildīšanos.

Tikpat atklāts ir cits sapnis, ko tolaik manai trīs un ceturtdaļgadu vecajai meitiņai izraisīja Auszē ainaviskais skaistums. Mazā pirmo reizi vizinājās pa ezeru, un vizināšanās laiks viņai pagāja pārāk ātri. Piestātnē viņa negribēja atstāt laivu un rūgti raudāja. Nākamajā rītā viņa stāstīja: šonakt es vizinājos pa ezeru. Ceram, ka šā sapņa brauciena ilgums viņu apmierināja labāk.

Mans vecākais, tolaik astoņgadīgais puika jau sapņoja par savu fantāziju realizēšanos. Viņš bija braucis kopā ar Ahilleju vienos ratos, un Diomeds bija ratvedis. Viņš, protams, dienu iepriekš bija sajūsmināts par grieķu teikām, ko dāvanā bija saņēmusi vecākā māsa.

Ja piekrīt man, ka bērnu runāšana miegā ari attiecas uz sapņošanas jomu, varu minēt vienu no jaunākajiem mana krājuma sapņiem. Mana jaunākā meita, tolaik deviņpadsmit mēnešus veca, kādu rītu izvēmās, tāpēc visu dienu viņa tika turēta tukšā dūšā.'' Naktī, kas sekoja šai badošanās dienai, bija dzirdams, ka viņa uzbudināti miegā sauc: Anna Reida, (z)emenes, lemenes, kultenis, put(r)a. Savu vārdu viņa tolaik izmantoja, lai izteiktu īpašumā nonākušo; ēdienkarte laikam ietvēra visu, kam viņasprāt, vajadzēja šķist iekārojamam ēdienam; tas, ka zemenes tajā figurē divos variantos, bija demonstrācija pret mājas sanitāro policiju, bet cēlonis bija viņas laikam pamanītais blakusapstāklis, ka aukle savu slikto noskaņojumu bija pārvirzījusi uz pārāk bagātīgo zemeņu baudīšanu; tādējādi sapnī viņa revanšējās par sev neērto atzinumu. [85]

Daudzinot bērnību par laimīgu, jo tā vēl nepazīst seksuālās iekāres, mēs negribam novērtēt par zemu to, par cik bagātīgu vilšanās, atsacījuma un līdz ar to sapņa ierosinājuma avotu var kļūt citas lielas dzīves dziņas. [86] Še vēl viens piemērs tam. Manam divdesmit divus mēnešus vecajam māsasdēlam10 bija uzdevums apsveikt mani dzimšanas dienā un kā dāvanu pasniegt groziņu ar ķiršiem, kuri ap šo gada laiku vēl skaitās primeur. Viņam laikam klājas grūti, jo viņš nemitīgi atkārto: “Ķirši i(r) iekšā,” un nekādi nav iekustināms izlaist groziņu no rokām. Taču viņš prot sev atlīdzināt. Līdz tam viņš mēdza katru rītu savai mātei stāstīt, ka sapņojis par “balto karavīru”, gvardes virsnieku mētelī, kuru reiz apbrīnoja uz ielas. Dienu pēc dzimšanas dienas upura viņš priecīgi pamostas ar vēstījumu, kas var rasties tikai sapnī: “He(r)mans ir apēdis visus ķiršus''' [87] "

Par ko sapņo dzīvnieki, es nezinu. Sakāmvārds, par ko pateicos vienam savam klausītājam, apgalvo to zinām, jo izvirza jautājumu: “Par ko sapņo zoss?” un atbild: “Par kukurūzu. ”*12 Visa teorija, ka sapnis esot vēlmes piepildījums, ir ietverta šajos divos teikumos.**13

Ēšana un dzeršana gan bija viduspunkts, ap kuru visbiežāk griezās mūsu sapņi. Viens no mums, kas izcēlās ar došanos naktis uz lieliem pusdienu pasākumiem, bija no sirds priecīgs, ja no rīta varēja vēstīt, “ka dinejā notiesājis trīs ēdienus”; cits sapņoja par tabaku, veseliem tabakas kalniem; savukārt cits sapņoja par kuģi, kas pilnās burās tuvojās pa atklātajiem ūdeņiem. Pieminēšanas vērts ir vēl kāds cits sapnis: ierodas pastnieks ar pastu un sniedz garu paskaidrojumu, kāpēc uz to esot bijis tik ilgi jāgaida, viņš to esot nogādājis aplam un tikai ar lielām pūlēm viņam esot to atkal izdevies atgūt. Protams, miegā nodarbojās ar vēl neiespējamākām lietām, taču gandrīz visos sapņos, kurus sapņoju pats vai par kuriem dzirdēju stāstām, ļoti uzkrītošs bija fantāzijas trūkums. Visi šie sapņi noteikti izraisītu milzīgu psiholoģisko interesi, ja būtu tikuši pierakstīti. Taču it viegli var saprast, kā mēs ilgojāmies pēc miega, jo tas varēja sniegt visu, ko ikviens no mums viskvēlāk kāroja.” [1914. g. papild.j Citēšu vēl pēc Diprela [darba] (Du Prel 1885, 231): “Mungo Parks, tvīkstot slāpēs, kādā ceļojumā pa Āfriku nemitīgi sapņoja par savas dzimtenes ūdeņiem bagātajām ielejām un pļavām. Tā arī izsalkuma mocītais Trenks redzēja sevi [restorānā] “Sternschanze” pie Magdeburgas ar bagātīgiem ēdieniem visapkārt, bet Džordžs Beks, Frenklina pirmās ekspedīcijas dalībnieks, būdams baisā trūkuma dēļ tuvu bada nāvei, nemitīgi saipņoja par pamatīgām maltītēm.”

*      [1911. g. papild.j Ferenci minētais [1910] ungāru sakāmvārds apgalvo pilnīgāk, ka “cūka sapņo par zīlēm, bet zoss — par kukurūzu”. [1914. g. papild.] Ebreju sakāmvārds ir šāds: “Par ko sapņo vista? Par prosu.” Bernstein, Segel 1908, 116.

*' [1914. g. papild.j Nepavisam negrasos apgalvot, ka neviens autors pirms manis nav domājis par to, lai atvedinātu sapni no vēlmes (sk. nākamās nodaļas pirmos teikumus). Kas piešķir vērtību šādiem mājieniem, varētu norādīt uz jau senatnē Ptolemaja Pirmā laikā dzīvojošo ārstu Hērofilu, Bihzenšics liecina (Būchsenschūtz 1868, 22), ka viņš nošķīris triju veidu sapņus: dievu sūtītos, dabiskos, kuri rodas tad, kad dvēsele rada tēlu par to, kas tai ir derīgs un kas var iestāties, un jauktos, kuri rodas paši no sevis, tuvojoties tēliem, ja pēc tā ilgojamies, ja to vēlamies. No Šērnera piemēru krājuma J. Štērke (Stārcke 1913 [248]) [īpaši] uzsver sapni, kuru pats autors dēvē par vēlmes piepildījumu (1861, 239). Šērners saka: “Sapņotājas nomoda vēlmi fantāzija tūdaļ pat piepildīja vienkārši tāpēc, ka tā dzīvi pastāvēja viņas dvēselē.” Šis sapnis attiecas uz “noskaņojuma sapņiem”; tā tuvumā atrodas sapņi par “vīriešu un sieviešu mīlestības ilgām” un par “īgno noskaņojumu”. Kā redzams, Šērners vēlmēm sapnī piešķir tādu pašu nozīmi kā jebkuram citam dvēseles stāvoklim nomodā, nemaz nerunājot par to, ka viņš vēlmi ir saistījis ar sapņa būtību.

Tagad mēs manām, ka pie mūsu mācības par sapņa apslēpto jēgu būtu nokļuvuši arī pa visīsāko ceļu, ja vien būtu izvaicājuši valodas lietojumu. Valodas viedums gan dažkārt runā visnotaļ nicinoši par sapni mēdz domāt, ka tas gribot attaisnot zinātni, kad spriež: sapņi ir putas, — taču valodas lietojumā sapnis tomēr lielākoties ir laipnais vēlmes piepildītājs. “To es neiedomājos pat savos vispārdrošākajos sapņos,” sajūsmināts iesaucas tas, kurš uzskata, ka īstenībā viņa cerības ir pārspētas.

IV

SAPŅA DEFORMĀCIJA

t

Izvirzot apgalvojumu, ka vēlmes piepildījums esot jebkura sapņa jēga, proti, ka nevar pastāvēt nekas cits kā vien vēlmju sapņi, jau iepriekš esmu drošs par vissparīgāko iebildumu. Man iebildīs: “Tas, ka pastāv sapņi, kas saprotami kā vēlmes piepildījums, nav nekas jauns, autori to jau sen ir atzīmējuši (sk. Radestock 1879, 137-138; Volkelt 1875, no-111; Purkinje 1846, 456;Tissie 1898, 70; Simon M. 1888, 42 — par apcietinātā barona Trenkā bada sapņiem, un attiecīgā pasāža Grīzingeram 1846, 89). [88] ' taču tas, ka nav jāpastāv nekam citam kā vēlmes piepildīšanas sapņiem, atkal ir nepamatots vispārinājums, kuru, par laimi, var viegli atspēkot. Pastāv taču pietiekami daudz sapņu, kas ļauj atpazīt visnetīkamāko saturu, bet ne pēdu no kaut kādas vēlmes piepildījuma. Vistālāk jau no vēlmes piepildījuma teorijas atrodas pesimistiskais filosofs Eduards fon Hartmans.2 Savā [darbā] “Bezapziņas filosofija” (1890, Bd. 2, 344) viņš pauž: “Runājot par sapni, līdz ar to miega stāvoklī pāriet arī visas nomoda dzīves noņemšanās, izņemot vienu to, kura izglītoto var zināmā mērā samierināt ar dzīvi: zinātnisko un mākslas baudījumu..” Taču arī ne mazāk apmierināti novērotāji piemēram, Scholz (1877, 33), Volkelt (1875, 80) u. c. ir uzsvēruši, ka biežāk par tīksmi sapnī esot sāpes un netīksme. Jā, dāmas Sāra Vīda un Florensa Hallema, apstrādājot savus sapņus, pat skaitliski ir parādījušas, ka sapņos pārsvarā ir netīksme (1896 [499]). 57,2 procentus sapņu viņas dēvē par netīkamiem un tikai 28,6 procentus par patīkamiem. Līdzās šiem sapņiem, kas miegā turpina dzīves daudzveidīgās netīkamās izjūtas, pastāv arī baiļu sapņi, kuros mūs drebina šīs visšausmīgākās no visām netīksmes izjūtām, līdz pamostamies, un it viegli šādi baiļu sapņi piemeklē tieši bērnus (sal.: Debacker3 (1881) par pavor nocturnus), kuriem vēlmju sapņus esam fiksējuši neaizklātus.ļ”]

Nudien, šķiet, ka tieši baiļu sapņi nepieļauj vispārināt tēzi, ko esam guvuši no iepriekšējās nodaļas piemēriem, proti, sapnis esot vēlmes piepildījums, jā, apkauno šo tēzi kā absurdu.

Tomēr nav īpaši grūti izvairīties no šiem šķietami pārliecinošajiem iebildumiem. Vienkārši vajag ņemt vērā, ka mūsu mācība balstās nevis uz manifestētā sapņa satura novērtējumu, bet gan attiecas uz domu saturu, kas interpretācijas darbā tiek iepazīts aiz sapņa. Nostatīsim vienu otram pretim manifestēto un latento sapņa saturu. Patiešām pastāv sapņi, kuru manifestētajam saturam ir visnetīkamākais veids. Bet, vai kāds ir mēģinājis šos sapņus interpretēt, atsegt to latento domu saturu? Ja nu ne, tad abi iebildumi vairs neattiecas uz mums; aizvien pastāv iespēja, ka arī netīkamie un baiļu sapņi pēc interpretācijas atklājas kā vēlmju piepildījumi. [89] 4

Ja zinātniskā darbā kādas problēmas atrisināšana sagādā grūtības, bieži vien priekšrocība ir paņemt klāt otru problēmu, gluži tāpat kā divus riekstus ir vieglāk pārspiest nekā [katru] atsevišķi. Tādējādi mūsu priekšā ir ne tikai jautājums “Kā netīkamie un baiļu sapņi var būt vēlmju piepildījumi?”, [bet] no saviem līdzšinējiem iztirzājumiem par sapni varam izvirzīt otru jautājumu: “Kāpēc sapņi ar indiferentu saturu, kuri atklājas kā vēlmju piepildījumi, nepauž šo savu jēgu neaizldāti?” Aplūkosim, piemēram, plaši iztirzāto sapni par Irmas injekciju, tam nekādā ziņā nav netīkama iedaba, interpretācijā tas ir iepazīstams kā spilgts jēgas piepildījums. Bet kam vispār ir vajadzīga interpretācija? Kāpēc sapnis nesaka tieši, ko tas nozīmē? Faktiski ari sapnis par Irmas injekciju iesākumā nerada iespaidu, ka tas ataino sapņotāja vēlmi kā piepildītu. Lasītājam nerodas šāds iespaids, taču arī es pats to nezināju, pirms nebiju veicis analīzi. Nosauksim šādu sapņa izturēšanos, kam nepieciešams skaidrojums, par sapņa deformācijas faktu, šādi rodas ari otrais jautājums: no kā rodas šā sapņa deformācija?

Izvaicājot par to savas pirmās iedomas, varētu nokļūt pie dažādiem iespējamiem risinājumiem, piemēram, miegā pastāv nespēja piešķirt sapņojumiem atbilstīgu izpausmi. Tikai dažu sapņu analīze spiež mūs sapņa deformācijai pieļaut citu skaidrojumu. Gribu to parādīt par paša otro sapni, kas atkal prasa biežas indiskrēcijas [izpausmes], taču personisko upuri atlīdzina ar pamatīgu problēmas izgaismojumu.

Ievadziņojums

1897. gada pavasarī es uzzināju, ka divi mūsu universitātes profesori ir ieteikuši man piešķirt Prof. extraord. nosaukumu.5 Šī ziņa mani pārsteidza un dzīvi iepriecināja kā divu izcilu vīru atzīšanas izpausme, kas nav izskaidrojama ar personiskām attiecībām. Taču tūdaļ pat sev teicu, ka ar šo notikumu nedrīkstu saistīt nekādas cerības. Ministrija pēdējos gados šāda veida priekšlikumus bija atstājusi bez ievērības, un vairāki kolēģi, kas gadu ziņā bija man priekšā un ar nopelniem vismaz līdzinājās man, kopš tā laika velti gaidīja nosaukuma piešķiršanu. Nebija nekāda pamata pieņemt, ka man klāsies labāk. Tādējādi nolēmu mierināt sevi.

Es neesmu, ciktāl zinu, godkārīgs, praktizēju savu ārstniecisko darbību ar apmierinošiem panākumiem ari bez titula ieteikšanas. Runa, starp citu, nepavisam nebija par to, vai uzskatu vīnogas par saldām vai skābām, jo tās, nepārprotami, priekš manis karājās par augstu.

Kādu vakaru mani apmeklēja kāds draudzīgs kolēģis [R.], viens no tiem, kura liktenim liku sev kalpot par brīdinājumu. Būdams ilgāku laiku kandidāts uz profesora nosaukumu, kas mūsu sabiedrībā ārstu padara par pusdievu viņa slimniekiem, un mazāk rezignēts par mani, viņš laiku pa laikam mēdza parādīties augstās ministrijas birojā, lai veicinātu savas lietas virzību. Pēc viena šāda apmeklējuma viņš ieradās pie manis. Viņš stāstīja, ka šoreiz augsto kungu iedzinis stūrī un tieši pavaicājis, vai pie viņa nominēšanas atlikšanas tiešām vainojami konfesionāli apsvērumi. Atbilde skanēja, ka, protams, tagadējā gaisotnē Viņa Ekselence pagaidām nespējot utt. “Nu vismaz zinu, ciktāl esmu,” mans draugs noslēdza savu stāstu, kas man nesniedza nekā jauna un kam vajadzēja mani stiprināt manā rezignācijā. Proti, tie paši konfesionālie apsvērumi attiecas arī uz manu gadījumu.

No rīta pēc šā apmeklējuma man bija sapnis, kas šķiet ievērības cienīgs arī savas formas dēļ. Tas sastāvēja no divām domām un divām ainām6 , tā ka viena doma un viena aina viena otru nomainīja. Taču še izklāstīšu tikai sapņa pirmo daļu, jo otra nav saistīta ar nolūku, kam jākalpo sapņa pavēstīšanai.

I.       .. Draugs R. ir mans tēvocis. Es izjūtu pret viņu lielu maigumu.

II.    Redzu viņa seju sev priekšā nedaudz izmainījušos. Tā it kā izstiepusies, īpaši skaidri ir izcelta to ietverošā dzeltenā bārda.

Tad seko abi pārējie fragmenti, atkal viena doma un viena aina, kuru [pašlaik] apeju.

Šā sapņa interpretācija norisinājās šādi.

Kad priekšpusdienas gaitā sapnis ienāca prātā, es iesmējos un teicu: sapnis ir blēņas. Taču no tā nevarēja atkratīties, tas visu dienu man uzmācās, līdz beidzot vakarā es sev pārmetu: “Ja kāds no taviem pacientiem sapņa interpretācijai prastu tikai pateikt, ka tas ir blēņas, tu viņam aizrādītu un pieļautu, ka aiz sapņa slēpjas nepatīkams stāsts7 , kura ņemšanu vērā viņš grib sev aiztaupīt. Rīkojies ar sevi pašu tāpat; tavs viedoklis, ka sapnis ir blēņas, nozīmē tikai iekšēju pretestību pret sapņa interpretāciju. Neļauj sevi atturēt.” Tādējādi ķēros pie interpretācijas.

“R. ir mans tēvocis. "Ko tas var nozīmēt? Man taču ir bijis tikai viens tēvocis, tēvocis Jozefs. [90] 8 Tiesa, par viņu ir sērīgs stāsts. Reiz, pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, viņš mantkārīgā nolūkā ļāvās darbībai, ko likums smagi soda, un tad ari saņēma sodu. Mans tēvs, kas toreiz aiz raizēm dažās dienās nosirmoja, vienmēr mēdza teikt, ka tēvocis Jozefs nekad neesot bijis slikts cilvēks, bet tāds pavieglāks prātā gan esot bijis; tā viņš izteicās. Tātad, ja draugs R. ir mans tēvocis Jozefs, tad šādi vēlos teikt: R. ir tāds pavieglāks prātā. Gandrīz neticami un ļoti nepatīkami! Taču tā ir tā seja, kuru redzu sapnī, iegareniem vaibstiem un dzeltenu bārdu. Manam tēvocim tiešām bija tāda seja, iegarena, skaistas blondas bārdas ieskauta. Mans draugs R. bija intensīvi melns, taču, kad melnmatainie sāk nosirmot, viņi izpērk sodu par jaunības gadu krāšņumu. Viņu melnā bārda matu pēc mata veic neiepriecinošu krāsu pārmaiņu; visupirms tā kļūst ruda, tad dzeltenbrūna, un tikai tad kļūst patiešām sirma. Šajā stadijā patlaban atrodas mana drauga R. bārda; starp citu, ari jau manējā, kā sev par nepatiku manu. Seja, ko redzu sapnī, vienlaikus ir mana drauga R. un mana tēvoča seja. Tā ir gluži kā Galtona9 jauktā fotogrāfija viņš, lai noskaidrotu ģimeniskās līdzības, lika vairākas sejas fotografēt uz vienas un tās pašas plates [1907, 6ff., 22\ff.\. Tātad nav iespējamas nekādas šaubas, es tiešām domāju, ka draugs R. ir tāds pavieglāks prātā gluži kā mans tēvocis Jozefs.

Es vēl nepavisam nenojaušu, kādam mērķim esmu izveidojis šo saistību, kurai man nemitīgi jāpretojas. Tā taču nav īpaši dziļa, jo tēvocis bija noziedznieks, [bet] manam draugam ir nevainojama [reputācija]. Tiesa, reiz viņš tika sodīts, ka ar divriteni notriecis skolas bērnu. Vai es domātu par šo ļaundarību? Tas nozīmētu, ka salīdzinājums ir izsmejams.

Taču tad iedomājos citu sarunu, kas pirms dažām dienām notika ar citu manu kolēģi N., turklāt par to pašu tēmu. Es satiku N. uz ielas; ari viņš ir ieteikts nominēšanai par profesoru, zināja par manu pagodinājumu un apsveica mani. Es strikti noraidīju apsveikumu. “Tieši jums nevajadzētu jokot, jo jūs pats esat piedzīvojis šāda priekšlikuma vērtību.” Viņš laikam neatbildēja īsti nopietni: “To nevar zināt. Pret mani ir kaut kas īpašs. Vai nezināt, ka reiz kāda persona pret mani tiesā iesniedza sūdzību? Man nav jūs jāpārliecina, ka izmeklēšana tika pārtraukta; tas bija prasts izspiešanas mēģinājums; man vēl bija jānopūlas, lai pašu apsūdzētāju paglābtu no soda. Taču ministrijā varbūt šo gadījumu izmanto pret mani, lai nenominētu mani. Bet jums taču ir nevainojama [reputācija].” Te nu man ir ari noziedznieks, bet vienlaikus ari mana sapņa interpretācija un tendence. Mans tēvocis Jozefs ataino abus par profesoriem nenominētos kolēģus, vienu — kā prātā pavieglāku, otru — kā noziedznieku. Tagad zinu arī to, kam man vajadzīgs šāds attēlojums. Ja manu draugu R. un N. nominēšanas atlikšanai noteicošie ir “konfesionālie” apsvērumi, tad arī mana nominēšana ir apšaubāma; bet, ja abu noraidīšanu varu skaidrot ar citiem cēloņiem, kas neattiecas uz mani, tad man cerības saglabājas. Tā [arī] rīkojas mans sapnis; vienu, R., tas padara par prātā pavieglāku, otru, N., par noziedznieku; bet es neesmu nedz viens, nedz otrs; mums kopīgais ir atcelts, es varu priecāties par savu ieteikšanu profesora amatam un esmu izvairījies no nepatīkamās ziņas, kas man no R. stāstītā, ko viņam darījis zināmu augstais ierēdnis, būtu jāattiecina uz paša personu.

Man vēl jāturpina šā sapņa interpretācija. Manai izjūtai tā vēl nav pietiekami atrisināta, aizvien vēl nevaru nomierināties par vieglumu, ar kādu degradēju divus cienījamos kolēģus, lai turētu sev brīvu ceļu uz profesūru. Tiesa, mana neapmierinātība ar savu darbību jau sāk mazināties, kopš protu novērtēt sapņa izteikumu vērtību. Es strīdētos ar ikvienu, ka R. tiešām uzskatu par prātā pavieglāku un ka neticu N. tās izspiešanas afēras attēlojumam. Es neticu arī tam, ka Irma ir bīstami saslimusi, jo Oto viņu inficējis ar propilēnpreparātu; gan še, gan tur mans sapnis pauž tikai manu vēlmi, ka gribētos, lai tā būtu. Apgalvojums, kurā mana vēlme realizējas, otrajā sapnī nav tik absurds kā pirmajā; te tas ir izveidots ar veiklu faktisko pieturpunktu izmantošanu, gluži kā labi nodarināta neslavas celšana, kurā “kaut kas ir”, jo pret draugu R. savulaik bija iebildums vienam specialitātes profesoram, bet draugs N. vientiesīgi pats piedāvāja materiālu nomelnošanai. Tomēr, atkārtoju, manuprāt, sapnim vajadzīgs turpmākais skaidrojums.

Tagad atminos, ka sapnī vēl ir fragments, ko interpretācija līdz šim nekādi nav ņēmusi vērā. Iedomājoties, ka R. ir mans tēvocis, es sapnī izjūtu siltu maigumu pret viņu. Uz ko attiecas šī izjūta? Pret savu tēvoci Jozefu man, protams, nekad nebija maigas jūtas. Draugs R. ir kopš gadiem mīļš un dārgs; bet, ja ierastos pie viņa un izteiktu savu simpātiju vārdiem, kas aptuveni atbilstu mana maiguma pakāpei sapnī, viņš, bez šaubām, būtu izbrīnīts. Mans maigums pret viņu man šķiet nepatiess un pārspīlēts, gluži kā mans spriedums par viņa garīgajām kvalitātēm, ko izsaku viņa personības sajaukšanā ar tēvoča personību; taču pārspīlētu pretējā nozīmē. Bet nu atjaušu jaunu lietu stāvokli. Sapņa maigums neattiecas uz latento saturu, domām aiz sapņa; tas ir pretstatā šim saturam; tas ir piemērots man sapņa interpretācijas zināšanas aizklāšanai. Iespējams, ka tieši tāda ir tā sūtība. Atminos, ar kādu pretestību ķēros pie sapņa interpretācijas, cik ilgi gribēju to atlikt un pasludināju sapni par vistīrākajām blēņām. No saviem psihoanalītiskajiem gadījumiem10 zinu, kā interpretējams šāds noraidošais spriedums. Tam nav izziņas vērtības, tā ir tikai afekta izpausme. Ja mana mazā meitene negrib ābolu, ko viņai piedāvā, viņa apgalvo, ka tas ir rūgts pēc garšas, kaut arī nemaz to nav nobaudījusi. Ja mani pacienti izturas kā mazā, tad zinu, ka runa ir par priekšstatu, ko viņi grib izstumt. Tas pats ir spēkā mana sapņa gadījumā. Es negribu to interpretēt, jo interpretācija satur kaut ko tādu, kam pretojos. Pēc pabeigtas sapņa interpretācijas uzzinu, kam esmu pretojies; tas bija apgalvojums, ka R. ir prātā pavieglāks. Maigumu, ko izjūtu pret R., var atvedināt nevis no latentā sapņojuma, bet gan no šīs manas pretošanās. Ja mans sapnis salīdzinājumā ar savu latento saturu šajā punktā ir deformēts, turklāt deformēts par pretējo, tad sapnī manifestētais maigums kalpo šai deformācijai vai, izsakoties citiem vārdiem, deformācija še apstiprinās kā nolūka deformācija, kā izlikšanās līdzeklis. Mans sapņojums satur paļas par R.; lai es to nemanītu, sapnī parādās pretējais, maiga izjūta pret viņu.

Tā varētu būt vispārnozīmlga atziņa. Kā rādījuši piemēri sadaļā"

III,   pastāv taču sapņi, kuri ir neslēpti vēlmju piepildījumi. Kur vēlmju piepildījums ir neatpazīstams, maskēts, tur vajadzētu pastāvēt šīs vēlmes atvairīšanas tendencei, un šīs atvairīšanas dēļ vēlme nevarētu izpausties nekā citādi kā vien deformēti. Šim dvēseles iekšējās dzīves notikumam es gribu atrast kopiju sociālajā dzīvē. Kur sociālajā dzīvē rodama līdzīga psihiskā akta deformācija? Tikai tur, kur runa ir par divām personām, no kurām vienai ir zināma vara, bet otrai šīs varas dēļ nākas rēķināties [ar to]. Šī otrā persona tad deformē savus psihiskos aktus vai, arī tā varam teikt, izliekas. Pieklājīgums, ko katru dienu praktizēju, lielā mērā ir šāda izlikšanās; interpretējot lasītājiem savus sapņus, esmu spiests izmantot šādas deformācijas. Par šādas deformēšanas spiedīgumu žēlojas arī dzejnieks:

“Vislabāko, ko zināt vari,

Tomēr nedrīksti tu zeņķiem teikt.”12 Līdzīgā stāvoklī atrodas politiskais rakstnieks, kam varnešiem sakāmas nepatīkamas patiesības. Sakot tās tieši, varnesis viņa paudumu apspiedīs vēlāk; ja runa ir par mutvārdu paudumu, darot to zināmu ar preses starpniecību, tad apspiedīs preventīvi. Rakstniekam jābīstas cenzūras13 , tāpēc viņš mazina un deformē sava viedokļa izpausmi. Atkarībā no šīs cenzūras spēka un jutīguma viņš spiests vai nu vienkārši ieturēt zināmas uzbrukuma formas, vai runāt nevis ar tiešiem apzīmējumiem, bet ar mājieniem, vai arī viņam jāapslēpj savs piedauzīgais vēstījums aiz šķietami nevainīgas maskas, viņš, piemēram, var stāstīt par atgadījumiem starp diviem mandarīniem Vidusimpērijā, kaut gan padomā ir tēvzemes ierēdņi. Jo stingrāk valda cenzūra, jo tālejošāka kļūst maskēšanās un līdzekļi bieži vien kļūst asprātīgāki, kas lasītāju tomēr uzved uz īstenās nozīmes pēdām. [91] 14

Līdz detaļām īstenojama saskaņa starp cenzūras fenomenu un sapņa deformācijas fenomenu sniedz mums pamatojumu pieļāvumam, ka abos gadījumos pastāv līdzīgi apstākļi. Proti, mēs varam pieņemt, ka atsevišķajā cilvēkā sapņa veidošanās ierosinātāji ir divi psihiski spēki (strāvojumi, sistēmas), no kuriem viens veido sapnī pausto vēlmi, savukārt otrs cenzē šo sapņa vēlmi un ar šo cenzūru piespiež tās izpausmes deformēt. Jautājums ir tikai par to, iekš kā pastāv šis otrās instances varas pilnvarojums, kura dēļ tā var īstenot savu cenzūru. Atminoties, ka latentie sapņojumi pirms analīzes nav apzināti, bet no tiem izrietošo manifestēto sapņa saturu atminas apzināti, nav grūti pieņemt, ka otrās instances pirmtiesības ir tieši pielaide apziņai. No pirmās sistēmas apziņā nevar nokļūt nekas tāds, kas iepriekš nebūtu izgājis caur otro instanci, un otrā instance nelaiž cauri neko, neizmantojot savas tiesības un neīstenojot tai tīkamas pārmaiņas tajā, kas tiecas uz apziņu. Šādi mēs izpaužam visnotaļ noteiktu izpratni par apziņas “būtību”; apzināšanās mums ir īpašs psihisks akts, atšķirīgs un neatkarīgs no nolikuma vai priekšstatīšanas procesa, un apziņa mums parādās kā maņu orgāns, kas uztver kaut kur citur dotu saturu. Var parādīt, ka psihopatoloģija vienkārši nevar iztikt bez šiem pamatpieņēmumiem. Detalizētāku to novērtējumu mēs varam atstāt vēlākam laikam. [92]

Saglabājot priekšstatu par abām psihiskajām instancēm un to attiecībām ar apziņu, uzkrītošajam maigumam, ko sapnī izjūtu pret draugu R., kurš sapņa interpretācijā tiek tā pazemināts, no cilvēku politiskās dzīves rodas pilnīgi kongruenta analoģija. Es pārceļos valsts dzīvē, kurā cīnās uz savu varu greizsirdīgs valdnieks un rosīgs sabiedriskais viedoklis. Tauta dumpojas pret kādu neieredzētu ierēdni un pieprasa tā atlaišanu; lai neparādītu, ka viņam jārēķinās ar tautas gribu, patvaldnieks ierēdnim tieši tad piešķirs augstu apbalvojumu, kuram citādi nebūtu nekāda iemesla. Šādi mana otrā instance, kas valda pār pieeju apziņai, pagodina draugu R. ar pārmērīga maiguma uzplūdu, jo pirmās sistēmas vēlmju tieksmes viņu īpašas intereses dēļ, kam tās tieši seko, gribētu noķengāt par prātā pavieglāku. [93] 15

Varbūt še mūs var pārņemt nojauta, ka sapņa interpretācija spēj sniegt skaidrojumus par mūsu dvēseles aparāta uzbūvi, kurus līdz šim velti esam gaidījuši no filosofijas. Taču mēs nesekosim šīm pēdām [94] , izskaidrojuši sapņa deformāciju, atgriezīsimies pie mūsu sākumproblēmas. Tika jautāts, kā gan sapņi ar netīkamu saturu var tikt skaidroti kā vēlmju piepildījumi. Nu mēs redzam, ka tas ir iespējams, ja notikusi sapņa deformācija, ja netīkamais saturs kalpo tikai vēlamā satura maskēšanai. Ņemot vērā mūsu pieņēmumu par divām psihiskām instancēm, mēs tagad varam arī teikt, ka netīkamie sapņi tiešām satur kaut ko tādu, kas ir netīkams otrajai instancei, taču vienlaikus piepilda pirmās instances vēlmi. Tie ir vēlmju sapņi tajā ziņā, ka ikviens sapnis izriet no pirmās instances, otrā pret sapni izturas tikai atvairoši, nevis radoši. [95] Aprobežojoties ar tā novērtēšanu, ko sapnim sniedz otrā instance, mēs nekad nevaram saprast sapni. Tad saglabājas visas mīklas, ko par sapni atzīmējuši [visi citi] autori.

Savukārt tas, ka sapnim tiešām ir slepena jēga, kas dod vēlmes piepildījumu, analīzē jāpierāda katrā [atsevišķā] gadījumā. Tāpēc izraudzīšos dažus netīkama satura sapņus un izmēģināšu to analīzi. Daļēji tie ir histēriķu sapņi, kam vajadzīgs garš ievadziņojums un dažkārt ietiekšanās histērijas psihiskajos procesos. Taču no šā izklāsta apgrūtinājuma es nevaru izvairīties [sal. no. lpp.].

Pieņemot analītiskajā ārstēšanā psihoneirotiķi, viņa sapņi regulāri, kā jau minēts [108. lpp.], kļūst par mūsu pārrunu tematu. Turklāt man viņam jāsniedz visi psiholoģiskie skaidrojumi, ar kuru palīdzību es pats esmu nokļuvis līdz viņa simptomu izpratnei, un pie tam piedzīvoju nepielūdzamu kritiku, kura ir ne mazāk asa par to, kas sagaidāma no kolēģiem. Visnotaļ regulāri rodas manu pacientu iebildums pret atziņu, ka sapņi kopumā esot vēlmju piepildījumi. Še daži sapņu materiāla piemēri, kas man minēti kā pretēji pierādījumi.

“Jūs vienmēr sakāt, ka sapnis ir piepildīta vēlme,” sāk kāda asprātīga paciente. “Gribu jums izstāstīt sapni, kura saturs, gluži pretēji, virzās turp, ka man vēlme netiek piepildīta. Kā jūs to savienosiet ar savu teoriju? Sapnis ir šāds:

“Gribu sarīkot svinīgas vakariņas, taču krājumā nekā nav, izņemot kādu mazumiņu kūpināta laša. Domāju doties iepirkties, taču atceros, ka ir svētdienas pēcpusdiena, kad visi veikali slēgti. Tad nu gribu piezvanīt dažiem piegādātājiem, taču telefons ir sabojāts. Līdz ar to man jāatsakās no vēlmes sarīkot svinīgas vakariņas. ”

Es, protams, atbildēju, ka par šā sapņa jēgu var izšķirties tikai analīze, kaut arī atzīstu, ka pirmajā mirklī tas šķiet saprātīgs un saistīts un izskatās it kā pretējs vēlmes piepildījumam. “Bet no kāda materiāla ir radies šis sapnis? Jūs zināt, ka sapņa ierosinājums ikreiz ir pēdējās dienas pārdzīvojumos.”

AnalIze

Pacientes vīrs, godīgs un krietns miesnieks lieltirgotājs, dienu iepriekš viņai ir pateicis, ka kļūstot pārāk resns un tāpēc gribot uzsākt attaukošanās kūri. Viņš agri celšoties, kustēšoties, ievērošot stingru diētu un katrā ziņā vairs nepieņemšot nevienu ielūgumu uz svinīgām vakariņām. Smejoties viņa turpina stāstīt par vīru, ka pie ierastā galda [krodziņā] viņš iepazinies ar kādu mākslinieku, kurš par varītēm gribējis viņu attēlot, jo neesot vēl redzējis tik izteiksmīgu galvu. Taču viņas vīrs savā parupjajā manierē atbildējis, ka viņš ļoti pateicas un esot pilnīgi pārliecināts, ka daļa no skaistas jaunas meitenes dibena māksliniekam esot mīļāka nekā visa viņa seja. [96] 16 Tagad viņa esot ļoti iemīlējusies savā vīrā un ķircinās ar viņu. Viņa ir tam arī lūgusi nedāvināt viņai kaviāru. Ko tas nozīmē?

Viņa jau ilgāku laiku vēlas katru priekšpusdienu apēst maizīti ar kaviāru, taču nevar atļauties tādus izdevumus. Protams, viņa tūdaļ pat saņemtu kaviāru no sava vira, ja viņam to palūgtu. Taču viņa, gluži pretēji, ir lūgusi nedāvināt viņai kaviāru, lai varētu viņu ilgāk par to ķircināt.

(Pamatojums man šķiet nepārliecinošs. Aiz šādām neapmierinošām uzziņām mēdz slēpties neatzīti motīvi. Atcerēsimies Bernheima17 nohipnotizētos, kuri izpildīja posthipnotisku uzdevumu, un, jautāti pēc to motīva, neatbildēja, [sakot,] piemēram: “Es nezinu, kāpēc to izdarīju,” viņiem bija jāizdomā acīmredzami nepietiekams pamatojums. Laikam līdzīgi ir arī ar manas pacientes kaviāru. Manu, ka viņai dzīvē nākas izveidot nepiepildītu vēlmi. Viņas sapnis viņu arī rāda kā no vēlmes izvairošos. Bet kam viņai nepiepildīta vēlme?)

Ar līdzšinējām iedomām nepietiek sapņa interpretācijai. Es uzstāju par turpināšanu. Pēc īsas pauzes, kas atbilst pretestības pārvarēšanai, viņa turpina stāstīt, ka vakar bijusi ciemos pie kādas draudzenes, uz kuru viņa īstenībā ir greizsirdīga, jo viņas vīrs vienmēr tik ļoti cildina šo sievieti. Par laimi šī draudzene ir ļoti kalsna un vāja, bet pacientes vīrs mīl pilnīgas ķermeņa formas. Par ko tad runāja šī vājā draudzene? Protams, par savu vēlmi kļūt nedaudz spēcīgākai. Viņa arī jautāja: “Kad jūs atkal ielūgsiet ciemos pie seyis? Pie jums vienmēr var tik labi paēst.”

Tagad sapņa jēga ir skaidra. Varu pacientei pateikt: “Tas ir gluži tā, it kā, izdzirdējusi jautājumu, jūs būtu domājusi: protams, ielūgšu gan tevi, lai tu pie manis pieēstos, kļūtu resna un vēl labāk varētu patikt manam vīram. Labāk es vairs nerīkošu nevienas svinīgas vakariņas. Tad sapnis jums saka, ka jūs nevarat rīkot svinīgas vakariņas, proti, piepilda jūsu vēlmi nekādi neveicināt jūsu draudzenes ķermeņa formu apaļīgumu. To, ka no lietām, kas tiek piedāvātas viesībās, kļūst resns, māca jums jūsu vīra nodoms attaukošanās interesēs vairs nepieņemt ielūgumus uz svinīgām vakariņām.” Tagad trūkst vēl tikai kaut kādas sagadīšanās, kas apstiprina risinājumu. Arī kūpinātais lasis sapņa saturā vēl nav atvasināts. “Kā jūs nokļūstat pie sapnī pieminētā laša?” “Kūpināts lasis ir šīs draudzenes mīļākais ēdiens,” viņa atbild. Pavisam nejauši arī es pazīstu [šo] dāmu un varu apstiprināt, ka viņa var atļauties lasi tikpat maz, cik mana paciente — kaviāru.

Tas pats sapnis pieļauj arī vēl citu un smalkāku interpretāciju, kuru viens blakus apstāklis pat padara nepieciešamu. Abas interpretācijas nav savstarpēji pretrunīgas, tās savstarpēji pārklājas un sniedz skaistu piemēru par sapņu, gluži kā visu pārējo psihopatoloģisko veidojumu, ierasto divnozīmību. Mēs dzirdējām, ka vienlaikus ar savu sapni par atteikšanos no vēlmes paciente bija nopūlējusies sagādāt atteiktu vēlmi reālajā (maizīte ar kaviāru). Arī draudzene bija paudusi vēlmi, proti, kļūt resnāka, un mūs nekas neizbrīnītu, ja mūsu dāma būtu sapņojusi, ka draudzenes vēlme nepiepildās. Proti, tā ir viņas pašas vēlme, ka nepiepildās draudzenes vēlme — vēlme pieņemties miesās. Taču tā vietā viņa sapņo, ka viņai pašai netiek piepildīta vēlme. Sapnis satur jaunu interpretāciju, ja viņa sapnī domā nevis sevi, bet gan draudzeni, ja viņa ir nolikusi sevi draudzenes vietā vai, kā varam teikt, ir identificējusies ar vinu.

>

Domāju, ka viņa patiešām to ir izdarījusi un kā šīs identificēšanās pazīmi viņa ir izveidojusi atteikto vēlmi reālajā. Bet kāda jēga ir histēriskajai identifikācijai? Lai to noskaidrotu, vajadzīgs detalizētāks izklāsts. Identificēšanās ir ārkārtīgi svarīgs moments histērisko simptomu mehānismā; šādā ceļā slimie iespēj savos simptomos izpaust daudzu personu pārdzīvojumus, ne tikai savus, it kā ciešot par visu cilvēku kopumu, un tikai ar personiskiem līdzekļiem atainot visas izrādes lomas. Man iebildīs, ka tā ir pazīstamā histēriskā imitācija, histērisko spēja atdarināt visus simptomus, kas citos viņus iespaido, it kā līdz reprodukcijai kāpināta līdzcietība. Taču šādi ir tikai iezīmēts ceļš, pa kuru histēriskās imitācijas gadījumā norisinās psihiskais process; kaut kas cits ir ceļš un dvēseles akts, kas iet šo ceļu. Pēdējais ir nedaudz komplicētāks, nekā mēdz iedomāties par histērisko imitāciju; tas atbilst neapzinātam sprieduma procesam, kā to paskaidros piemērs. Ārsts, kuram līdzās citiem slimajiem vienā un tajā pašā slimnīcas istabā ir slimā ar noteikta veida konvulsijām, nav izbrīnīts, ja kādu rītu uzzina, ka šī īpašā histēriskā lēkme ir tikusi atdarināta. Viņš vienkārši sev saka: pārējie to ir redzējuši un atdarinājuši; tā ir psihiska infekcija. Jā, taču psihiskā infekcija norisinās aptuveni šādi. Slimie parasti zina cits par citu vairāk nekā ārsts par katru no viņiem, un viņi gādā cits par citu, kad beigusies ārsta vizīte. Vienai tās lēkme pienāk šodien; drīz vien pārējiem kļūst zināms, ka tās cēlonis ir vēstule no mājām, mīlestības raižu atsvaidzinājums u. tml. Viņu līdzjūtība atdzīvojas, viņos īstenojas šāds, līdz apziņai nenokļūstošs spriedums: ja no šādiem cēloņiem var būt šādas lēkmes, tad arī mani var piemeklēt šādas lēkmes, jo man ir tādi paši iemesli. Ja tas būtu līdz apziņai nokļūtspējīgs spriedums, tas varbūt noslēgtos ar bailēm, ka piemeklēs līdzīga lēkme; taču tas īstenojas citā psihiskā teritorijā, tāpēc tas beidzas ar tā simptoma, no kura baidījās, realizāciju. Tātad identificēšanās ir nevis vienkārši imitācija, bet iesavinājums uz vienādas etioloģiskās pretenzijas pamata; tā pauž “gluži kā” un attiecas uz bezapziņā paliekošo kopīgo.

Histērijā identificēšanās visbiežāk tiek izmantota, lai izpaustu seksuāli kopīgo. Histēriķe savos simptomos visbiežāk kaut arī ne tikai identificējas ar tādām personām, ar kurām tā atradusies seksuālās attiecībās vai kuras seksuāli satiekas ar tādām pašām personām kā viņa pati. Valoda ari rēķinās ar šādu izpratni. Divi mīlošie ir “viens”. Lai identificētos histēriskā fantāzijā, gluži kā sapnī, pietiek, ka domā par seksuālām attiecībām, un tāpēc tām nav jābūt reālām. Tātad paciente vienkārši seko histērisko domāšanas procesu noteikumiem, kad viņa pauž savu greizsirdību uz draudzeni (kuru, starp citu, pati atzīst par nepamatotu), novietojot sapnī sevi viņas vietā un identificējoties ar viņu ar simptoma (atsacītas vēlmes) radīšanu. Valodiski procesu vēl varētu izskaidrot šādi: viņa novieto sevi sapnī draudzenes vietā, jo gribētu ieņemt viņas vietu sava vīra vērtējumā. [97] 18

Vienkāršākā veidā un tomēr arī atbilstīgi shēmai, ka vienas vēlmes neizpilde nozīmē citas piepildījumu, atrisinājās iebildums pret manu sapņu mācību, kuru izvirzīja cita paciente, visasprātīgākā no manām sapņotājām. Kādu dienu es viņai izskaidroju, ka sapnis esot vēlmes piepildījums; nākamajā dienā viņa man pavēstīja sapni, ka viņa braucot ar savu vīramāti, lai kopā pabūtu laukos. Es gan zināju, ka viņa ir sparīgi pretojusies tam, lai vasaru pavadītu vīramātes tuvumā, zināju arī to, ka pēdējās dienās, noīrējot lauku mājas, kas atrodas tālu no vīramātes mītnes, viņai bija laimīgi izdevies izvairīties no kopīgās uzturēšanās, no kuras viņa baidījās. Tagad sapnis šo vēlamo risinājumu padarīja atgriezenisku; vai tas nebija viskrasākais pretstats manai mācībai par vēlmju piepildījumu sapnī? Protams, vajadzēja tikai izdarīt secinājumu no šā sapņa, lai iegūtu tā interpretāciju. Saskaņā ar šo sapni man nebija taisnība; proti, tā bija viņas vēlme, lai man nebūtu taisnība, un to sapnis viņai parādīja piepildītu. Taču vēlme, lai man nebūtu taisnība, kas piepildījās tēmā par dzīvošanu uz laukiem, īstenībā saistījās ar citu un nopietnāku priekšmetu. Aptuveni tajā pašā laikā no materiāla, ko sniedza viņas analīze, es secināju, ka zināmā viņas dzīves periodā ir bijis jābūt kaut kam, kas ir nozīmīgs viņas saslimšanā. Viņa to noraidīja, jo viņas atmiņā nekas neatradās. Drīz pēc tam mēs nokļuvām pie tā, ka man bija taisnība. Viņas vēlme, lai man nav taisnība, transformējas sapnī, ka viņa ar savu vīramāti brauc uz laukiem, tātad atbilda pamatotajai vēlmei, lai tās lietas, par kurām toreiz tikai nojautu, nekad nebūtu notikušas.

Bez analīzes, izmantojot tikai pieļāvumu, atļāvos interpretēt nelielu atgadījumu ar kādu draugu, kurš astoņas ģimnāzijas klases bija mans kolēģis. Reiz viņš nelielā lokā noklausījās manu referātu par jaunumu, ka sapnis esot vēlmes piepildījums, devās uz mājām, sapņoja, ka viņš ir zaudējis visas savas prāvas — viņš bija advokāts — un žēlojās man par to. Es izlīdzējos ar atrunu, ka nevar visus procesus vinnēt, taču pie sevis domāju: ja es astoņus gadus kā labākais skolēns sēdēju pirmajā solā, bet viņa vieta bija kaut kur klases vidū, vai viņam no šiem zēnu gadiem būtu jāpaliek tālai vēlmei, lai arī es reiz pamatīgi izblamētos?

Arī par citu sapni ar drūmāku raksturu man pastāstīja kāda paciente kā iebildumu pret vēlmju sapņa teoriju. Paciente, jauna meitene, sāka: jūs atceraties, ka manai māsai tagad ir tikai viens puika, Karls; vecāko, Oto, viņa pazaudēja, kad es vel biju viņas mājās. Oto bija mans mīlulis, īstenībā es viņu uzaudzināju. Mazo es arī mīlēju, bet, protams, nepavisam ne tik ļoti kā mirušo. Taču šajā nakti sapņoju, ka savā priekšā redzu Kārlu guļam mirušu. Viņš guļ savā mazajā zārkā, rokas sakrustotas, visapkārt sveces, īsāk sakot, gluži kā toreiz mazais Oto, kura nāve mani tā satricināja. Nu pasakiet man, ko tas nozīmē? Jūs taču mani pazīstat; vai esmu tik slikta persona, ka vēlētos savas māsas vienīgā viņai vēl esošā bērna zaudēšanu? Vai arī sapnis nozīmē, ka es labāk vēlos Karla nāvi, nevis Oto, kurš man bija daudz mīļāks?

Es viņai apgalvoju, ka šī pēdējā interpretācija ir izslēgta. Pēc īsas apdomas varēju viņai pateikt sapņa pareizo interpretāciju, kuru viņa tad man apstiprināja. Man tā izdevās, jo man bija zināma visa sapņotājas priekšvēsture.

Agri kļuvusi par bāreni, meitene tika uzaudzināta viņas daudz vecākās māsas mājās un starp draugiem un mājas apmeklētājiem satika ari vīrieti, kurš atstāja paliekošu iespaidu uz viņas sirdi. Vienulaik šķita, ka šīm diez vai izteiktajām attiecībām jānoslēdzas ar precībām, taču šo laimīgo noslēgumu izjauca māsa, kuras motīvi nekad neguva pilnīgu izskaidrojumu. Pēc attiecību saraušanas mūsu pacientes iemīļotais vīrietis vairījās [apmeklēt] māju; viņa pati drīz vien pēc mazā Oto nāves, uz kuru nu vērsa savu maigumu, kļuva patstāvīga. Taču viņai neizdevās atbrīvoties no atkarības, kurā bija nokļuvusi ar savām simpātijām pret māsas draugu. Lepnums pavēlēja izvairīties no viņa; taču viņa nespēja savu mīlestību pārnest uz citiem tīkotājiem, kas sastājās rindā. Kad mīļotais vīrietis, kas piederēja pie literātu kārtas, kaut kur pieteica referātu, viņa katrā ziņā bija atrodama starp klausītājiem, un arī citkārt viņa izmantoja katru izdevību, lai iztālēm to redzētu kādā vietā. Atminējos, ka dienu iepriekš viņa man bija stāstījusi profesors ejot uz noteiktu koncertu un viņa arī grib turp doties, lai atkal reiz papriecātos, ieraugot viņu. Tas bija dienā pirms sapņa; dienā, kad viņa man izstāstīja sapni, bija jānotiek koncertam. Tādējādi varēju tik viegli konstruēt pareizo interpretāciju un jautāju viņai, vai viņa iedomājas kaut kādu notikumu, kas iestājies pēc mazā Oto nāves. Viņa tūdaļ pat atbildēja: protams, toreiz profesors pēc ilgstošas prombūtnes atkal ieradās un es viņu atkal redzēju pie mazā Oto zārka. Tas bija tieši tas, ko es biju gaidījis. Sapni es interpretēju šādā veidā: “Ja tagad nomirtu otrais zēns, atkārtotos tas pats. Jūs pavadītu dienu pie māsas, protams, ierastos profesors, lai kondolētu [98] , un tādos pašos apstākļos kā toreiz jūs viņu atkal redzētu. Sapnis nenozīmē neko citu kā jūsu vēlmi pēc atkalsatikšanās, pret ko jūs iekšēji cīnāties. Es zinu, ka jums somā ir biļete uz šodienas koncertu. Jūsu sapnis ir nepacietības sapnis, tas par dažām stundām paātrināja atkalsatikšanos, kam jānotiek šodien.”

Savas vēlmes aizklāšanai viņa acīmredzot bija izraudzījusies situāciju, kurā šādas vēlmes mēdz apspiest, situāciju, kurā [cilvēks] ir tik ārkārtīgi pārņemts ar sērām, ka par mīlestību nedomā. Un tomēr ļoti iespējams, ka arī reālajā situācijā, ko sapnis precīzi nokopēja, pie pirmā, spēcīgāk mīlētā zēna zārka viņa nebija varējusi apspiest maigo izjūtu pret sen nebijušo apmeklētāju. [99]

Citu skaidrojumu guva līdzīgs kādas citas pacientes sapnis; iepriekšējos gados viņa bija izcēlusies ar strauju atjautību un jautru omu un tagad šīs īpašības apstiprināja vismaz vēl ar savām iedomām ārstēšanas laikā. Saistībā ar kādu ilgāku sapni šai dāmai šķita, ka redz savu vienīgo, piecpadsmitgadīgo meitu guļam mirušu kādā kastē. Viņai patika no šīs sapņa izpausmes izveidot iebildumu pret vēlmes piepildījuma teoriju, taču pati nojauta, ka kastes detaļai jānorāda ceļš uz citu sapņa izprašanu. [100] analīzes laikā viņa iedomājās, ka iepriekšējā vakarā viesību laikā bija sākusies runa par angļu vārdu "box" un tā daudzveidīgajiem tulkojumiem vācu valodā, piemēram, kaste, loža, kārba, pliķis utt. No citām tā paša sapņa sastāvdaļām nu varēja papildināt, ka viņa bija uzminējusi angļu “box” radniecību ar vācu “Bьchse” [doze] un tad viņu esot piemeklējusi atmiņa, ka [vārds] “doze” tiek izmantots arī kā vulgārs sieviešu ģenitāliju apzīmējums. Izturoties nedaudz iecietīgi pret viņas zināšanām topogrāfiskajā anatomijā, varētu pieņemt, ka bērns “kastē” nozīmē augli mātes miesās. Tiktāl apgaismota, viņa vairs nenoliedza, ka sapņa aina tiešām atbilstot vienai viņas vēlmei. Līdzīgi daudzām citām jaunām sievietēm viņa nepavisam nebija laimīga, kad iestājās grūtniecība, un ne reizi vien atzinās sev vēlmē, ka viņas bērns varētu nomirt vēl mātes miesās; jā, kādā dusmu lēkmē pēc kaismas scēnas ar vīru viņa dūrēm sāka sist pa savu klēpi, lai trāpītu bērnam. Līdz ar to mirušais bērns tiešām bija vēlmes piepildījums, un nav ko brīnīties, ja vēlmes piepildījums netiek vairs atpazīts pēc tik vēlīnas iestāšanās. Pa šo laiku daudz kas ir mainījies.19

Grupa, pie kuras pieder abi pēdējie sapņi, kuru saturs ir mīļo piederīgo nāve, tiks aplūkota vēlreiz saistībā ar tipiskiem sapņiem [sk. 229. lpp. un tālāk]. Tur ar jauniem piemēriem varēšu pierādīt, ka, par spīti nevēlamajam saturam, visi šie sapņi ir jāinterpretē kā vēlmju piepildījumi. Nevis pacientam, bet man pazīstamam inteliģentam tiesībniekam es pateicos par sapni, kas man atkal tika izstāstīts, lai atturētu mani no pārsteidzīgas vispārināšanas mācībā par vēlmes sapni. “Es sapņoju, ’’vēsta mans galvinieks, “ka ar dāmu pie rokas tuvojos savām mājām. Tur gaida slēgta kariete, man pienāk kāds kungs, stādās priekšā kā policijas aģents un vedina mani sekot viņam. Es vēl tikai lūdzu laiku, lai sakārtotu savus darījumus. Jūs domājat, ka man varbūt ir vēlme tikt arestētam?” Protams, ne, man jāatzīst. Varbūt jūs zināt, par kādu apvainojumu tikāt apcietināts? “Jā, es domāju, ka bērna slepkavības dēļ.” — Bērna slepkavība? Jūs taču zināt, ka šo noziegumu var pastrādāt tikai māte ar savu jaundzimušo? “Pareizi.” [101] Un kādos apstākļos jūs sapņojāt; kas ir noticis iepriekšējā vakarā? “Ne visai labprāt to gribētu jums stāstīt, runa ir par delikātu padarīšanu.” Taču man tas ir nepieciešams, citādi mums jāatsakās no sapņa interpretācijas. “Nu tad klausieties. Nakti es pavadīju nevis mājās, bet pie kādas dāmas, kura man nozīmē ļoti daudz. Kad no rīta mēs pamodāmies, starp mums atkal kaut kas notika. Tad es atkal iemigu un sapņoju to, ko jūs zināt.” Tā ir precējusies sieviete? “Jā.” Un jūs negribat ar viņu radīt bērnu? “Nē, nē, tas varētu mūs nodot.” Tātad jūs nepraktizējāt normālu coitus? “Es rīkojos piesardzīgi, pirms ejakulācijas atvelkoties atpakaļ.” Vai varu pieņemt, ka šajā naktī vairākkārt atkārtojāt [šo] stiķi un pēc atkārtojuma no rīta bijāt nedaudz nedrošs, vai jums tas ir izdevies? “Tā varētu būt.” Tad jūsu sapnis ir vēlmes piepildījums. Ar to jūs saņēmāt mierinājumu, ka neesat radījis bērnu vai, kas ir gandrīz tas pats, esat nogalinājis bērnu. Starpposmus varu jums viegli pierādīt. Atminieties, pirms dažām dienām mēs runājām par piespiedu laulībām un nekonsekvenci, ka coitus ļauts veikt tā, ka apaugļošanās neiestājas, savukārt jebkura iejaukšanās, kad olšūna un sēkla ir tikusies un izveidojusi embriju, tiek sodīta kā noziegums. Saistībā ar to mēs pieminējām arī viduslaiku strīdus jautājumu, kurā brīdī dvēsele iekļūst embrijā, jo tikai tad kļūst pieļaujams slepkavības jēdziens. Jums, protams, ir zināms arī baismais Lēnava dzejolis20 , kas pielīdzina bērna slepkavību un izsargāšanos no bērna. “Par Lēnavu es dīvainā kārtā gluži kā nejauši domāju šodien priekšpusdienā.” Arī jūsu sapņa atskaņa. Un nu gribu jums pierādīt vēl nelielu jūsu sapņa blakusvēlmes piepildījumu. Jūs tuvojaties ar dāmu pie rokas savām mājām. Tātad jūs pārvedat viņu mājās, nevis kā īstenībā pavadāt nakti viņas mājās. Tam, ka vēlmes piepildījums, kas veido sapņa kodolu, slēpjas tik nepatīkamā formā, varbūt ir vairāk par vienu cēloni. No mana raksta par baiļu neirozes etioloģiju [1895] jūs varējāt uzzināt, ka es coitus interruptus uzskatu par vienu no cēloniskajiem momentiem neirotisko baiļu tapšanā. Tam atbilstu tas, ka jūs pēc vairākiem šāda veida coitus paliekat īgnā noskaņojumā, kas nu kā elements iekļaujas jūsu sapņa izveidē. Šo noskaņojumu jūs izmantojat arī tam, lai apslēptu sev vēlmes piepildījumu [sal. 440. lpp.]. Starp citu, arī bērna slepkavības pieminēšana nav izskaidrota. Kā jūs nokļūstat pie šī specifiski sievišķā nozieguma? “Gribu jums atzīties, ka pirms gadiem reiz biju iepīts šādā padarīšanā. Es biju vainīgs, ka meitene nodzina augli, mēģināja sevi pasargāt no sekām attiecībās ar mani. Man nebija nekādas saistības ar nodoma izpildi, taču ilgu laiku es dzīvoju saprotamās bailēs, ka lieta tiks atklāta.” Es saprotu, šī atmiņa sniedza otru cēloni, kāpēc jums vajadzēja būt tik netīkamam pieļāvumam, ka esat slikti veicis savu stiķi.

Kāds jauns ārsts, kurš manā lekciju kursā dzirdēja stāstām šo sapni21 , laikam jutās stipri tā skarts, jo pasteidzās to nosapņot vēlreiz, piemērot tā domu formu citai tēmai. Dienu iepriekš viņš bija iesniedzis savu ienākumu deklarāciju, kuru bija uzskatījis par pilnīgi pareizu, jo viņam maz kas bija deklarējams. Nu viņš sapņoja, ka pie viņa no nodokļu komisijas sēdes ierodas kāds paziņa un paziņo, ka visas pārējās nodokļu deklarācijas palikušas bez iebildumiem, vienīgi viņējā izsaukusi vispārēju neuzticēšanos un viņam tiekot uzlikts prāvs nodokļu sods. Sapnis ir nevērīgi apslēpts vēlmes piepildījums, lai tiktu uzskatīts par ārstu ar lieliem ienākumiem. Starp citu, tas atgādina par to jauno meiteni, kura tiek atrunāta piekrist viņas preciniekam, jo viņš esot ātru dusmu cilvēks un laulībā noteikti viņu pacienāšot ar sitieniem. Meitenes atbilde skan: lai tik viņš man iesit! Viņas vēlme būt precētai ir tik dzīva, ka viņa samierinās ar nepatīkamo, kas paredzams un ar ko jābūt saistītām šīm laulībām, un pat padara par vēlmi.

Apkopojot [102] ļoti bieži sastopamos šāda veida sapņus, kas šķiet esam tiešā pretrunā ar manu mācību, jo to saturs ir vēlmju atsacījums vai kaut kā acīmredzami nevēlama piepildīšanās, kā “pretējas vēlmes sapņus”, redzu, ka kopumā tos var atvedināt uz diviem principiem, no kuriem viens vēl nav minēts, kaut gan kā cilvēku dzīvē, tā sapņos tam ir liela nozīme. Viens no šādu sapņu dzinējspēkiem ir vēlme, lai man nebūtu taisnība. Šādi sapņi regulāri norisinās manas ārstēšanas gaitā, kad pacients man pretojas, un es visai droši varu rēķināties, ka izraisīšu šādu sapni pēc tam, kad slimajam esmu izklāstījis mācību, ka sapnis esot vēlmes piepildījums. [103] jā, varu pat sagaidīt, ka dažam manam lasītājam klāsies tāpat; viņš sapnī labprātīgi atsacīsies no kādas vēlmes, lai tikai piepildītos vēlme, ka man nav taisnība. Pēdējais šāda veida kūres sapnis, kuru gribu pavēstīt, atkal rāda to pašu. Kāda jauna meitene, kura ar pūlēm ir izcīnījusi pret viņas piederīgo gribu un pret pieaicināto autoritāšu padomu manas ārstēšanas turpinājumu, sapņo: mājās viņai aizliedz turpmāk iet pie manis. Tad viņa atsaucas uz solījumu, kuru esmu viņai devis, ka nepieciešamības gadījumā ārstēšu viņu ari par velti, un es saku viņai: es nevaru nelikties zinis par naudu.

Še tiešām nav viegli pierādīt vēlmes piepildījumu, taču visos šādos gadījumos līdztekus vienai mīklai pastāv vēl cita mīkla, kuras atrisinājums palīdz atrisināt arī pirmo. Kā rodas vārdi, ko viņa ieliek man mutē? Es, protams, neko līdzīgu viņai neesmu teicis, taču viens no viņas brāļiem, un tieši tas, kuram ir vislielākā ietekme uz viņu, bija tik mīļš, lai pateiktu par mani šos vārdus. Tātad sapnis grib sasniegt to, ka brālim ir taisnība, un nodrošināt taisnību šim brālim viņa grib ne tikai sapni; tas ir viņas dzīves saturs un viņas slimošanas motīvs.

>                          >

Sapni [104] , kas pirmajā brīdī satur īpašas grūtības vēlmes piepildījuma teorijai, ir sapņojis un interpretējis ārsts22 (Aug. Stārcke 1911):

“Man ir un es redzu uz sava kreisā rādītājpirksta pēdējās falangas sifilītisku primāro afektu. ”

Varbūt no šā sapņa analīzes var atturēties, pieminot to, ka līdz savam nevēlamajam saturam tas šķiet skaidrs un koherents. Tikai, ja nebaidās no analīzes grūtībām, var uzzināt, ka “primārais afekts” ir pielīdzināms “prima ajfectio” (pirmā mīlestība) un ka pretīgā čūla, pēc Štērkes vārdiem, atklājas “pārstāvam lielu afektu pārņemtu vēlmes piepildījumu”.

Cits [105] pretējas vēlmes sapņu motīvs atrodas tik tuvu, ka viegli rodas briesmas to nepamanīt, kā tas ilgāku laiku ir noticis ar mani pašu. Daudzu cilvēku seksuālajā konstitūcijā pastāv mazohistiska komponente, kas radusies no agresīvās, sadistiskās komponentes apvēršanās pretmetā.23 Šādus cilvēkus dēvē par “ideāliem” mazohistiem, ja viņi tīksmi meklē nevis viņiem nodarītās fiziskās sāpēs, bet gan pazemojumā un dvēseliskā mocībā. Nav jāskaidro, ka šīm personām var būt pretēju vēlmju un netīksmes sapņi, kas viņiem tomēr nav nekas cits kā vēlmju piepildījumu, viņu mazohistisko noslieču apmierinājums. Minēšu šeit šādu sapni: jauns vīrietis, kas iepriekšējos gados ir ļoti mocījis savu vecāko brāli, pret kuru bija homoseksuāli noskaņots, nu pēc pamatīgas rakstura pārmaiņas sapņo no trim daļām sastāvošu sapni: I. Kā viņam "uzmācas’i4 viņa vecākais brālis. II. Kā divi pieaugušie homoseksuālā nolūkā maigojas. III. Brālis ir pārdevis uzņēmumu, kuru viņš nākotnē bija nodomājis vadit. No pēdējā sapņa viņš pamostas ar netīkamām izjūtām, un tomēr tas ir mazohistisks vēlmes sapnis, kura tulkojums varētu būt šāds: tas būtu visnotaļ taisnīgi pret mani, ja brālis, sodot mani par visām mocībām, ko pacieta no manis, veiktu šo pārdošanu.

Ceru, ka ar iepriekšējiem piemēriem ir gana, lai līdz nākamajam iebildumam šķistu ticami, ka arī sapņi ar netīkamu saturu ir uzskatāmi par vēlmes piepildījumu. [106] neviens arī nesaskatīs nejaušības izpausmi tajā, ka šādu sapņu interpretācijā ikreiz nokļūst pie tēmām, par kurām labprāt nerunā vai par kurām nelabprāt domā. Netīkamā izjūta, ko izraisa šādi sapņi, laikam vienkārši ir identiska ar pretīgumu, kas mūs gribētu atturēt lielākoties ar panākumiem — no šādu tēmu iztirzāšanas vai pieminēšanas un kas ikvienam no mums ir jāpārvar, ja uzskatām par nepieciešamu tomēr ar to nodarboties. Taču šī netīksmes izjūta, kas atkārtojas sapnī, neizslēdz vēlmes pastāvēšanu; ikvienam cilvēkam ir vēlmes, kuras viņš citiem negribētu pavēstīt, kurās viņš negrib atzīties pats sev. Vienlaikus uzskatām par pamatotu saistīt visu šo sapņu netīksmes raksturu ar sapņa deformācijas faktu un secināt, ka šie sapņi tieši tāpēc ir tik deformēti un vēlmes piepildījums tajos ir nomaskēts līdz nepazīšanai, ka pret sapņa tēmu vai tajā gūto vēlmi pastāv pretīgums, izstumšanas nolūks. Tātad sapņa deformācija tiešām izvēršas kā cenzūras akts. Taču ar visu, kas veicinājis netīksmes sapņu analīzi, mēs rēķināsimies tad, ja mūsu formulu, kam jāizteic sapņa būtība, modificēsim šādā veidā: sapnis ir (apspiestas, izstumtas) vēlmes (maskēts) piepildījums. [107] 25

Tagad paliek vēl baiļu sapņi kā īpašs paveids sapņiem ar netīkamu saturu, kurus neapgaismotie ir vismazāk gatavi uzskatīt par vēlmju sapņiem. Tomēr es varu še pavisam īsi izskaidrot baiļu sapņus; tā nav jauna sapņa problēmas puse, kas nu tajos parādītos, saistībā ar tiem runa vispār ir par neirotisko baiļu izpratni. Bailes, ko izjūtam sapnī, tikai šķietami ir izskaidrojamas ar sapņa saturu. Pakļaujot sapņa saturu interpretācijai, mēs manām, ka sapņa bailes netiek pamatotas labāk ar sapņa saturu kā, piemēram, kādas fobijas bailes ar priekšstatu, ar ko fobija saistīta. Tiesa, tas gan ir pareizi, ka var izkrist pa logu un tāpēc ir pamats censties pie loga būt uzmanīgam, taču nav saprotams, kāpēc atbilstīgās fobijas gadījumā bailes ir tik lielas un vajā slimo tālu ārpus to iemesliem. Viens un tas pats skaidrojums tad ir spēkā kā fobijas, tā baiļu sapņa gadījumā. Abos gadījumos bailes ir tikai pielodētas to pavadošajam priekšstatam un rodas no cita avota.

Sapņu baiļu un neirožu baiļu intīmās saistības dēļ man še pirmo iztirzājumā jānorāda uz pēdējo iztirzājumu. Nelielā rakstā par “baiļu neirozi” (1895) savulaik es apgalvoju, ka neirotiskas bailes rodas seksuālajā dzīvē un atbilst no sava mērķa novirzītam, līdz izmantojumam nenokļuvušam libido.26 Kopš tā laika šī formula aizvien vēl ir izrādījusies pamatota. No tās var izdarīt secinājumu, ka baiļu sapņi ir sapņi ar seksuālu saturu, kuriem piederīgais libido ir piedzīvojis transformēšanos bailēs. Vēlāk būs izdevība balstīt šo apgalvojumu ar dažu neirotiķu sapņu analīzi.27 Arī turpmākajos mēģinājumos tuvoties sapņa teorijai es vēlreiz runāšu par baiļu sapņu nosacījumiem un to saderību ar vēlmes piepildījuma teoriju.

V

SAPŅA MATERIĀLS UN AVOTI

/

Kad Irmas injekcijas sapņa analīzē mēs ieraudzījām, ka sapnis ir vēlmes piepildījums, mūs pirmām kārtām ieinteresēja tas, vai šādi esam atklājuši sapņa vispārīgo raksturu, un uz laiku likām apklust jebkurai citai zinātniskai ziņkārībai, kas mūsos būtu gribējusi sarosīties šajā interpretācijas darbā. Kad vienā ceļā tagad esam nokļuvuši pie mērķa, varam atgriezties un izraudzīties jaunu izejas punktu saviem reidiem sapņa problēmās, kaut arī uz laiku nāktos no redzesloka pazaudēt nebūt vēl ne pilnīgi atrisināto vēlmes piepildījuma tēmu.

Izmantojot mūsu sapņa interpretācijas metodi, varam atsegt latento sapņa saturu, kas nozīmības ziņā tālu aiz sevis atstāj manifestēto sapņa saturu, tagad mums no jauna jāaplūko atsevišķas sapņa problēmas, lai mēģinātu apmierinoši atrisināt mīklas un pretrunas, kas šķita neatrisināmas, kamēr pazina tikai manifestēto sapņa saturu.

Autoru izteikumi par sapņa saistību ar nomoda dzīvi, kā arī par sapņa materiāla izcelsmi ir detalizēti izklāstīti ievadošajā sadaļā [I nodaļas A un C sadaļā]. Mēs atminamies arī tās trīs sapņa atmiņas savdabības [I nodaļas B sadaļa], kas ir vairākkārt atzīmētas, taču nav tikušas izskaidrotas.

1.   Sapnis izteikti dod priekšroku pēdējo dienu iespaidiem [36. lpp. un tālāk] (Robert [1886, 46], Strьmpell [1877, 39], Hildebrandt [1875, 11], kā arī Weed, Hallam [1896, 410/1).

2.   Tas izvēlas pēc citiem principiem nekā mūsu nomoda atmiņa, atminoties nevis būtisko un svarīgo, bet gan otršķirīgo un nepamanīto

[37. lpp.].

1.  Tā rīcībā ir paši agrīnākie mūsu bērnības iespaidi un no šā dzīves laika dabū ārā pat detaļas, kas mums atkal šķiet triviālas un nomodā tiek uzskatītas par sen aizmirstām [35. lpp. un tālāk]. [108]

Šīs sapņa materiāla izvēles īpatnības autori, protams, ir novērojuši manifestētajā sapņa saturā.

A

Jaunais un indiferentais sapnī

Saistībā ar sapņa saturā figurējošo elementu izcelsmi pievēršoties tagad paša pieredzei, man visupirms ir jāizvirza apgalvojums, ka ikvienā sapnī ir atrodama saistība ar iepriekšējās dienas pārdzīvojumu. Lai kādu sapni paša vai sveša es aplūkotu, ikreiz man apstiprinās šī pieredze. Zinot šo faktu, varu sapņa interpretāciju sākt, piemēram, ar to, ka visupirms izpētu dienas pārdzīvojumu, kas ir izraisījis sapni; daudzos gadījumos tas pat ir visīsākais ceļš. Abos sapņos, ko iepriekšējā sadaļā pakļāvu precīzai analīzei (par Irmas injekciju, par manu tēvoci ar dzelteno bārdu), saistība ar dienu ir tik uzkrītoša, ka nav vajadzīgs nekāds turpmākais izgaismojums. Taču, lai parādītu, cik regulāra var būt šī saistība, gribu vēl izmeklēt vienu daļu no manis paša sapņu hronikas. Es izklāstīšu sapņus vien tiktāl, lai atsegtu meklētos sapņa avotus.

1.    Es apmeklēju namu, kurā tikai ar grūtībām tieku ielaists utt., tostarp lieku kādai sievietei uz sevi gaidīt.

Avots-, saruna ar radinieci vakarā, ka ar pirkumu, kuru tā vēlas, nāksies pagaidīt līdz … utt.

2.    Es esmu uzrakstījis m on ogrāf ij u par noteiktu (neskaidri) augu sugu.

Avots: priekšpusdienā grāmatnīcas skatlogā tiku redzējis monogrāfiju par ciklamenu ģinti.

3.    Es redzu uz ielas divas sievietes, māti un meitu, pēdējā no viņām bija mana paciente.

Avots: viena no ārstniecībā esošajām pacientēm vakarā pavēstīja, kādas grūtības ārstniecības turpināšanai sagādā viņas māte.

4.    S. un R. grāmatnīcā es iegādājos abonementu uz periodisku izdevumu, kas gadā izmaksā divdesmit guldeņus.

Avots: dienu iepriekš mana sieva atgādināja, ka esmu viņai vēl parādā divdesmit guldeņus no nedēļas naudas.

5.   Es saņemu no sociāldemokrātu komitejas vēstuli, kurā tieku uzrunāts kā tās loceklis.

Avots: vēstules tiek vienlaikus saņemtas no liberālās vēlēšanu komitejas un humanitārās apvienības prezidija, kuras loceklis tiešām esmu.

6.    Kāds vīrietis uz stāvas klints jūras vidū, B ē kli n a manierē

Avots: Dreifuss Velna salā, vienlaikus ziņas no maniem radiniekiem Anglijā utt.

Varētu jautāt, vai sapnis noteikti saistās ar pēdējās dienas notikumiem vai ari tas var saistīties ar ilgāka nesenās pagātnes perioda iespaidiem. Acīmredzot šis priekšmets nevar pretendēt uz principiālu nozīmīgumu, taču es gribētu izšķirties par pēdējās dienas pirms sapņa (sapņa dienas) izteiktajām pirmtiesībām. Lai cik bieži šķita, ka sapņa avots ir iespaids pirms divām vai trim dienām, precīzākā pārbaudes pētījumā es varēju pārliecināties, ka šo iespaidu atkal biju atminējies iepriekšējā dienā, proti, ka starp notikuma dienu un sapņa laiku iekļāvusies pierādāma reprodukcija iepriekšējā dienā, un turklāt varēju pierādīt jauno iemeslu, no kura varētu būt izrietējusi atmiņa par seno iespaidu.

Turpretim [109] es nevarēju sevi pārliecināt par to, ka starp uzbudinošo dienas iespaidu un atgriešanos sapnī ir regulārs bioloģiskas nozīmes intervāls (kā pirmo šāda veida intervālu H. Svoboda dēvē astoņpadsmit stundas). [110] 2

*    [1911. g. papild.] H. Svoboda [1904], kā minēts pirmās sadaļas papildinājumos (101. lpp.), plašos apmēros ir attiecinājis V. Plīsa [1906] atrastos bioloģiskos intervālus 23 un 28 dienu garumā uz dvēseliskām norisēm un īpaši uzsvēris, ka šie laiki ir izšķirīgi, lai sapņos uzrastos sapņa elementi. Sapņa interpretācija būtiski nemainītos, ja to izdotos pierādīt, taču sapņa materiāla izcelsmei atklātos jauns avots. Es nesen veicu dažus pētījumus ar paša sapņiem, lai pārbaudītu “periodu mācības” attiecināmību uz sapņa materiālu, un šim nolūkam izvēlējos īpaši zīmīgus sapņa satura elementus, kuru parādīšanos dzīvē var laiciski ļoti precīzi noteikt.

I. Sapnis 1910. gada 1./2. oktobrī

(Fragments) .. Kaut kur Itālijā. Trīs meitas man rāda nelielus dārgumus, gluži kā antikvariātā, turklāt iesēžas man klēpī. Par vienu no priekšmetiem saku: bet tas taču jums ir no manis. Turklāt redzu nelielu profilmasku ar asi izteiktiem Savonarolas vaibstiem.

Kad es pēdējo reizi esmu redzējis Savonarolas attēlu? Kā liecina mana ceļojuma dienasgrāmata, 4. un 5. septembrī es biju Florencē; tur es domāju par to, lai savam ceļojuma pavadonim parādītu medaljonu ar fanātiskā mūka vaibstiem Piazza Signoria bruģī, vietā, kur viņš sārtā nomira, un domāju, ka 3. (agrākajos izdevumos minētais datums — proti, 5. ir drukas kļūda] priekšpusdienā vērsu uz to viņa uzmanību. No šā iespaida līdz atkārtojumam sapnī katrā ziņā ir aiztecējušas 27 + 1 diena, “sievišķais periods” saskaņā ar Flisu. Taču par nelaimi šā piemēra pierādījuma spēkam man jāpiemin, ka paša sapņa dienā pie manis bija spēcīgs, bet ar drūmu skatienu apveltīts kolēģis (pirmo reizi pēc manas atgriešanās), kuru jau vairākus gadus pa jokam saucu par “rabi Savonarolu”. Viņš iepazīstināja mani ar slimo, kas bija cietis Pontebas vilciena katastrofā, vilciena, ar kuru pats pirms astoņām dienām biju ceļojis, un tādējādi atvedināja manas domas uz pēdējo Itālijas ceļojumu. Uzkrītošā elementa “Savonarola” parādīšanos sapņa saturā izskaidro šis kolēģa apmeklējums sapņa dienā, divdesmit astoņu dienu intervāls tā atvedinājumā zaudē savu nozīmi.

II.   Sapnis 10./11. oktobrī

Es atkal nodarbojos ar ķīmiju universitātes laboratorijā. Galma padomnieks L. aicina mani uz kādu vietu un dodas uz priekšu pa koridoru, turot sev priekšā paceltajā rokā lampu vai kādu instrumentu kā attapīgs (?) (vērīgs?), savdabīgā gaitā ar izstieptu kaklu. Tad mēs ejam pāri tukšam laukumam … (Pārējais aizmirsts.)

Visuzkrītošākais šajā sapņa saturā ir veids, kā galma padomnieks sev priekšā tur lampu (vai lupu), saspringti lūkojoties tālumā. Es daudzus gadus vairs neesmu redzējis L., taču jau tagad zinu, ka viņš ir tikai aizstājpersona citam, dižākam — Arhimēdam pie Aretūzas avota Sirakūzās, kas stāv gluži kā viņš sapnī un šādi tur ►

Arī” H. Elliss (1911, 227), kas veltījis uzmanību šim jautājumam, norāda, ka viņš šādu reprodukcijas periodiskumu savos sapņos nav varējis atrast, “par spīti tam, ka to meklējis”. Viņš stāsta par sapni, kurā atradies Spānijā un gribējis braukt uz kādu vietu Daraus, Varaus vai

rokās dcgspoguli, lūkojot pēc aplencošā romiešu karaspēka. Kad es pirmoreiz (un pēdējoreiz) redzēju šo pieminekli? Pēc maniem pierakstiem tas bija 17. septembra vakarā, un no šā datuma līdz sapnim faktiski ir pagājušas 13 + 10 = 23 dienas, “vīrišķais periods” saskaņā ar Flīsu.

Diemžēl iedziļināšanās sapņa interpretācijā arī šajā gadījumā atceļ daļu no šīs kopsakarības obligātuma. Sapņa iemesls bija dienu pirms sapņa saņemtā ziņa, ka lekcijas, kuras kā viesis lasu klīnikas klausītavā, drīzumā jāpārceļ kaut kur citur. Uzskatīju, ka jaunās telpas atrodas ļoti neērtā vietā, sacīju sev, tad jau ir tā, it kā manā rīcībā vispār nav nekādas klausītavas, un tad domām vajadzēja atritināties līdz manam docenta laika sākumam, kad man tiešām nebija klausītavas un kad mani centieni tādu nodrošināt sastapās ar visvarošo galma padomnieku un profesoru kungu niecīgu pretimnākšanu. Toreiz es devos pie L., kurš tieši bija dekāna godā un kuru uzskatīju par labvēli, lai pažēlotos par savu vajadzību. Viņš apsolīja man palīdzību, taču tad vairs nelika neko par sevi manīt. Sapnī viņš ir Arhimēds, kurš man dod Ttoū (Tīli) [atbalsta punktu] un pats mani pavada uz citām telpām. To, ka sapņojumiem nav sveša nedz atriebības kāre, nedz diženuma apziņa, viegli uzminēs interpretācijā lietpratīgais. Taču man jāsecina, ka bez šā sapņa iemesla Arhimēds diez vai būtu nokļuvis šīs nakts sapnī; neesmu drošs, vai spēcīgais un vēl nesenais iespaids par statuju Sirakūzās nav bijis spēkā arī kādā citā laika intervālā.

III.   Sapnis 1910. gada 2./3. oktobrī

(Fragments)… Kaut kasparprof. Ozeru, kurš pats man ir sastādījis ēdienkarti, tas iedarbojas loti nomierinoši (pārējais aizmirsts).

Sapnis ir reakcija uz šīs dienas gremošanas traucējumiem, kas lika man apsvērt, vai nevajadzētu vērsties pie kāda kolēģa diētas noteikšanai. Tas, ka sapnī tam izraugos vasarā nomirušo Ozeru, saistās ar pavisam nesen (1. oktobrī) sekojošo cita, manis augsti vērtēta universitātes skolotāja nāvi. Bet kad Ozers ir nomiris un kad esmu uzzinājis par viņa nāvi? Saskaņā ar avīzi 22. augustā; tā kā toreiz uzturējos Holandē, uz kurieni regulāri lieku pārsūtīt Wiener Zeitung, ziņu par nāvi man vajadzētu izlasīt 24. vai 25. augustā. Taču šis intervāls vairs neatbilst nekādam periodam, tas aptver 7 + 30 + 2 = 39 dienas vai varbūt pat 40 dienas. Nevaru atcerēties, ka starplaikā būtu runājis vai domājis par Ozeru.

Šādi intervāli, kas bez turpmākas apstrādes vairs nav izmantojami periodu mācībai, manos sapņos izvēršas nesalīdzināmi biežāk nekā regulārie. Par konstantu uzskatu tikai tekstā minēto saistību ar iespaidu pašā sapņa dienā.

Zaraus. Pamodies, viņš nav varējis atcerēties šādu vietvārdu un atlicis sapni sāņus. Dažus mēnešus vēlāk viņš tiešām atrada nosaukumu Zaraus, tā bija stacija starp Sansebastjanu un Bilbao, un 250 dienas pirms sapņa viņš vilcienā brauca tai garām.3

Līdz ar to es uzskatu, ka ikvienam sapnim ir sapņa ierosinātājs starp tiem pārdzīvojumiem, pēc kuriem “vēl neviena nakts nav gulēta”.

Nesenās pagātnes (izņemot dienas pirms sapņa nakts) iespaidi tātad nepauž cita veida attiecības ar sapņa saturu kā citi iespaidi no vienalga cik attāliem laikiem. Sapnis var izvēlēties savu materiālu no jebkura dzīves laika, ja vien no sapņa dienas pārdzīvojumiem (“jauniem” iespaidiem) līdz šiem agrākajiem pārdzīvojumiem sniedzas domu pavediens.

Bet kāpēc priekšroka tiek dota jauniem iespaidiem? Mēs nokļūsim pie pieņēmumiem par šo punktu, ja vienu no minētajiem [161. lpp] sapņiem pakļausim detalizētākai analīzei. Es izvēlos

Sapni par botānisko monogrāfiju.

Es esmu uzrakstījis monogrāfiju par noteiktu augu. Grāmata ir manā priekšā, es tieši pārlapoju iekļautās krāsainās tabulas. Katram eksemplāram ir pievienots izžāvēts auga paraugs gluži kā no herbārija.

Analīze

Priekšpusdienā grāmatnīcas skatlogā es redzēju jaunu grāmatu ar virsrakstu “Ciklamenu ģints” acīmredzot monogrāfiju par šo augu.

Ciklamenas ir manas sievas mīļākie ziedi. Pārmetu sev, ka tik reti domāju par to, lai pārnestu viņai ziedus, kā viņa to vēlas. Par tēmu “pārnest ziedus”atminos stāstu, ko nesen stāstīju draugu lokā un izmantoju kā pierādījumu savam apgalvojumam, ka aizmiršana ļoti bieži ir bezapziņas nolūka īstenošana un vienmēr ļauj spriest par aizmirsušā slepeno noskaņojumu. Kāda jauna sieviete, kura bija pieradusi, ka savā dzimšanas dienā atrod vīra [dāvinātu] ziedu pušķi, kādā šādā svētku reizē neatrod šādu maiguma zīmi un izplūst asarās. Pārnāk vīrs, nespēj izskaidrot viņas raudāšanu, līdz viņa tam saka: šodien ir mana dzimšanas diena. Te viņš iesit sev pa pieri, izsaucas: “Atvaino, pavisam aizmirsu” un grib doties viņai sagādāt ziedus. Taču viņa nav nomierināma, sava vīra aizmāršlgumā viņa redz pierādījumu tam, ka viņai vira domās vairs nav tās pašas lomas, kāda bija agrāk. Pirms divām dienām L. kundze ir satikusi manu sievu, pastāstījusi, ka jūtas labi, un apjautājusies par mani. Pirms dažiem gadiem viņa bija pie manis ārstēšanā.

Jauns aizsākums: reiz es tiešām uzrakstīju ko līdzīgu monogrāfijai par kādu augu, proti, sacerējumu par kokos augu [1884], kas pievērsa K. Kollera uzmanību kokaīna anestezējošai īpašībai.4 Savā publikācijā es devu mājienu par šā alkaloīda izmantošanu, taču nebiju pietiekami pamatīgs, lai turpinātu lietas izpēti. Tad iedomājos, ka priekšpusdienā pēc sapņa (tā interpretācijai laiku radu tikai vakarā) domāju par kokaīnu sava veida dienas fantāzijā. Ja kādreiz man būtu glaukoma, es dotos uz Berlīni un tur inkognito ļautos operācijai, ko veiktu mana Berlīnes drauga [Flīsa] ieteikts ārsts. Operētājs, kas nezinātu, ar ko strādā, atkal sāktu slavināt, cik vieglas ir šis operācijas pēc kokaīna ieviešanas; es ne ar vaibstu nenodotu, ka pats esmu līdzdalīgs pie šā atklājuma. Fantāzijai pievienojās domas, cik gan neērti ir ārstam vērsties pie kolēģiem, pretendējot uz ārstniecisku palīdzību. Berlīnes acuārstam, kurš mani nepazīst, es varētu atlīdzināt kā jebkurš cits. Tikai tad, kad prātā bija ienācis šis nomoda sapnis, manu, ka aiz tā slēpjas atmiņa par noteiktu pārdzīvojumu. Proti, drīz pēc Kollera atklājuma ar glaukomu bija sasirdzis mans tēvs; viņu operēja mans draugs, acuārsts dr. Kēnigšteins5 , dr. Kollers nodrošināja kokaīna anestēziju un tad piezīmēja, ka šajā gadījumā sapulcējušās visas trīs personas, kas bijušas līdzdalīgas kokaina ieviešanā.

Manas domas nu virzās tālāk, kad es pēdējo reizi esmu atminējies par šo kokaīna gadījumu/’ Tas bija pirms dažām dienām, kad man rokās nokļuva jubilejas krājums, ar kura publicēšanu pateicīgie skolnieki bija svinējuši sava skolotāja un laboratorijas vadītāja jubileju. Starp laboratorijas daudzināmajiem sasniegumiem es atradu pieminētu arī to, ka tur noticis K. Kollera veiktais kokaina anestezējošās īpašības atklājums. Nu pēkšņi manu, ka mans sapnis ir saistīts ar iepriekšējā vakara pārdzīvojumu. Es tieši biju pavadījis uz mājām dr. Kēnigšteinu, ar kuru biju iegrimis sarunā par lietu, kura mani dzīvi uzbudina ikreiz, kad tā tiek skarta. Kad ar viņu uzturējos priekšnamā, ienāca profesors Gertners* ar savu jauno sievu.7 Nevarēju atturēties, abus neapsveicis par to, cik ziedoši viņi izskatās. Profesors Gertners ir viens no jubilejas krājuma autoriem, par kuru nupat runāju, un laikam jau varēja man par to atgādināt. Arī L. kundze, par kuras dzimšanas dienas vilšanos nupat stāstīju, tika pieminēta sarunā ar dr. Kēnigšteinu, tiesa, citā sakarībā.

Gribu mēģināt interpretēt ari citas sapņa satura vietas8 . Monogrāfijai ir pievienots izžāvēts auga paraugs, it kā tas būtu herbārijs. Ar herbāriju saistās ģimnāzijas laika atmiņa. Reiz ģimnāzijas direktors9 sasauca vecāko klašu skolēnus, lai tie pārskatītu un iztīrītu iestādes herbāriju. Tika atklāti mazi tārpi grāmatu tārpi. Manai palīdzēšanai viņš laikam neuzticējās, jo man atstāja tikai dažas lapas. Es joprojām zinu, ka uz tām bija krustzieži. Man nekad nav bijušas īpaši tuvas attiecības ar botāniku. Botānikas priekšpārbaudē es noteikšanai atkal saņēmu vienu krustziedi un neatpazinu to. Viss beigtos slikti, ja man nebūtu palīdzējušas manas teorētiskās zināšanas. No krustziežiem es nokļūstu pie kurvjziežiem. Īstenībā arī artišoks ir kurvjziedis, turklāt tāds, ko es varētu nosaukt par maniem mīļākajiem ziediem. Mana sieva, cēlāka par mani, mēdz man no tirgus pārnest mājās šos mīļākos ziedus.

Es redzu savā priekšā guļam monogrāfiju, kuru esmu uzrakstījis. Arī tas nav bez saistības. Mans vizuālais draugs [Flīss] vakar atrakstīja no Berlīnes: “Ļoti noņemos ar tavu sapņa grāmatu. Es redzu to gatavu savā priekšā guļam un lapoju to."'0 Kā es viņu apskaužu par šo gaišreģa spēju! Kaut es ari varētu redzēt to jau gatavu guļam savā priekšā!

Saliktas krāsu tabulas: kad biju medicīnas students, ļoti cietu no impulsa mācīties tikai no monogrāfijām. Tolaik, neraugoties uz maniem ierobežotajiem līdzekļiem, man bija vairāki medicīniskie arhīvi, par kuru krāsu tabulām biju sajūsmā. Es biju lepns par šo noslieci uz pamatīgumu. Kad vēlāk pats sāku publicēties, man bija jāzīmē arī tabulas saviem apcerējumiem, un es zinu, ka viena no tām izdevās tik nožēlojama, ka pat labvēlīgi noskaņots kolēģis mani par to izsmēja. Tam pievienojas vēl, tiešām nezinu, kā, ļoti agrīna jaunības atmiņa. Tēvs reiz joka pēc man un vecākajai no manām māsām atdeva iznicināšanai

’ [Gdrtner(burt.) Dārznieks.] grāmatu ar krāsu tabulām (Persijas ceļojuma aprakstu)." Audzināšanas ziņā tas diez vai bija attaisnojami. Tolaik es biju piecus gadus vecs, māsai bija mazāk par trim gadiem, un aina, kā mēs, bērni, pārlaimlgi saplēšam šo grāmatu gluži kā artišoku, lapu pēc lapas, man jāteic), ir gandrīz vienīgais, kas no šā dzīves laika ir palicis plastiskajā atmiņā. Kad vēlāk kļuvu students, manī attīstījās sevišķi izteikta patika vākt un iegūt īpašumā grāmatas (analoga nosliecei studēt no monogrāfijām, aizraušanās, kā tā parādās jau sapņojumos attiecībā uz ciklamenām un artišoku). Es kļuvu par grāmatu tārpu (sal. herbārijs). Šo savu dzīves pirmo kaislību, kopš domāju par sevi, vienmēr esmu atvedinājis uz minēto bērnības iespaidu vai drīzāk esmu atpazinis, ka šī bērnības aina ir manas vēlākās bibliofilijas “pārklājatmiņa”. [111] Protams, es agri arī uzzināju, ka kaislības viegli pāriet ciešanās. Kad biju septiņpadsmit gadus vecs, man bija ievērojams rēķins pie grāmatu tirgotāja un nebija līdzekļu tā nomaksāšanai, un tēvs diez vai uzskatīja par attaisnojumu to, ka manas noslieces nav pievērsušās kaut kam ļaunākam. Bet šī vēlīnā jaunības pārdzīvojuma pieminēšana mani tūdaļ pat noved atpakaļ pie sarunas ar manu draugu dr. Kēnigšteinu. Jo par tiem pašiem pārmetumiem kā toreiz, ka es pārāk padodos savām aizrautibām, tika runāts arī vakara sarunā pirms sapņa.

Cēloņu dēļ, kas šeit neiederas, negribu turpināt šī sapņa interpretāciju, vienkārši norādīšu ceļu, kas uz to ved. Interpretācijas darbā man nāca atmiņā saruna ar dr. Kēnigšteinu, turklāt no vairākām vietām. Turot sev priekšā, kādas lietas šajā sarunā ir tikušas skartas, sapņa jēga man kļūst saprotama. Visas aizsāktās domu gaitas par manas sievas un manis paša aizraušanos, par kokaīnu, par grūtībām, kas saistītas ar ārstēšanos pie kolēģiem, par manu īpašo patiku uz monogrāfiskām studijām un zināmu priekšmetu, piemēram, botānikas, atstāšanu novārtā, tas viss tad iegūst turpinājumu un izplūst kaut kādā sazarotā pārrunā. Sapnis atkal iegūst attaisnojuma, manu tiesību aizstāvēšanas raksturu, gluži kā pirmajā analizētajā sapnī par Irmas injekciju; jā, tas turpina tad aizsākto tēmu un iztirzā to jaunā materiālā, kas pievienojies intervālā starp abiem sapņiem. Pat sapņa šķietami indiferentā izpausmes forma gūst uzsvaru. Tagad tiek pausts: “Es taču esmu vīrs, kas uzrakstījis vērtīgu un veiksmīgu apcerējumu (par kokaīnu)”, gluži kā toreiz savam attaisnojumam paudu: “Es taču esmu krietns un čakls students”; tātad abos gadījumos: “Es varu to atļauties.” Taču še es varu atteikties no sapņa interpretācijas izvēršanas, jo pavēstīt sapni mani rosināja tikai nolūks ar piemēra palīdzību izpētīt sapņa satura attiecības ar iepriekšējās dienas uzbudinošo pārdzīvojumu. Kamēr pazīstu tikai šā sapņa manifestēto saturu, skaidri redzama man kļūst tikai viena sapņa saistība ar vienu dienas iespaidu; kad esmu paveicis analīzi, man atklājas sapņa otrais avots citā tās pašas dienas pārdzīvojumā. Pirmais no iespaidiem, ar ko saistās sapnis, ir vienaldzīgs, blakus apstāklis. Es redzu skatlogā kādu grāmatu, nosaukums mani pārejoši skar, tās saturs mani diez vai varētu interesēt. Otrajam pārdzīvojumam bija augsta psihiskā vērtība; es gandrīz stundu dedzīgi sarunājos ar savu draugu, acuārstu, devu viņam mājienus, kam vajadzēja mums abiem būt tuviem, un atmodināju sevī atminu, kurā man kļuva manāmi visdažādākie manas iekšienes uzbudinājumi. Turklāt šī saruna tika pārtraukta nepabeigta, jo pievienojās paziņas. Kādās attiecībās ir abi dienas iespaidi, un kādās tie ir ar nakti sekojošo sapni?

Sapņa saturā atrodu tikai mājienu par vienaldzīgo iespaidu un šādi varu apstiprināt, ka sapnis savā saturā ar īpašu patiku uzņem dzīvē mazsvarīgo. Turpretim sapņa interpretācijā viss noved pie svarīgā, pamatoti uzbudinošā pārdzīvojuma. Kad novērtēju sapņa jēgu, kāda tā ir vienīgā pareizā, pēc latentā, analīzē gūtā rezultāta, negaidīti esmu nokļuvis pie jaunas un svarīgas atziņas. Redzu sabrūkam mīklu, ka sapnis nodarbojas tikai ar nevērtīgām dienas dzīves drumstalām; man jāiebilst arī pret apgalvojumu, ka nomoda dvēseles dzīve neturpinās sapnī un ka tāpēc sapnis psihiskajā darbībā izmanto aušīgu materiālu. Patiess ir pretējais; kas mūs ir nodarbinājis dienā, tas valda arī pār sapņojumiem, un mēs cenšamies sapņot tikai par tādām matērijām, kas dienā sniegušas iemeslus domāšanai.

Vistuvākais izskaidrojums tam, ka tomēr sapņoju par vienaldzīgu dienas iespaidu, kaut arī sapni ierosinājis patiešām uzbudinošs iespaids, laikam ir skaidrojums, ka šeit atkal ir sapņa deformācijas fenomens, ko iepriekš atvedinājām no psihiskā spēka, kas valda kā cenzūra. Atmiņa par grāmatu, kas veltīta ciklamenu šķirnei, tiek izmantota tā, it kā tā būtu mājiens uz sarunu ar draugu, gluži līdzīgi kā sapnī par novērstajām svinīgajām vakariņām draudzenes pieminēšana tiek pārstāvēta ar “kūpinātā laša” mājienu [147. lpp. un tālāk]. Vaicājams vien tas, caur kādiem starpposmiem monogrāfijas iespaids var stāties mājiena attiecībās ar sarunu, kas notika ar acuārstu, jo iesākumā šādas attiecības nav saskatāmas. Piemērā par novērstajām svinīgajām vakariņām attiecības ir dotas no sākta gala; “kūpināts lasis” kā draudzenes iecienītākais ēdiens nepastarpināti attiecas uz priekšstatu loku, kas sapņotājai spēj ierosināt draudzenes personu. Mūsu jaunajā piemērā runa ir par diviem atsevišķiem iespaidiem, kuriem iesākumā nav nekā kopīga, vien tas, ka tie norisinās vienā un tajā pašā dienā. Monogrāfija man iekrīt acīs priekšpusdienā, sarunu es risinu vakarā. Lūk, atbilde, ko sniedz analīze: šādas iepriekš nepastāvošas attiecības starp abiem iespaidiem vēlāk tiek pievērptas no viena priekšstatu satura otram priekšstatu saturam. Attiecīgos starpposmus es izcēlu jau analīzes pierakstā. Bez cita veida ietekmēšanas priekšstatam par monogrāfiju, kas veltītas ciklamenām, laikam varētu piesaistīties tikai ideja, ka tās ir manas sievas mīļākie ziedi, un varbūt vēl atmiņa par L. kundzes nesaņemto ziedu pušķi. Nedomāju, ka ar šīm slepenajām domām būtu gana sapņa izraisīšanai.

“There needs no ghost, my lord, come from the gravē

To teli us this, ” [112] 12

teikts [lugā] “Hamlets”. Bet, re, analīzē es atminos, ka vīrs, kurš traucēja mūsu sarunu, ir Gertners, ka uzskatīju viņa sievu par ziedošu; jā, tieši tagad vēl atminos, ka vienu brīdi mūsu sarunas centrā bija kāda mana paciente, kurai ir skaistais vārds Flora. Bija jānotiek tā, ka caur šiem starpposmiem no botānisko priekšstatu loka saistītos abi dienas pārdzīvojumi, vienaldzīgais un uzbudinošais. Tad izveidojās turpmākās attiecības, kokaīna saistība, kas visnotaļ pamatoti var pastarpināt dr. Kēnigšteina personu un botānisku monogrāfiju, ko esmu uzrakstījis, un nostiprina šo abu priekšstatu loku sajaukumu vienā, tā ka dala no pirmā pārdzīvojuma varēja tikt izmantota kā mājiens uz otro pārdzīvojumu.

Esmu gatavs tam, ka šis skaidrojums tiks apstrīdēts kā patvaļīgs vai mākslīgs. Kas būtu noticis, ja nebūtu pievienojies profesors Gertners ar savu ziedošo sievu, ja minētā paciente būtu nevis Flora, bet gan Anna?. Un tomēr atbilde ir viegla. Ja nebūtu radušās šīs domu attiecības, visticamāk, tiktu izraudzītas citas. Izveidot šāda veida attiecības ir tik viegli, kā to spēj pierādīt joku un mīklu jautājumi, ar kuriem uzjautrināmies dienā. Asprātības varas joma ir neierobežotāka. Lai spertu soli tālāk: ja starp abiem dienas iespaidiem nebūtu varējis izveidoties pietiekami daudz pastarpinošu attiecību, tad sapnis būtu cits; kāds cits no vienaldzīgajiem dienas iespaidiem, kādi tie bariem mūs apstāj un top mūsu aizmirsti, sapnī ieņemtu “monogrāfijas” vietu, nokļūtu saistībā ar sarunas saturu un pārstāvētu to sapņa saturā. Bet, tā kā šis liktenis bijis tikai iespaidam par monogrāfiju, tad jau laikam tas ir bijis saistīšanai vispiemērotākais. Nekad nav vajadzīgs līdzīgi Lesinga Hansam Gudriniekam brīnīties par to, “ka vairums naudas pasaulē ir tikai bagātajiem”.13

Psiholoģiskajam procesam, kādā saskaņā ar mūsu izklāstu vienaldzīgais pārdzīvojums nokļūst līdz psihiski vērtīgā pārdzīvojuma pārstāvēšanai, mums vēl jāšķiet apšaubāmam un pārsteidzošam. Kādā vēlākā sadaļā [VI nodaļas B sadaļaj mūsu uzdevums būs tuvināt šīs šķietami nekorektās operācijas savdabības mūsu izpratnei. Šeit mums ir darīšana tikai ar procesa iznākumu, kuru liek pieņemt neskaitāmie un regulāri atkārtojošies pieredzējumi sapņa analīzē. Bet process ir tāds, it kā to [minēto] starpposmu ceļā notiktu teiksim, psihiskā uzsvara pārvirze: līdz priekšstati, kas sākotnēji uzlādēti vāji, pārņemot sākotnēji intensīvāk noslogotu priekšstatu lādiņu, iegūst spēku, un tas ļauj panākt pieeju apziņai. Šādas pārvirzes mūs nepavisam neizbrīna tur, kur runa ir par afektu lielumu nogādāšanu vai vispār motorām akcijām. Tas, ka jaunava, kura palikusi viena, pārnes savu mīlestību uz dzīvniekiem, vecpuisis kļūst par kaislīgu kolekcionāru, karavīrs ar savas sirds asinīm aizstāv krāsaina darinājuma stērbeli, karogu, dažas sekundes ilgāks rokasspiediens mīlestības attiecībās rada svētlaimi vai ka [lugā] “Otello” pazaudēts nēzdodziņš izraisa dusmu izvirdumu, — tie visi ir psihisko pārvirzu piemēri, kas mums šķiet neapstrīdami. Taču secinājumu, kurš tādā pašā ceļā un pēc tiem pašiem pamatprincipiem tiek izdarīts par to, kas nokļūst mūsu apziņā un kas paliek tai nepieejams, proti, tas, ko mēs domājam, rada mums slimīguma iespaidu, un, parādoties nomoda dzīvē, mēs to dēvējam par domāšanas kļūdu. Minēsim šeit kā vēlāk pievienojamo iztirzājumu rezultātu, ka psihiskais process, ko esam atpazinuši sapņa pārvirzē, ir nevis slimīgi traucēts, bet gan no normālā atšķirīgs process, kam piemīt primārāka iedaba [sk. VII nodaļas E sadaļu].

Līdz ar to faktu, ka sapņa saturs uzņem mazsvarīgu pārdzīvojumu pārpalikumus, mēs interpretējam kā sapņa deformāciju (pārvirzes ceļā) un atgādinām, ka sapņa deformācijā esam iepazinuši starp divām psihiskām instancēm pastāvošās cenzūras sekas. Turklāt mēs sagaidām, ka sapņa analīze mums regulāri nomoda dzīvē atsegs īstu, psihiski nozīmīgu sapņa avotu, kura atminēšanās ir pārvirzījusi tā uzsvaru uz vienaldzīgu atmiņu. Ar šo izpratni esam nokļuvuši pilnīgā pretstatā Roberta teorijai [sk.: 88. lpp. un tālāk], kas mums ir kļuvusi nepiemērojama. Fakts, ko Roberts gribēja izskaidrot, nemaz nepastāv; tā pieļāvums sakņojas pārpratumā, sapņa patiesās jēgas neiekļaušanā šķietamā sapņa satura vietā. Var vēl turpināt iebilst pret Roberta mācību: ja sapnim tiešām būtu uzdevums īpašā psihiskā darbā atbrīvot mūsu atmiņu14 no dienas atmiņas “šlakas”, mūsu miegam vajadzētu būt mokošākam un tas būtu jāizmanto saspringtākam darbam, nekā to varam teikt par mūsu nomoda gara dzīvi. Jo laikam neizmērojami liels ir to dienas indiferento iespaidu skaits, no kuriem sargājama mūsu atmiņa; ar nakti būtu par maz, lai tiktu galā ar [to] summu. Daudz ticamāk, ka vienaldzīgo iespaidu aizmiršana norisinās bez aktīvas mūsu dvēselisko spēku iejaukšanās.

Tomēr mēs jūtam brīdinājumu neatvadīties no Roberta idejām, turpmāk neņemot tās vērā [sk.: 498. lpp. un tālāk]. Mēs atstājām neizskaidrotu faktu, ka viens no indiferentajiem dienas iespaidiem un tieši pēdējās dienas regulāri sniedz artavu sapņa saturam. Attiecības starp šo iespaidu un īsto sapņa avotu ne vienmēr bezapziņā pastāv no sākta gala; kā redzējām, sapņa darbā [113] tās tiek izveidotas tikai vēlāk, it kā nolūkotās pārvirzes dēļ. Līdz ar to ir jāpastāv kādai nepieciešamībai veidot saistības tieši virzienā uz jauno, kaut arī vienaldzīgo iespaidu: tam šajā sakarībā ir jāpiedāvā īpaša piemērotība ar kaut kādu kvalitāti. Citādi tikpat viegli būtu īstenojams tas, ka sapņojumi savu uzsvaru pārvirza uz nebūtisku savu pašu priekšstatu loka sastāvdaļu.

Turpmākie novērojumi mūs šeit var novest ceļā uz skaidrojumu. Ja mums kāda diena sniegusi divus vai vairākus pārdzīvojumus, kas cienīgi rosināt sapņus, tad sapnis abu pieminēšanu apvieno vienā vienīgā veselumā; tas klausa spaidam izveidot no tiem vienību; piemēram: kādā vasaras pēcpusdienā iekāpu vilciena kupejā, kur satiku divus paziņas, kuri gan nebija pazīstami. Viens bija ietekmīgs kolēģis, otrs piederēja pie dižciltīgas ģimenes, kurā biju nodarbināts kā ārsts. Es iepazīstināju abus kungus; taču visu garo ceļu viņu saziņa notika caur mani, tā ka man bija saruna te ar vienu, te ar otru. Kolēģim lūdzu ieteikumu kopīgam paziņam, kurš nupat bija uzsācis savu ārstniecisko praksi. Kolēģis atbildēja, ka esot pārliecināts par jaunā vīrieša krietnumu, taču viņa necilība neļaušot tam viegli iekļūt dižciltīgos namos. Es iebildu: tieši tāpēc viņam ir vajadzīgs ieteikums. Drīz pēc tam otram līdzceļotājam apjautājos par viņa tantes viena mana pacienta mātes stāvokli, kura tolaik gulēja smagi slima. Naktī pēc šī ceļojuma es sapņoju, ka mans jaunais draugs, kuram biju lūdzis protekciju, atrodas elegantā salonā un izmeklētai sabiedrībai, kurā biju iekļāvis visus sev pazīstamos dižciltīgos un bagātos ļaudis, ar sabiedrības cilvēka manierēm notur sēru runu par (sapnim jau nomirušo) veco kundzi, kas bija otrā ceļojuma biedra tante. (Atzīšos atklāti, ka nebiju labās attiecībās ar šo kundzi.) Tādējādi mans sapnis atkal bija atradis saistības starp abiem dienas iespaidiem un ar to palīdzību sakomponējis vienotu situāciju.

Pamatojoties uz daudziem līdzīgiem novērojumiem, man ir jāizvirza tēze, ka sapņa darbam pastāv sava veida nepieciešamība savienot sapnī visus pastāvošos sapņa kairinājumavotus vienā vienībā. [114] 15

Tagad gribu iztirzāt jautājumu, vai sapni izraisošam avotam, pie kā noved analīze, vienmēr jābūt jaunam (un nozīmīgam) notikumam vai arī sapni rosinošu lomu var pārņemt iekšējs pārdzīvojums, proti, atmiņa par psihiski vērtīgu notikumu, domu gaita. Atbilde, kas visnoteiktākajā veidā izriet no daudzajām atbildēm, skan pēdējā nozīmē. Sapņa ierosinātājs var būt iekšējs process, kas it kā dienas domāšanas darbā ir kļuvis jauns. Tagad acīmredzot ir īstais brīdis apvienot shēmā dažādos nosacījumus, kas ļauj atpazīt sapņa avotus.

Sapņa avoti var būt

a) jauns un psihiski nozīmīgs pārdzīvojums, kas sapnī ir pārstāvēts tieši; [115]

b)   vairāki jauni, nozīmīgi pārdzīvojumi, ko sapnis apvieno vienā vienībā; [116]

c)   viens vai vairāki jauni un nozīmīgi pārdzīvojumi, kas sapņa saturā tiek pārstāvēti ar vienlaicīga, taču indiferenta pārdzīvojuma pieminēšanu; [117]

d)  iekšēji nozīmīgs pārdzīvojums (atmiņa, domu gaita), kuru sapnī tad regulāri pārstāv jauna, taču indiferenta iespaida pieminēšana.**'*

Kā redzams, tad sapņa interpretācijai viscaur tiek saglabāts nosacījums, ka sapņa satura sastāvdaļa atkārto iepriekšējās dienas recento iespaidu. Šī sapnī pārstāvēšanai paredzētā daļa var vai nu piederēt pie paša īstā sapņa ierosinātāja priekšstatu loka un turklāt vai nu kā tā būtiska, vai arī nesvarīga sastāvdaļa vai arī tā rodas indiferenta iespaida jomā, kurš ar ciešāku vai vaļīgāku saistīšanu ir ticis attiecināts uz sapņa ierosinātāja loku. Nosacījumu šķietamais daudzums šeit rodas tikai alternatīvas dēļ: izpalikusi vai notikusi pārvirze, un mēs šeit manām, ka šī alternatīva ļauj mums tikpat viegli izskaidrot sapņa kontrastus, kā medicīniskā sapņa teorija izskaidro smadzeņu šūnu stāvokļu virknes, sākot no [šūnu] parciāla nomoda līdz pilnīgam nomodam (sal. 86. lpp. un tālāk).

Šajā virknē nomanāms arī tas, ka psihiski vērtīgu, taču pasenu elementu (domu gaitu, atmiņu) sapņa veidošanas nolūkā var aizstāt nesens, taču psihiski indiferents elements, ja vien tiek ievēroti divi nosacījumi: ka 1) sapņa saturs gūst saistījumu ar nesen pārdzīvoto; 2) sapņa ierosinātājs nepārstāj būt psihiski vērtīgs process. Vienā vienīgā gadījumā (a) tiek ievēroti abi nosacījumi, pastāvot vienam un tam pašam iespaidam. Ņemot vērā vēl to, ka tiem pašiem indiferentajiem iespaidiem, kas tiek izmantoti sapnim, kamēr tie ir jauni, šī piemērotība mazinās, kolīdz tie ir kļuvuši par dienu (vai augstākais vairāku dienu) vecāki, tad jāizšķiras par pieņēmumu, ka iespaida svaigums tam pašam par sevi piešķir noteiktu psihisku vērtību sapņa veidošanai, kura kaut kādā zinā līdzinās afektīvi uzsvērtu atminu vai domu gaitu vērtīgumam. Tikai turpmākajos psiholoģiskajos apsvērumos mēs varēsim uzminēt, kur šī jauno iespaidu vērtība sapņa veidošanai var būt pamatota. [118]

Šeit, starp citu, mūsu uzmanība tiek vērsta uz to, ka nakts laikā ar mūsu atmiņas un priekšstatu materiālu var norisināties svarīgas pārmaiņas, ko nepamana apziņa. Vedinājums nakti izgulēties, pirms galīgi izšķiras par kādu lietu, acīmredzot ir pilnīgi pamatots. Taču mēs manām, ka šajā punktā no sapņošanas psiholoģijas esam pārgājuši miega psiholoģijā, solis, kuram iemesls radīsies vēl biežāk. [119] 16

Pastāv gan iebildums, kas draud atspēkot pēdējos secinājumus. Ja indiferentie iespaidi var nokļūt sapņa saturā tikai tad, kad tie ir neseni, kā tas nākas, ka sapņa saturā mēs atrodam ari agrāku mūsu dzīves periodu elementus kuriem laikā, kad tie vēl bija neseni, nepiemita, atbilstoši Štrimpela vārdiem [1877, 40f.\, nekāda psihiskā vērtība un kurus tādējādi vajadzēja jau sen aizmirst proti, elementus, kuri nav nedz svaigi, nedz psihiski nozīmīgi?

Šis iebildums ir pilnīgi atspēkojams, ja balstās uz neirotiķu psihoanalīzes rezultātu. Risinājums ir tāds, ka pārvirze, kas psihiski svarīgo materiālu aizstāj ar indiferento materiālu (kā sapņošanai, tā domāšanai), šeit jau ir notikusi tajos agrīnajos dzīves periodos un kopš tā laika ir fiksēta atmiņā. Šie sākotnēji indiferentie elementi nepavisam vairs nav indiferenti, kopš pārvirzē tie no psihiski nozīmīgā materiāla ir pārņēmuši vērtīgumu. To, kas tiešām palicis indiferents, nevar arī vairs reproducēt sapnī.

No iepriekšējiem iztirzājumiem pamatoti var secināt, ka izvirzu apgalvojumu: nepastāv nekādi indiferenti sapņa ierosinātāji, tātad nav arī nevainīgu sapņu. Tāds visā stingrībā un izteiktībā ir mans viedoklis, ja neņem vērā bērnu sapņus un, piemēram, īsās sapņa reakcijas uz nakts izjūtām. Tas, kas parasti tiek sapņots, ir vai nu iepazīstams kā psihiski nozīmīgi manifestēts, vai arī ir deformēts un tad novērtējams tikai pēc īstenotas sapņa interpretācijas, kad tas atkal iepazīstams kā kaut kas nozīmīgs. Sapnis nekad nenoņemas ar niekiem; mēs neļaujam niecīgajam sevi traucēt miegā. [120] Šķietami nevainīgi sapņi izrādās ļaunestīgi, ja ņemas tos interpretēt; ja ļauts izmantot izteicienu, tie ir “lieli blēži” [faustdick hinter der Ohren]. Tā kā tas atkal ir punkts, kurā varu sagaidīt iebildumu, un tā kā labprāt izmantoju izdevību parādīt sapņa deformāciju tās darbā, gribu šeit pakļaut analīzei virkni “nevainīgu sapņu’ no sava krājuma.

I

Kāda gudra un smalka jauna dāma, kura gan ari dzīvē pieder pie rezervētajiem, “klusajiem ūdeņiem”, stāsta: es sapņoju, ka ierodos tirgū par vēlu un neko nenopērku no miesnieka un dārzeņu tirgotājas. Protams, nevainīgs sapnis, taču šādi sapnis neizskatās; lieku viņai stāstīt detalizēti. Tad ziņojums ir šāds: viņa iet uz tirgu kopā ar savu virtuveni, kura nes grozu. Kad viņa kaut ko ir gribējusi, miesnieks, viņai saka: “Tas vairs nav dabūjams, ” un grib viņai dot ko citu ar piezīmi: tas arī ir labs. Viņa noraida un dodas pie dārzeņu tirgotājas, kura grib viņai pārdot īpatnējus dārzeņus, saistītus buntē, bet melnā krāsā. Viņa saka: tos es nepazīstu, tos es neņemšu.

Sapņa dienas piesaiste ir pietiekami vienkārša. Viņa tiešām bija devusies uz tirgu pārāk vēlu un neko vairs neiegādājās. Skārnis jau bija slēgts, tāds uzprasās pārdzīvojuma apraksts. Taču pagaidiet, vai tas nav visnotaļ vispārīgs izteiciens vai drīzāk tā pretmets [121] —, kas norāda uz nevīžību vīrieša apģērbā? Tiesa, sapņotāja šos vārdus neizmantoja, varbūt ir izvairījusies no tiem; mēģināsim interpretēt sapnī esošās detaļas.

Kad kaut kam sapnī piemīt runas raksturs, proti, tiek teikts vai dzirdēts, nevis vienkārši domāts ko lielākoties var nošķirt -, tas rodas no runām nomoda dzīvē, kuras, tiesa, ir izmantotas kā jēlmateriāls, sadalītas, nedaudz mainītas, bet pirmām kārtām izrautas no kopsakarības. [122] Interpretācijas darbā var vadīties no šādām runām. No kurienes radusies miesnieka runa: tas vairs nav dabūjams? No manis paša; dažas dienas iepriekš viņai skaidroju, “ka senākie bērnības pārdzīvojumi kā tādi vairs nav dabūjami, tie tiek aizstāti ar “pārnesumiem” un sapņiem analīzē”.17 Es tātad esmu miesnieks, un viņa noliedz šos seno domāšanas un izjūtu veidu pārnesumus uz tagadni. “No kurienes radusies viņas sapņa runa: tos es nepazīstu, tos es neņemšu? Analīzei tā ir jāsadala. “Tos es nepazīstu, ” viņa pati dienu iepriekš ir teikusi savai virtuvenei, ar kuru viņai bija strīds, bet toreiz piebildusi: izturieties pieklājīgi. Šeit kļūst aptverama pārvirze; no abiem teikumiem, ko vērsusi pret virtuveni, sapnī viņa ir paņēmusi bez nozīmes esošo; bet apspiestā “Izturieties pieklājīgi!” saskan ar pārējo sapņa saturu. Tā varētu uzsaukt ikvienam, kas atļaujas nepieklājīgas prasības un aizmirst “aizslēgt skārni”. To, ka interpretācijā tiešām esam nokļuvuši uz pēdām, pierāda saskaņa ar mājieniem, kas parādās atgadījumā ar dārzeņu pārdevēju. Vai dārzeņi, kas tiek pārdoti saistīti buntē (ir gareni, kā viņa vēlāk piebilst) un turklāt ir melni, var būt kas cits kā sparģeļu un melno rutku sapņa apvienojums? Sparģeļi man nav jāinterpretē nevienam zinošajam un nevienai zinošajai, taču arī cits dārzenis kā izsauciens “Schwarzer, rett’ dich” [“Melnais, glābies!”] manuprāt, norāda uz to pašu seksuālo tēmu, ko nojautām jau pašā sākumā, kad sapņa stāstā gribējām iekļaut: skārnis bija slēgts. Runa nav par to, lai pilnīgi atpazītu sapņa jēgu; gana konstatējot, ka tas ir jēgpilns un nepavisam nav nevainīgs. [123]

II

Cits tās pašas pacientes nevainīgs sapnis, savā ziņā iepriekšējā pretmets: viņas vīrs vaicā: vai nevajadzētu uzskaņot klavieres? Viņa: nav vērts, tik un tā [āmuriņi] no jauna jāapvelk ar ādu. Atkal iepriekšējās dienas reāla notikuma atkārtojums. Viņas vīrs tika tā pajautājis un viņa tāpat atbildējusi. Bet ko nozīmē tas, ka viņa to sapņo? Viņa gan stāsta par klavierēm, ka tās esot pretīga kaste, kurai ir slikta skaņa, lieta, kas viņas vīram jau bijusi pirms laulībām [124] utt., tomēr risinājuma atslēgas sniedz tikai vārdi: nav vērts. Tie ir no viņas draudzenes apmeklējuma vakardien. Tur viņa tika vedināta nolikt žaketi, un viņa vairījās ar vārdiem: paldies, nav vērts, man drīz jāiet. Šajā stāstā man nākas iedomāties, ka vakar analīzes darba laikā viņa pēkšņi satvēra savu žaketi, kurai bija atpogājusies poga. Viņa it kā būtu gribējusi teikt: lūdzu, neskatieties, nav vērts. Šādi kaste papildinās līdz krūškaste [proti, krūškurvis], un sapņa interpretācija ved tieši uz viņas ķermeniskās attīstības laiku, kad viņai sāka rasties neapmierinātība ar savām ķermeņa formām. Tas ved arī daudz senākos laikos, ja ņemam vērā “pretīgo” un “slikto skaņu” un atceramies, cik bieži mājienos un sapnī sievietes ķermeņa mazās puslodes kā pretstats un kā aizstājējs stājas lielo vietā.

III

Pārtraukšu šo virkni, iekļaujot nelielu nevainīgu jauna vīrieša sapni. Viņš sapņoja, ka atkal uzvelk savas ziemas drānas, un tas ir briesmīgi. Šī sapņa iemesls it kā ir pēkšņa atkārtota aukstā laika iestāšanās. Taču smalkākā spriedumā kļūst nomanāms, ka abas īsās sapņa daļas īpaši labi nesader, jo kas gan varētu būt “briesmīgs”, ja aukstā laikā velk smagas vai biezas drānas. Kaitējot šī sapņa nevainīgumam, pirmā iedoma analīzē sniedz arī atmiņu, ka viena dāma viņam vakar konfidenciāli atzinusies, ka viņas pēdējam bērnam par savu nākšanu pasaulē ir jāpateicas pārplīsušam kondomam. Nu viņš šajā sakarībā rekonstruē savas domas: plāns kondoms ir bīstams, biezs slikts. Kondoms patiešām ir “uzvelkamais” [125] , to taču uzvelk; tā dēvē arī vieglas drānas. Notikums, par kādu stāstīja dāma, neprecētam vīrietim tiešām būtu “briesmīgs”.

Atgriežamies atkal pie mūsu nevainīgās sapņotājas.

IV

/

Viņa ieliek sveci gaismekli; taču svece ir salūzusi, un tad tā labi nestāv. Meitenes skolā saka, ka viņa esot neveikla, bet jaunuve — ka tā neesot viņas vaina.

Arī še ir reāls iemesls: viņa vakar tiešām likusi sveci gaismeklī, taču tā nebija salūzusi. Šeit ir tikusi izmantota nepārprotama simbolika. Svece ir priekšmets, kas kairina sieviešu ģenitālijas; ja tā ir salūzusi, tad tā labi nestāv, tad tas nozīmē vīrieša impotenci (“tā neesot viņas vaina’). Tikai, vai rūpīgi audzinātā un visu nejauko nezinošā jaunā sieviete maz zina par šādu sveces izmantojumu? Gluži nejauši viņa tomēr var ieminēties par pārdzīvojumu, kurā nokļuvusi pie šādas zināšanas. Braucot laivā pa Reinu, viņai garām slīd laiva, kurā sēž studenti un lielā labsajūtā dzied vai pat auro:

“Kad Zviedrijas karaliene Aiz slēgtiem slēģiem Ar Apollona sveci..”

Pēdējo vārdu viņa nedzird vai nesaprot.18 Viņas vīram ir jāsniedz tai prasītais skaidrojums. Tad nu sapņa saturā šie panti ir aizstāti ar nevainīgu atmiņu par uzdevumu, ko reiz neveikli veikusi pansionātā, turklāt bijis kas kopīgs: slēgti slēģi. Onanēšanas tēmas saistība ar impotenci ir pietiekami skaidra. “Apollons” latentajā sapņa saturā saista šo sapni ar agrāku sapni, kurā runa bija par jaunavīgo Palladu. Viss patiešām neba nu tik nevainīgi.

V

Lai secinājumus no sapņiem par sapņotāja patiesajiem dzīves apstākļiem neiedomātos pārāk vieglus, pievienošu vēl vienu sapni, kurš arī šķiet nevainīgs un kuru sapņojusi tā pati persona. Es sapņoju par kaut ko tādu, viņa stāsta, ko dienā tiešām biju darījusi, proti, nelielu koferi piepildīju tik pilnu ar grāmatām, ka man bija grūtības to aizvērt, un es sapņoju tā, kā tiešām bija. Še pati stāstītāja galveno uzsvaru liek uz saskaņu starp sapni un īstenību [sal. piezīmi 40. lpp.; 330. lpp. un tālākļ. Visi šādi spriedumi par sapni, piezīmes par sapni, kaut ari ir raduši sev vietu nomoda domāšanā, parasti tomēr iederas latentajā sapņa saturā, kā to mums vēl apstiprinās turpmākie piemēri [sk. 390. lpp. un tālāk]. Mums tātad tiek sacīts, ka tas, ko stāsta sapnis, tiešām ir noticis dienu iepriekš. Būtu pārāk plaši klāstīt, kādā ceļā nokļūst pie iedomas interpretācijā ņemt palīgā angļu valodu. Gana ar to, ka runa atkal ir par nelielu box (sal. 152. lpp. ar sapni par mirušo bērnu kastē), kas ir tā piepildīta, ka vairs nekas neiet iekšā. Šoreiz vismaz nekas slikts.

Visos šajos “nevainīgajos” sapņos tik ļoti uzkrītoši kā cenzūras motīvs parādās seksuālais moments. Taču tā ir principiālas nozīmes tēma, kas mums jāatliek sāņus.

B

Infantilais kā sapņa avots

Kā trešo sapņa satura savdabību mēs kopā ar visiem autoriem (izņemot Robertu) minējām, ka sapnī var izpausties visagrīnākā dzīves vecuma iespaidi, pār kuriem nomodā atmiņai laikam nav varas. Cik reti vai bieži tā notiek, to saprotamā kārtā ir grūti novērtēt, jo attiecīgā sapņa elementa izcelsme pēc pamošanās nav izzināma. Tātad pierādījums, ka runa šeit ir par bērnības iespaidu, ir jāiegūst objektīvā ceļā, taču apstākļi tam var sagadīties tikai retos gadījumos. A. Morī kā īpaši pārliecinošu izstāsta notikumu ar kādu vīrieti [1878, 143. lpp. un tālāk; citēta: 36. lpp.], kurš pēc divdesmit gadu ilgas prombūtnes kādu dienu nolēma uzmeklēt savu dzimto vietu. Naktī pirms aizceļošanas viņš sapņoja, ka atrodas kādā viņam pilnīgi nepazīstamā vietā un [tur] uz ielas arī sastop nepazīstamu kungu, ar kuru sarunājas. Atgriezies dzimtenē, viņš varēja pārliecināties, ka šī nepazīstamā vieta tiešām eksistē pavisam netālu no viņa dzimtās pilsētas un arī nepazīstamais vīrietis no sapņa tur dzīvo un ir viņa mirušā tēva draugs. Tiešām pārliecinošs pierādījums, ka viņš abus — vīrieti un vietu ir redzējis savā bērnībā. Sapnis, starp citu, ir interpretējams kā nepacietības sapnis, kā tās meitenes sapnis, kuras somā ir biļete uz koncertvakaru (150. lpp. un tālāk), kā bērna sapnis, kuram tēvs apsolījis ceļojumu uz Hāmeavu [132. lpp.] u. tml. Motīvi, kas sapņotājam reproducē tieši šo viņa bērnības iespaidu, bez analīzes, protams, nav atklājami.

Viens no maniem lekciju klausītājiem, kas dižojās, ka viņa sapņi tikai ļoti reti ir pakļauti sapņa deformācijai, pavēstīja man, ka pirms kāda laika sapnī redzējis, ka viņa kādreizējais mājskolotājs ir gultā ar bērnu audzinātāju, kura līdz viņa vienpadsmitajam gadam dzīvojusi viņu mājās. Vietu šai scēnai viņš iedomājās vēl sapnī. Dzīvi ieinteresējies, viņš pavēstīja sapni savam vecākajam brālim, tas smejoties apstiprināja sapņotā īstenību. Viņš ļoti labi to atminoties, jo tolaik esot bijis sešus gadus vecs. Kad apstākļi bijuši labvēlīgi nakts satiksmei, mīlas pāris mēdzis viņu, vecāko zēnu, piedzirdīt ar alu. Mazākais, tolaik trīsgadīgais bērns mūsu sapņotājs -, kurš gulēja bērnu audzinātājas istabā, netika uzskatīts par traucēkli [sk.: 189. lpp.].

Vēl citā gadījumā pilnīgi droši bez sapņu interpretācijas palīdzības var konstatēt, ka sapnis satur elementus no bērnības, proti, kad sapnis ir tā sauktais daudzgadīgais sapnis, kas, pirmoreiz sapņots bērnībā, vēlāk laiku pa laikam vienmēr no jauna parādās pieaugušā miegā.19 Pazīstamajiem šāda veida piemēriem varu pievienot dažus no savas pieredzes, kaut gan pats šādu daudzgadīgu sapni neesmu iepazinis. Kāds trīsdesmitgadīgs ārsts man stāstīja, ka viņa sapņa dzīvē, sākot no agras bērnības līdz pat šim brīdim, bieži parādās dzeltens lauva, kuru viņš spēj ļoti precīzi raksturot. Šis no sapņiem tik pazīstamais lauva kādu dienu atradās in natūra kā sen pazudis porcelāna dzīvnieks, un jaunais vīrietis toreiz dzirdēja no savas mātes, ka šis priekšmets viņa agrīnajā bērnībā esot bijis visiekārojamākā rotaļlieta, ko pats viņš vairs nespēja atminēties.

No manifestētā sapņa satura tagad pievēršoties sapņojumiem, kurus atsedz tikai analīze, ar izbrīnu var konstatēt bērnības pārdzīvojumu līdzdarbību arī tādos sapņos, kuru saturs nav uzmodinājis nekādu šāda veida pieļāvumu. Godājamajam kolēģim, kurš pastāstīja par “dzelteno lauvu”, pateicos par īpaši laipnu un pamācošu šāda sapņa piemēru. Izlasījis Nansena pārskatu par viņa polāro ekspedīciju20 , viņš sapņojis, ka ledus tuksnesī galvanizē drosmīgo pētnieku, ārstējot tam išiasu, par kuru tas žēlojies! Saistībā ar šī sapņa analīzi viņš iedomājās stāstu no savas bērnības, bez kura sapnis katrā ziņā paliktu nesaprotams. Trīs vai četru gadu vecumā viņš kādu dienu ziņkārīgi klausījies, kā pieaugušie runā par atklājēju ceļojumiem, un tad jautājis tēvam, vai tā esot smaga slimība. Viņš acīmredzot sajauca Reisen [ceļojumi] ar Reissen [smeldzošas sāpes], bet viņa brāļa un māsas zobošanās gādāja par to, lai viņam apkaunojošais pārdzīvojums nenokļūtu aizmirstībā.

Visnotaļ līdzīgs ir tas gadījums, kad es, analizējot sapni par ciklamenu ģintij veltīto monogrāfiju [167. lpp.], uzdūros saglabātai jaunības atmiņai, ka tēvs piecgadīgam zēnam dod saplēšanai grāmatu ar krāsu tabulām. Var gan rasties šaubas, vai šī atmiņa tiešām ir piedalījusies sapņa satura veidošanā, nevis, gluži pretēji, analīzes darbs tikai vēlāk izveido saistību. Taču asociatīvo saistību bagātīgums un savērpe galvo par pirmo izpratni: cikiamenas mīļākie ziedi iecienītākais ēdiens artišoks; saplēst kā artišoku, lapu pēc lapas (izteiciens, kas Ķīnas impērijas sadalīšanas dēļ ik dienu spiedās ausīs); herbārijs grāmatu tārps, kura iecienītākais ēdiens ir grāmatas. Turklāt varu apliecināt, ka sapņa pēdējā nozīme, kuru neesmu še izklāstījis, atrodas visintīmākajās attiecībās ar bērnības scēnas saturu.

Citas sapņu virknes analīze pamāca, ka pati vēlme, kas izraisījusi sapni kā tās piepildījumu, rodas bērna dzīvē, tā ka sev par pārsteigumu konstatējams, ka sapnī turpina dzīvot bērns ar saviem impulsiem.

Šajā vietā turpinu interpretēt sapni, no kura jau reiz guvām jaunu pamācību, es domāju par sapni, kurā draugs R. ir mans tēvocis [138. lpp. un tālāk]. Mēs veicām tā interpretāciju tiktāl, ka mums kļuva aptverams vēlmes motīvs tikt nominētam par profesoru, un izskaidrojām sapņa maigumu pret draugu R. kā opozīcijas un spītlguma izveidi pret abu kolēģu nopaļāšanu, kas bija ietverta sapņojumos. Tas bija manis paša sapnis; tāpēc varu tā analīzi turpināt ar paziņojumu, ka mana izjūta ar sasniegto risinājumu joprojām nebija apmierināta. Es zināju, ka mans spriedums par slikto izturēšanos pret kolēģiem sapņojumos nomodā bija pavisam cits; vēlmes lai nepiemeklētu viņu liktenis saistībā ar nomināciju vara man šķita par niecīgu, lai pilnīgi izskaidrotu pretstatu starp nomoda un sapņa novērtējumu. Ja manai vēlmei tikt uzrunātam ar citu titulu vajadzētu būt tik spēcīgai, tad tā pierāda slimīgu godkāri, kuru nepazīstu sevī, kurai domāju sevi tālu esam. Nezinu, kā par šo punktu spriestu citi, kuri domā, ka mani pazīst, varbūt man patiešām piemīt godkāre; bet, ja tā, tad jau sen tā būtu pievērsusies citiem objektiem, nevis ārkārtas profesora titulam un rangam.

No kurienes tad godkāre, ko man iešķiebis sapnis? Te nu iedomājos, cik bieži bērnībā esmu dzirdējis stāstām, ka, man piedzimstot, veca zemniece laimīgajai mātei par pirmdzimto pareģojusi: viņa devusi pasaulei dižu vīru. Šādiem pareģojumiem jāatgadās ļoti bieži; pastāv tik daudzas gaidpilnas mātes un tik daudzas vecas zemnieces vai citas vecas sievas, kuru vara uz zemes ir pagājusi un kuras tāpēc ir pievērsušās nākotnei. Šādi netiek kaitēts arī pareģotājām. Vai manas diženuma alkas būtu no šā avota? Taču tad es atceros citu iespaidu no vēlākiem zēnības gadiem, kurš skaidrojumam būtu vēl piemērotāks: vienu vakaru kādā Prātera21 krodziņā, uz kurieni vecāki mēdza ņemt līdzi vienpadsmit vai divpadsmit gadus veco zēnu, mums iekrita acīs kāds vīrs, kurš gāja no galda pie galda un par nelielu honorāru improvizēja pantus par viņam uzdoto tēmu. Tiku aizsūtīts pieaicināt dzejnieku pie mūsu galda, un viņš izrādīja vēstnesim pateicību. Pirms vīrs pajautāja par savu uzdevumu, viņš veltīja man dažas rīmes un savā inspirācijā pasludināja par ticamu, ka es reiz vēl kļūšu par “ministru”. Šī otrā pareģojuma iespaidu es vēl ļoti labi varu atminēties. Tas bija pilsonisko ministriju laiks, tēvs pirms neilga laika bija pārnesis mājās pilsonisko doktoru Herbsta, Giskras, Ungera, Bergera u. c. portrejas, un šiem kungiem par godu mēs tās izrotājām. Starp viņiem bija pat ebreji; līdz ar to ikviens čakls ebrejzēns savā skolassomā nesa ministra portfeli. Ar tā laika iespaidiem jābūt saistītam pat tam, ka vēl īsi pirms iestāšanās universitātē gribēju studēt jurisprudenci un tikai pēdējā brīdī [nodomu] mainīju. Bet mediķim ministra karjera vispār ir slēgta. Un nu mans sapnis! Tikai tagad manu, ka tas mani no drūmās tagadnes ir pārcēlis cerībpilnajā pilsoniskās ministrijas laikā un manu toreizējo vēlmi piepildījis atbilstīgi saviem spēkiem. Izturoties pret abiem mācītajiem un ievērības cienīgajiem kolēģiem tik slikti (tāpēc, ka viņi ir ebreji), it kā viens būtu pavieglāks prātā, bet otrs noziedznieks, izturoties šādi, es izturos tā, it kā būtu ministrs, esmu nolicis sevi ministra vietā. Cik pamatīga atriebība Viņa Ekselencei! Viņš vairās nosaukt mani par ārkārtas profesoru, tamdēļ es sevi sapnī nolieku viņa vietā.

Citā gadījumā varēju pamanīt, ka vēlme, kas izraisa sapni, gan ir tagadnlga, taču gūst spēcīgu pastiprinājumu no atmiņām, kas iesniedzas dziļā bērnībā. Šeit runa ir par sapņu virkni, kuru pamatā ir alkas doties uz Romu. Man šīs alkas vēl ilgu laiku būs jāapmierina ar sapņiem, jo [tajā] gadalaikā, kas ir manā rīcībā ceļojumiem, uzturēšanās Romā nav ieteicama veselības dēļ. [126] Šādi reiz sapņoju, ka pa kupejas logu redzu Tibru un Eņģeļu tiltu; tad vilciens sāk kustēties, un es aptveru, ka pilsētā tā arī neesmu spēris kāju. Aina, ko redzēju sapnī, bija atdarināta pēc kādas pazīstamas gravīras, kuru dienu iepriekš pavirši biju pamanījis kāda pacienta salonā. Citreiz kāds mani ved uz pakalnu un rāda miglas daļēji aizklātu Romu, turklāt tik tālu, ka es brīnos par ainas skaidrību. Šī sapņa saturs ir bagātīgāks, nekā gribētu šeit izklāstīt. Tajā viegli ir atpazīstams motīvs “iztālēm skatīt apsolīto zemi”. Pilsēta, ko šādi miglā pirmo redzēju, ir Lībeka; pakalna paraugs ir Gleihenberga.22 Trešajā sapnī beidzot esmu Romā, kā man to saka sapnis. Taču sev par vilšanos redzu nevis pilsētas ainavu, bet nelielu upi ar tumšu ūdeni, vienā tās krastā melnas klintis, bet otrā — pļavas ar lieliem baltiem ziediem. Es pamanu kādu Cukera kungu (kuru pavirši pazīstu) un nolemju viņam pajautāt ceļu uz pilsētu. Skaidrs, ka es velti cenšos sapnī ieraudzīt pilsētu, ko neesmu redzējis nomodā. Sadalot sapņa landšafta ainu tās elementos, baltie ziedi norāda uz man pazīstamo Ravennu, kas vismaz kādu laiku Romai bija atņēmusi Itālijas galvaspilsētas prioritāti. Purvos ap Ravennu tumšajos ūdeņos mēs bijām atraduši visskaistākās ūdensrozes; sapnis tām liek augt pļavās kā narcisēm mūsu Auszē, jo toreiz noplūkt tās ūdenī bija pārāk grūti. Tik tuvu ūdenim esošā tumšā klints dzīvi atgādina par Tepla ieleju pie Karlsbādes. “Karlsbāde” nu ļauj man izskaidrot dīvaino iezīmi, ka ceļu jautāju Cukera kungam. Materiālā, no kura noausts sapnis, ir atpazīstamas divas tās jautrās ebreju anekdotes, kuras slēpj tik dziļu, bieži vien rūgtu dzīves viedību un kuras tik labprāt citējam sarunās un vēstulēs.23 Viena ir stāsts par “konstitūciju”, par to, kā viens nabadzīgs ebrejs bez braukšanas biļetes ielavās ātrvilcienā uz Karlsbādi, tad tiek pieķerts, katrā pārbaudē izsēdināts no vilciena, izturoties pret viņu aizvien skarbāk; tad paziņam, kurš to sastop vienā no viņa ciešanu stacijām, uz jautājumu, kurp šis brauc, atbild: “Ja mana konstitūcija izturēs uz KarlsbādiLīdzās atmiņā glabājas cits stāsts par franču valodu nepratēju, ebreju, kam tiek cieši piekodināts pajautāt Parīzē ceļu uz Rišeljē ielu. Ari Parīze ilgus gadus bija manu alku mērķis, un svētlaimi, kādā es pirmo reizi spēru kāju uz Parīzes bruģa, es uztvēru kā garantiju, ka sasniegšu arī citu vēlmju piepildījumu. Ceļa apjautāšanās ir tiešs mājiens uz Romu, jo uz Romu, kā zināms, ved visi ceļi. Starp citu, vārds [127] cukers atkal norāda uz Karlsbādi, kurp mēs taču sūtām visus ar konstitucionālo diabētu sirgstošos. Šā sapņa iemesls bija mana Berlīnes drauga [Flīsa] priekšlikums Lieldienās tikties Prāgā. No lietām, kas man ar viņu bija pārrunājamas, izrietēja turpmākā saistība

« I » CC J • I »

ar cukuru un diabētu .

Ceturtais sapnis, neilgi pēc pēdējā pieminētā, mani atkal pārceļ uz Romu. Savā priekšā redzu ielas stūri un brīnos par to, ka tur izkārts tik daudz vācu plakātu. Dienu iepriekš savam draugam biju pravietiski rakstījis, ka Prāga vācu pastaidzniekiem varētu nebūt ērta uzturēšanās vieta. Tādējādi sapnis vienlaikus pauda vēlmi satikt viņu Romā, nevis Bohēmijas pilsētā, un laikam jau studenta gados radušos ideju, ka Prāgā varētu izturēties daudz iecietīgāk pret vācu valodu. Starp citu, savos pirmajos bērnības gados man bija jāsaprot čehu valoda, jo esmu dzimis nelielā Morāvijas pilsētā ar slāvu iedzīvotājiem.24 Cehu bērnu pantiņš, ko dzirdēju septiņpadsmit gadu vecumā, bez pūlēm ir tā iespiedies manā atmiņā, ka arī vēl patlaban varu to noskaitīt, kaut gan man nav ne jausmas par tā nozīmi. Līdz ar to arī šiem sapņiem netrūkst visdažādāko saistību ar manu pirmo dzīves gadu iespaidiem.

Savā pēdējā Itālijas ceļojumā, kad, starp citu, pabraucis garām Trazimeno ezeram, redzējis Tibru un, sāpīgi aizkustināts, pagriezies atpakaļ astoņdesmit kilometrus pirms Romas, beidzot atradu apstiprinājumu tam, ko manas alkas pēc mūžīgās pilsētas gūst no jaunības iespaidiem. Es tieši apsvēru plānu nākamajā gadā, dodoties uz

Neapoli, iegriezties Romā, kad iedomājos teikumu, ko laikam esmu lasījis kāda mūsu klasiskā rakstnieka [128] [darbā]: var šaubīties, kurš, pieņēmis plānu doties uz Romu, šaudījās pa istabu dedzīgāk konrektors Vinkelmans vai karavadonis Hannibals.2 '’ Es biju devies Hannibala pēdās; man tikpat maz kā viņam bija lemts redzēt Romu, un ari viņš bija devies uz Kampāniju, kad visa pasaule viņu gaidīja Romā. Bet Hannibals, ar kuru biju sasniedzis šo līdzību, bija bijis manu ģimnāzijas gadu mīļākais varonis, savas simpātijas pūniešu karā biju pievērsis nevis romiešiem, bet gan kartāgiešiem. Kad augstākajā klasē radās pirmā izpratne par zemei svešas rases izcelsmes konsekvencēm un klasesbiedru antisemītiskās ierosas skubināja ieņemt pozīciju, semītu karavadoņa veidols manā skatījumā pacēlās vēl augstāk. Hannibals un Roma jauneklim simbolizēja pretstatu starp ebrejības sīkstumu un katoļu baznīcas organizāciju. Nozīme, kuru kopš tā laika mūsu dvēseles dzīvei ir ieguvusi antisemītiskā kustība, palīdzēja tad fiksēt tā agrīnā laika domas un izjūtas. Tādējādi vēlme doties uz Romu sapņa dzīvē ir kļuvusi par vairāku citu karsti alktu vēlmju aizsegu un simbolu, kuru īstenošanai vajadzētu strādāt ar pūniešu izturību un izlēmību un kuru piepildīšanai liktenis pagaidām, šķiet, ir tikpat labvēlīgs kā Hannibala mūža vēlmei ienākt Romā.

Un tikai tagad es uzduros jaunības pārdzīvojumam, kas aizvien vēl izpauž savu spēku visās šajās izjūtās un sapņos. Es varēju būt gadus desmit vai divpadsmit vecs, kad tēvs sāka mani ņemt līdzi pastaigās un sarunās atklāt savus uzskatus par šīs pasaules lietām. Tā reiz, lai parādītu, cik labākos laikos es dzīvoju salīdzinājumā ar viņu, tēvs man stāstīja: kad biju jauns cilvēks, tavā dzimtajā vietā sestdien biju devies pastaigāties pa ielu, skaisti ģērbies, ar jaunu kažokādas cepuri galvā. Te pienāk viens kristietis, notriec cepuri dubļos un vēl kliedz: “Zīds, nost no trotuāra!” “Un ko tu darīji?” “Devos uz braucamās daļas un pacēlu cepuri,” tāda bija rimtā atbilde. Man nešķita, ka lielais spēcīgais vīrs, kas mani, mazo, veda pie rokas, būtu rīkojies varonīgi. Šai situācijai, kas mani neapmierināja, pretstatīju citu, labāk atbilstošu manai izjūtai ainu, kurā Hannibala tēvs, Hamilkars Barkass*26 , liek saviem zēniem ģimenes altāra priekšā zvērēt, ka atriebsies romiešiem. Kopš tā laika Hannibalam bija vieta manās fantāzijās.

Domāju, ka šai jūsmošanai par kartāgiešu ģenerāli varu izsekot vēl gabalu tālāk savā bērnībā, tā ka arī še varētu būt runa par jau izveidotas afektu relācijas pārnesumu uz jaunu nesēju. Viena no pirmajām grāmatām, kas nokļuva lasītspējīga bērna rokās, bija Tjēra ļdarbs] “Konsulāts un impērija”; es atminos, ka saviem koka zaldātiem uz plakanās muguras biju uzlīmējis nelielas lapiņas ar impērijas maršalu vārdiem un ka jau tolaik Masēns (kā ebrejs: Menase) bija mans izteikts mīlulis. [129] 27 (Šī priekšrokas došana it labi ir izskaidrojama arī ar dzimšanas datumu sakrišanu tieši simts gadus vēlāk.**"“) Pats Napoleons ar Alpu pāriešanu pievienojas Hannibalam. Un varbūt šo karotāja ideāla attīstību var izsekot vēl tālāk bērnībā līdz vēlmēm, kam pirmajos trijos gados attiecībās ar gadu vecāko zēnu vājākajā no abiem rotaļu biedriem vajadzēja izraisīt te draudzīgu, te karojošu satiksmi.28

Jo dziļāk iegremdējas sapņu analīzē, jo biežāk nokļūst uz bērnības pārdzīvojumu pēdām, kam latentajā sapņa saturā ir sapņa avotu nozīme.

Mēs jau lasījām (39. lpp.), ka sapnis ļoti reti reproducē atmiņas tā, ka tās pilnīgi un nemainīgi veido vienīgo manifestēto sapņa saturu. Tomēr daži šāda atgadījuma piemēri ir nodrošināti, tiem varu pievienot dažus jaunus, kas atkal saistās ar infantilām ainām. Kādam manam pacientam sapnis reiz sniedza gandrīz nedeformētu kāda seksuāla atgadījuma atkārtojumu, kas tūdaļ pat tika atpazīts kā precīza atmiņa. Atmiņa par to gan nomodā nekad nebija pilnīgi pazudusi, tomēr tā bija spēcīgi aptumšota, un tās atdzīvināšana bija iepriekšējā analītiskā darba panākums. Divpadsmit gadu vecumā sapņotājs bija apmeklējis slimu kolēģi, kurš acīmredzot gluži nejauši ar kādu kustību gultā atkailinājās. Ieraugot tā ģenitālijas, viņu pārņēma sava veida spaids, viņš atkailinājās pats un satvēra otra [zēna] locekli, taču zēns viņu uzlūkoja sapīcis un izbrīnīts, bet viņš samulsa un devās prom. Šī aina arī divdesmit trīs gadus vēlāk atkārtojās sapnī ar visām viņa izjūtu detaļām, taču mainījās tajā ziņā, ka sapņotājs pārņēma nevis aktīvo, bet pasīvo lomu, bet skolas kolēģa persona tika aizstāta ar kādu tagadnes personu [sk.: 182. lpp.ļ.

Tiesa, parasti infantilā aina manifestētajā sapņa saturā ir pārstāvēta tikai ar mājienu un tā jāattīsta sapņa interpretācijā. Šādu piemēru pavēstīšana nevar šķist ļoti pārliecinoša, jo šiem bērnības pārdzīvojumiem lielākoties trūkst jebkura cita galvojuma; tos, ja tie notiek agrā vecumā, atmiņa vairs neatpazīst. Tiesības vispār secināt no sapņiem par šādiem bērnības pārdzīvojumiem rodas psihoanalītiskajā darbā no veselas virknes momentu, kas savā mijiedarbībā šķiet pietiekami uzticami. Šādi atvedinājumi uz bērnības pārdzīvojumiem, izrauti no sava kopsakara sapņa interpretācijas nolūkā, laikam radīs niecīgu iespaidu, īpaši tāpēc, ka ne reizi nepavēsta visu materiālu, uz kā balstās interpretācija. Tomēr negribu tāpēc atturēties no pavēstīšanas.

I

Kādai manai pacientei visiem sapņiem ir “steigas” raksturs; viņa steidzas, lai ierastos laikā, nenokavētu vilcienu u. tml. Vienā sapnī viņai ir jāapmeklē draudzene; māte viņai ir teikusi, ka jābrauc, nevis jāiet; viņa gan skrien, taču paklūp. Materiāls, kas uzrodas analīzē, ļauj atpazīt atmiņu par bērnības steigu (zināms, ko vīnietis dēvē par “eine Hetz’) [130] , un speciāli vienam sapnim sniedz atvedinājumu uz bērnu iecienīto joku — izrunāt teikumu “Govs skrēja, līdz paklupa” tik ātri, it kā tas būtu viens vienīgs vārds, kas atkal ir “steiga”. Visu šo nevainīgo steigšanos mazās draudzenes atminas, jo tā aizstāj mazāk nevainīgu steigšanos.

II

No cita viņas sapņa: viņa ir lielā istabā, kurā atrodas visdažādākās mašīnas, aptuveni tā, kā viņa iztēlojas ortopēdisku iestādi. Viņa dzird, ka man nav laika un ka viņai jāiziet ārstēšana vienlaikus ar pieciem citiem. Taču viņa tam pretojas un negrib atgulties viņai paredzētajā gultā vai kur citur. Viņa stāv stūrī un gaida, ka teikšu — tas nav patiesi. Tostarp citi viņu izsmej, tā esot blēņošanās. Turklāt — viņa it kā veidotu daudzus mazus kvadrātus.

Šī sapņa satura pirmā daļa ir saistīšanās ar kūri un pārnesums uz mani. Otrā satur mājienu uz bērnības ainu; ar gultas pieminēšanu abas daļas ir savstarpēji salodētas. Ortopēdiskā iestāde ir atvedināma uz vienu no manām runām, kurā ārstēšanu tās ilgstamlbas un būtības dēļ biju salīdzinājis ar ortopēdisku ārstēšanu. Ārstēšanas sākumā man nācās viņai pavēstīt, ka pagaidām man viņai ir maz laika, taču vēlāk ik dienu viņai veltīšu veselu stundu. Tas uzmodināja viņas seno jūtīgumu, kas ir rakstura pamatiezīme uz histēriju disponētiem bērniem. Viņi ir mīlestības nepiesātināmi. Mana paciente bija jaunākā no sešiem brāļiem un māsām (tāpēc: ar pieciem citiem) un kā tāda tēva mīlule, taču viņai laikam šķita, ka mīļotais tēvs tomēr velta viņai par maz laika un uzmanības. — Tam, ka viņa gaida, ka teikšu tas nav patiesi, ir šāds atvedinājums: sīciņš skrodera māceklis bija atnesis viņai kleitu un viņa tam par to bija iedevusi naudu. Tad viņa jautāja vīram, vai viņai būs vēlreiz jāmaksā nauda, ja tas to pazaudēs. Vīrs, lai viņu paķircinātu, apstiprina: jā (ķircināšana sapņa saturā), un viņa jautāja aizvien no jauna un gaidīja, ka viņš beidzot pateiks — tas nav patiesi. Tagad latentajam sapņa saturam var konstruēt domu, vai viņai būs jāmaksā man divkārši, kad veltīšu viņai divkārt vairāk laika, domu, kas ir skopa jeb netīra. (Bērnības laika netīrīgumu sapnis bieži vien aizstāj ar naudas skopumu; turklāt vārds “netīrs” veido tiltu.29 ) Ja visam no gaidīšanas, kamēr es pateikšu utt., jāpārraksta vārds “netīrs” sapnī, tad stāvēšana stūrī un negribēšana atgulties gultā saskan ar to kā bērnības ainas sastāvdaļa, kad viņa bija padarījusi gultu netīru, par sodu tiek ielikta stūri, draudot, ka tēvs viņu vairs nemīlēšot, brāļi un māsas viņu izsmēja utt. Mazie kvadrāti norāda uz viņas mazo brāļameitu30 , kura viņai ierādīja rēķināšanas mākslu, kā, manuprāt, deviņos kvadrātos ierakstīt skaitļus tā, lai, tos saskaitot, visos virzienos sanāktu piecpadsmit.

III

Kāda vīrieša sapnis: viņš redz divus zēnus, kas cīkstas, turklāt tie ir mucinieka zēni, kā secina pēc apkārtesošajiem instrumentiem; viens zēns ir nogāzis otru gar zemi, gulošajam zēnam ir auskari ar ziliem akmeņiem. Viņš ar paceltu nūju dzenas pakal pāridarītājam, lai to pārmācītu. Tas bēg pie kādas sievietes, kura stāv pie dēļu žoga, it kā tā būtu viņa māte. Tā ir algādža sieva, un sapņotājam viņa ir pagriezusi muguru. Beidzot viņa pagriežas un uzlūko viņu ar šausmīgu skatienu, tā ka viņš izbijies bēg prom. No viņas acu apakšējiem plakstiņiem izspiežas sarkana miesa.

Sapnis ir bagātīgi izmantojis iepriekšējās dienas triviālos atgadījumus. Viņš tiešām vakar uz ielas ir redzējis divus zēnus, no kuriem viens apgāzis otru. Kad viņš piesteidzās, lai tos izšķirtu, tie metušies bēgt. Mucinieka zēni: to izskaidro tikai nākamais sapnis, kura analīzē viņš izmanto parunu: dem Fass den Boden ausschlagen [131] . Kā viņš ir novērojis, auskarus ar ziliem akmeņiem nēsā lielākoties prostituētas [personas]. Šādi pievienojas pazīstamā jokpilnā četrrinde par diviem zēniem: otrā zēna vārds bija Marija (t. i., bija meitene). Stāvošā sieviete: pēc ainas ar zēniem viņš gāja pastaigāties gar Donavu un tur, tā kā bija viens, urinējis pret dēļu žogu. Turpmākajā ceļā viņam ļoti draudzīgi uzsmaidīja piedienīgi ģērbta pavecāka kundze un gribēja viņam pasniegt savu kartīti ar adresi.

Tā kā sapnī sieviete stāv tāpat, kā viņš urinējot, tad runa ir par urinējošu sievieti, un tam tad piederas šausmīgais “paskats”, sarkanās miesas izspiešanās, kas var attiekties tikai uz pavīdošām ģcnitālijām tupus stāvoklī, kuras, bērnības laikā redzētas, vēlākajā atmiņā atkal parādās kā “liekā gaļa”, kā “pušums”. Sapnis apvieno divas situācijas, kurās mazais zēns varēja redzēt mazās meitenes ģenitālijas, apgāšanu un urinēšanu, un, kā izriet no citas sakarības, viņš saglabā atmiņu par pārmācīšanu vai tēva draudiem saistībā ar pierādīto puikas seksuālo ziņkārību šajās situācijās.

IV

Vesela bērnības atmiņu summa, kas nepieciešami apvienota fantāzijā, atrodas aiz šāda pavecākas kundzes sapņa.

Viņa steigšus iziet, lai iepirktos. Tad uz Grābena31 viņa, gluži kā sabrukusi, noslīgst ceļos. Ap viņu sapulcējas daudz ļaužu, īpaši fiakru kučieri; taču neviens nepalīdz piecelties. Viņa veic daudzus veltīgus mēģinājumus; beidzot tas izdodas, jo viņa tiek iesēdināta fiakrā, kam viņa jāaizved uz mājām; caur logu viņai iemet lielu, pilni piepildītu grozu (līdzīgu iepirkšanās grozam).

Tā ir tā pati sieviete, kura sapņos tiek nemitīgi steidzināta, gluži kā viņa steidzās, būdama bērns [189. lpp.]. Sapņa pirmā situācija acīmredzot ir radusies no skata uz paklupušu zirgu, savukārt “sabrukšana” norāda uz sacīkstēm. Jaunības gados viņa bija jātniece, bet vēl jaunākos laikam arī zirgs. Pie nokrišanas pieder pirmā bērnības atmiņa par septiņpadsmitgadīgo portjē dēlu, kuram uz ielas bija uznākuši epileptiski krampji un kurš karietē tika nogādāts mājās. Par to viņa, protams, tikai dzirdēja, taču priekšstats par epileptiskiem krampjiem, par "nokritušo” ieguva lielu varu pār viņas fantāziju un vēlāk ietekmēja viņas pašas histēriskās lēkmes to formā. Kad sievieškārtas persona sapņo par krišanu, parasti tam ir seksuāla nozīme, viņa kļūst par “kritušomūsu sapnim šī interpretācija ir vismazāk apšaubāmā, jo viņa nokrīt uz Grābena, tajā Vīnes vietā, kas ir pazīstama kā prostitūcijas promenāde. Iepirkšanās grozs sniedz vairāk nekā vienu interpretāciju; kā kurvis tas viņai atgādina daudzos kurvīšus, ko iesākumā devusi saviem preciniekiem, bet vēlāk, kā pati domā, ir saņēmusi arī pati. Tam piederas ari tas, ka viņai neviens negrib palīdzēt piecelties, ko viņa pati izklāsta kā noniecināšanu. Vēl iepirkšanās grozs atgādina par fantāzijām, kuras analīzei jau ir kļuvušas zināmas: viņa ir apprecējusies zem savas kārtas un nu pati dodas uz tirgu iepirkties. Taču, visbeidzot, iepirkšanās grozu var interpretēt kā kalpojošas personas zīmi. Tam pievienojas citas bērnības atmiņas par ķēkšu, kas tika atlaista, jo zaga; viņa arī ir tā noslīgusi ceļos un lūgusies. Viņa tolaik bija divpadsmit gadus veca. Tad [atmiņa] par istabmeitu, kas tikusi atlaista, jo sagājās ar nama kučieri, ar kuru, starp citu, viņa vēlāk apprecējās. Šī atmiņa mums līdz ar to sniedz avotu kučierim sapnī (kurš atšķirībā no īstenības neuzņemas gādību par kritušo). Taču vēl ir jāizskaidro groza iemešana, turklāt pa logu. Tas viņai atgādina bagāžas ekspedēšanu ar vilcienu, “loģeli” laukos, nelielus iespaidus par uzturēšanos laukos, kā kaut kāds kungs dāmai istabā met pa logu zilas plūmes, kā baidās viņas mazā māsa, jo garāmejošs pamuļķis skatījās pa logu istabā. Un nu aiz tā uzpeld neskaidra atmiņa no desmitā dzīves gada par bērnu audzinātāju, kas uz laukiem ar nama kalpotāju rīkoja mīlas scēnas (no kurām bērns kaut ko varēja pamanīt) un kopā ar savu mīļāko tika “ekspedēta”, “izmesta” (sapnī pretstats: “iemests”); stāsts, kuram mēs bijām tuvojušies arī pa vairākiem citiem ceļiem. Turklāt kalpojošas personas mantība, koferis Vīnē nievājoši tiek dēvēts par “septiņām plūmēm [132] ”. “Sakravā savas septiņas plūmes un ej!”

Manā kolekcijā, protams, ir pārbagāts krājums ar šādiem pacientu sapņiem, kuru analīze ved uz neskaidriem vai pat gandrīz neatminamiem bērnības iespaidiem, bieži [tie ir] no pirmajiem trim dzīves gadiem. Taču būtu kļūmi no tiem izdarīt secinājumu, kas būtu spēkā sapnim vispār; runa taču regulāri ir par neirotiskām, jo īpaši histēriskām personām, un lomu, kas bērnības ainām tiek šajos sapņos, varētu noteikt neirozes iedaba, nevis sapņa būtība. Taču, interpretējot pats savus sapņus, ko daru ne jau rupju ciešanu simptomu dēļ, latentajā sapņa saturā tikpat bieži negaidīti sastopos ar kādu infantilu ainu un vesela sapņu sērija reizēm rit pa kādu no ceļiem, kas izriet no kāda bērnības pārdzīvojuma. Piemērus jau esmu minējis [184.-189. lpp.] un atšķirīgās situācijās minēšu vēl. Iespējams, ka nevaru noslēgt visu sadaļu labāk, kā pavēstot dažus sapņus, kuros jaunie iemesli un senaizmirstie bērnības pārdzīvojumi kopā parādās kā sapņa avoti.

1 )

Kad pēc ceļojuma, noguris un izsalcis biju uzmeklējis gultu, miegā deva ziņu dzīves lielās vajadzības un es sapņoju: es dodos uz virtuvi, lai man iedotu ko ceptu vai vārītu. Tur stāv trīs sievietes, no kurām viena ir saimniece un kaut ko virpina rokās, it kā gatavotu knēdeļus. Viņa atbild, ka man jāgaida, līdz tie būs gatavi (ne nu gluži kā runa). Es kļūstu nepacietīgs un aizskarts dodos prom. Es velku mēteli; taču pirmais, ko izmēģinu, man ir par garu. Atkal to novelku, nedaudz pārsteigts, ka tam ir kažokādas apmalojums. Otrajam, ko uzvelku, ir gara lente ar turku zīmējumu. Pienāk svešinieks ar garu seju un īsu kīļbārdu un traucē man to uzvilkt, pasludinot to par savu. Nu es viņam rādu, ka tas caurcaurēm ir izšūts turciski. Viņš jautā: kāda jums daļa par turku (zīmējumiem, lentēm..)? Taču tad mēs esam savstarpēji visnotaļ draudzīgi.

Šā sapņa analīzē gluži negaidīti iedomājos pirmo romānu, kuru es, laikam trīspadsmitgadīgs, biju lasījis, t. i., sācis ar pirmā sējuma beigām. Romāna nosaukumu un tā autoru es nekad nebiju zinājis, taču noslēgums man ir dzīvā atmiņā. Varonis krīt neprātā un nemitīgi atkārto triju sieviešu vārdus, kuras viņam dzīvē ir nozīmējušas vislielāko laimi un postu. Viens no šiem vārdiem ir Pelagija. Vēl nezinu, ko analīzē iesākšu ar šo iedomu. Te saistībā ar trim sievietēm uzrodas trīs parkas, kuras auž cilvēka likteni, un es zinu, ka viena no trim sievietēm, saimniece sapnī, ir māte, kas sniedz dzīvību, tostarp arī kā man pirmo barību jaundzimušajam. Pie sievietes krūts tiekas mīlestība un izsalkums. Kā stāsta anekdote, kāds jauns vīrietis, kurš kļuva par lielu sievietes skaistuma cienītāju, reiz, kad runa sākās par skaisto zīdītāju, kura baroja viņu kā zīdaini, izteicās: viņam žēl, ka tolaik nav labāk izmantojis lielisko izdevību. Parasti mēdzu atgādināt [šo] anekdoti, lai skaidrotu papildināmības momentu psihoneirožu mehānismā.32 Viena no parkām tātad berzē plaukstas, it kā gatavotu knēdeļus. Dīvaina parkas nodarbošanās, tai nepieciešami vajadzīgs skaidrojums! Tas tad nu nāk no citas un agrākas bērnības atmiņas. Kad biju sešus gadus vecs un baudīju pie savas mātes pirmo apmācību, man bija jātic, ka esam no pīšļiem izveidoti un tāpēc par pīšļiem mums jāpaliek. Taču man tas nebija pa prātam, un es apšaubīju mācību. Tad māte saberzēja plaukstas līdzīgi tam, kā to dara, gatavojot knēdeļus, tikai mīklas nebija starp tām un parādīja man melnīgsnējas epidermas plēksnītes, kas šādi atdalījās, kā apliecinājumu tam, ka esam veidoti no pīšļiem. Mans izbrīns par šo demonstrāciju ad oculos bija bezgalīgs, un es padevos tam, kas vēlāk bija jādzird izteikts vārdos: “Dabai tu esi nāvi parādā.” [133] 33 Tātad tās tiešām ir parkas, pie kurām eju uz virtuvi, kā visai bieži darīju bērnības gados, kad biju izsalcis, un māte pie pavarda skubināja pagaidīt, kamēr pusdienas būs gatavas. Bet nu knēdeļi\ Vismaz viens mans universitātes skolotājs, taču tieši tas, kuram pateicos par savām zināšanām histoloģijā (iepiderma), atgādina personu vārdā Knēdls, kuru viņam vajadzēja saukt pie atbildības, jo tā bija plaģiējusi viņa darbus. Veikt plaģiātu, piesavināt to, ko var iegūt, kaut arī tas pieder citam, acīmredzot ved uz sapņa otro daļu, kurā tieku iztirzāts kā mēteļa zaglis, kas labu laiku darbojās klausītavās. Es pierakstīju vārdu “plaģiāts” bez nodoma, jo tas man radās, un tagad manu, ka tas var kalpot kā tilts starp dažādiem manifestētā sapņa satura fragmentiem. Asociāciju virkne Pelagija plaģiāts -plagiostomi [134] (haizivs) zivs peldpūslis saista seno romānu ar Knēdla lietu un mēteli, kas acīmredzot nozīmē seksuālās tehnikas ierīci [sal.: 179. lpp.j (sal. ar Morī sapni par kilo loto, 71. lpp.). l iesa, tā ir ārkārtīgi uzspiesta un bezjēdzīga saistība, taču ne tāda, kādu varētu izveidot nomodā, ja tā jau nebūtu izveidota sapņa darbā. Jā, it kā dziņai uzspiest saistības nebūtu nekā svēta, dārgais Brikes34 [burt. tilts] vārds (par vārda tiltu sk. iepriekš) kalpo tam, lai man atgādinātu par to pašu institūtu, kur pavadīju savas kā skolnieka vislaimīgākās stundas, pavisam pieticīgi

(“Tā jūs pie viedības krūtīm

ik dienu vairāk baudīsiet”35 ), pilnīgā pretstatā iekārēm, kas mani moka [plagen\, kad sapņoju. Un, visbeidzot, uzrodas atmiņa par citu dārgu skolotāju, kura vārdā atkal

ieskanas kaut kas ēdams (Fleišls [gaļa] gluži kā Knēdls), un sērīgu ainu, kurā sava nozīme ir epidermas plēksnītēm (māte — saimniece), un gara traucējums (romāns), un līdzeklis no latīņu virtuves, kas mazina izsalkumu, proti, kokaīns.

Šādi es varēju izsekot savītajiem domu ceļiem un pilnīgi izskaidrot analīzē trūkstošo sapņa fragmentu, taču man tā jāatstāj, jo personiskie upuri, kurus tā prasītu, ir pārāk lieli. Es izvēlos tikai vienu pavedienu, kas var tieši novest pie [šim] mudžeklim pamatā esošā sapņojuma. Svešais ar garo seju un ķīļbārdu, kurš grib man traucēt uzvilkt mēteli, ir ar tā Spalato tirgotāja vaibstiem, no kura mana sieva bija bagātīgi iepirkusi turku audumus. Viņu dēvēja par Popoviču, aizdomīgs vārds, kas arī humoristam Štetenheimam36 ir devis iemeslu daudznozīmīgai piezīmei (“Viņš nosauca savu vārdu un nosarcis paspieda man roku.”). Starp citu, gluži tāda pati vārda lietošana nevietā kā iepriekš ar Pelagiju, Knēdlu, Briki, Fleišlu. To, ka šāda vārdu spēle ir bērnu nerātnība, var apgalvot bez kāda iebilduma; bet, ja es tai ļaujos, tas ir atlīdzības akts, jo mans paša vārds neskaitāmas reizes ir kritis par upuri šādām plānprātīgām asprātībām. Gēte reiz atzīmē, cik gan jutīgs ir [cilvēks] pret savu vārdu, ar kuru jūtas saaudzis kā ar savu ādu, kad Herders saistībā ar viņa vārdu sadzejoja:

“No dieviem [Gцtter) cēlies tu, no gotiem vai dubļiem [Kote]” -

“Tā arī jūsu dievu tēli ir putekļos vērtušies.”37

Manu, ka novirzei no vārda lietošanai nevietā vajadzēja sagatavot tikai šīs žēlabas. Taču pārtrauksim še. Iepirkšanās Spalato man atgādina par citu iepirkšanos Kataro [135] , kad biju pārāk atturīgs un palaidu garām iespēju iegādāties skaistas lietas (sk. iepriekš par iespējas palaišanu garām saistībā ar zīdītāju). Viens no sapņojumiem, ko sapņotājam sniedz izsalkums, ir šāds: neko nedrīkst laist garām, jāņem, ko var paņemt, pat ja šādi tiek nodarīta neliela netaisnība; nedrīkst laist garām nevienu iespēju, dzīve ir tik īsa, bet nāve ir nenovēršama. Tā kā domāts ir arī seksuāli un iekāre negrib apstāties netaisnības priekšā, tad šim carpe diem ir jāblstas no cenzūras un jāslēpjas aiz sapņa. Te nu pie vārda dek visas pretējās domas, atmiņa par laiku, kad sapņotājam pietika tikai ar garīgo barību, visas atturēšanas un pat draudi ar pretīgiem seksuāliem sodiem.

2 )

Otrajam sapnim ir vajadzīgs garāks ievadziņojums.

Devos uz Rietumu staciju, lai uzsāktu savu atpūtas ceļojumu uz Auszē, taču uzeju uz perona pie Išlas vilciena, kuram jāatiet agrāk. Tur nu redzu stāvam grāfu Tūnu, kurš savukārt brauc pie ķeizara uz Išlu.38 Lai gan lija lietus, viņš bija ieradies atklātā karietē, izkāpis tieši pie ieejas durvīm uz vietējiem vilcieniem un durvju sargu, kas viņu nepazina un gribēja paņemt viņa biļeti, ar nelielu rokas kustību bez kāda paskaidrojuma atraidījis. Tad, kad viņš ir aizbraucis Išlas vilcienā, man ir jāatstāj perons un jāatgriežas uzgaidāmajā zālē, taču ar grūtībām panāku, ka drīkstu tur palikt. Es notriecu laiku, uzmanot tos, kas ierodas, lai protekcionisma ceļā iegūtu kupeju; noņemos sacelt brēku, t. i., pieprasīt tādas pašas tiesības. Tostarp pie sevis kaut ko dziedu, ko tad atpazīstu kā āriju no [operas] “Figaro kāzas”:

“ Will der Herr Graf ein Tдnzelein wagen, Tдnzelein wagen,

Soll er’s nur sagen, ich spiel’ ihm eins auf 7 [136]

(Cits laikam nebūtu atpazinis dziedājumu.)

Visu vakaru biju bijis nebēdnīgā, pārgalvīgā noskaņojumā, biju apcēlis viesmīli un kučieri, cerams, nenodarot viņiem pāri; nu pa galvu man šaudās visādas nekaunīgas un revolucionāras domas, kas sader ar Figaro vārdiem un Bomaršē komēdiju, kuru redzēju uzvestu Comйdie franзaise.39 Vārdi par dižajiem kungiem, kas papūlējušies piedzimt; kunga tiesības, kuras grāfs Almaviva grib attiecināt uz Suzannu; joki, kurus mūsu ļaunie opozicionālie slejisti veic ar grāfa Thun [Daris] vārdu, dēvējot viņu par grāfu Nichtsthun [Nedaris]. Es tiešām viņu neapskaužu; viņam tagad ir grūtais gājums pie ķeizara, un es, īstais grāfs Nedaris-, es dodos atpūtā. Turklāt visvisādi tīkami atpūtas nodomi. Tagad ienāk kungs, kas man ir pazīstams kā valdības pārstāvis medicīniskajās pārbaudēs un kas savu veikumu dēļ šajā lomā ir ieguvis glaimojošo iesauku “valdības mīļākais”. Atsaucoties uz savu dienesta stāvokli, viņš pieprasa pirmās klases puskupeju, un es dzirdu vienu ierēdni sakām otram: kur lai liekam kungu ar pusi [137] pirmās klases? Jauka privilēģija; es maksāju visu par savu pirmo klasi. Tad arī es iegūstu savu kupeju, taču ne caurstaigājamā vagonā, tā ka man visu nakti būs jāiztiek bez tualetes. Mana žēlošanās ierēdnim ir bez panākumiem; es atriebjos, izsakot priekšlikumu, lai vismaz šajā kupejā ļauj grīdā izveidot caurumu šādām ceļotāju vajadzībām. Es tiešām no nākamā sapņa ari pamostos bez piecpadsmit trijos no rīta dēļ vajadzības čurāt:

Cilvēku pūlis, studentu sapulce. Runā kāds grāfs (Tūns vai TāfeA0 ). Vedināts ko teikt par vāciešiem, viņš ar izsmejošu žestu par to iecienītāko ziedu pasludina māllēpes un tad iesprauž pogcaurumā kaut ko līdzīgu saplēstai lapai, īstenībā savirpinātu lapas kātiņu. Es uztrūkstos, tātad uztrūkstot, tomēr arī brīnos par savu noskaņojumu. Tad neskaidrāk: it kā es būtu aulā, ejas aizņemtas, bet vajadzētu bēgt. Laužu sev ceļu cauri skaisti iekārtotu istabu virknei, laikam valdības istabām, ar mēbelēm, kuru krāsa ir starp brūnu un violetu, un beidzot nokļūstu ejā, kurā sēž nama pārzine, veca resna sieviete. Izvairos ar viņu runāt; taču viņa laikam uzskata, ka esmu tiesīgs šeit atrasties, jo jautā, vai viņai ar lampu ir jādodas līdzi. Es skaidroju vai saku, ka viņai ir jāpaliek uz trepēm, un pats sev šķietu ļoti slīpēts, ka beigās esmu izvairījies no kontroles. Šādi esmu lejā un atrodu šauru, stāvus augšupvedošu ceļu, pa kuru eju.

Atkal neskaidri… It kā man būtu otrais uzdevums — doties prom no pilsētas, kā iepriekš — prom no mājām. Braucu vienjūgā un lieku doties uz staciju. "Pa pašu dzelzceļu es ar jums nebraukšu, ” es saku, kad viņš ir iebildis, it kā būtu viņu nogurdinājis. Vienlaikus it kā jau esmu nobraucis ar viņu gabalu, ko parasti brauc ar vilcienu. Stacijas ir ļaužu pilnas; apsveru, vai doties uz Kremsu vai Znaimu, taču domāju, ka tur būs galms, un izšķiros par Grācu vai ko tādu.41 Tagad sēžu vagonā, kas ir līdzīgs tramvaja vagonam, un pogcaurumā man atrodas savdabīga savīta, garena lieta, uz tās violeti brūna vijolīte no bieza auduma, tā ļoti krīt acīs cilvēkiem. Še aina pārtrūkst.

Atkal atrodos stacijas priekšā, taču esmu kopā ar kādu pavecāku kungu; izdomāju plānu, lai paliktu neatpazīts, taču redzu šo plānu jau īstenotu. Domāšana un pārdzīvošana ir kaut kas viens. Viņš izrādās akls, vismaz ar vienu aci, un es turu viņa priekšā vīriešiem domātu stikla urīnglāzi (ko mums pilsētā vajadzēja nopirkt vai ko mēs bijām nopirkuši). Es tātad esmu slimnieku kopējs, un man ir jādod viņam urīnglāze, jo viņš ir akls. Kad konduktors mūs šādi redz, viņš ļauj mums neuzkrītoši aiziet. Turklāt kunga stāvoklis un viņa urinējošais loceklis ir it labi redzami. Tad es pamostos ar spiedīgu vajadzību pačurāt.

Viss sapnis rada iespaidu par fantāziju, kas sapņotāju pārceļ revolucionārajā 1848. gadā, kura pieminēšanu bija atjauninājusi [ķeizara Franca Jozefa I] jubileja 1898. gadā, kā arī neliels izbrauciens uz Vahavu, kur iepazinu Emmersdorfu [138] , studentu vadītāja Fišhofa atdusas vietu, uz ko varētu norādīt dažas manifestētā sapņa satura iezīmes.'12 Tad domu saistība mani ved uz Angliju, uz mana brāļa mājām, kurš pa jokam sievai mēdza pārmest “Fifty years ago" saskaņā ar lorda Tenisona kāda dzejoļa nosaukumu, bet bērni bija pieraduši rektificēt [t. i., labot]: fifteen years ago.43 Taču šī fantāzija, kas pieslejas domām, ko bija izraisījis grāfa Tūna paskats, ir tikai kā Itālijas baznīcas fasāde bez kādas organiskas saistības ar ēku aiz tās; atšķirībā no šīm fasādēm tā, starp citu, ir fragmentāra, sajaukta, un daudzviet no iekšienes izriešas sastāvdaļas. Sapņa pirmā situācija ir sabrūvēta no vairākām ainām, kurās varu to sadalīt. Grāfa augstprātīgā pozīcija sapnī ir kopēta pēc ģimnāzijas ainas manos piecpadsmit gados. Pret nemīlamu un ignorantu skolotāju mēs sarīkojām sazvērestību, tās dvēsele bija kolēģis, kurš kopš tā laika par paraugu laikam ir ņēmis Anglijas Henriju VIII. Galvenā trieciena vadīšana tika man, atklātās sacelšanās iemesls bija diskusija par Donavas nozīmi Austrijai (Vahaval). Sazvērestībā bija iesaistīts vienīgais aristokrātiskais kolēģis, kuru viņa uzkrītošā auguma garuma dēļ mēs dēvējām par “žirafi", izsaukts atbildēt, viņš stāvēja skolas tirāna, vācu valodas profesora priekšā gluži kā grāfs sapnī. Iecienītā zieda un kaut kā pogcaurumā, kam atkal jābūt ziedam (atgādina orhidejas, ko tajā pašā dienā nogādāju kādai draudzenei, kā arī Jērikas rozi), skaidrošana uzkrītoši atgādina ainu no Šekspīra karaļa drāmām, kas atklāj Sarkanās un Baltās rozes pilsoņkaru; ceļu uz šo reminiscenci nodrošināja Henrija VIII pieminēšana.44 No rozēm vairs nav tālu līdz sarkanām un baltām nelkēm.

> >

(Tostarp analīzē iekļaujas divi pantiņi, viens vāciski, otrs spāniski:

Rosen, Tulpen, Nelken alle Blumen welken.

Isabelita, no llores,

Que se marchitan las flores. [139]

Spāņu pantiņš no “Figaro”.) Baltās neļķes pie mums Vīnē ir kļuvušas par antisemītu atšķirības zīmi, sarkanās — par sociāldemokrātu. Aiz tā ir atmiņa par antisemītisku izaicinājumu dzelzceļa ceļojuma laikā pa skaisto sakšu zemi anglosaksi). Trešā aina, kas devusi sastāvdaļu pirmās sapņa situācijas izveidei, attiecas uz manu pirmo studiju laiku. Kādā vācu studentu apvienībā notika diskusija par filosofijas attiecībām ar dabaszinātnēm. Es, zaļš jauneklis, pilns materiālistiskas mācības, izlauzos priekšā, lai pārstāvētu ārkārtīgi vienpusīgu skatpunktu. Tad piecēlās pārāks vecāks kolēģis45 , kurš kopš tā laika ir izrādījis spējas vadīt cilvēkus un organizēt masas un kura vārds, starp citu, arī ir no dzīvnieku valstības, un kārtīgi mums sadeva; arī viņš savā jaunībā esot ganījis cūkas un tad nožēlas pilns atgriezies tēva namā. Es pietrūkos (gluži kā sapnī), kļuvu cūciski rupjš [saugrob] un atbildēju: kopš zinu, ka viņš ganījis cūkas, vairs nebrīnos par viņa runu toni. (Sapnī es brīnos par savu vācnacionālo noskaņojumu.) Liels satraukums; no daudzām pusēm tiku vedināts ņemt atpakaļ savus vārdus, taču paliku nelokāms.

Apvainotais bija pārāk saprotošs, lai pieņemtu pret viņu vērsto nekaunīgo izaicinājumu, un lika lietai mieru.

Pārējie sapņa ainas elementi ir no dziļākiem slāņiem. Ko nozīmē tas, ka grāfs proklamē “māllēpes”? Še man jāiztaujā sava asociatīvā virkne. Māllēpes lattice salāti salātsuns (suns, kas nedz pats ēd, nedz citiem dod).46 Šeit saskatāms lamu vārdu krājums: žirafe, cūka, cūkis, suns; es zināju arī apkārtceļā caur vienu vārdu nokļūt pie ēzeļa un līdz ar to atkal pie viena akadēmiska skolotāja apsmiešanas. Turklāt pārtulkoju sev nezinu, vai pamatoti Huflattich [māllēpej ar “pisse-en-lit”47 Zināšanas man ir no Zolā darba “Žermināls”, kurā bērni tiek vedināti pārnest šādus salātus.48 Suns — chien — savā nosaukumā satur līdzību ar lielo funkciju (chier, gluži kā pisser ar mazo). Drīz vien nepiedienīgais visos trīs agregātstāvokļos mums būs vienkopus; jo pašā [darbā] “Žermināls”, kurā ir gana daudz darīšanas ar nākamo revolūciju, ir aprakstīta visnotaļ savdabīga sacensība, kas attiecas uz gāzveidīgas ekskrēcijas, dēvētu par flatus [140] 9 , producēšanu.* Un tagad man jāatzīmē, cik ilgi jau aizsākts ceļš uz šo flatus, no ziediem caur spāņu pantiņu, Isabelitu, līdz Isabellai un Ferdinandam, caur Henriju VIII, angļu vēsturi līdz Armādas cīņai pret Angliju, pēc kuras triumfējošā noslēguma angļi izkala medaļu ar uzrakstu: F l a v i t et dissipati sunt, jo viesuļvētra izkliedēja spāņu floti. [141] 50 Taču šo teicienu es biju daļēji pa jokam nodomājis izmantot kā virsrakstu nodaļai “Terapija”, ja man kādreiz izdotos nokļūt līdz tam, lai sniegtu izsmeļošas ziņas par savu histērijas izpratni un tās ārstēšanu.

Par sapņa otro ainu nevaru sniegt tik izvērstu risinājumu, pirmām kārtām jau cenzūras dēļ. Proti, es nolieku sevi tā revolucionārā laika augstā kunga vietā, kuram ari bija piedzīvojums ar ērgli un kuram arī nācās ciest no incontinentia alvi [vēdera nesaturēšana] u. tml., un, manuprāt, nebūtu pamatoti še izvairīties no cenzūras, kaut ari lielāko daļu no šiem stāstiem man ir izstāstījis kāds galma padomnieks (aula, consiliarius aulicus [pods, galma padomnieks]). Istabu virkni sapnī ierosinājis ir Viņa Ekscelences salonvagons, kurā uz brīdi varēju ieskatīties, taču tā, kā jau tas sapņos bieži notiek, nozīmē sievišķi [Frauenzimmer\ (galmīgie sievišķi). Ar nama pārzines personu es izsaku sliktu pateicību atjautīgai pavecākai dāmai par mielošanu un daudziem jaukiem stāstiem, kas man tika piedāvāti viņas namā. Gājiens ar lampu saistāms ar Grilparceru, kas ir atzīmējis līdzīga satura valdzinošu pārdzīvojumu un tad izmantojis [darbā] “Hēra un Leandrs” (jūras un mīlestības viļņi Armāda un vētra). [142] '51

Arī no abu pārējo sapņa fragmentu detalizētas analīzes man ir jāatturas52 ; minēšu tikai tos elementus, kuri ved pie abām bērnības scēnām, kuru dēļ vispār esmu sapni iekļāvis. Visnotaļ pamatoti var pieļaut, ka tas ir seksuālais materiāls, kas mani spiež uz šo apspiešanu; taču nav vajadzīgs apmierināties ar šādu skaidrojumu. Sev pašam taču neveido noslēpumu no daudz kā, kas citu priekšā jāiztirzā kā noslēpums, un še runa ir nevis par cēloņiem, kas mani spiež apslēpt risinājumu, bet gan par iekšējās cenzūras motīviem, kas sapņa īsteno saturu slēpj no manis paša. Tāpēc man ir jāpasaka, ka analīze ļauj šos trīs [pēdējos] sapņa fragmentus atpazīt kā bezkaunīgu dižošanos, kā smieklīgu, manā nomoda dzīvē jau sen apspiestas lielummānijas izpausmi, kas līdz atsevišķiem atzarojumiem uzdrošinās iekļauties manifestētajā sapņa saturā (liekos sev slīpēts), taču precīzi ļauj izprast nebēdnīgo noskaņojumu vakarā pirms sapņiem. Turklāt dižošanos visās jomās; piemēram, Grācas pieminēšana ir atvedināma uz izteicienu “Cik maksā Grāca?”, kas gadās, ja iedomājas sevi naudas pārbagātu. Kas grib domāt par meistara Rablē nepārspēto Gargantijas un viņa dēla Pantagriela dzīves un darbu attēlojumu, tas arī minēto pirmā sapņa fragmenta saturu ierindos pie dižošanās.53 Taču uz divām apsolītajām bērnības scēnām attiecas, lūk, kas: šim ceļojumam es biju nopircis jaunu koferi, kura krāsa, brūni violeta, vairākkārt parādās sapni no bieza auduma ir violeti brūna vijolīte līdzās lietai, ko dēvē par “meiteņu ķērāju" mēbeles valdības [nama] istabās). Tas, ka ar kaut ko jaunu krīt acīs cilvēkiem, ir pazīstama bērnu ticība. No bērnības dzīves man ir stāstīta šāda scēna, un atmiņa par to ir aizstāta ar atmiņu par stāstījumu. Reizumis — divu gadu vecumā — es esot čurājis gultā un, kad tiku saņēmis par to pārmetumus, esot mierinājis tēvu ar solījumu, ka viņam N. (nākamajā lielākajā pilsētā) nopirkšu jaunu, skaisti sarkanu gultu. (Tāpēc sapnī ir iekļāvums, ka glāzi mēs esam nopirkusi pilsētā vai mums jānopērk-, solītais vārds ir jātur.) (Starp citu, ņemiet vērā vīrišķās glāzes un sievišķā kofera, box savienošanu. [152. lpp.]) Šajā solījumā ir ietverta visa bērna lielummānija. Bērna urinēšanas grūtības nozīme sapnim ir jau pamanīta agrākā sapņa interpretācijā (sal. ar sapni 191. lpp.). No neirotisko psihoanalīzēm mēs esam uzzinājuši arī par slapināšanas gultā intīmo saistību ar godkāres raksturiezīmi. [143] Taču reiz, kad biju septiņus vai astoņus gadus vecs, gadījās cita ģimeniska nepatikšana, par kuru atminos ļoti labi. Vakarā pirms došanās gulēt nepakļāvos diskrētuma prasībai un nokārtoju vajadzības vecāku guļamistabā viņu klātbūtnē, un tēvs savā soda runā par to izteica piezīmi: no puikas nekas neiznākšot. Tam bija jābūt šausmīgam manas godkāres aizskārumam, jo mājieni uz šo scēnu aizvien atgriežas manos sapņos un parasti ir saistīti ar manu panākumu un sasniegumu uzskaitījumu, it kā es gribētu teikt: redzi, par kaut ko tomēr esmu kļuvis. Šī bērnības scēna sniedz materiālu pēdējai sapņa ainai, kur atriebības dēļ lomas, protams, ir mainītas. Pavecākais kungs, acīmredzot tēvs, jo aklums ar vienu aci nozīmē viņa vienpusējo glaukomu [144] 54 , tagad urinē manā priekšā, kā es toreiz viņa priekšā. Ar glaukomu es viņam atgādinu par kokaīnu, kas operācijā viņam nāca par labu [165—166. lpp.J, it kā būtu izpildījis savu solījumu. Turklāt es uzjautrinos par viņu; tā kā viņš ir akls, man jātur viņa priekšā glāze, un es tīksminos mājienos uz savām atziņām mācībā par histēriju, par kurām esmu lepns. [145] 55

Ja abas bērnības urinēšanas scēnas man jau tā ir cieši saistītas ar lielummānijas tēmu, tad to uzmodināšanai ceļojumā uz Auszē nāca par labu vēl nejaušais apstāklis, ka manā kupejā nebija klozeta un man vajadzēja sagatavoties, ka brauciena laikā nokļūšu ķezā, kas tad no rīta arī notika. Es tad pamodos ar miesiskas vajadzības izjūtām. Domāju, ka varētu būt piemēroti šīm izjūtām piešķirt īstenā sapņa izraisītāja lomu, taču priekšroku dotu citam skaidrojumam, proti, sapņojumi ir izraisījuši vajadzību urinēt. Man ir pilnīgi neraksturīgi, ka kaut kāda vajadzība traucētu miegu, vismazāk jau šīs pamošanās laikā, bez ceturkšņa trijos no rīta. Nākamo iebildumu sagaidu ar piezīmi, ka citos ceļojumos daudz labākos apstākļos gandrīz nekad neesmu jutis vajadzību urinēt pēc priekšlaicīgas pamošanās. Starp citu, šo punktu bez kāda kaitējuma varu atstāt neizšķirtu.56

Kopš tā laika, kad, pateicoties sapņa analīzes pieredzēm, esmu kļuvis uzmanīgs pret to, ka arī no sapņiem, kuru interpretācija iesākumā šķiet pilnīga, jo sapņa avoti un vēlmju izraisītāji ir viegli pierādāmi, ka arī no šādiem sapņiem atiet svarīgi domu pavedieni, kas sniedzas līdz pat visagrākajai bērnībai, man jājautā sev, vai arī šajā iezīmē nav dots būtisks sapņošanas nosacījums. Ja varu vispārināt šo domu, tad katram sapnim tā manifestētajā saturā pievienojas sasaiste ar recenti pārdzīvoto, bet tā latentajā saturā sasaiste ar senāk pārdzīvoto, saistībā ar ko, analizējot histēriju, tiešām varu parādīt, ka tas labā nozīmē ir palicis nesens līdz pat tagadnei. Taču šķiet, ka šo pieļāvumu vēl ir gana grūti pierādīt; citā saistībā es vēl atgriezīšos pie visagrīnāko bērnības pieredzējumu lomas sapņa tapšanā (VII nodaļa [485. lpp. un tālāk]).

No trim sākumā aplūkotajām sapņa atmiņas savdabībām viena priekšrokas došana mazsvarīgajam sapņa saturā — ir atrisinājusies apmierinoši, atvedinot to uz sapņa deformāciju. Abas pārējās savdabības, kā nesenā, tā infantilā izcelšanu, mēs apstiprinājām, taču nevaram atvedināt no sapņošanas motīviem. Mēs gribam paturēt atmiņā abus šos raksturojumus, kurus nevarējām izskaidrot vai izvērtēt; tiem jāierindojas kaut kur citur, vai nu miega stāvokļa psiholoģijā, vai arī apsvērumos par dvēseles aparāta uzbūvi, ko izvērsīsim vēlāk, kad būsim manījuši, ka caur sapņa interpretāciju var ielūkoties tā iekšienē kā caur loga rūti [sk. VII nodaļu].

Taču citu pēdējo sapņa analīžu rezultātu gribu uzsvērt tūdaļ pat. Sapnis bieži šķiet daudznozimigs-, tajā, kā rāda piemēri, cits citam līdzās var apvienoties ne tikai vairāki vēlmju piepildījumi; viena jēga, viens vēlmes piepildījums var arī citu pārklāt, līdz pašā apakšā sastopas ar agrās bērnības vēlmes piepildījumu, un ari še atkal apsvērums, vai šajā teikumā [vārduļ “bieži” nebūtu pareizāk aizstāt ar [vārdu] “regulāri”. [146]

c

Sapņa somatiskie avoti

Mēģinot ieinteresēt izglītotu laju par sapņa problēmu un šajā nolūkā jautājot, no kādiem gan avotiem, viņaprāt, rodas sapņi, lielākoties fiksējams, ka iztaujātais iedomājas droši zinām šo risinājuma daļu. Viņš tūdaļ piemin ietekmi, ko uz sapņa veidošanos izdara traucēta vai apgrūtināta gremošana (“sapņi nāk no kuņģa” [40. lpp.]), nejaušais ķermeņa stāvoklis un mazie pārdzīvojumi miega laikā, un laikam nenojauš, ka pēc visu šo momentu ņemšanas vērā paliek vēl kaut kas tāds, kam nepieciešams skaidrojums.

Kādu nozīmi sapņa izveidē somatiskajiem kairinājumu avotiem atvēl zinātniskā literatūra, mēs detalizēti iztirzājām ievadošajā sadaļā ([I nodaļa] C), tā ka še mums nepieciešams tikai atgādināt šā pētījuma rezultātus. Mēs dzirdējām, ka tiek izšķirti trejādi somatiskie kairinājuma avoti: no ārējiem objektiem izrietošie objektīvie maņu kairinājumi, tikai subjektīvi pamatotie maņu orgānu iekšējie uzbudinājuma stāvokļi un ķermeņa iekšienē tapušie miesiskie kairinājumi, un mēs fiksējām arī autoru noslieci līdztekus šiem somatiskajiem kairinājuma avotiem izstumt otrajā plānā vai pilnīgi izslēgt iespējamos psihiskos sapņošanas avotus (56. lpp.). Pārbaudot pretenzijas, kas tiek izvirzītas par labu somatiskajiem kairinājuma avotiem, mēs uzzinājām, ka objektīvo maņas orgānu uzbudinājumu daļēji nejaušu kairinājumu miega laikā, daļēji tādu, kas arī miega laikā neatstājas no dvēseles dzīves nozīmi apstiprina daudzskaitlīgi novērojumi, bet eksperimentā tiek gūts apstiprinājums (42. lpp. un tālāk), ka subjektīvo maņu uzbudinājumu nozīme laikam izpaužas hipnagoģisko juteklisko tēlu atkārtojumā sapņos (48. lpp. un tālāk) un ka visplašākajā apjomā pieņemtā mūsu sapņu tēlu un sapņu priekšstatu atvedināšana no iekšējā miesas kairinājuma gan nav caurcaurēm pierādāma, taču var pieslieties visiem zināmajām ietekmēm, kādu uz mūsu sapņu saturu izdara gremošanas, izvadīšanas un seksuālo orgānu uzbudinājuma stāvoklis [sal.: 53. Ipp.ļ.

“Nervu kairinājums” un “miesas kairinājums” tātad būtu sapņa somatiskie avoti, t. i., saskaņā ar vairāku autoru [uzskatiem] vispār vienīgie sapņa avoti.

Taču mēs esam ari dzirdējuši veselu virkni šaubu, kas, šķiet, vēršas ne tik daudz pret somatiskās kairinājuma teorijas pareizību, cik pietiekamību.

Lai cik droši justos visi šīs mācības pārstāvji jautājumā par tās faktiskajiem pamatiem īpaši par to, ka ņemami vērā akcidentālie un ārējie nervu kairinājumi, kurus nav nekādu grūtību vēlreiz atrast sapņa saturā -, tomēr neviens nav noliedzis ieskatu, ka ar to nav gana bagātīgā sapņu priekšstatu satura atvedināšanai tikai no ārējiem nervu kairinājumiem. Mis Mērija Vitona Kolkinsa (1893 [312]) šādā aspektā sešas nedēļas pārbaudīja pati savus un citas personas sapņus un atrada tikai 13,2 procentus respektīvi 6,7 procentus, kuros bija pierādāms ārēja maņu uztvēruma elements; tikai divi šā krājuma gadījumi bija atvedināmi no organiskām izjūtām. Statistika mums še apstiprina to, ko mums būtu ļāvis pieņemt pat paviršs mūsu pašu pieredzējumu pārskats.

Bieži mēdz samierināties ar to, ka “nervu kairinājuma sapni” kā labi izpētītu sapņa paveidu izceļ starp citām sapņa formām. Špita [1882, 233] sapņus iedala nervu kairinājuma un asociācijas sapnī. Taču bija skaidrs, ka risinājums būs neapmierinošs, kamēr neizdosies pierādīt saistību starp somatiskiem sapņa avotiem un sapņa priekšstata saturu.

Līdztekus pirmajam iebildumam par ārējo kairinājuma avotu biežuma nepietiekamību kā otrais tad izvirzās iebildums par nepietiekamību sapņa skaidrojumā, kas tiek sasniegts ar šāda veida sapņa avotu ieviešanu. Mācības pārstāvji mums ir parādā divus šādus skaidrojumus: pirmkārt, kāpēc ārējais kairinājums sapnī netiek atpazīts tā īstajā iedabā, bet gan regulāri pārprasts (salīdzini ar pamošanās sapņiem, 45. lpp. un tālāk), un, otrkārt, kāpēc uztverošās dvēseles reakcijas rezultāts uz šo pārprasto kairinājumu var būt tik nenoteikti mainīgs. Kā atbildi uz šo jautājumu mēs dzirdējām no Štrimpela, ka dvēsele, miegā novēršoties no ārpasaules, nespēj sniegt objektīvo maņu kairinājumu pareizo interpretāciju un daudzos virzienos nenoteiktās ierosas dēļ ir spiesta veidot ilūzijas; viņa vārdiem izsakoties (1877, 108/):

“Kolīdz kāda ārēja vai iekšēja nervu kairinājuma dēļ miega laikā dvēselē rodas izjūta vai izjūtu komplekss, jūtas, vispār kāds psihisks process, ko dvēsele percipiē, tā šis process dvēselē izraisa izjūtu tēlus, kas palikuši no nomoda pieredzes jomas, proti, agrākos uztvērumus, vai nu kailus, vai ari ar piederīgajām psihiskajām vērtībām. Tas it kā savāc ap sevi lielāku vai mazāku skaitu šādu tēlu, caur kuriem nervu kairinājuma izraisītais iespaids iegūst savu psihisko vērtību. Parasti arī še, kā valodiskajā izmantojumā saka par nomoda izturēšanos, mēdz teikt, ka dvēsele miegā interpretē nervu kairinājuma iespaidu. Šīs interpretācijas rezultāts ir tā sauktais nervu kairinājuma sapnis, t. i., sapnis, kura sastāvdaļas nosaka tas, ka nervu kairinājums savu psihisko darbību dvēseles dzīvē īsteno saskaņā ar reprodukcijas likumiem” [sal.: 46. lpp. un tālāk; 66. lpp., 70. lpp.].

Visā būtiskajā ar šo mācību idents ir Vunta [ 1874, 656/1 izteikums, ka sapņa priekšstati katrā ziņā lielākoties izriet no maņu kairinājumiem, proti, arī no vispārējas nozīmes kairinājumiem, un tāpēc lielākoties tie ir fantastiskas ilūzijas, laikam tikai niecīgā ziņā tīri, līdz halucinācijām kāpināti atmiņas priekšstati. [Sal.: 57. lpp.] No šis teorijas izrietošajām attiecībām, kas pastāv starp sapņa saturu un sapņa kairinājumiem, Štrimpels (1877, 84) rod precīzu salīdzinājumu: “kad mūziku pilnīgi nepārzinoša cilvēka desmit pirksti, kas skraida pa instrumenta taustiņiem". [Sal: 87. lpp., 125. lpp.] Tādējādi sapnis ir nevis kā dvēselisks fenomens, kas rodas no psihiskiem motīviem, bet gan kā fizioloģiska kairinājuma rezultāts, kas izpaužas psihiskā simptomatoloģijā, jo kairinājuma skartais aparāts nav spējīgs ne uz vienu citu izpausmi. Uz līdzīgu priekšnosacījumu ir veidots, piemēram, uzmācīgo priekšstatu skaidrojums, ko Mcinerts57 ir mēģinājis sniegt ar slaveno līdzību par ciparnīcu, uz kuras atsevišķi cipari ir vairāk izvelbti.

Lai cik iecienīta būtu mācība par somatiskajiem sapņa kairinājumiem un lai cik valdzinoša tā šķistu, tomēr viegli uzrādīt tās vājo punktu. Jebkurš somatisks sapņa kairinājums, kas miegā vedina dvēseles aparātu interpretēt, veidojot ilūzijas, var rosināt bezgala daudzus šādus interpretācijas mēģinājumus, proti, sasniegt savu pārstāvniecību sapņa saturā bezgala atšķirīgos priekšstatos. [147] taču Štrimpela un Vunta mācība nespēj norādīt kādu motīvu, kas regulē attiecības starp ārējo kairinājumu un tā interpretācijai izraudzīto sapņa priekšstatu, proti, izskaidrot “dīvaino izvēli”, ko kairinājumi “pietiekami bieži izdara savā produktīvajā darbībā” (Lipps 1883, 170).58 Citi iebildumi vēršas pret visas ilūziju mācības pamatpieņēmumu, ka miegā dvēsele nespējot atpazīt patieso objektīvo maņu kairinājumu iedabu. Vecais fiziologs Burdahs mums pierāda, ka dvēsele arī miegā ir visnotaļ spējīga pareizi interpretēt tajā nokļuvušos maņu iespaidus un reaģēt atbilstīgi pareizajai interpretācijai, skaidrojot, ka noteikti maņu iespaidi, kas indivīdam šķiet svarīgi, miega laikā var tikt izņemti no atstāšanas novārtā (aukle un bērns) un ka ar paša vārda [nosaukšanu] daudz drošāk tiek pamodināts nekā ar vienaldzīgu dzirdes iespaidu, bet tas paredz, ka dvēsele arī miegā atšķir izjūtas (sadaļa [nodaļa] I, 66. lpp.). No šiem novērojumiem Burdahs secina, ka saistībā ar miega stāvokli ir jāpieņem nevis nespēja interpretēt maņu kairinājumus, bet gan intereses trūkums par tiem. Tos pašus argumentus, kurus 1830. gadā izmanto Burdahs, nemainīgus atkārto Lipss 1883. gadā, apkarojot somatisko kairinājuma teoriju. Līdz ar to dvēsele mums līdzinās aizmigušajam [no kādas] anekdotes, kurš uz jautājumu “Vai tu guli?” atbild: “Nē,” bet, uzrunāts otrreiz: “Tad aizdod desmit guldeņus,” atrunājas: “Es guļu.”

Mācības par somatiskajiem sapņa kairinājumiem nepietiekamību var pierādīt arī citādi. Novērojums rāda, ka ārējie kairinājumi mani nespiež sapņot, kaut arī šie kairinājumi izpaužas sapņa saturā, kolīdz un ja vien es sapņoju. Piemēram, ja miegā man gadās ādas vai spiediena kairinājums, manā rīcībā ir atšķirīgas reakcijas. Varu to nepamanīt un tad pamostoties fiksēt, ka, piemēram, kāja nav bijusi apsegta vai roka ir bijusi saspiesta; patoloģija man rāda daudzskaitlīgus piemērus, ka miega laikā dažādi un spēcīgi uzbudinoši izjūtu un kustību kairinājumi paliek bez iedarbības. Miegā es varu manīt izjūtu, kā tas it kā visa miega laikā parasti notiek ar sāpīgiem kairinājumiem, taču sāpes neieaužas sapnī; un, treškārt, es varu kairinājuma dēļ pamosties, lai to novērstu. [148] 59 Tikai ceturtā iespējamā reakcija ir tāda, ka ar nervu kairinājumu tieku vedināts uz sapni; taču pārējās iespējas īstenojas vismaz tikpat bieži kā sapņa veidošanās. Tas nevarētu notikt, ja sapņošanas motivs neatrastos ārpus somatiskajiem kairinājuma avotiem.

Pareizi novērtējot tos iepriekš atsegtos caurumus sapņa skaidrojumā ar somatiskiem kairinājumiem, citi autori Šērners [1861], kam pievienojās filosofs Folkelts [1875], ir mēģinājuši precīzāk noteikt dvēseles darbības, kas no somatiskiem kairinājumiem ļauj rasties krāsainiem sapņu tēliem, proti, atkal pārlikt sapņošanas būtību dvēseliskajā un psihiskā aktivitātē. [Sal.: 92. lpp. un tālāk.] Šērners sniedza ne tikai poētiski izjustu, gailoši dzīvīgu psihisko savdabību atainojumu, kas izvēršas sapņa izveidē, viņš domāja arī esam uzminējis principu, saskaņā ar kuru dvēsele rīkojas ar piedāvātajiem kairinājumiem. No savām dienas važām atsvabinājušās fantāzijas brīvajā izmantojumā sapņa darbs saskaņā ar Šērneru tiecas simboliski atainot [tā] orgāna iedabu, no kura izriet kairinājums, un šī kairinājuma veidu. Tādējādi kā instrukcija sapņu interpretācijai rodas sava veida sapņu grāmata, ar kuras palīdzību no sapņa tēliem var secināt par ķermeņa izjūtām, orgānu stāvokļiem un kairinājuma stāvokļiem. “Piemēram, kaķa tēls pauž saīgušu noskaņojumu, bet gaiša un gluda cepuma tēls miesas kailumu.” [Volkelt 1875, 32.] Cilvēka miesu kā kopumu sapņa fantāzija priekšstata kā māju, atsevišķos ķermeņa orgānus kā mājas daļas. “Zobu kairinājuma sapņos” mutes orgānam atbilst augsti izvelbts priekšnams, bet rīkles pārejai uz barības vadu trepes, ““galvassāpju sapnī” galvas augstajam novietojumam tiek izraudzīti istabas griesti, kuri ir klāti ar pretīgiem, krupjveidīgiem zirnekļiem” [ibid., 33/]. “Šos simbolus sapnis daudzkārt izraugās vieniem un tiem pašiem orgāniem; tā, piemēram, elpojošās plaušas savu simbolu rod liesmu pārpilnā krāsnī ar tās krākšanu, sirds tukšās kastēs un grozos, urīnpūslis apaļos, kulīšveida vai vispār izdobtos priekšmetos” [ibid., 34]. “īpaši svarīgi ir tas, ka sapņa noslēgumā uzbudinošais orgāns vai tā funkcija tiek parādīta neapslēpti, turklāt lielākoties uz paša sapņotāja miesas. Tā, piemēram, “zobu kairinājuma sapnis” lielākoties noslēdzas ar to, ka sapņotājs sev no mutes izņem zobu” (ibid., 35). Nevar teikt, ka šī sapņu interpretācijas teorija ir guvusi autoru lielu labvēlību. Pirmām kārtām tā šķita pārāk ekstravaganta; vairījās atrast pat to pamatotības daļu, uz ko, manuprāt, tā var pretendēt. Tā, kā redzams, ved uz sapņa interpretācijas atdzīvināšanu ar simbolikas starpniecību, kuru izmantoja senajie, vienīgi joma, no kuras ir jāiegūst interpretācija, tiek ierobežota ar cilvēka miesiskuma apgabalu. Zinātniski tveramās tehnikas trūkums smagi iedragā Šērnera mācības piemērojamību interpretācijā. Šķiet, ka patvaļa sapņa interpretācijā nekādi nav izslēgta, katrā ziņā arī še kairinājums sapņa saturā var izpausties dažādās pārstāvniecībās; tā, piemēram, jau Šērnera piekritējs Folkelts nevarēja apstiprināt to, ka ķermenis tiek atainots kā māja. Iebildums jāraisa arī tam, ka še atkal sapņa darbs dvēselei ir uzlikts kā nederīga un bezmērķīga darbība, jo saskaņā ar šo mācību dvēsele taču apmierinās ar to, ka fantazē par to nodarbinošo kairinājumu, neko nedarot tā novēršanai.

Taču smagu triecienu Šērnera mācībai par miesas kairinājumu simbolizēšanu sapnī sniedz cits iebildums. Šie miesas kairinājumi pastāv nemitīgi, dvēselei tie saskaņā ar vispārējo pieņēmumu miegā ir pieejamāki nekā nomodā. Tad nav saprotams, kāpēc dvēsele cauru nakti nepārtraukti, turklāt katru nakti, nesapņo par visiem orgāniem. Ja šo iebildi grib atrunāt, ka no acīm, ausīm, zobiem, zarnām utt. ir jāizriet īpašiem uzbudinājumiem, lai uzmodinātu sapņa darbību, tad grūti pierādīt šo kairinājumu kāpinājumu objektivitāti, tas ir iespējams tikai niecīgā skaitā gadījumu. Ja sapnis par lidošanu simbolizē plaušu pacelšanos un saplakšanu elpojot [sk.: 54. lpp.], tad, kā atzīmē jau Štrimpels [1877, 119], vai nu šo sapni vajadzētu sapņot daudz biežāk, vai ari šī sapņa laikā vajadzētu būt pierādāmai kāpinātai elpošanas darbībai. Iespējams vēl trešais gadījums, visticamākais no visiem, proti, laiku pa laikam darbojas īpaši motīvi, lai pievērstu uzmanību nemitīgi pastāvošām viscerālām izjūtām, taču šis gadījums jau iziet ārpus Šērnera teorijas.

Šērnera un Folkelta iztirzājumu vērtība ir tāda, ka tie vērš uzmanību uz virkni sapņa satura iezīmju, kam nepieciešams skaidrojums, un acīmredzot aizklāj jaunas atziņas. Visnotaļ pareizi, ka sapņos ir ķermeņa orgānu un funkciju simbolizējumi, ka ūdens sapnī bieži nozīmē urīnpūšļa kairinājumu, ka vīrieša ģenitālijas var tikt atainotas kā vertikāli stāvoša nūja vai kolonna utt. Tādu sapņu gadījumā, kuros ir ļoti kustīgs redzes lauks un spožas krāsas pretstatā citu sapņu blāvumam, gandrīz vai nevar noraidīt to kā “redzes kairinājuma sapņu” interpretāciju, gluži tāpat kā apstrīdēt ilūziju veidošanās devumu sapņos, kas satur troksni un murdoņu. Šērnera sapnis [1861, 167], ka divas skaistu blondu zēnu rindas stāv iepretim viena otrai uz tilta, uzbrūk viena otrai, tad atkal ieņem iepriekšējo pozīciju, līdz beidzot sapņotājs nosēžas uz tilta un no sava žokļa izņem garu zobu; vai līdzīgs Folkelta sapnis [1875, 52], kurā sava loma ir divām atvilktņu rindām un kurš arī beidzas ar zoba izvilkšanu: līdzīgi abu autoru lielā vairumā minētie sapņveidojumi nepieļauj, ka Šērnera teoriju atmet kā dīku izgudrojumu, neizpētot tās labo kodolu. [Sal.: 308. lpp.] Tādā gadījumā rodas uzdevums sniegt citu skaidrojumu iespējamā zobu kairinājuma iedomātajam simbolizējumam [sk.: 341. lpp. un tālāk.].

Visu šo laiku, kad mūs nodarbināja mācība par somatiskajiem sapņa avotiem, es izlaidu iespēju minēt to argumentu, kas izriet no mūsu sapņa analīzēm. Ja ar metodi, ko citi autori nav attiecinājuši uz savu sapņu materiālu, varējām pierādīt, ka sapnim kā psihiskai akcijai piemīt sava vērtība, ka par tā veidošanās motīvu kļūst vēlme un ka iepriekšējās dienas pārdzīvojums sniedz vistuvāko materiālu tā saturam, tad jebkura cita sapņa mācība, kura atstāj novārtā tik svarīgu izpētes metodi un līdz ar to sapni skata kā nederīgu un mīklainu psihisku reakciju uz somatiskiem kairinājumiem, ir arī veidota bez kādas īpašas kritikas. Jo [tādā gadījumā] vajadzētu, bet tas ir ļoti neticami, pastāvēt diviem visnotaļ atšķirīgiem sapņu veidiem, no kuriem viens ir pieejams tikai mums, bet otrs tikai iepriekšējiem sapņa novērtētājiem. Mums atliek tikai mūsu sapņu mācības ietvaros atrast vietu faktiem, uz kuriem balstās ierastā mācība par somatiskajiem sapņa kairinājumiem.

Pirmo soli šajā virzienā mēs jau veicām, izvirzot tēzi, ka sapņa darbs ir spiests pārstrādāt visas vienlaikus pastāvošās sapņa ierosas vienā vienībā (sk.: 173. lpp. un tālāk). Mēs redzējām: ja no iepriekšējās dienas ir palikuši pāri divi vai vairāki uz iespaidu spējīgi pārdzīvojumi, no tiem izrietošās vēlmes tiek apvienotas vienā sapnī, kā arī to, ka sapņa materiālā saplūst psihiski vērtīgs iespaids un iepriekšējās dienas indiferentie pārdzīvojumi, ja vien starp tiem var izveidoties komunicējoši priekšstati. Līdz ar to sapnis izpaužas kā reakciju uz visu, kas guļošajā psihē vienlaikus pastāv kā [kaut kas] aktuāls. Tātad, ciktāl mēs līdz šim analizējām sapņa materiālu, mēs to iepazinām kā psihisku pārpalikumu, atmiņas pēdu krājumu, kam (tāpēc, ka priekšroka dota recentam un infantilam materiālam) vajadzēja piešķirt tolaik psiholoģiski nenoteiktu aktualitātes raksturu. Mums nav īpaši grūti paredzēt, kas notiksies, ja miega stāvoklī šīm atmiņas aktualitātēm pievienosies izjūtu jaunais materiāls. Šie uzbudinājumi arī kļūst svarīgi sapnim tāpēc, ka tie ir aktuāli; tie tiek apvienoti ar citām psihiskām aktualitātēm, lai sniegtu materiālu sapņa izveidei. Izsakoties citādi, kairinājumi miega laikā tiek pārstrādāti vēlmes piepildījumā, kura pārējās sastāvdaļas ir mums pazīstamie dienas pārpalikumi. Šādai apvienošanai nav ^notiek; mēs taču dzirdējām, ka pret fiziskiem kairinājumiem miega laikā ir iespējams vairāk nekā viens izturēšanās veids. Bet, ja apvienošanās notiek, tad ir izdevies sapņa saturam atrast priekšstatu materiālu, kas pārstāv abus sapņa avotus, somatiskos un psihiskos.

Sapņa būtība netiek mainīta, ja psihiskajiem sapņa avotiem pievienojas somatiskais materiāls; tas paliek vēlmes piepildījums, visviens, kā aktuālais materiāls noteic tā izpausmi.

Labprāt še gribu atstāt vietu savdabību virknei, kas sapnim var mainīgi veidot ārējo kairinājumu nozīmi. Es iedomājos, ka individuālo, fizioloģisko un nejaušo, ikreizējos apstākļos doto momentu sadarbība izšķiras par to, kā atsevišķos gadījumos intensīva objektīvā kairinājuma apstākļos miega laikā [cilvēks] izturēsies; habituāli akcidentālais miega dziļums kopā ar kairinājuma intensitāti reizēm ļauj tā apspiest kairinājumu, ka tas miegā netraucē, citreiz tie liek pamosties vai atbalsta mēģinājumu pārvarēt kairinājumu, ieaužot to sapnī. Atbilstīgi konstelāciju daudzveidībai ārējie objektīvie kairinājumi vienam sapnī parādīsies biežāk vai retāk nekā citam. Man, un es esmu lielisks gulētājs un strikti pastāvu uz to, lai mani nekādā ziņā miegā netraucē, ārējo uzbudinājumu cēloņu iejaukšanās sapņos ir ārkārtīgi reta, savukārt psihiskie motīvi acīmredzot ļoti viegli uzvedina mani sapņot. Principā esmu pierakstījis tikai vienu vienīgu sapni, kurā atpazīstams objektīvs, sāpīgs kairinājuma avots, un tieši šajā sapnī ir ļoti pamācoši paraudzīties, kāds sapņa rezultāts ir ārējam kairinājumam.

Es jāju uz pelēka zirga, iesākumā bikli un neveikli, it kā būtu tikai pieslējies. Te satieku kolēģi P., kurš lodenauduma uzvalkā stalti sēž zirgā un kaut ko man atgādina (laikam to, ka slikti sēžu). Es aizvien labāk tieku galā ar ārkārtigi inteliģento zirgu, sēžu ērti un manu, ka augšā esmu gluži kā mājās. Seglu vietā man ir sava veida polsteris, kas pilnīgi aizpilda telpu starp zirga kaklu un krustiem. Ļoti cieši izjāju starp diviem transporta ratiem. Nojājis gabalu pa ielu, pagriežos un gribu nokāpt pie nelielas atklātas kapelas, kas atrodas ielas malā. Tad es tiešām nokāpju pie tai tuvu esošas kapelas; hotelis atrodas tajā pašā ielā; es varētu ļaut zirgam iet vienam, taču dodu priekšroku aizvest viņu līdz tam. Es it kā kaunējos ierasties tur kā jātnieks. Hoteļa priekšā stāv hoteļa zellis, kas rāda manis atrastu lapiņu un tāpēc mani izsmej. Uz lapiņas, divreiz pasvītrots, stāv rakstīts: neko neēst, un otrs nodoms (neskaidrs) aptuveni šāds: neko nedarīt; šajā saistībā neskaidra ideja, ka atrodos svešā pilsētā, kur man nav ko darīt.

Sapnī iesākumā grūti pamanīt, ka tas radies sāpju kairinājuma ietekmē, drīzāk pat spaidā. Taču dienu iepriekš es biju cietis no furunkuliem, kas man katru kustību padarīja par mocību, un visbeidzot furunkuls pie sēklinieka maisiņa saknēm, izaudzis ābola lielumā, pie katra soļa sagādāja neizturamas sāpes, un drudžains gurdums, apetītes trūkums, tomēr saglabātais smagais dienas darbs apvienojās ar sāpēm, lai traucētu manu noskaņojumu. Nebiju īsti spējīgs pildīt savus ārsta uzdevumus, taču saistībā ar ligas veidu un vietu grūti iedomāties citu pasākumu, kuram būtu tik izteikti nepiemērots, un tas ir jāšana. Un tieši šajā darbībā mani pārceļ sapnis; tā ir visenerģiskākā ciešanu negācija, kas pieejama priekšstatam. Es vispār neprotu jāt, parasti par to arī nesapņoju, vispār tikai vienreiz esmu sēdējis zirga mugurā un bez segliem, un man tas nepatika. Taču šajā sapnī es jāju, it kā starpenē man nebūtu nekāda furunkula, nē, tieši tāpēc, ka es tādu negribu. Mani segli saskaņā ar aprakstu ir komprese, kas man ļāva iemigt. Acīmredzot miega pirmajās stundās šādi rīkojoties es neko nejutu no savām sāpēm. Tad lika sevi manīt sāpīgās izjūtas un gribēja mani pamodināt, tad nāca sapnis un mierinoši teica: “Guli vien tālāk, tu taču nemodīsies! Tev jau nav nekādu furunkulu, jo tu jāj uz zirga, bet ar furunkulu tajā vietā nemaz nevar pajāt!” Un tam tas izdevās; sāpes tika apslāpētas, un es turpināju gulēt.

Taču sapnis neaprobežojas ar to, lai, strikti turoties pie priekšstata, kas nav savienojams ar ciešanām, “aizsuģestētu” furunkulu, turklāt sapnis izturas kā bērnu pazaudējušās mātes [149] vai tirgotāja halucinatorais neprāts, kuram to izraisījis visa īpašuma zaudējums; noliegtās izjūtas detaļas un to izstumšanai izmantotais tēls kalpo arī kā materiāls, lai to, kas citkārt dvēselē ir aktuāls, saistītu ar sapņa situāciju un novestu līdz atainojumam. Es jāju uz pelēka zirga, zirga krāsa precīzi atbilst piparu un sāls krāsas tērpam, kādā nesen laukos sastapu kolēģi P. Kā furunkulozes cēlonis man ir noteikts asi vircots ēdiens, taču priekšroka dodama cukuram, kas varētu būt vainojams furunkulozes gadījumā. Draugam P. patīk iepretim man būt zirgā [skatīties no augšas], kopš viņš mani nomainīja pie pacientes, ar kuru es veicu dažādus stiķus (sapnī es iesākumā sēžu zirgā tangenti kā cirka jātnieks), bet īstenībā viņa, gluži kā zirgs anekdotē par svētdienas jātnieku, bija vedusi turp, kur pati gribēja.60 Tādējādi zirgs iegūst pacientes (sapnī tas ir ārkārtīgi inteliģents) simbolisko nozīmi. “Es jūtos augšā gluži kā mājās” izriet no stāvokļa, kāds man bija [pacientes] mājās, pirms mani aizstāja P. “Domāju, ka jūs augšā stingri sēžat seglos” nesen man saistībā ar tām pašām mājām teica viens no maniem nedaudzajiem labvēļiem starp šīs pilsētas dižajiem ārstiem. Tas arī bija īsts stiķis ar šādām sāpēm astoņas līdz desmit stundas katru dienu praktizēt psihoterapiju, taču es zinu, ka bez pilnīgas fiziskas labsajūtas savu īpaši grūto darbu ilgi nevaru turpināt, un sapnis ir pilns ar drūmiem mājieniem par situāciju, kas tad radīsies (lapiņa, kādas ir neirastēniķiem, lai parādītu ārstam): neko nedaritun neko neēst. Turpmākajā interpretācijā redzu, ka sapņa darbam ir izdevies no jāšanas vēlmju situācijas rast ceļu uz ļoti agrīnām bērnības scēnām, kam vajadzētu būt notikušām starp mani un patlaban Anglijā dzīvojošo, starp citu, gadu vecāko brāļadēlu. [Sal.: 373. Ipp. un tālāk.] Turklāt sapnis ir uzņēmis elementus no maniem ceļojumiem pa Itāliju; iela sapnī ir izveidota no Veronas un Sjēnas iespaidiem. Vēl dziļāk ejoša interpretācija ved pie seksuāliem sapņojumiem, un es atminos, ko pacientei, kura nekad nav bijusi Itālijā, vajadzēja nozīmēt sapņa mājieniem par skaisto zemi (gen Italien Genitalien)M , vienlaikus tas ir saistīts ar mājām, kurās biju ārsts pirms drauga P., un vietu, kur atrodas mans furunkuls.

Citā [150] sapnī man līdzīgā veidā izdevās atvairīt šoreiz maņu kairinājumu, kas draudēja traucēt miegu, taču tā bija tikai nejaušība, kas ļāva atldāt sapņa saistību ar nejaušo sapņa kairinājumu un šādā veidā saprast sapni. Kādu rītu, tas bija vasaras vidus, es pamodos kādā Tiroles augstienē, zinot, ka esmu sapņojis: pāvests ir nomiris. Šī īsā, nevizuālā sapņa interpretācija man neizdevās. Ar sapni man saistījās tikai tas, ka nesen avīzē tika ziņots par Viņa Svētības vieglo neveselumu. Taču priekšpusdienas gaitā mana sieva jautāja: “Vai šodien no rīta dzirdēji briesmīgās zvanu skaņas?” Man nebija ne jausmas, ka esmu tos dzirdējis, taču tagad es sapratu savu sapni. Tā bija manas miega vajadzības reakcija uz troksni, ar kuru dievbijīgie tirolieši gribēja mani pamodināt.

Es viņiem atriebos ar secinājumu, kas veido sapņa saturu, un turpināju gulēt bez kādas intereses par zvanu skanēšanu.

Starp iepriekšējās sadaļās pieminētajiem sapņiem jau atradās vairāki sapņi, kas var kalpot kā tā saukto nervu kairinājumu pārstrādes piemēri. Viens no tādiem ir sapnis par dzeršanu pilnām mutēm ļ 126. lpp.]; tajā somatiskais kairinājums laikam ir vienīgais sapņa avots, bet vēlme, kas radusies no izjūtas, slāpes vienīgais sapņa motīvs. Līdzīgi ir citos vienkāršos sapņos, ja somatiskais kairinājums viens pats spēj veidot vēlmi. Slimās sapnis, kura naktī no vaiga nomet atdzesēšanas aparātu [127. lpp.], rāda neierastu veidu, kā uz sāpju kairinājumu reaģēt ar vēlmes piepildījumu; šķiet, ka slimajai ir izdevies padarīt sevi pārejoši analgētisku, piešķirot savas sāpes svešiniekam.

Mans sapnis par trim parkām [194. lpp. un tālāk] laikam ir izsalkuma sapnis, taču tas prot vajadzību pēc ēdiena atvirzīt uz bērna alkām pēc mātes krūts un nevainīgo iekāri izmantot par aizsegu nopietnākai iekārei, kas nevar tik neaizklāti izpausties. Sapnī par grāfu Tūnu [197. lpp. un tālāk] mēs varējām redzēt, kādos ceļos akcidentāli dota fiziska vajadzība var saistīties ar visspēcīgākajām, taču arī spēcīgi apspiestām dvēseles dzīves ierosām. Un ja, kā Gdrnjē aprakstītajā gadījumā [1872, t. 1, 476], Pirmais konsuls eksplodējošās elles mašīnas troksni ievērpj cīņas sapnī, pirms vēl no tā pamodies [44. lpp.], tad tajā īpaši skaidri atklājas tieksme, kuras dēļ dvēseles darbība vispār interesējas par izjūtām miega laikā. Jauns advokāts [151] , kurš, pārpilns no savas pirmās uzstāšanās, pēcpusdienā iesnaužas, izturas gluži kā dižais Napoleons. Viņš sapņo par kādu G. Reihu Husjatinā, kuru pazīst pēc kādas uzstāšanās, taču Husjatina turpina valdonīgi uzmākties; viņš pamostas un dzird savu sievu, kas cieš no bronhiālā katara, pamatīgi klepojam [husten],61

Aplūkosim šo pirmā Napoleona, kurš, starp citu, bija izcils gulētājs, sapni ar ilgi gulēt pieradušā studenta sapni. Students, saimnieces pamodināts, ka jādodas uz slimnīcu, sapņo, ka atrodas slimnīcas gultā, un turpina gulēt ar motivāciju: ja jau esmu slimnīcā, man taču nav jāceļas, lai dotos turp [127. lpp.] Pēdējais sapnis acīmredzami ir ērtības sapnis, gulētājs neslēpti atzīst savas sapņošanas motīvu, taču šādi arī atklāj vispār sapņošanas noslēpumu. Zināmā nozīmē visi sapņi ir ērtības sapņi; tie kalpo nolūkam turpināt miegu, nevis pamosties. Sapnis ir miega sargs, nevis tā traucētājs. Citviet mēs pamatosim šo izpratni attiecībā pret psihiski modinošajiem momentiem [497. lpp. un tālāk]; tās piemērotību objektīvo ārējo kairinājumu lomai mēs varam pamatot jau šeit. Dvēsele vai nu vispār neinteresējas par izjūtu iemesliem miega laikā, ja vien to spēj attiecībā pret kairinājumu intensitāti un to pareizi izprasto nozīmi, vai arī izmanto sapni tam, lai noliegtu šos kairinājumus, vai, treškārt, ja tie ir jāatzīst, uzmeklē tādu to interpretāciju, kas aktuālo izjūtu padara par vēlamas un ar miegu savienojamas situācijas sastāvdaļu. Aktuālā izjūta tiek ieausta sapnī, lai laupītu tai realitāti. Napoleons var turpināt gulēt; tā taču ir tikai sapņa atmiņa par kanonādi pie Arkolas, kas grib viņu traucēt. [152]

Vēlme gulēt (uz ko ir ievirzīts apzinātais Es un kas līdztekus sapņa cenzūrai un vēlāk pieminētajai “sekundārajai apstrādei” [425. lpp. un tālāk] ir tā devums sapņošanai“*) ikreiz ir jāierēkina sapņa izveidē kā motīvs, un katrs izdevies sapnis ir tās piepildījums. Tas kā šī vispārējā un vienmēr vienādā gulēšanas vēlme savietojas ar citām vēlmēm, no kurām te vienu, te otru piepilda sapņa saturs, kļūs par cita iztirzājuma priekšmetu [491. lpp. un tālāk]. Taču gulēšanas vēlmē mēs esam atklājuši to momentu, kas spēj aizpildīt caurumu Štrimpela un Vunta teorijā [208. lpp. un tālāk] un spēj izskaidrot aplamību un patvaļību ārējo kairinājumu interpretācijā. Pareizā interpretācija, uz ko it labi ir spējīga guļošā dvēsele, raisa dzīvu interesi un grasās darīt galu miegam; tāpēc no vispār iespējamām interpretācijām tiek pieļautas tikai tādas, kas ir savienojamas ar absolūtiski praktizēto gulētvēlmes cenzūru. Piemēram, tā ir lakstīgala, nevis cīrulis.63 Jo, ja tas ir cīrulis, mīlestības nakts ir beigusies. No pieļaujamajām kairinājuma interpretācijām tad tiek izraudzītas tās, kuras var gūt vislabāko saistību ar dvēselē glūnošajām vēlmju ierosām.

Tādējādi viss ir viennozīmīgi noteikts un nekas nav atstāts patvaļai. Aplama interpretācija ir nevis ilūzija, bet ja tā vēlamies atruna. Taču še atkal, gluži kā aizstāšanā ar pārvirzi, kalpojot sapņa cenzūrai, jāatzīst normālā psihiskā procesa izlocīšanās akts.

Ja ārējie nervu un iekšējie miesas kairinājumi ir pietiekami intensīvi, lai panāktu psihisko ievērošanu, tie ja vien to sekas ir sapņošana, nevis pamošanās ir stingrs punkts sapņa izveidei, kodols sapņa materiālā, kam atbilstīgais vēlmes piepildījums tiek meklēts līdzīgi tam, kā (sk. iepriekš [213. lpp.]) pastarpinošie priekšstati starp diviem psihiskiem sapņa kairinājumiem. Tādējādi par noteiktiem sapņiem ir visnotaļ pareizi, ka somatiskais elements tajos komandē sapņa saturu. Šajā galējā gadījumā sapņa veidošanās dēļ tieši netiek pamodināta aktuālā vēlme. Taču sapnis nevar citādi, kā vien atainot vēlmi kā noteiktā situācijā piepildītu; tas it kā ir nostādīts uzdevuma priekšā sameklēt, kuru vēlmi var atainot kā piepildītu aktuālajā izjūtā. Ja šim aktuālajam materiālam piemīt sāpīgs vai netīkams raksturs, tas vēl nenozīmē, ka tāpēc tas nav izmantojams sapņa izveidei. Dvēseles dzīves rīcībā ir arī vēlmes, kuru piepildīšana izraisa netīksmi, tā šķiet pretruna, taču tas ir izskaidrojams, atsaucoties uz divu psihisko instanču un starp tām esošās cenzūras pastāvēšanu.

Dvēseles dzīvē, kā jau dzirdējām, pastāv izstumtas vēlmes, kuras pieder pie pirmās sistēmas un kuru piepildīšanai pretojas otrā sistēma. Vēsturiski nedomājot, pastāv uzskats64 , ka šādas vēlmes ir dotas un tad tās ir iznīcinātas, savukārt mācība par izstumšanu, kas vajadzīga psihoneirotikai, apgalvo, ka šādas izstumtās vēlmes vēl eksistē, taču vienlaikus eksistē aizture, kas tās nomāc. Valoda ir precīza, runājot par šādu impulsu “apspiešanu”. Psihiskais aprīkojums, lai šādas apspiestās vēlmes izlauztos līdz realizācijai, saglabājas un ir gatavs izmantošanai. Taču, ja notiek tā, ka šāda apspiesta vēlme tomēr tiek īstenota, tad otrās (apzināties spējīgās) sistēmas pārvarētā aizture izpaužas kā netīksme. Lai noslēgtu šo iztirzājumu: ja miegā pastāv somatiskas cilmes izjūtas ar netīksmes raksturu, tad sapņa darbs izmanto šo konstelāciju, lai atainotu vairāk vai mazāk saglabājot cenzūru citkārt apspiestas vēlmes piepildījumu.65

Šis lietu stāvoklis ļauj [izprast] baiļu sapņu virkni, savukārt cita sapņu virkne, kas nav labvēlīga vēlmju teorijai, ļauj iepazīt citu mehānismu. Bailes sapņos var būt psihoneirotiskas, var rasties no psihoseksuāliem uzbudinājumiem, turklāt bailes atbilst izstumtajam libido. Tādā gadījumā šīm bailēm, gluži kā visam baiļu sapnim, ir neirotiska simptoma nozīme, un mēs atrodamies pie robežas, kur sapņa vēlmjpiepildošā tendence cieš neveiksmi. [Sal.: 159. lpp., 499. lpp. un tālāk.] Taču citos [t.i., pirmās virknes] baiļu sapņos baiļu izjūta ir dota somatiski (piemēram, kā ar plaušām un sirdi slimajiem nejauša elpas traucējuma gadījumā), un tad tā tiek izmantota, lai palīdzētu kā sapnim piepildīties tādām enerģiski apspiestām vēlmēm, kuru sapņošanai psihisku motīvu dēļ atraisītos tādas pašas bailes. Abus šķietami nošķirtos gadījumus nav grūti apvienot. Viens no diviem psihiskajiem veidojumiem nosliece uz afektu un priekšstata saturs, kas ir cieši saistīti, tas, kurš ir aktuāli dots, otru izceļ arī sapnī; te somatiski dotās bailes apspiesto priekšstata saturu, te no apspiešanas atbrīvotais, ar seksuālo uzbudinājumu saskaņotais priekšstata saturs — baiļu atraisīšanos. Par vienu gadījumu var teikt, ka somatiski dots afekts tiek psihiski interpretēts; citā gadījumā viss ir dots psihiski, taču apspiestais saturs tiek viegli aizstāts ar bailēm atbilstošu somatisku interpretāciju. Grūtības, kas še rodas izpratnei, ir visai maz saistītas ar sapni; tās rodas no tā, ka mēs ar šiem iztirzājumiem skaram baiļu attīstības un izstumšanas problēmu.

Pie komandējošajiem sapņa kairinājumiem, kas izriet no iekšējā miesiskuma, bez šaubām, pieder ķermeņa kopnoskaņojums [sk. 52. lpp.]. Ne jau tajā ziņā, ka tas varētu sniegt sapņa saturu, taču tas uzspiež sapņojumam izvēlēties materiālu, kam jākalpo sapņa satura atainojumam, pietuvinot daļu no šī materiāla, kas atbilst tā būtībai, bet daļu attālinot. Turklāt vēl šis vispārējais noskaņojums no iepriekšējās dienas ir saistīts ar sapnim nozīmīgiem psihiskiem pārpalikumiem. Turklāt šis noskaņojums var pat saglabāties sapnī vai tikt pārvarēts, tā ka, ja tas ir netīksms, pārvēršas pretmetā. [153]

Ja somatiskie kairinājuma avoti miega laikā proti, miega izjūtas nav ar neierastu intensitāti, tad tiem saskaņā ar manu novērtējumu sapņa izveidē ir līdzīga loma kā recentiem, taču indiferentiem dienas iespaidiem. Proti, es domāju, ka tie tiek piesaistīti sapņa izveidei tad, ja tie ir piemēroti tam, lai savienotos ar psihisko sapņa avotu priekšstata saturu, bet citā gadījumā ne. Pret tiem izturas kā pret lētu, vienmēr izmantojamu materiālu, kas tiek lietots, cik bieži pēc tā rodas vajadzība, savukārt vērtīgais materiāls pats līdznosaka savas lietošanas veidu. Gadījums ir līdzīgs tam, ja mākslas labvēlis atnes māksliniekam retu akmeni, oniksu, lai no tā izveidotu mākslasdarbu. Akmens lielums, tā krāsa un lāsainība palīdz izšķirties, kāda galva vai aina tajā jāattēlo, savukārt, ja ir tāda paša izmēra, bet plaši pieejams marmora vai smilšakmens materiāls, mākslinieks seko tikai idejai, kas izveidojusies viņa prātā. Tikai šādā veidā, manuprāt, kļūst saprotams fakts, ka tāds sapņa saturs, ko sagādā mūsu miesīguma līdz neierastībai nekāpinātie kairinājumi, tomēr neparādās visos sapņos un ne katras nakts sapnī. [154] [Sal.: 211. lpp.]

Iespējams, ka piemērs, kas atkal atgriež pie sapņa interpretācijas, vislabāk izskaidros manu domu. Kādu dienu es pūlējos saprast, ko gan varētu nozīmēt aizturētības, netikšanas ne no vietas, nebūt gatavam u. tml. izjūta, kas tik bieži tiek sapņota un kas ir tik radniecīga ar bailēm. Pēc tam naktī man bija šāds sapnis: ļoti nepilnīgā apģērbā es pa trepēm no dzīvokļa parterā dodos stāvu augstāk. Turklāt es ikreiz pārlecu trim pakāpieniem, priecājos, ka tik žigli varu kāpt pa trepēm. Pēkšņi redzu, ka lejup pa trepēm, un tātad man pretim, nāk kalpone. Es nokaunos, gribu pasteigties, un tad iestājas tā aizturētība, esmu kā pielīmēts pie pakāpieniem un netieku ne no vietas.66

ANALlZE. Sapņa situācija ir no ikdienas īstenības. Man Vīnē vienā mājā ir divi dzīvokļi, kas savienoti tikai ar ārējām trepēm. Augšējā parterā ir mans ārstniecības kabinets un mana darbistaba, stāvu augstāk dzīvojamās telpas. Kad vēlā stundā apakšā esmu beidzis savu darbu, es pa trepēm dodos uz guļamistabu. Vakarā pirms sapņa es šo īso ceļu tiešām veicu nedaudz nesakārtotā apģērbā, t. i., biju noņēmis apkaklīti, kaklasaiti un manšetes; sapni no tā biju kļuvis daudz neapģērbtāks, taču, kā parasti, nenoteiktā pakāpē. [Sal.: 227. lpp.] Lēkšana pāri pakāpieniem ir mans ierastais veids, kā pārvietoties pa trepēm, starp citu, jau sapni atzīts vēlmju piepildījums, jo ar šī veikuma vieglumu es it kā mierinu sevi par savas sirdsdarbības stāvokli. Taču šis veids, kā kāpju pa trepēm, ir tiešs pretstats aizturei sapņa otrajā daļā. Tā rāda man kam nebija vajadzīgs pierādījums -, ka sapnim nav grūtību atainot motorās akcijas visā to pilnībā; atminēsimies lidošanu sapnī!

Taču trepes, pa kurām kāpju, nav mana nama trepes; iesākumā tās neatpazīstu, un tikai pretimnākošā persona izskaidro man iedomāto vietu. Šī persona ir kalpone kādai vecai dāmai, kuru dienā apmeklēju divas reizes, lai izdarītu viņai injekcijas [sal.: 121. lpp.]; trepes arī ir ļoti līdzīgas tām, pa kurām man tur divreiz dienā jākāpj.

Bet kā šīs trepes un šī sievieškārtas persona ir nokļuvušas manā sapnī? Kaunam, ka neesmu pilnīgi apģērbies, šaubu nav, piemīt seksuāls raksturs; kalpone, par kuru sapņoju, ir vecāka par mani, sapīkusi un nepavisam nav pievilcīga. Uz šo jautājumu nevaru iedomāties neko citu kā vien to: kad šajā namā veicu rīta apmeklējumu, trepēs mani parasti pārņem klepus; ekspektorācijas produkts nokļūst uz kāpnēm. Proti, šajos abos stāvos nav spļaujamtrauka, un es uzskatu, ka kāpņu uzturēšanai tīrībā nav jānotiek uz mana rēķina, tas ir jānodrošina novietotajam spļaujamtraukam. Sētniecei, arī pavecākai un sapīkušai personai, taču ar instinktīvu tīrību, ko esmu gatavs viņā atzīt, šajā sakarībā ir cits skatījums. Viņa uzglūn man, vai atkal atļaušos minēto brīvību, un, kad viņa ir to konstatējusi, dzirdu viņu skaļi ņurdam. Vairākas dienas viņa man arī atsaka ierasto cieņas izrādīšanu, kad mēs sastopamies. Dienu pirms sapņa sētnieces pozīciju pastiprināja kalpone. Steidzīgi, kā vienmēr, biju beidzis slimās apmeklējumu, kad priekštelpā mani apturēja kalpone un izteica piezīmi: “Doktora kungs jau varēja šodien notīrīt zābakus, pirms nāk istabā. Sarkanais paklājs atkal ir pavisam netīrs no jūsu kājām.” Tāda ir visa pretenzija, kas var darīt nozīmīgas trepes un kalponi, lai [tās] parādītos manā sapnī.

Starp manu lidošanu-pa-trepēm un spļaušanu-uz-trepēm pastāv cieša saistība. Rīkles kataram un sirds traucējumiem ir jāataino sods par smēķēšanas netikumu, par to, protams, nebaudu arī sava nama sētnieces vislielākā mīlīguma slavu, tikpat maz kā vienā, tā otrā namā, kas sapnī saplūduši vienā veidojumā.

Turpmākā sapņa interpretācija man ir jāatliek, pirms varu informēt, no kurienes rodas tipiskais sapnis par nepilnīgo apģērbu. Atzīmēšu kā minētā sapņa pagaidu rezultātu tikai to, ka sapņa izjūta par aizturēto kustību tiek izraisīta tur, kur ir vajadzīga zināma saistība. īpašs mana kustīguma stāvoklis miegā nevar būt šī sapņa satura cēlonis, jo brīdi iepriekš, it kā apstiprinot šo atziņu, redzēju sevi žigli lecot pāri pakāpieniem.67

D

Tipiskie sapņi

Principā mēs nespējam interpretēt cita [cilvēka] sapni, ja viņš negrib darīt zināmas aiz sapņa satura stāvošās neapzinātās domas, un šādi tiek smagi iedragāta mūsu sapņa interpretācijas metodes praktiskā izmantojamība. [155] taču pastāv gluži vai pretstatā atsevišķā [cilvēka] citkārtējai brīvībai izkārtot savu sapņa pasauli individuālā savdabībā, šādi padarot to nepieejamu citu izpratnei, noteikts skaits sapņu, par kuriem esam pieraduši pieņemt, ka tiem ir tāda pati nozīme arī ikviena [cilvēka] gadījumā. īpašu interesi šie tipiskie sapņi izraisa arī tāpēc, ka acīmredzot visiem cilvēkiem tie rodas no vieniem un tiem pašiem avotiem, proti, šķiet īpaši piemēroti tam, lai sniegtu mums skaidrojumu par sapņu avotiem.

Tātad mēs ar īpašām cerībām izmēģināsim mūsu sapņa interpretācijas tehniku šo tipisko sapņu gadījumā un tikai ļoti nelabprāt atzīsimies, ka tieši šajā materiālā mūsu māksla īpaši labi neapstiprinās. Tipisko sapņu interpretācijā parasti atkrīt sapņotāja iedomas, kas citkārt mūs ir novedušas pie sapņa izpratnes, vai arī tās ir neskaidras un nepietiekamas, tā ka ar to palīdzību mēs nevaram atrisināt mūsu uzdevumu. [156]

No kurienes tas rodas un kā mēs novēršam šo mūsu tehnikas trūkumu, mūsu darbā tiks parādīts vēlāk [nodaļa VI (E), 312. lpp. un tālāk]. Tad lasītājam kļūs skaidrs arī tas, kāpēc es še no tipisko sapņu grupas varu iztirzāt tikai dažus sapņus un pārējo iztirzājumu pārvirzu uz šo vēlāko saistību. [Sk. 341. lpp. un tālāk.]

(a) Sapņi par apmulsumu kailuma dēļ

Sapnis, ka kails vai slikti ģērbies atrodies svešinieku klātbūtnē, parādās arī ar piedevu, ka no viņiem nepavisam nekaunas u. tml. Taču kailuma sapņi mūs interesē tikai tad, ja tajā izjūt kaunu un apmulsumu, grib no tā izbēgt vai paslēpties un vienlaikus ir pakļauts savdabīgai aizturei, ka nevar tikt ne no vietas un jūtas nespējīgs mainīt netīkamo situāciju. Tikai šādā saistībā sapnis ir tipisks; tā satura kodols var tikt iekļauts visvisādos citos savienojumos vai sajaukts ar individuālām piedevām. Principā runa ir par netīkamām kauna izjūtām, ka gribētu, lielākoties lokomotori, apslēpt savu kailumu un nespēt to izdarīt. Domāju, ka vairumam manu lasītāju jau ir gadījies sapnī atrasties šādā situācijā.

Parasti veids, ciktāl [cilvēks] nav apģērbies, nav īpaši skaidrs. Var dzirdēt, piemēram, stāstām, ka es biju kreklā, taču tā reti kad ir skaidra aina; lielākoties neapģērbtība ir tik nenoteikta, ka to stāstā atveido ar alternatīvu: “Es biju kreklā vai apakšsvārkos.” Parasti tualetes defekts nav tik briesmīgs, lai atbilstīgais kauns šķistu pamatots. Tam, kurš nēsājis ķeizartērpu, kailumu bieži vien aizstāj kas pretējs priekšrakstītajai uniformai. “Es esmu bez zobena uz ielas un redzu tuvojamies virsnieku, vai esmu bez kravates, vai nēsāju rūtainas civilās bikses” u. tml.

Ļaudis, no kuriem kaunas, gandrīz vienmēr ir svešinieki ar nenoteikti nosvērtām sejām. Tipiskajos sapņos nekad nenotiek tā, ka apģērba dēļ, kas sagādā tādu mulsumu, [kāds] tiktu nopelts vai ari tikai pamanīts. Ļaudīm, gluži pretēji, ir vienaldzīga sejas izteiksme vai ari, kā varēju uztvert īpaši skaidrā sapni, viņiem ir svinīgi stīva sejas izteiksme. Te ir ko padomāt.

Sapņotāja kaunīgais mulsums un cilvēku vienaldzība veido pretrunu, kas bieži sastopama sapnī. Sapņotāja izjūtai taču piederētos tikai tas, ka svešinieki viņu izbrīnīti uzlūko un izsmej vai skaišas par viņu. Taču es domāju, ka šī piedauzīgā iezīme ir novērsta ar vēlmes piepildījumu, savukārt otrā, kaut kāda spēka turēta, ir saglabājusies, un tādējādi abas daļas slikti sader kopā. Mums ir interesanta liecība par to, ka sapnis savā vēlmes dēļ daļēji deformētajā formā nav guvis pareizo izpratni. Sapnis ir kļuvis par pamatu pasakai, kas mums visiem ir pazīstama Andersena izklāstā (“Karaļa jaunais tērps”) un kam nesen L. Fulda [darbā] “Talismans” ir pievienojis poētisku apstrādi.611 Andersena pasakā tiek stāstīts par diviem krāpniekiem, kuri karalim auž dārgu tērpu, kas redzams tikai labajiem un uzticīgajiem. Karalis iziet apģērbies šajā neredzamajā tērpā, un visi cilvēki, auduma pārbaudes spēka izbiedēti, rīkojas tā, it kā nemanītu karaļa kailumu.

Taču pēdējais ir mūsu sapņa situācija. Laikam nav vajadzīga īpaša drosme, lai pieņemtu, ka nesaprotamais sapņa saturs ir devis ierosu izdomāt ietērpu, kurā atmiņai pastāvošā situācija kļūst jēgpilna. Turklāt tai ir laupīta tās sākotnējā nozīme un tā ir tikusi pakļauta svešiem mērķiem. Taču mēs dzirdēsim, ka šāda otrās psihiskās sistēmas apzinātās domāšanas darbības veiktā sapņa satura pārprašana ir sastopama bieži un ka tā ir atzīstama par sapņa galīgās izveides faktoru69 ; vēl dzirdēsim, ka līdzīgiem pārpratumiem ir galvenā loma uzmācības priekšstatu un fobiju izveidē tās pašas psihiskās personības ietvaros. Saistībā arī ar mūsu sapni var norādīt, no kurienes tiek ņemts materiāls pārinterpretācijai. Krāpnieks ir sapnis, karalis pats sapņotājs, un moralizējošā tendence nodod neskaidras zināšanas par to, ka latentajā sapņa saturā ir runa par neatļautu, izstumšanai upurētu vēlmi. Saistība, kādā šādi sapņi manu analīžu laikā parādās neirotiķiem, neatstāj nekādu šaubu par to, ka sapņa pamatā ir atmiņa no visagrākās bērnības. Tikai mūsu bērnībā bija laiks, kad mūs trūcīgā apģērbā redzēja kā piederīgie, tā svešas aprūpes personas, kalpones, apmeklētāji, un toreiz mēs nekaunējāmies par savu kailumu. [157] var novērot, ka uz daudziem bērniem vēl vēlākos gados izģērbšanās iedarbojas skurbinoši, nevis izraisa kaunu. Viņi smejas, lēkā visapkārt, sit sev pa miesu, māte vai kāds cits klātesošais aizrādot viņiem saka: fui, kauns, tā nedrīkst. Bērni bieži pauž ekshibicionisma kāri; mūsu apkaimē nevar pat ciemam iziet cauri, lai nesatiktu divgadīgu vai trīsgadīgu mazo, kas ceļotāja priekšā, laikam viņam par godu, nepaceltu savu krekliņu. Viens no maniem pacientiem savā apzinātajā atmiņā ir saglabājis scēnu no sava astotā dzīves gada, kā viņš pēc izģērbšanās pirms gulētiešanas kreklā ir gribējis aizdejot pie savas mazās māsas nākamajā istabā un kā kalpojošā persona viņam ir to aizliegusi. Neirotiķu jaunības vēsturēs atkailināšanās pretēja dzimuma bērnu priekšā spēlē lielu lomu; paranojā murgi, ka apģērbjoties un izģērbjoties tiek novērots, ir atvedināmi no šiem pārdzīvojumiem; starp perversi palikušajiem ir šķira, kuriem infantilais impulss ir kļuvis par simptomu, — ekshibicionistu šķira.70

Šī kaunu nepazīstošā bērnība mūsu vēlākajā atskatā šķiet paradīze, un pati paradīze nav nekas cits kā masu fantāzija par atsevišķā bērnību. Tāpēc arī paradīzē cilvēki ir kaili un nekaunas cits no cita, līdz pienāk brīdis, kad pamostas kauns un bailes, seko padzīšana, sākas dzimumdzīve un kultūras darbs. Šajā paradīzē mūs sapnis var aizvest atpakaļ katru nakti; mēs jau izteicām pieļāvumu [205. lpp. un tālākļ, ka agrīnās bērnības (pirmsvēsturiskā periodā līdz aptuveni pilniem trim gadiem) iespaidi paši par sevi, acīmredzot neatkarīgi no to satura, pieprasa reproducēšanos, tā ka to atkārtošanās ir vēlmes piepildījums. Tātad kailumsapņi ir ekshibicionisma sapņi. [158] 71

Ekshibicionisma sapņa kodolu veido paša veidols, kas tiek redzēts nevis kā bērna veidols, bet gan kā veidols tagadnē, un trūcīgais apģērbs, kas daudzu vēlāko nйgligйe atmiņu uzslāņošanās vai cenzūras dēļ parādās neskaidri; tam tad pievienojas personas, no kurām kaunas. Es nezinu nevienu piemēru, ka sapnī atkal parādītos šo infantilo ekshibicionisma gadījumu faktiski skatītāji. Sapnis gandrīz nekad nav vienkārša atmiņa. Dīvainā kārtā tās personas, uz ko bērnībā attiecās mūsu seksuālā interese, visās sapņa, histērijas un uzmācības neirozes reprodukcijās tiek izlaistas; tikai paranoja atkal iekļauj skatītājus un fanātiskā pārliecībā secina par to klātbūtni, kaut arī viņi ir saglabājušies neredzami. Tas, ko sapnis liek to vietā, “daudzi sveši ļaudis”, kuri neliekas ne zinis par piedāvāto izrādi, ir tieši vēlmju pretstats tai atsevišķajai, labi pazīstamajai personai, kam piedāvāja atkailināšanos. Starp citu, “daudzi sveši ļaudis” bieži vien parādās arī jebkurā citā saistībā; viņi vienmēr kā vēlmju pretstats nozīmē “noslēpumu”. [159] Manāms, ka arī vecā lietu stāvokļa restitūcijā, kas norisinās paranojā, rēķinās ar šo pretstatu. [Cilvēksļ vairs nav viens, viņš, pavisam droši, tiek novērots, taču novērotāji ir “daudzi, sveši, dīvaini nenoteikti mierīgi ļaudis”.

Turklāt ekshibicionisma sapnī izpaužas izstumšana. Sapņa netīkamā izjūta ir otrās psihiskās sistēmas reakcija uz to, ka tās atmestais ekshibicionisma scēnas saturs tomēr nokļūst līdz priekšstatam. Lai to aiztaupītu, scēna nedrīkstēja atkal tikt atdzīvināta.

Par aizturētības izjūtu mēs vēlāk [300. lpp. un tālāk] runāsim vēlreiz. Sapnī tā lieliski kalpo tam, lai atainotu gribas konfliktu, nē. Saskaņā ar neapzināto nolūku ekshibicionismu vajag turpināt, saskaņā ar cenzūras prasību to vajag pārtraukt.

Mūsu tipisko sapņu saistības ar pasakām un citiem poētiskiem veidojumiem, protams, nav nedz atsevišķas, nedz nejaušas. Dažkārt asa dzejniekacs analītiski atpazīst transformācijas procesu, kura darbarīks parasti ir dzejnieks, un izseko to pretējā virzienā, proti, atvedina dzejojumu uz sapni. Kāds draugs pievērsa manu uzmanību šādai Gotfrīda Kellera [darba] “Zaļais Heinrihs” pasāžai: “Es nevēlu jums, mīļais Lē, lai jūs kādreiz pats savā pieredzē Odisejam līdzīgi izjustu izmeklēto, pikanto īstenību, kad viņš kails, izvārtījies dūņās, ierodas Nausikajas un viņas draudzeņu vidū! Vai gribat zināt, kā tas notiek? Paliksim pie šī piemēra! Ja jums kādreiz nāksies šķirtam no savas dzimtenes un visa, kas jums mīļš, klīst svešumā, kur esat daudz redzējis un daudz piedzīvojis, kur jūs māc bēdas un rūpes, ciešat trūkumu un pamestību, — tad naktī kā likts sapņosiet, ka tuvojaties savai dzimtenei. Tā spīd un laistās viskošākajās krāsās; jums pretī nāk piemīlīgi, labestīgi un mīļi tēli, un pēkšņi jūs atklājat, ka esat noskrandis, kails un putekļiem klāts [..], neaprakstāms kauns un šausmas jūs sagrābj, jūs mēģināt sevi piesegt, paslēpties un pamostaties vienos sviedros. Tāds kopš laika gala ir nožēlojamā klejotāja sapnis, un Homērs smēlis vielu šādam stāvoklim no cilvēces dziļākās, mūžsenās būtības.”72

Visdziļākā un mūžīgā cilvēces būtība, uz kuras pamodināšanu dzejnieks parasti paļaujas savos klausītājos, ir tās dvēseles dzīves ierosas, kas sakņojas vēlāk par pirmsvēsturisko kļuvušo bērnības laiku. Aiz bezdzimtenīgā apziņai pieejamajām un beziebildumu vēlmēm sapnī izlaužas apspiestās un par neatļautām kļuvušās bērna vēlmes, un tāpēc sapnis, ko objektivē teika par Nausikaju, parasti apvēršas baiļu sapnī.

iManis paša 222.-223. lpp. minētais sapnis par steigšanos pa trepēm, kurš drīz pēc tam pārvēršas par pielipšanu-pie-pakāpieniem, arī ir ekshibicionisma sapnis, jo uzrāda būtiskas tā sastāvdaļas. Tātad tam vajadzētu ļaut sevi atvedināt uz bērnības pārdzīvojumiem, un zināšanām par tām vajadzētu sniegt skaidrojumu tam, ciktāl kalpones izturēšanās pret mani, viņas pārmetums, ka esmu notraipījis paklāju, palīdz viņai iegūt pozīciju, ko viņa ieņem sapnī. Es tiešām varu minēt vēlamos skaidrojumus. Psihoanalīzē iemācās laicisko tuvināšanos pārinterpretēt lietišķā saistībā [sal.: 282. lpp. un tālāk]; divas domas, kas, šķietami nesaistītas, nepastarpināti seko viena otrai, pieder pie vienības, kuru vajag uzminēt, gluži kā a un b, ko, rakstot vienu pēc otra, ir jāizrunā kā zilbe ab. [.īdzīgi ir ar sapņu secību. Minētais sapnis par trepēm ir izrauts no sapņu virknes, kuras pārējie locekļi man pēc interpretācijas ir zināmi. To iekļautajam sapnim vajag piederēt pie tās pašas saistības. Šo citu ietverošo sapņu pamatā ir atmiņa par aukli, kura no kaut kāda zīdaiņa laika līdz pusotra gada vecumam aprūpēja mani un par kuru man apziņā ir saglabājusies arī neskaidra atmiņa. Pēc ziņām, ko nesen ieguvu no savas mātes, viņa bija veca un neglīta, taču ļoti gudra un krietna; pēc secinājumiem, ko varu izdarīt no saviem sapņiem, viņa ne vienmēr ir izturējusies pret mani mīļi, un man nācies dzirdēt skarbus vārdus tad, kad man nav bijis pietiekamas izpratnes par tīrīguma ieaudzināšanu. Tā kā kalpone cenšas turpināt šo audzināšanas darbu, tad viņa sapnī pretendē uz to, lai izturos pret viņu kā pret pirmsvēsturiskās večas inkarnāciju. Visnotaļ pieļaujams, ka bērns šai audzinātājai, neraugoties uz viņas slikto izturēšanos, ir dāvājis savu mīlestību. [160]

(fi) Sapņi par dārgu personu nāvi

Cita sapņu virkne, kurus var dēvēt par tipiskiem, ir sapņi par to, ka ir nomiris dārgs radinieks, vecāki vai brāļi un māsas, bērni utt. Starp šiem sapņiem tūdaļ pat ir jānodala divas grupas: viena, kurā sēras sapnī neskar un nomodā brīnās par savu nejūtīgumu, otra, kurā izjūt dziļas sāpes par nāves gadījumu, jā, miegā tās izpaužas pat karstās asarās.

Pirmās grupas sapņus mēs varam atistāt sāņus; tie nepretendē uz to, lai tiktu uzskatīti par tipiskiem. Tos analizējot, kļūst skaidrs, ka tie nozīmē kaut ko citu, nekā tie satur, ka tie ir paredzēti tam, lai aizklātu kādu citu vēlmi. Tāds ir tantes sapnis, kura sev priekšā uz katafalka redz savas māsas vienīgo dēlu (151. lpp.). Tas nenozīmē, ka viņa mazajam māsasdēlam vēl nāvi, tas tikai apslēpj, kā uzzinājām, vēlmi pēc ilgākas prombūtnes atkal redzēt zināmu mīļo personu, to pašu, ko agrāk reiz pēc līdzīgas garākas pauzes bija atkal redzējusi pie cita māsasdēla līķa. Šī vēlme, kas ir sapņa īstenais saturs, nesniedz nekādu iemeslu sērām, un tāpēc sapnī arī netiek izjustas nekādas sēras. Še atzīmējams, ka sapnī pastāvošā izjūta attiecas nevis uz manifestēto sapņa saturu, bet gan uz latento, ka sapņa afekta saturs nav bijis pakļauts deformācijai, kas skārusi priekšstata saturu.73

Citādi ir ar sapņiem, kuros tiek priekšstatīta mīlētas radnieciskās personas nāve un turklāt izjusts sāpīgs afekts. Tie nozīmē to nosaka šo sapņu saturs — vēlmi, ka attiecīgā persona varētu nomirt, un, tā kā še varu sagaidīt, ka visu manu lasītāju un visu personu, kas sapņojušas ko līdzīgu, jūtas pretosies manam izklāstam, tad man jātiecas pēc pierādījuma uz visplašākās bāzes.

Mēs jau izskaidrojām sapni, no kura varējām mācīties, ka vēlmes, kas sapņos atainojas kā piepildītas, ne vienmēr ir aktuālās vēlmes. Tās var būt arī izplūdušas, novērstas, uzslāņotas un izstumtas vēlmes, kurām sava veida turpmāko eksistenci jāpiešķir tikai tāpēc, ka tās vēlreiz ir uzpeldējušas sapnī. Tās ir nevis nomirušie mūsu izpratnē, bet kā ēnas no “Odisejas”, kur tās, kolīdz padzērušas asinis, pamostas zināmai dzīvībai. Tajā sapnī par mirušo bērnu kastē (151. lpp.) runa bija par vēlmi, kas bija aktuāla pirms piecpadsmit gadiem un kopš tā laika tika atklāti atzīta. Sapņa teorijai laikam nav gluži vienaldzīgi, ja piebildīšu, ka pat šīs vēlmes pamatā ir atmiņa no visagrīnākās bērnības. Sapņotāja kā mazs bērns kad tieši, nav droši konstatējams bija dzirdējusi, ka viņas māte grūtniecībā, par kuras augli viņa kļuva, bija kritusi sliktā garastāvoklī un bērnam savās miesās alkaini vēlējusies nāvi. Kļuvusi pieaugusi un grūta, viņa tikai sekoja mātes piemēram.

Ja kāds sāpju izpausmēs sapņo par to, ka nomiris viņa tēvs vai māte, brālis vai māsa, es nekad šo sapni neizmantošu kā pierādījumu tam, ka viņš tiem tagadyb\as nāvi. Sapņa teorija neprasa tik daudz; tā apmierinās ar secinājumu, ka viņš tiem kaut kad bērnībā ir vēlējis nāvi. Tomēr bīstos, ka šis ierobežojums vēl visai maz mierinās sūdzību iesniedzējus; tie tikpat enerģiski varētu apstrīdēt iespēju, ka vispār jel ko tādu ir domājuši, cik droši jūtas, ka tagadnē nav lolojuši šādas vēlmes. Tāpēc man jāatjauno daļa no nogrimušās bērna dvēseles dzīves pēc liecībām, ko vēl uzrāda tagadne. [161] 74

Visupirms aplūkosim bērna attiecības ar viņa brāļiem un māsām. Es nezinu, kāpēc mēs pieņemam, ka tām jābūt mīlestības pilnām, jo ikvienam taču pieredzē uzmācas piemēri par pieaugušo brāļu un māsu naidīgumu un mēs tik bieži varam konstatēt, ka šī ķildošanās ir aizsākusies vēl bērnībā vai pastāv kopš tā laika. Taču ir ari ļoti daudz pieaugušo, kas patlaban ir maigi saistīti ar saviem brāļiem un māsām un tiem palīdz, kaut arī bērnībā ir ar tiem dzīvojuši gandrīz nepārtrauktā naidīgumā. Vecākais bērns ir slikti izturējies pret jaunāko, nomelnojis to, laupījis tā spēļlietas; jaunākais ir izdilis bezspēcīgās dusmās pret vecāko, apskaudis to un bijies vai arī viņa pirmās brīvības dziņas un taisnīguma apziņas ierosas ir vērsušās pret apspiedēju. Vecāki saka, ka bērni nesatiek, un neprot atrast tā cēloni. Nav grūti ieraudzīt, ka arī brašā bērna raksturs ir cits, nekā vēlamies to sastapt pieaugušajā. Bērns ir absolūti egoistisks, viņš izjūt savas vajadzības intensīvi un bez atskata tiecas pēc to apmierināšanas, jo īpaši attiecībā pret saviem sāncenšiem, citiem bērniem, un pirmām kārtām pret saviem brāļiem un māsām. Tomēr tāpēc mēs nedēvējam bērnu par “sliktu”, mēs viņu dēvējam par “nelabu”; viņš nav atbildīgs par saviem ļaunajiem darbiem nedz mūsu sprieduma, nedz likuma priekšā. Un visnotaļ pamatoti; jo varam gaidīt, ka vēl dzīves laikos, ko pieskaitām bērnībai, mazajos egoistos pamodīsies altruistiskas ierosas un morāle, ka, runājot Meinerta vārdiem [piemēram, 1892, 169^], sekundārais Es uzslāņosies primārajam un aizturēs to. Moralitāte laikam jau nerodas vienlaikus visā līnijā, arī bezmorālās bērnības perioda ilgstamība atsevišķiem indivīdiem ir atšķirīga. Tur, kur šīs moralitātes attīstība izpaliek, mēs labprāt runājam par “deģenerāciju”; runa acīmredzot ir par attīstības aizturi. Tur, kur vēlākā attīstība jau ir uzslāņojusies primārajam raksturam, vismaz daļēji to atkal var atsegt saslimšana ar histēriju. Tā sauktā histēriskā rakstura saskaņa ar nelaba bērna raksturu ir gandrīz vai uzkrītoša. Turpretim uzmācības neiroze atbilst virsmoralitātei, kad pastiprinošs slogs uzklājas primārajam raksturam, kas atkal sāk rosīties.

Tātad daudzas personas, kuras patlaban mīl savus brāļus un māsas un justos aplaupītas to nomiršanas dēļ, izsenis savā bezapziņā nes pret tiem ļaunas vēlmes, kas spēj realizēties sapņos. Taču pavisam interesanti ir novērot, kā mazi bērni, vecumā līdz trim gadiem un mazāk, izturas pret saviem brāļiem un māsām. Līdz šim bērns bija vienīgais; nu viņam tiek paziņots, ka stārķis ir atnesis jaunu bērnu. Bērns aplūko pienācēju un tad noteikti paziņo: “Lai stārķis to atkal paņem līdzi.” [162]

Visā nopietnībā atzīstos uzskatā, ka bērns prot novērtēt, kāds zaudējums viņam sagaidāms no svešinieka. No tuvi man stāvošas dāmas, kas patlaban ļoti labi sadzīvo ar savu četrus gadus jaunāko māsu, es zinu, ka uz ziņu par tās piedzimšanu viņa ir atbildējusi ar nosacījumu: “Bet savu sarkano cepuri es viņai tomēr nedošu.” Ja bērns tikai vēlāk nokļūst pie šādas atziņas, viņa naidīgums pamostas šajā laikā. Man ir zināms gadījums, kad nepilnus trīs gadus veca meitene ir mēģinājusi šūpulī nožņaugt zīdaini, no kura turpmākās klātbūtnes negaidīja neko labu. Bērni šajā dzīves laikā ir spējīgi uz pašu spēcīgāko un izteiktāko greizsirdību. Ja mazais brālītis vai māsiņa patiešām drīz pazūd, bērnam mājās atkal tiek viss maigums, taču tad, stārķa sūtīts, ierodas jauns; vai tad nav korekti, ka mūsu mīlulim vajadzētu radīt vēlmi, ka jauno konkurentu varētu piemeklētu tāds pats liktenis kā iepriekšējo, lai viņam pašam klātos tikpat labi kā iepriekš un kā starplaikā? [163] Protams, normālos apstākļos šī bērna izturēšanās pret vēlākdzimušo ir vienkārša vecumu atšķirību funkcija. Pastāvot noteiktam intervālam, vecākai meitenei var jau sākt rosīties mātišķie instinkti pret bezpalīdzīgo jaundzimušo.

Naidīguma izjūtām pret brāļiem un māsām bērnībā jābūt daudz biežākām, nekā to fiksē notrulinātais pieaugušo vērojums. [164]

Izdevību šādi novērot pašam savus bērnus, kuri ātri sekoja cits citam, es palaidu garām; to tagad atgūstu ar savu mazo māsasdēlu, kura vienkundzība pēc piecpadsmit mēnešiem tika iztraucēta ar lldzkonkurentes parādīšanos.75 Kaut gan dzirdu, ka jaunais vīrietis pret māsiņu izturas ļoti bruņnieciski, skūpsta viņai roku un glāsta viņu; es tomēr pārliecinos, ka viņš jau pirms divu gadu vecuma sasniegšanas izmanto savu valodspēju, lai kritizētu viņam šķietami tikai lieku personu. Kolīdz ir runa par to, viņš iejaucas sarunā un saīdzis saka: nu, nekā(d)a.76 Pēdējos mēnešos, kopš bērns ar lielisku attīstību ir izvairījies no šī nievājošā novērtējuma, viņš savu mudinājumu, ka tā nav pelnījusi tik lielu uzmanību, prot pamatot citādi. Jebkurā piemērotā brīdī viņš atgādina: viņai nav zobu. [165] par citas māsas vecāko meitu mēs visi esam saglabājuši atmiņu, ka viņa, būdama sešgadīgs bērns, veselu pusstundu visām tantēm lika apstiprināt: “Vai nav tiesa, ka Lusija vēl neko nesaprot?”77 Lusija bija divarpus gadus jaunāka konkurente.

Kāpinātam naidīgumam atbilstošu sapni par brāļu vai māsu nāvi es, piemēram, fiksēju visām savām pacientēm. Es fiksēju tikai vienu izņēmumu, ko var viegli pārinterpretēt par likuma apstiprinājumu. Kad reiz kādai dāmai seansa laikā izskaidroju šo lietas būtību, kas man šķita ņemams vērā, skaidrojot simptomu, man par izbrīnu viņa atbildēja, ka viņai nekad neesot bijuši tādi sapņi. Taču viņai tūdaļ pat prātā ienāca cits sapnis, kam šķietami ar to nebija nekādas saistības, sapnis, ko viņa visupirms sapņojusi četru gadu vecumā, kad bijusi visjaunākā, un tad atkārtoti vēl. “Lērums bērnu, visi viņas brāļi, māsas, brālēni un māsīcas draiskojās pļavā. Pēkšņi viņiem parādijās spārni, viņi pacēlās un bija prom. "Par šī sapņa nozīmi viņai nebija nekādas nojausmas; mums tajā nav grūti atpazīt sapni par visu brāļu un māsu nāvi tā sākotnējā, cenzūras niecīgi ietekmētajā formā. Uzdrošinos piedāvāt šādu analīzi. Pēc viena bērna nāves šajā gadījumā divu brāļu bērni tika audzināti brāļu un māsu kopībā mūsu sapņotāja, kura tolaik vēl nebija četrus gadus veca, bija pajautājusi viedai pieaugušai personai: kas gan notiek ar bērniem, kad viņi ir nomiruši? Atbilde ir bijusi šāda: tad viņiem tiek spārni un viņi kļūst par eņģeļiem. Saskaņā ar šo skaidrojumu sapnī visiem brāļiem un māsām nu ir spārni kā eņģeļiem, un — tas ir galvenais viņi lido prom. Mūsu mazā eņģeļdarinātāja78 paliek viena, domājams, viena no visa šī bara! Tas, ka bērni draiskojas pļavā, no kuras aizlido, gandrīz nepārprotami norāda uz tauriņiem, it kā domu saistība, kas virzījusi bērnu, būtu tā pati, kas senajos vedinājusi veidot Psīhi ar tauriņa spārniem.

Varbūt kāds nu iebildīs, ka bērnu naidīgie impulsi pret viņu brāļiem un māsām ir gan atzīstami, bet kā gan bērna raksturs kļūst tik slikts, ka līdztīkotājam vai spēcīgākam rotaļbiedram vēl nāvi, it kā visi nodarījumi izpērkami tikai ar nāvi? Tas, kurš tā runā, neaptver, ka bērna priekšstatam par “būt mirušam” ar mūsējo kopīgs ir tikai nosaukums un niecīgi vēl šis tas cits. Bērns neko nezina par trūdēšanas šausmām, salšanu aukstā kapā, bailēm no bezgalīgā nekā, ko pieaugušie, kā liecina visi mīti par viņpasauli, tik slikti panes savā priekšstatā. Bailes no nāves viņiem ir svešas, tāpēc viņš spēlējas ar briesmīgo vārdu un draud citam bērnam: “Ja vēlreiz to izdarīsi, tu nomirsi, gluži tāpat kā nomiris ir Francs,” bet nabaga mātei, kura laikam nevar aizmirst, ka lielākā daļa no dzimušajiem cilvēkiem nenodzīvo ilgāk par gadu, pārskrien šermuļi. Vēl astoņu gadu vecumā, atgriežoties no Dabas muzeja, bērns var pateikt savai mātei: “Mammu, es tevi tik ļoti mīlu; kad tu nomirsi, likšu tevi izbāzt un nolikšu tevi šeit, istabā, lai es tevi vienmēr, vienmēr varētu redzēt!” Tik ļoti maz bērna priekšstats par nāvi līdzinās mūsējam. [166]

Būt nomirušam bērnam, kuram turklāt aiztaupīts redzēt ciešanu scēnas pirms nāves, nozīmē vien to kā “būt prom”, vairs netraucēt izdzīvojušajiem. Viņš neatšķir, kādā veidā caur aizceļošanu, atlaišanu, atsvešināšanos vai nāvi rodas šī prombūtne. [167] ja bērna pirmsvēsturiskajos gados viņa aukle ir tikusi aizsūtīta prom un pēc neilga laika ir nomirusi viņa māte, tad viņa atmiņā, kā to atklāj analīze, abi notikumi atrodas vienā virknē viens virs otra. To, ka bērns īpaši intensīvi neizjūt prombūtni, daža laba māte ir sev par sāpēm piedzīvojusi, kad pēc vairāku nedēļu vasaras ceļojuma atgriežas mājās un pēc apvaicāšanās nākas dzirdēt: bērni ne reizi nav vaicājuši pēc mātes. Bet, ja viņa patiesi ir aizceļojusi uz šo “neatklāto zemi, no kurienes neatgriežas neviens ceļotājs”, šķiet, ka bērni sākumā viņu ir aizmirsuši un tikai vēlāk sāk atminēties mirušo.

Tātad, ja bērnam ir motīvs vēlēties cita bērna prombūtni, tad nekas netraucē viņam šo vēlmi ietērpt formā, ka viņš varētu būt miris, un psihiskā reakcija uz nāves vēlmes sapni pierāda, ka, neraugoties uz visām saturiskajām atšķirībām, bērna vēlme tomēr kaut kādā veidā ir tāda pati kā pieaugušā šī pati vēlme.79

Ja nu bērna nāves vēlme attiecībā pr<pt viņa brāļiem un māsām tiek izskaidrota ar bērna egoismu, kas tos ļauj uzskatīt par līdztīkotājiem, kā izskaidrojama nāves vēlme attiecībā pret vecākiem, kuri bērnam ir mīlestības dāvātāji un viņa vajadzību apmierinātāji un kuru uzturēšana būtu vēlama tieši egoistisko motīvu dēļ?

Uz šīs grūtības atrisinājumu vedina pieredze, ka sapņi par vecāku nāvi lielākoties attiecas uz to vecāku pāra daļu, kuram ir sapņotāja dzimums, tā ka vīrietis lielākoties sapņo par tēva nāvi, bet sieviete par mātes nāvi. Nevaru apgalvot, ka tā notiek vienmēr, taču pārsvars minētajā nozīmē ir tik skaidrs, ka skaidrojumā ir vajadzīgs vispārējas nozīmes moments. [168] Izsakoties raupji, ir tā, it kā ļoti agri parādītos seksuāla sevišķā patika80 , it kā zēns tēvā saskatītu līdztīkotāju mīlestībā, bet meitene — mātē, un to novākšana var tikai palielināt viņu priekšrocības.

Pirms šo priekšstatu atmet kā briesmīgu, arī še vajadzētu paturēt vērā reālās attiecības starp vecākiem un bērniem. Nošķirama pietāte (ko no šīm attiecībām prasa kultūra) no faktiskā, par ko liecina ikdienas novērojums. Attiecībās starp vecākiem un bērniem ir apslēpti vairāk nekā tikai viens naidīguma iemesls; visplašākajos apmēros pastāv apstākļi, lai rastos vēlmes, kas neiztur cenzūru. Pakavēsimies visupirms pie attiecībām starp tēvu un dēlu. Domāju, ka svētums, ko esam piešķīruši dekaloga priekšrakstiem, notrulina mūsu prātu īstenības uztverei. Mēs, iespējams, gandrīz neuzdrošināmies pamanīt, ka cilvēces lielākā daļa novieto sevi ārpus sekošanas ceturtajam bauslim. Kā viszemākajos, tā visaugstākajos cilvēku sabiedrības slāņos pietāti pret vecākiem mēdz pakārtot citām interesēm. Neskaidrās ziņas, kas mitoloģijā un teikās nonākušas līdz mums no cilvēku sabiedrības aizvēsturiskajiem laikiem, sniedz neiepriecinošu priekšstatu par tēva visvarenību un nesaudzību, ar kādu tā tika izmantota. Krons norij savus bērnus, gluži kā mežakuilis — mātītes metienu, bet Zevs kastrē tēvu un stājas viņa vietā kā valdnieks’*. Jo neierobežotāk senajā ģimenē valdīja tēvs, jo vairāk dēlam kā aicinātam pēctecim jānokļūst ienaidnieka stāvoklī un lielākai jātop viņa nepacietībai pašam nonākt pie valdīšanas līdz ar tēva nāvi. Pat mūsu birģeriskajā ģimenē tēvs, liedzot dēlam pašnoteikšanos un tai nepieciešamos līdzekļus, mēdz palīdzēt dabiskajam kodolam, kas pastāv attiecībās, attīstīties par naidīgumu. Ārstam gana bieži nākas fiksēt, ka sāpes par tēva zaudējumu nespēj apspiest dēla apmierinājumu par beidzot sasniegto brīvību. Katrs tēvs mēdz krampjaini noturēt mūsu tagadējā sabiedrībā pamatīgi novecojušās potestas patris familias pārpalikumus, un tas ir zināms ikvienam dzejniekam, kas, līdzīgi Ibsenam81 , priekšplānā izvirza mūžseno tēva un dēla cīņu. Iemesli konfliktiem starp meitu un māti rodas tad, kad meita pieaug un, kārojot pēc seksuālās brīvības, mātē sastop sardzi, bet mātei ar meitas uzziedēšanu tiek atgādināts, ka viņai pienācis laiks atteikties no seksuālajām pretenzijām.

Visas šīs attiecības ir acīm redzamas ikviena acu priekšā. Taču tās nepalīdz nolūkam izskaidrot sapņus par vecāku nāvi, kuri ir personām, kurām pietāte pret vecākiem jau sen ir kļuvusi par kaut ko neaizskaramu. Arī mēs ar iepriekšējiem iztirzājumiem esam sagatavoti tam, ka nāves vēlme [attiecībā pret] vecākiem ir atvedināma no visagrīnākās bērnības.

Ar jebkādas šaubas izslēdzošu noteiktību šis pieļāvums apstiprinās analīzēs, kas veiktas ar psihoneirotiķiem. Turklāt šādi iepazīst, ka bērna seksuālās vēlmes pamostas ļoti agri ciktāl tās dīgstošajā stāvoklī ir pelnījušas šo nosaukumu un ka meitenes pirmā sliecība attiecas uz tēvu82 , bet zēna pirmās infantilās iekāres uz māti. Šādi tēvs zēnam un mātei meitenei kļūst par traucējošo līdztīkotāju, bet to, cik maz bērnam vajag, lai šī izjūta novestu līdz nāves vēlmei, mēs jau esam iztirzājuši gadījumā ar brāļiem un māsām. Seksuālā izvēle parasti stājas spēkā jau vecāku gadījumā; dabiska tieksme gādā par to, ka vīrietis lutina mazās meitas, bet sieviete iestājas par dēliem, savukārt tad, kad viņu spriedumu netraucē dzimuma burvība, abi visā stingrībā sadarbojas mazo audzināšanā. Bērns ļoti labi mana priekšrokas došanu un saceļas pret vecāku, kas tam pretojas. Pieaugušā mīlestības atrašana viņam ir ne tikai īpašas vajadzības apmierināšana, tā nozīmē arī to, ka viņa gribai pakļaujas visās citās lietās. Tādējādi viņš seko paša seksuālajai dziņai un vienlaikus atjauno no vecākiem izrietošo ierosmi, ja viņa vecāku izvēle ir tāda pati kā vecākiem.

Šo bērna infantilo noslieču pazīmes lielākoties mēdz nepamanīt, kaut arī dažas fiksējamas jau pēc pirmajiem bērnības gadiem. Man pazīstama astoņgadīga meitene [brīžos], kad māte tiek pasaukta no galda, izmanto izdevību, lai sevi proklamētu par viņas pēcteci. “Tagad es būšu mamma. Kari, vai gribi vēl dārzeņus? Ņem taču, es lūdzu tevi” utt. Kāda īpaši apdāvināta un dzīvīga četrgadīga meitene, kurā īpaši labi redzama šī bērna psiholoģijas daļa, izsakās tieši: “Nu māmiņa reiz var iet prom, tad tētiņš mani apprecēs, un es gribu būt viņa sieva.” Bērna dzīvē šī vēlme nepavisam neizslēdz to, ka bērns maigi mīl arī savu māti. Ja mazais zēns var gulēt līdzās mātei, kolīdz tēvs ir aizceļojis, un ja viņam pēc tā atgriešanās jādodas atpakaļ uz bērnistabu pie personas, kas viņam patīk daudz mazāk, viņam it viegli var izveidoties vēlme, ka tēvs varētu būt prom vienmēr, lai viņš varētu saglabāt savu vietu pie mīļās, skaistās mammas, un līdzeklis šīs vēlmes sasniegšanai ir acīmredzams ja tēvs ir miris, jo vienu viņa pieredze ir iemācījusi: “miruši” cilvēki, kā, piemēram, vectēvs, vienmēr ir prom, nekad neatgriežas.

Kaut arī šādi novērojumi par maziem bērniem bez grūtībām iekļaujas piedāvātajā interpretācijā, tie tomēr nesniedz pilnīgo pārliecību, ko ārstam uzspiež pieaugušo neirotiķu psihoanalīzes. Še attiecīgo sapņu pavēstīšana notiek ar tādiem ievadiem, ka to interpretācija kā vēlmju sapņi kļūst nenovēršama. Kādu dienu sastopu kādu dāmu sadrūvējušos un noraudājušos. Viņa saka: negribu vairs redzēt savus radiniekus, laikam viņiem ir bail no manis. Tad gandrīz bez jebkādas pārejas viņa stāsta, ka atminoties kādu sapni, kura nozīmi viņa, protams, nezina. Viņa ir to sapņojusi četru gadu vecumā, un tas ir šāds: lūsis [Luchs] vai lapsa pastaigājas pajumtu, tad kaut kas nokrīt vai arī viņa nokrīt, un tad māti iznes mirušu no mājām, bet viņa rūgti raud. Līdzko pavēstīju, ka šī bērnības sapņa nozīme ir vēlme redzēt māti mirušu un ka šī sapņa dēļ viiiai nākas domāt, ka radiniekiem ir no viņas bail, tā viņa jau sniedza sapni izskaidrojošu materiālu. “Blēde” [Luchsauģ\ ir paļājošs vārds, kādā viņu pavisam mazu nozākājis kāds ielaspuika; kad meitene bija trīs gadus veca, viņas mātei no jumta uz galvas uzkritis ķieģelis, un viņa pamatīgi asiņoja.

Reiz man bija izdevība detalizēti pētīt jaunu meiteni, kurai radās dažādi psihiski stāvokļi. Trakojoša sajukuma stāvoklī, ar ko sākās slimība, slimā pauda īpašu antipātiju pret savu māti, sita un lamāja viņu, kolīdz tā tuvojās gultai, un tajā pašā laikā bija paklausīga un mīļa pret vienu no daudz vecākām māsām. Tad sekoja skaidrs, taču nedaudz apātisks stāvoklis ar ļoti traucētu miegu; šajā fāzē es uzsāku ārstēšanu un analizēju viņas sapņus. Daudzos no tiem vairāk vai mazāk aizklātā veidā bija runa par mātes nāvi; te viņa piedzīvoja vecas sievietes apbērēšanu, te viņa redzēja sevi un savu māsu sēru tērpā sēžam pie galda; nebija nekādu šaubu par šo sapņu jēgu. Uzlabošanās procesā, kas turpināja progresēt, parādījās histēriskas fobijas; vismokošākā bija tā, ka ar māti kaut kas ir noticis. Lai kur viņa atradās, viņai vajadzēja steigties uz mājām, lai pārliecinātos, ka māte vēl ir dzīva. Gadījums kopā ar citiem maniem novērojumiem bija ļoti pamācošs; tas it kā daudzvalodīgā tulkojumā rādīja dažādus psihiskā aparāta reakcijas veidus uz vienu un to pašu uzbudinošo priekšstatu. Sajukumā, ko uztveru kā otrās psihiskās instances pārākumu pār citkārt apspiesto pirmo instanci, neapzinātais naidīgums pret māti izpaudās motori; kad iestājās pirmais rimtums, nemiers bija apspiests, cenzūras kundzība bija atjaunota, šim naidīgumam atklāta vairs bija tikai sapņošanas joma, lai īstenotu vēlmi pēc mātes nāves; kad normālais [stāvoklisj vēl vairāk nostiprinājās, viņa izveidoja histērisku pretreakciju un atvairīšanu pārmērīgu rūpēšanos par māti. Šajā sakarībā vairs nav neizskaidrojams, kāpēc histēriskas meitenes tik bieži ir ārkārtīgi maigi pieķērušās savām mātēm.

Citreiz man bija izdevība gūt dziļus jeskatus jauna vīrieša neapzinātajā dvēseles dzīvē, kurš, uzmācības neirozes dēļ gandrīz eksistences nespējīgs, nevarēja iziet uz ielas, jo viņu māca raizes, ka nogalinās visus cilvēkus, kas ies viņam garām. Viņš vadīja savas dienas, lai uzturētu kārtībā pierādījumus par savu alibi, gadījumā ja pret viņu tiktu izvirzīta apsūdzība par kādu pilsētā notikušu slepkavību. Lieki piebilst, ka viņš bija gan morāls, gan smalki izglītots cilvēks. Analīze starp citu, uz izdziedināšanos vedošā kā šī mokošā uzmācības priekšstata pamatu atklāja pret viņa krietni stingro tēvu vērstus slepkavošanas impulsus, kuri tad, kad viņš bija septiņus gadus vecs, pašam par izbrīnu izpaudās apzināti, bet kuri, protams, nāca no daudz agrākas bērnības. Pēc mokošas slimības un tēva nāves 31. mūža gadā parādījās uzmācīgs pārmetums, ko viņš šīs fobijas formā pārnesa uz svešiniekiem. Par to, kas spēj vēlēties no kalna smailes nogrūst bezdibenī pats savu tēvu, var padomāt, ka viņš nesaudzēs arī tālākstāvošu dzīvības; tāpēc viņš rīkojas pareizi, ieslēdzoties savā istabā.83

Saskaņā ar maniem jau daudzajiem pieredzējumiem visu vēlāko psihoneirotiķu bērna dvēseles dzīvē vecākiem ir galvenā loma, bet iemīlēšanās vienā vecākā un naids pret otru kļūst par tajā laikā izveidotā psihisko ierosu materiāla dzelžainu sastāvdaļu, kas ir tik nozīmīga vēlākās neirozes simptomātikai. Tomēr nedomāju, ka psihoneirotiķi šajā ziņā strikti nošķiras no citiem normāli palikušajiem cilvēkbērniem, jo spēj radīt kaut ko absolūti jaunu un viņiem savdabīgu. Daudz ticamāk, un to atbalsta normālo bērnu gadījuma novērojumi, ka arī ar šīm iemīlēšanās un naidīguma vēlmēm attiecībā pret saviem vecākiem viņi tikai palielinājumā iezīmē to, kas mazāk skaidri un intensīvi norisinās dvēselē vairumam bērnu. Senatne šīs atziņas atbalstam ir atstājusi teikas materiālu, kura cauraudošā un vispārnozīmīgā iedarbība kļūst saprotama tikai ar līdzīgo vispārnozīmīgumu, kas piemīt aplūkotajam priekšnosacījumam no bērnu psiholoģijas.

Man padomā ir teika par valdnieku Oidipu un tāda paša nosaukuma Sofokla drāma.84 Oidips, Tēbu valdnieka Lāja un Iokastes dēls, zīdaiņa vecumā tiek izlikts, jo orākuls tēvam ir pavēstījis, ka vēl nedzimušais dēls kļūšot par viņa slepkavu. Viņš tiek izglābts un aug kā valdnieka dēls svešā galmā, līdz, nedrošs par savu izcelsmi, pats vaicā orākulam un saņem no tā padomu vairīties no dzimtenes, jo viņam jākļūstot par sava tēva slepkavu un savas mātes laulāto vīru. Dodoties prom no iedomātās dzimtenes, viņš ceļā satiek valdnieku Lāju un ātri uzliesmojušā strīdā viņu nogalina. Tad viņš nonāk pie Tēbām, kur atrisina ceļu aizsprostojušās Sfinksas mīklu, un pateicībā par to tēbieši viņu izraugās par valdnieku un dāvā Iokastes roku. Ilgu laiku viņš valda mierā un cieņā un ar viņam nepazīstamo māti rada divus dēlus un divas meitas, līdz uzkrīt mēris, kas tēbiešiem no jauna liek vērsties pie orākula. Šeit sākas Sofokla traģēdija. Vēstneši atnes atbildi, ka mēris beigšoties, kad no zemes būšot patriekts Lāja slepkava. Bet kur gan viņš ir?

“Kur gan meklējams

Tik senas vainas dziļi aizaugušais taks?”85

Traģēdijas darbība nu nav nekas cits kā pakāpeniski kāpināta un mākslinieciski novilcināta atklāšana — salīdzināma ar psihoanalīzes darbu —, ka

Oidips pats ir Lāja slepkava, bet vienlaikus arī noslepkavotā un Iokastes dēls. Sava neziņā veiktā briesmu darba satriekts, Oidips laupa sev redzi un atstāj dzimteni. Orākula teiktais ir piepildījies.

“Valdnieks Oidips” ir tā sauktā likteņa traģēdija, tās traģiskajai iedarbībai ir jābalstās uz pretstatu starp dievu visvareno gribu un posta apdraudēto cilvēku pretestību; dziļi aizkustinātajam skatītājam no sēru spēles ir jāiemācās padošanās dievības gribai, jāgūst ieskats paša bezspēcībā. Modernie dzejnieki arī ir mēģinājuši sasniegt līdzīgu traģisko iedarbību, ievijot tādu pašu pretstatu pašizdomātā fabulā. Tikai skatītāji ir neskarti noraudzījušies, kā, neraugoties uz visu nevainīgo cilvēku pretestību, pār viņiem ir piepildījies nolādējums vai orākula teiktais; vēlākās likteņa traģēdijas ir palikušas bez iedarbības.

Ja “Valdnieks Oidips” var satricināt mūsdienu cilvēku ne mazāk kā savulaik grieķus, tad atrisinājums laikam jau var būt tajā, ka grieķu traģēdijas iedarbība sakņojas ne jau likteņa un cilvēku gribas pretstatā, tā ir meklējama materiāla īpatnībā, kurā tiek pierādīts šis pretstats. Mūsos jābūt kādai balsij, kas ir gatava “Oidipā” atzīt spiedīgo likteņa varu, savukārt tādos darbos kā “Pirmmāte”86 vai citās likteņa traģēdijās mēs [šādus] rīkojumus spējam noraidīt kā patvaļīgus. Un šāds moments tiešām pastāv valdnieka Oidipa vēsturē. Viņa liktenis mūs aizkustina tikai tāpēc, ka tas var kļūt arī par mūsējo, jo orākuls pirms mūsu piedzimšanas var uzlikt mums tādu pašu lāstu kā viņam. Varbūt mums visiem bija lemts pirmo seksuālo ierosu vērst uz māti, bet pirmo naidu un vardarbīgo vēlmi uz tēvu; mūsu sapņi mūs par to pārliecina. Valdnieks Oidips, kas ir nogalinājis savu tēvu Lāju un apprecējis savu māti Iokasti, ir tikai mūsu bērnības vēlmes piepildījums. Taču mēs esam laimīgāki par viņu, jo neesam kļuvuši par psihoneirotiķiem, mums ir izdevies mūsu bērnības seksuālās ierosas novērst no mūsu mātēm un aizmirst mūsu greizsirdību pret mūsu tēviem. No personas, kam ir piepildījusies šī aizlaicīgā bērnības vēlme, mēs šausminoties atsprāgstam ar visu iespējamo izstumšanu, ko šīs vēlmes mūsos kopš tā laika ir piedzīvojušas. Izgaismojot šajā izpētē Oidipa vainu, dzejnieks liek mums iepazīt mūsu pašu iekšieni, kurā aizvien vēl, kaut arī apspiesti, pastāv šādi impulsi. Pretstatījums, ar kuru mūs atstāj koris:

“Oidipu jūs redzat še,

Kas reiz vieda tumšās miklas, bija dižs un cildens virs.

Un ikviens to skaudin skauda, viņa laimi redzēdams.

Kāda drausma likteņbanga viņam lēma dzelmēs grimt!”87

Šis atgādinājums ķer mūs pašus un mūsu lepnumu, jo savā novērtējumā kopš bērnu gadiem esam kļuvuši tik viedi un vareni. Kā Oidips mēs dzīvojam neziņā par morāli aizskarošām vēlmēm, ko mums ir uzspiedusi daba, bet pēc to atklāšanas mēs laikam visi gribētu novērst skatu no mūsu bērnības scēnām. [169] 88

Uz to, ka Oidipa teika ir radusies no aizsena sapņa materiāla, kura saturs ir pirmo seksualitātes ierosu raisītais šis nepatīkamais traucējums attiecībās ar vecākiem, pašā Sofokla traģēdijas tekstā ir nepārprotama norāde. Iokaste mierina skaidrībā vēl netikušo, taču ar atmiņu par orākula teiktā norūpināto Oidipu ar sapņa pieminēšanu, jo daudzi cilvēki taču sapņojot, kaut ari tas, kā viņa domā, neko nenozīmējot:

“Jo bieži vien redz sevi sapņos mirstīgais

Ar māti guļam kopā, bet, ja nebēdā

Par to nenieka, dzīves slogs tam vieglāks kļūst.”89

Sapnis par seksuālo saiešanos ar māti kā tolaik, tā arī patlaban tiek daudziem cilvēkiem, kas sašutuši un izbrīnīti par to stāsta. Tas, kā noprotams, ir traģēdijas atslēga un papildinājums sapnim par tēva nāvi. Oidipa fabula ir fantāzijas reakcija uz šiem abiem tipiskajiem sapņiem, un kā sapņus pieaugušie pārdzīvo ar noraidošām izjūtām, tā arī teikai tās saturā jātiek uzņemtai ar izbailēm un pašsodījumu. Tās turpmākajā veidojumā materiāls piedzīvo nepārprotamu sekundāro apstrādi, tiecoties to padarīt izmantojumu teoloģizējošā nolūkā. (Sal. ar sapņa materiālu par ekshibicionismu, 224. lpp. un tālāk.) Mēģinājumam apvienot dievišķo visvarenību ar cilvēka atbildību, protams, jācieš neveiksme kā [darbā] ar šo materiālu, tā ar jebkuru citu.

Tajā pašā augsnē kā “Valdnieks Oidips” sakņojas vēl viens no dižajiem traģiskajiem dzejojumiem Šekspīra “Hamlets”. Taču tā paša materiāla mainītajā apstrādē atklājas visa abu tālu viens no otra esošo kultūras periodu dvēseles dzīves atšķirība, gadsimtiem progresējošā izstumšana cilvēces dvēseles dzīvē. “Oidipā” pamatos esošā bērnu vēlmju fantāzija gluži kā sapnī tiek izvilkta gaismā un realizēta; “Hamletā” tā saglabājas izstumta, un par tās eksistenci — līdzīgi kā neirozes gadījumā — mēs uzzinām tikai no aiztures darbībām, kas izriet no tās. Ar modernās drāmas vareno iedarbību savdabīgā veidā ir apvienojies tas, ka var palikt pilnīgā neskaidrībā par varoņa raksturu. Luga ir būvēta uz Hamleta vilcināšanos izpildīt viņam iedalīto atriebības uzdevumu; kādi ir šīs vilcināšanās cēloņi vai motīvi, to teksts neuzrāda; visdažādākie interpretācijas mēģinājumi nav spējuši tos uzrādīt. Saskaņā ar aizvien vēl valdošo, Gētes pamatoto uzskatu Hamlets ir cilvēka tips, kura svaigo darītspēku ir paralizējusi domāšanas darbības nomācošā attīstība (“No domām sasirdzis blāvs”). Saskaņā ar citu uzskatu dzejnieks ir mēģinājis atainot slimīgu, neizlēmīgu, neirastēnijas jomā iederīgu raksturu. Tomēr lugas fabula mums māca, ka Hamlets nebūt nav tāda persona, kas vispār nav spējīga uz rīcību. Mēs viņu divreiz redzam parādāmies darbībā: vienreiz strauji uznākušā kaislībā, kad nodur to, kas slepus noklausās aiz tapetes; otrreiz, kad plānveidīgi, jā, pat viltīgi, visā renesanses prinča nešaubīgumā sūta divus galminiekus paša izdomātajā nāvē. Kas tad viņu kavē izpildīt uzdevumu, ko viņam ir izvirzījis viņa tēva gars? Še atkal uzrodas norāde, ka tā ir šī uzdevuma īpašā iedaba. Hamlets var visu, tikai ne atriebties vīrietim, kas novācis viņa tēvu un pie viņa mātes ieņēmis tā vietu, vīrietim, kas viņam rāda viņa paša izstumto bērnības vēlmju realizāciju. Šādi pretīgums, kam vajadzētu likt viņam atriebties, tiek aizstāts ar pašpārmetumiem, sirdsapziņas ēdām, kas viņam atgādina, ka viņš pats, burtiskā nozīmē, nav labāks par grēkotāju, kurš viņam jāsoda. Es pārtulkoju apzinātajā to, kam varoņa dvēselē jāpaliek neapzinātam; ja kāds Hamletu grib dēvēt par histēriķi, tad varu to atzīt tikai kā manas interpretācijas turpinājumu. Seksuālā antipātija it labi saskan ar to, ko vēlāk Hamlets pauž sarunā ar Ofēliju, tā pati seksuālā antipātija, kam nākamajos gados vajadzēja aizņemt aizvien vairāk vietas dzejnieka dvēselē līdz kulminējošai izpausmei [darbā] “Atēnu Timons”. Tā, protams, var būt tikai paša dzejnieka dvēseles dzīve, kas mums parādās Hamletā; es patapinu no Georga Brandesa darba par Šekspīru (1896)90 piezīmi, ka drāma ir uzrakstīta tieši pēc Šekspīra tēva nāves (1601), proti, svaigās sērās par viņu, atdzīvinot varam pieņemt bērnības izjūtas pret tēvu. Zināms arī tas, ka Šekspīra agri mirušā dēla vārds bija Hamnets (identisks ar Hamlets). “Hamlets” iztirzā dēla attiecības ar vecākiem, savukārt laika ziņā tuvu stāvošais “Makbets” balstās uz bezbērnības tēmas. Starp citu, gluži kā jebkurš neirotisks simptoms pat sapnis ir spējīgs uz pārinterpretāciju, jā, pat pieprasot to tā pilnīgai izpratnei, tā arī jebkurš īsts māksliniecisks darinājums ir izrietējis no vairāk nekā viena motīva un vienas ierosas dzejnieka dvēselē un pieļauj vairāk nekā vienu interpretāciju. Še esmu mēģinājis interpretēt tikai visdziļāko ierosu slāni radošā dzejnieka dvēselē. [170] 91

Es nevaru atstāt tipiskos sapņus par dārgo radinieku nāvi, dažos vārdus neizgaismojot to nozīmi sapņa teorijā vispār. Šie sapņi mums rāda īstenotu patiesi neparastu gadījumu, kad izstumtās vēlmes izveidotais sapņojums izvairās no jebkādas cenzūras un nemainīts parādās sapnī. Jāpastāv īpašiem apstākļiem, kas nodrošina šādu likteni. Domāju, ka šiem sapņiem ir labvēlīgi šādi divi momenti: pirmkārt, mēs vismazāk ticam tam, ka šāda vēlme pastāv; mēs nedomājam, ka varētu vēlēties “ko tādu iedomāties pat sapnī”, un tāpēc sapņa cenzūra nav apbruņojusies pret šo briesmonību, gluži kā, piemēram, Solona92 likumdošanā neiedomājās izvirzīt sodu par tēva noslepkavošanu. Bet, otrkārt, tieši še izstumtajai un nenojaustajai vēlmei īpaši bieži pretim panākas dienas pārpalikumi kā rūpe par dārgu personu dzīvību. Šo rūpi nevar iekļaut sapnī citādi, kā izmantojot tāpat skanošo vēlmi; taču vēlme var maskēties ar dienā sarosījušos rūpi. [Sal.: 480. lpp.] Domājot, ka tas viss norisinās vienkāršāk, ka tieši naktī un sapnī tikai turpina dienā aizsākto, sapņus par dārgu personu atstāj ārpus jebkādas saistības ar sapņa skaidrojumu un visnotaļ lieki saglabā itin labi reducējamu mīklu.

Pamācoši ir arī izsekot attiecības starp šiem sapņiem un baiļu sapņiem. Sapņos par dārgo personu nāvi izstumtā vēlme ir atradusi ceļu, kurā var izvairīties no cenzūras — un no tās noteiktās deformācijas. Tad nekad neiztrūkstošā pavadošā izpausme ir tāda, ka sapnī tiek manītas sāpīgas izjūtas. Gluži tāpat baiļu sapnis rodas tikai tad, ja pilnīgi vai daļēji tiek pievārēta cenzūra, kā arī atvieglināta cenzūras pārvarēšana, ja bailes jau ir dotas kā somatisko avotu riesta aktuāla izjūta. [Sal.: 219. lpp. un tālāk.] Šādi kļūst skaidrs, ar kādu tendenci darbojas cenzūra, izraisot sapņa deformāciju; tas notiek, lai novērstu baiļu vai citu netīkamu afektu formu attīstību.

Iepriekš [231. lpp.] es tiku runājis par bērna dvēseles egoismu un tagad atkal tam pieskaršos, lai še ļautu nojaust saistību, ka sapņi arī ir saglabājuši šo raksturu. Kopumā tie ir absolūti egoistiski93 , tajos visos, kaut arī maskēti, parādās mīļais Es. Vēlmes, kas tajos tiek piepildītas, parasti ir šī Es vēlmes; tā ir tikai mānoša šķietamība, ka sapni izraisījusi interese par kādu citu. Gribu pakļaut analīzei dažus piemērus, kas ir pretrunā ar šo apgalvojumu.

I

Nepilnus četrus gadus vecs zēns stāsta: viņš ir redzējis lielu garnētu bļodu, kurā bija liels ceptas gaļas gabals, un pēkšņi gabals uzreiz nesagriezts bija apēsts. Personu, kas to bija apēdusi, viņš nav redzējis. [171] 94

Kas varētu būt svešais cilvēks, par kura bagātīgo gaļas maltīti sapņo mūsu mazais? Tas mums jāizskaidro ar pārdzīvojumiem dienā pirms sapņa. Kopš dažām dienām zēnam pēc ārsta priekšraksta ir piena diēta; taču vakarā pirms sapņa viņš bija nerātns un par sodu viņam netika vakariņas. Reiz jau iepriekš viņš bija izgājis šādu badošanās kūri un izturējies ļoti drosmīgi. Viņš zināja, ka neko nesaņems, taču pat ar vārdu neuzdrošinājās likt manīt, ka viņš ir izbadējies. Audzināšana sāk uz viņu iedarboties; tā izpaužas pat sapnī, kas rāda sapņa deformācijas sākumu. Nav šaubu, ka viņš pats ir tā persona, kuras vēlmes tiecas uz tik bagātīgu maltīti, turklāt cepeša maltīti. Taču, tā kā viņš zina, ka viņam tā ir liegta, viņš neuzdrošinās, kā to sapnī dara izsalkuši bērni (sal. ar manas mazās Annas zemeņu sapni, 131. lpp.), pats ķerties pie maltītes. Persona paliek anonīma.

II

Reiz sapņoju, ka grāmatnīcā redzu izstādītu jaunu grāmatu tajā iecienītajā izdevumu sērijā, ko parasti mēdzu pirkt (monogrāfijas par māksliniekiem, monogrāfijas par pasaules vēsturi, slaveniem mākslas muzejiem u. tml.). Jaunā krājuma nosaukums: Slaveni runātāji (vai runas), un pirmā izdevuma virsrakstā ir Dr. Lehers.

Analīzē man šķiet neticami, ka sapnī mani nodarbinātu Dr. Lehera, parlamenta vācu obstrukcijas ilgrunātāja, slava.95 Lieta tāda, ka pirms dažām dienām psihiskajā kūrē biju pieņēmis jaunus pacientus un ik dienu biju spiests runāt desmit līdz vienpadsmit stundas. Tātad es pats esmu ilgrunātājs.

III

Citreiz sapņoju, ka man pazīstams skolotājs mūsu universitātē saka: mans dēls, Miops. Tad seko īsu repliku dialogs. Taču tad seko sapņa trešā daļa, kurā parādos es un mani dēli, un latentajam sapņa saturam tēvs un dēls un profesors M. ir tikai fiktīvas personas, kas aizklāj mani un manu vecāko [dēlu]. Citas savdabības dēļ es šo sapni vēl iztirzāšu [sk.: 386. lpp. un tālāk].

IV

Piemēru par patiesi egoistiskām jūtām, kas slēpjas aiz maigas rūpes, sniedz šāds sapnis.

Mans draugs Oto izskatās slikti, viņam ir brūna seja un izspiedušās acis.

Oto ir mans mājas ārsts, kuram esmu bezcerīgi parādā, jo viņš jau gadiem uzrauga manu bērnu veselību, veiksmīgi viņus ārstē, kad tie ir saslimuši, un turklāt visos gadījumos, kas vien var sniegt iemeslu, apdāvina viņus. [Sal.: 120. lpp.] Dienu pirms sapņa viņš bija vizītē, un mana sieva piezīmēja, ka viņš izskatoties noguris un slābans. Naktī ir mans sapnis un piešķir viņam dažas Bāzedova slimības pazīmes. Kas atsvabinājies no maniem sapņa interpretācijas noteikumiem, tas šo sapni sapratīs tā, ka esmu noraizējies par sava drauga veselību un ka šīs raizes sapnī realizējas. Tas būtu pretrunā ne tikai ar apgalvojumu, ka sapnis ir vēlmes piepildījums, bet krī ar to apgalvojumu, ka tas ir pieejams tikai egoistiskām ierosām. Taču tas, kas šādi interpretē, varētu man izskaidrot, kāpēc bīstos, ka Oto ir Bāzedova slimība, kuras diagnosticēšanai viņa izskats nesniedz pat visniecīgāko iemeslu?96 Turpretim mana analīze sniedz šādu materiālu par atgadījumu, kas notika pirms sešiem gadiem. Mēs, neliela sabiedrība, kurā bija arī profesors R., dziļā tumsā braucām cauri N. mežam, kas atradās dažu stundu attālumā no mūsu vasaras mītnes. Ne visai skaidrā esošs kučieris mūs ar ratiem apgāza nogāzē, un mums vēl palaimējās, ka tikām cauri veseli. Taču mēs bijām spiesti pārnakšņot tuvākajā krodziņā, kura apmeklētājiem mūsu nelaimes gadījums izraisīja lielu simpātiju. Kāds kungs, kuram bija nepārprotamas morbus Basedowii pazīmes starp citu, tikai sejas ādas brūnums un izspiedušās acis kā sapnī, bez palielināta vairogdziedzera -, piedāvājās palīdzēt un jautāja, ko varot darīt mūsu labā. Profesors R. sev raksturīgā veidā atbildēja: ja nu vienīgi aizlienēt man naktskreklu. Cildenais atbildēja: diemžēl to nevaru izdarīt, uz aizgāja.

Turpinot analīzi, iedomājos, ka Bāzedovs ir ne tikai ārsta, bet arī slavena pedagoga uzvārds. (Nomodā patlaban nejūtos īpaši drošs par šīm zināšanām.97 ) Taču draugs Oto ir tā persona, kam esmu lūdzis, ja nu gadījumā ar mani kas notiek, uzraudzīt manu bērnu fizisko audzināšanu, īpaši pubertātes laikā (tāpēc naktskrekls). Redzot nu sapnī draugu Oto ar tā cēlā palīga slimības simptomiem, laikam gribu teikt: ja ar mani kaut kas notiks, bērniem no viņa tiks tikpat maz kā toreiz no barona L. kunga, neraugoties uz viņa laipnajiem piedāvājumiem. Šī sapņa egoistiskajai sliecībai vajadzētu būt tā kā atklātai. [172]

Bet kur gan še slēpjas vēlmes piepildījums? Ne jau atriebībā draugam Oto, kura liktenis nu ir tāds, ka manos sapņos pret viņu izturas slikti [173] , bet gan citā saistībā. Atveidojot sapnī Oto kā baronu L., vienlaikus pats savu personu identificēju ar citu, proti, ar profesora R. personu, jo kaut ko prasu no Oto, gluži kā tajā atgadījumā R. tika prasījis no barona L. Un tur jau tā lieta. Profesors R., kuram, starp citu, tiešām neuzdrošinos pielīdzināties, līdzīgi man ir patstāvīgi gājis savu ceļu ārpus kādas skolas un tikai vēlīnos gados ieguvis sen pelnīto titulu. Tātad es atkal gribu kļūt par profesoru! Jā, pat “vēlīnos gados” ir vēlmes piepildījums, jo tas nozīmē, ka dzīvošu pietiekami ilgi, lai savus zēnus pats izvadītu cauri pubertātei.98

[(y) Citi tipiskie sapņi]

Par citiem tipiskiem sapņiem, kad labsajūtā lido vai bailēs krīt, no paša pieredzes neko nezinu un par visu, kas man par tiem sakāms, pateicos psihoanalīzei. [174] no tur gūtajām ziņām secināms, ka ari šie sapņi atkārto bērnības laika iespaidus, proti, attiecas uz kustību spēlēm, kas tik ļoti pievelk bērnu. Kurš gan tēvocis nav lidinājis bērnu, izstieptām rokām steidzot ar viņu pa istabu, vai spēlējis krišanu, šūpojot viņu uz ceļiem un tad pēkšņi atplešot kājas vai paceļot un tad pēkšņi darot tā, it kā gribētu viņam liegt balstu. Bērni tad gavilē un nenogurstoši pieprasa atkārtojumu, īpaši ja ir neliels izbllis un reibonis; tad pēc gadiem viņi rada atkārtojumu sapni, taču sapni nav roku, kas viņus turējušas, tā ka nu viņi brīvi lidinās un krīt. Visu mazo bērnu sevišķā patika uz tādām spēlēm kā šūpināšanās un šūpošanās ir visiem zināma; kad vēlāk viņi cirkā redz gimnastiskos stiķus, atmiņa tiek no jauna atsvaidzināta.'* Dažu zēnu histēriskā lēkme tad sastāv tikai no šādu triku reprodukcijām, kurus tie veic ar lielu veiklību. Nereti šādās, pašās par sevi nevainīgās kustību spēlēs ir tikušas uzmodinātas arī seksuālās izjūtas.*"99 Izsakoties ar pie mums ierastu, visas šīs izdarības aptverošu vārdu, tās ir “trenkšanās” bērnībā, ko atkārto sapņi par lidošanu, krišanu, reibšanu u. tml., kuru tīksmes izjūta tagad ir pārvērtusies bailēs. Taču, kā zināms katrai mātei, ari bērnu trenkšanās pietiekami bieži beidzas ar ķildu un asarām.

Tātad man ir labs pamats noraidīt skaidrojumu, ka mūsu ādas izjūta miegā, izjūtas par mūsu plaušu u. tml. kustību izsauc lidošanas un krišanas sapņus. [Sal. 54. lpp.] Manuprāt, šīs izjūtas pašas tiek reproducētas no atmiņas, ar ko saistās sapnis, proti, tās ir sapņa saturs, nevis sapņa avoti.

Taču es nepavisam neslēpju, ka šai tipisko sapņu virknei nespēju sniegt pilnīgu izskaidrojumu. Tieši še mans materiāls atstāja mani likteņa varā. Man ir jāsaglabā vispārīgais skatījums, ka visas šo tipisko sapņu ādas un kustības izjūtas tiek pamodinātas, kolīdz tās vajadzīgas kaut kādam psihiskam motīvam, un ka tās var atstāt novārtā, ja pēc tām nav šādas vajadzības. [Sal. 221. lpp.] No mājieniem, ko esmu ieguvis psihoneirotiķu analīzē, laikam droši izriet arī saistība ar infantiliem pārdzīvojumiem. Taču uz to, kādas citas nozīmes dzīves gaitā būtu varējušas piesaistīties šīm izjūtām iespējams, ka katrai personai citas, neraugoties uz šo sapņu tipisko izpausmi -, nevaru pateikt un labprāt gribētu nokļūt stāvoklī, lai šos robus aizpildītu ar rūpīgu labu piemēru analīzi. Kas brīnās par to, ka, neraugoties tieši uz lidošanas, krišanas, zobu izraušanas u. tml. sapņu biežumu, es žēlojos par materiāla trūkumu, tam man jāpaskaidro, ka, kopš esmu pievērsis uzmanību sapņa interpretācijas tēmai, pats šādus sapņus neesmu pieredzējis. Bet neirotiķu sapņi, kas parasti ir manā rīcībā, ne visi un bieži ne līdz to apslēptā nolūka beigām ir interpretējami; noteikts psihisks spēks, kas bijis līdzdalīgs neirozes uzbūvē un tās izformēšanā atkal tiek izsaukts īstenībā, nostājas pret pēdējās mīklas interpretāciju.

fSJ Pārbaudes sapnis

Ikviens, kas savas studijas ģimnāzijā ir noslēdzis ar gatavības pārbaudījumu, žēlojas par neatlaidību, ar kādu viņu vajā baiļu sapnis, ka viņš esot izkritis, atstāts uz otru gadu u. tml. Akadēmiskā grāda īpašniekam šie tipiskie sapņi tiek aizstāti ar citiem, kas pārmet, ka viņš nav izturējis rigoroza pārbaudi [175] , pret ko viņš vēl miegā velti iebilst, ka jau gadiem ilgi praktizējot, esot privātdocents vai kancelejas vadītājs. Tās ir neizdzēšamas atmiņas par sodiem, ko bērnībā esam izcietuši par nodarītajiem pārkāpumiem un kas šādi abos mūsu studiju mezglpunktos, stingro pārbaudījumu “dies irae, dies illa” atkal ir sarosījušies mūsu iekšienē.100 Arī neirotiķa “pārbaudes bailes” rod savu pastiprinājumu šajās bērna bailēs. Kad esam mitējušies būt skolēni, tie vairs nav kā kādreiz vecāki un audzinātāji vai vēlāk skolotāji, kas gādā par mūsu sodīšanu; mūsu turpmāko audzināšanu ir pārņēmis nepielūdzamais dzīves kauzālais saķēdējums, un nu mēs sapņojam par gatavības pārbaudījumiem un rigorozo pārbaudi un kurš tolaik pat kā taisnais nebaiļojās? -, kolīdz sagaidām, ka tiksim sodīti, jo kaut kas īsti pareizi nav izdarīts, kaut kas nav kārtīgi paveikts, kolīdz jūtam atbildības slogu.

Par turpmāko*" pārbaudes eksāmenu skaidrojumu esmu pateicīgs zinīga kolēģa [Štēkela] piezīmei, kurš reiz zinātniskā sarunā uzsvēra, ka saskaņā ar viņa zināšanām gatavības pārbaudījumu sapnis rādās tikai tām personām, kuras ir izturējušas šo pārbaudi, bet nekad ne tām, kas nav to izturējušas. Tātad baiļpilnais pārbaudes sapnis, kas, kā vienmēr apstiprinās, parādās tad, kad nākamajā dienā ir sagaidāma atbildīga rīcība vai blamāžas iespējamība, pagātiiē ir izraudzījies iespēju, kurā lielās bailes ir izrādījušās nepamatotas un tikušas ar galarezultātu atspēkotas. Tas būtu ļoti zīmīgs piemērs tam, kā nomoda instance pārprot sapņa saturu. [Sal. 225. lpp. un tālāk.] Iebilšana, kas tiek izprasta kā sašutums pret sapni (bet es jau esmu doktors u. tml.), īstenībā būtu mierinājums, ko sniedz sapnis un kas līdz ar to skanētu šādi: nebīsties taču rītdienas, atceries, kādas tev bija bailes no gatavības pārbaudījumiem, un nekas taču ar tevi nenotika. Patlaban jau tu taču esi doktors u. tml. Bet bailes, ko mēs pierēķinām sapnim, rodas no dienas pārpalikumiem.

Šī skaidrojuma pārbaudes, ko varēju veikt ar sevi un citiem, itin labi saskanēja, kaut arī nebija pietiekami daudzskaitlīgas. Es, piemēram, kā rigorozants izkritu tiesu medicīnā, taču šis priekšmets man sapnī nekad neparādījās, toties pietiekami bieži tiku pārbaudīts botānikā, zooloģijā vai ķīmijā, šajos priekšmetos gāju uz pārbaudi ar labi pamatotām bailēm, taču likteņa vai pārbaudītāja labvēlības dēļ izvairījos no soda. Ģimnāzijas pārbaudes sapnī es regulāri tieku pārbaudīts vēsturē, ko toreiz spīdoši izturēju, bet arī tikai tāpēc, ka mans laipnais profesors cita sapņa palīgs ar vienu aci, sk. 36. lpp. nevarēja nepamanīt, ka pārbaudes lapiņā, ko atdevu viņam atpakaļ, vidējais no trim jautājumiem bija ar nagu pārstrīpots, it kā mudinājumam, lai viņš neuzstāj uz šo jautājumu. Viens no maniem pacientiem, kas bija atteicies no gatavības pārbaudījumiem un vēlāk tos nokārtojis, taču virsnieka pārbaudē izkritis un nav kļuvis par virsnieku, stāsta man, ka pietiekami bieži sapņo par pirmajiem pārbaudījumiem, bet nekad ne par pēdējo pārbaudi.

Pārbaudes [176] sapņi interpretācijai sagādā tās pašas grūtības, ko iepriekš uzrādīju kā raksturīgas vairumam tipisko sapņu [223. lpp.J. Ar asociāciju materiālu, ko mums sniedz sapņotājs, tikai retumis ir gana interpretācijai. Šādu sapņu labākai izpratnei ir jāapvieno piemēri un lielākas virknes. Nesen guvu drošu iespaidu, ka iebildums: tu taču jau esi doktors u. tml., aizklāj ne tikai mierinājumu, bet arī norāda uz pārmetumu. Tas bija šāds: patlaban tu esi jau tik vecs, jau tik tālu ticis dzīvē un aizvien vēl dari tādas dumjības, bērnišķības. Šis paškritikas un mierinājuma sajaukums atbilstu pārbaudes sapņu latentajam saturam. Tad arī nav brīnums, ka pārmetumi par “dumjībām” un “bērnišķībām” nesen analizētajos piemēros saistās ar nopaļāto seksuālo aktu atkārtošanu.

V. Štēkels [177] , ar kuru saistīta pirmā “gatavības pārbaudījuma sapņa” interpretācija, uzskata, ka tas parasti attiecas uz seksuālo pārbaudi un seksuālo briedumu. Mana pieredze visai bieži ir varējusi to apstiprināt. [178]

VI

SAPŅA DARBS

/

Visi pārējie līdzšinējie mēģinājumi atrisināt sapņa problēmas tieši saistījās ar atmiņā doto manifestēto sapņa saturu un šādi centās gūt sapņa interpretāciju vai, ja atsacījās no interpretācijas, pamatot savu spriedumu par sapni ar norādi uz sapņa saturu. Tikai mēs vienīgie stāvam iepretim citai situācijai; mums starp sapņa saturu un mūsu skatījuma rezultātiem novietojas jauns psihisks materiāls ar mūsu metodi iegūtais latentais sapņa saturs jeb sapņojumi. No šī pēdējā, nevis no manifestētā sapņa satura mēs attīstām sapņa risinājumu. Tāpēc arī mums rodas jauns uzdevums, kurš pirms tam nav pastāvējis, uzdevums izpētīt attiecības starp manifestēto sapņa saturu un latentajiem sapņojumiem un izsekot, kādos procesos no pēdējiem ir izveidojies pirmais.

Sapņojumi un sapņa saturs mūsu priekšā ir kā divi viena un tā paša satura atveidojumi divās atšķirīgās valodās vai, izsakoties labāk, sapņa saturs mums parādās kā sapņojumu pārnesums citā izpausmes veidā, kura zīmes un savienošanas likumi mums ir jāiepazīst, salīdzinot oriģinālu un tulkojumu. Sapņojumi mums tūdaļ pat kļūst skaidri, kolīdz esam tos izzinājuši. Sapņa saturs it kā ir dots tēlu rakstībā, kuras zīmes ir atsevišķi pārnesamas sapņojumu valodā. Acīmredzot kļūdītos, ja šīs zīmes gribētu lasīt saskaņā ar to tēlu vērtību, nevis pēc to zīmju saistības. Manā priekšā, piemēram, ir tēlu mīkla (rēbuss): nams, uz kura jumta ir redzama laiva, tad atsevišķi burti, skrejoša figūra, kurai apostrofēta galva, u. tml. Es nu varētu ļauties kritikai, pasludinot šo kompozīciju un tās sastāvdaļas par bezjēdzīgām. Laiva neiederas uz nama jumta, un persona bez galvas nevar skriet; turklāt persona ir lielāka par namu, un, ja tam visam ir jāataino landšafts, tad neiederas atsevišķie burti, kas nepastāv brīvajā dabā. Rēbusa pareizais novērtējums rodas acīmredzot tikai tad, ja es pret veselumu un tā detaļām neizvirzu šādus iebildumus, bet cenšos katru tēlu aizstāt ar zilbi vai vārdu, kas kaut kādās attiecībās ir atainojams ar tēlu. Vārdi, kas šādi atrod cits citu, vairs nav bezjēdzīgi, tie var sniegt visskaistāko un visatjautīgāko dzejnieka teicienu. Sapnis ir šāda tēlu mikla, un mūsu priekšgājēji sapņa interpretācijas jomā ir kļūdījušies, vērtējot rēbusu kā zīmējuma kompozīciju. Šāds tas tiem šķita bezjēdzīgs un bezvērtīgs.

A

Kondensācijas darbs

Pirmais, kas, salīdzinot sapņa saturu ar sapņojumiem, kļūst skaidrs pētniekam, ir tas, ka še ticis veikts kolosāls kondensācijas darbs. Sapnis ir īss, nabadzīgs, lakonisks salīdzinājumā ar sapņojumu apjomu un bagātīgumu. Pierakstīts sapnis piepilda pusi lapas; analīzei, kas satur sapņojumus, vajag seškārt, astoņkārt, divpadsmitkārt vairāk vietas. Attiecības dažādiem sapņiem ir mainīgas; taču tās, ciktāl varēju kontrolēt, nekad nemainīja savu nozīmi. Parasti notikušās kompresijas pakāpi nenovērtē, jo dienasgaismā izvilktos sapņojumus uzskata par pilnīgo materiālu, taču turpmākais interpretācijas darbs var atsegt jaunas, aiz sapņa paslēptas domas. Mums jau bija jāatzīmē [205. lpp. un tālāk], ka īstenībā nekad nevar būt drošs, ka sapnis ir interpretēts pilnīgi; pat ja atrisinājums šķiet apmierinošs un bez robiem, vienmēr tomēr ir iespējams, ka tajā pašā sapnī atklājas vēl kāda cita jēga. Tātad kondensācijas kvota strikti ņemot ir nenoteikta. Pret apgalvojumu, ka no nesamērības starp sapņa saturu un sapņojumiem izdarāms secinājums, ka sapņa izveidē norisinās spēcīga psihiskā materiāla kondensācija, var izvirzīt iebildumu, kas pirmajā mirklī šķiet visnotaļ pamatots. Mums taču tik bieži ir izjūta, ka mēs gandrīz visu nakti esam sapņojuši un tad lielāko daļu esam aizmirsuši. Tad sapnis, ko pamostoties atminamies, būtu tikai visa sapņa darba pārpalikums, sapņa darba, kam apjomā laikam vajadzētu līdzināties sapņojumiem, ja vien spētu to pilnīgi atminēties. Tajā, protams, ir kas pareizs; nav ko mānīt sevi ar novērojumu, ka visprecīzāk sapnis tiek reproducēts tad, kad mēģinām to atminēties drīz pēc atmošanās, un ka tā atminēšanās pret vakaru kļūst aizvien fragmentārāka. Vienlaikus tomēr jāatzīst, ka izjūta — sapņots ir daudz vairāk, nekā var reproducēt ļoti bieži sakņojas ilūzijā, kuras rašanās tiks iztirzāta vēlāk. [Sk.: 426. lpp., 448. lpp. un tālāk.] Turklāt pieņēmumu par kondensāciju sapņa darbā neskar sapņa aizmiršanas iespējamība, jo to atspēko priekšstatu masas, kas attiecas uz sapņa atsevišķi saglabātajiem fragmentiem. Ja atmiņai tiešām ir zudusi liela sapņa daļa, tad šādi mums ir liegta kaut vai pieeja jaunai sapņojumu virknei. Nav nekāda pamata gaidīt, ka zaudētās sapņa daļas ir bijušas saistītas tikai ar tām domām, ko jau pazīstam no saglabājušos daļu analīzes. [179]

Ņemot vērā pārbagāto iedomu daudzumu, kuras katram atsevišķajam sapņa satura elementam sniedz analīze, dažam labam lasītājam var rasties principiālas šaubas, vai to visu, ko vēlāk kāds analīzē iedomājas, var pieskaitīt pie sapņojumiem, t. i., vai var pieņemt, ka visas šīs domas bijušas jau darbīgas miega stāvokli un līdzdalīgas sapņa izveidē? Varbūt, gluži pretēji, analizēšanas gaitā ir radušās jaunas domu saistības, kas nav bijušas līdzdalīgas sapņa izveidē? Šīs šaubas varu pieņemt tikai nosacīti. Tas, ka atsevišķas domu saistības rodas tikai analīzē, protams, ir pareizi; taču ikreiz var pārliecināties, ka šādas jaunas saistības rodas tikai starp domām, kas citā veidā jau ir saistītas sapņojumos1 ; jaunās saistības it kā ir līdztekus secinājumi, īssavienojumi, kurus nodrošina citu un dziļāku saistību ceļu pastāvēšana. Par vairumu analīzē atsegtajām domu masām jāatzīst, ka tās ir jau bijušas darbīgas sapņa veidošanās gaitā, jo, pārstrādājot šādu domu virkni, kas šķiet nav saistītas ar sapņa veidošanos, pēkšņi tad sastopas ar domu, kura, pārstāvēta sapņa saturā, ir nepieciešama sapņa interpretācijai un bija pieejama tikai šajā domu virknē. Salīdzināsim kaut vai, piemēram, ar sapni par botānikas monogrāfiju [161. lpp. un tālāk], kas izvēršas kā apbrīnojama kondensācijas veikuma rezultāts, kaut arī neesmu pavēstījis pilnīgu tā analīzi.

Bet kā tad stādīties priekšā psihisko stāvokli miegā, kas ir pirms sapņošanas? Vai visi sapņojumi pastāv līdzās cits citam, vai ari tie seko cits citam, vai arī atšķirīgos centros tiek veidoti vairāki vienlaicīgi domu gājieni, kas tad satiekas? Domāju, ka mums nav nekādas nepieciešamības veidot plastisku priekšstatu par psihisko stāvokli sapņa veidošanās gaitā. Tikai neaizmirsīsim, ka runa ir par neapzinātu domāšanu un ka process it viegli var būt cits nekā tas, ko sevī uztveram mērķtiecīgās, apziņas pavadītās pārdomās.

Taču fakts, ka sapņa veidošanās sakņojas kondensācijā, paliek nesatricināms. Kā gan norisinās šī kondensācijā?

Pieņemot, ka no atrastajiem sapņojumiem tikai daži ir pārstāvēti sapnī ar saviem priekšstatu elementiem, vajadzētu secināt, ka kondensācija norisinās izlaišanas ceļā, jo sapnis ir nevis sapņojumu precīzs tulkojums vai projekcija punktu pa punktam, bet gan ārkārtīgi nepilnīgs un fragmentārs to atveidojums. Šis ieskats, kā drīz vien uzzināsim, ir ļoti nepilnīgs. Tomēr iesākumā balstīsimies uz to un turpināsim jautāt: ja no sapņojumiem sapņa saturā nokļūst tikai daži elementi, kādi nosacījumi noteic to izvēli?

Lai to noskaidrotu, pievērsīsim nu savu uzmanību sapņa satura elementiem, kuriem jāizpilda meklētie nosacījumi. Vislabākais materiāls šādai izpētei ir sapnis, kura izveidē kondensācijā ir piedalījusies īpaši spēcīgi. Es izvēlos

I

165.-168. LPP. MINĒTO SAPNI PAR BOTĀNISKO MONOGRĀFIJU.

SAPŅA SATURS: es esmu uzrakstījis monogrāfiju par (nav noteikts, kādu) augu sugu. Grāmata ir manā priekšā, es tieši pārlapoju iekļautās krāsu tabulas. Eksemplāram ir pievienots izžāvēts auga paraugs.

Viszīmīgākais šā sapņa elements ir botāniskā monogrāfija. Tā ir no dienas iespaidiem pirms sapņa; kādas grāmatnīcas skatlogā es tiešām

biju redzējis monogrāfiju par ciklamenu ģinti. Sapņa saturā šī ģints nav pieminēta, tajā ir palikusi tikai monogrāfija un tās saistība ar botāniku. “Botāniskā monogrāfija” tūdaļ uzrāda savu saistību ar darbu par kokaīnu, kuru reiz biju uzrakstījis; no kokaīna domu saistība aiziet gan uz jubilejas rakstu krājumu un noteiktiem notikumiem universitātes laboratorijā, gan uz manu draugu, acu ārstu dr. Kēnigšteinu, kurš bija piedalījies kokaīna izmantošanā. Ar dr. K. saistās atmiņa par pārtraukto sarunu, kuru iepriekšējā vakarā ar viņu risināju, un dažādas domas par atlīdzinājumu ārstam kolēģim. Šī saruna tad nu ir īstais aktuālais sapņa ierosinātājs; monogrāfija par ciklamenām arī ir aktualitāte, taču indiferentas iedabas aktualitāte; manuprāt, sapņa “botāniskā monogrāfija” ir vidējais kopīgais starp abiem dienas pārdzīvojumiem, nemainīti pārņemta no indiferenta iespaida, ar visplašākajām asociāciju saitēm saistīta ar psihiski nozīmīgu pārdzīvojumu.

Taču ne tikai saliktais priekšstats “botāniskā monogrāfija”, bet arī katrs tā elements “botāniskā” un “monogrāfija” atsevišķi caur vairākkārtīgām saistībām aizvien dziļāk un dziļāk ietiecas sapņojumu mudžeklī. Uz [elementu] “botāniskā” attiecas atmiņa par profesora Gertnera personu, viņa ziedošo sievu, manu pacienti vārdā Flora, un dāmu [L. kundzi], kas figurē manā stāstā par aizmirstajiem ziediem. Gertners atkal ved uz laboratoriju un sarunu ar Kēnigšteinu; tajā pašā sarunā iekļaujas abu pacienšu [Floras un L. kundzes] pieminēšana. No sievietes ar ziediem atzarojas domu ceļš uz manas sievas mīļākajiem ziediem, kuru cits izejpunkts ir dienā nejauši redzētās monogrāfijas nosaukums. Turklāt “botāniskā" atgādina par epizodi ģimnāzijas laikā un eksāmenu universitātē, bet jauna, šajā sarunā aizsākta tēma, tēma par manu aizraušanos, ar manu pa jokam tā saukto mīļāko ziedu starpniecību saistās ar domu virkni, kas izriet no aizmirstajiem ziediem; aiz “artišoka” slēpjas atmiņa par Itāliju [180] , no vienas puses, bet, no otras, par bērnības scēnu, ar kuru atklāju savas kopš tā laika intīmi kļuvušās attiecības ar grāmatām. Tātad “botāniska’ ir īsts mezglpunkts, kurā priekš sapņa sastopas daudz domu gājienu, kuri, kā varu to apliecināt, tajā sarunā tika visnotaļ pamatoti savienoti. Še atrodies gluži vai domu fabrikā, un tajā kā audēja darbnīcā,

“Kur viena pamina ceļ tūkstoš pavedienu,

Kur atspoles skraida bez apstājas Un dzijas neredzami ritinās,

Pa tūkstošiem saistās uz vienu piesitienu.”2

“Monogrāfija” pnī skar atkal divus tematus manu studiju vienpuslgumu un manas aizraušanās dārdzību.

No šīs pirmās izpētes gūstams iespaids, ka elementi “botāniskā” un “monogrāfija” ir tikuši uzņemti sapņa saturā tāpēc, ka tie ar vairumu sapņojumu var uzrādīt visplašākās saskares, proti, ir mezglpunkti, kuros sastopas ļoti daudzi sapņojumi, jo saistībā ar sapņa interpretāciju tie ir daudznozīmīgi. Šī skaidrojuma pamatā esošo faktu var izteikt arī citādi un tad sacīt: ikviens sapņa satura elements irpārdeterminēts, vairākkārt pārstāvēts sapņojumos.

Mēs uzzinām vēl, ja pārbaudām, kā pārējās sapņa sastāvdaļas parādās sapņojumos. Krāsu tabulas, kuras es pārlapoju, norāda (sal. ar analīzi 167. lpp. un tālāk) uz jaunu tēmu, uz kolēģu kritiku par maniem darbiem un uz sapnī jau pārstāvēto manu aizraušanos, kā arī uz bērnības atmiņu, kurā saplēšu grāmatu ar krāsu tabulām, izžāvētais auga eksemplārs skar ģimnāzijas laika pārdzīvojumu par herbāriju un īpaši izceļ šo atmiņu. Tātad es redzu, kāda veida attiecības pastāv starp sapņa saturu un sapņojumiem: ne tikai sapņa elementi ir sapņojumu vairākkārtīgi determinēti, arī atsevišķos sapņojumus sapnī pārstāv vairāki elementi. No viena sapņa elementa asociāciju ceļš ved uz vairākiem sapņojumiem, no viena sapņojuma uz vairākiem sapņa elementiem. Tātad sapnis neveidojas tā, ka atsevišķs sapņojums vai to grupa sapņa saturam sniedz saīsinājumu un tad nākamais sapņojums tiktu izraudzīts par nākamo saīsinājumu kā pārstāvniecību, kā tas, piemēram, notiek, no iedzīvotājiem izraugoties tautas pārstāvjus, gluži pretēji, visa sapņojumu masa ir pakļauta zināmai apstrādei, pēc kuras elementi, kas guvuši lielāko un labāko atbalstu, tiek izcelti iekļaušanai sapņa saturā, gluži kā, piemēram, vēlēšanās pēc listes saraksta. Lai kādu sapni es pakļautu līdzīgai sadalīšanai, vienmēr gūstu apstiprinājumu pamatprincipam, ka sapņa elementi tiek veidoti no visas sapņojumu masas un ka ikviens no tiem saistībā ar sapņojumiem parādās vairākkārt determinēts.

Protams, nav lieki šīs sapņa satura un sapņojumu attiecības parādīt, izmantojot jaunu piemēru, kas sevišķi izceļas ar īpaši meistarīgu savstarpējo attiecību savijumu. Tas ir kāda pacienta sapnis, kurš cieta no bailēm slēgtās telpās. Drīz kļūs skaidrs, kas mani vedināja šim izteikti atjautīgajam sapņa veikumam sniegt šādu virsrakstu:

II

"Jauks sapnis"

Viņš lielā sabiedrībā brauc pa X ielu, kurā atrodas pieticīga iegriešanās vieta (tā gan nepavisam nav). Telpās tiek spēlēts teātris; viņš ir brīžam publika, brīžam aktieris. Beigās tiek teikts, vajagot pārģērbties, lai atkal atgrieztos pilsētā. Dala personāla tiek sūtīta uz parteru, cita dala uz pirmo stāvu. Tad izraisās strīds. Augšā esošie dusmojas, ka apakšējie vēl nav gatavi, tāpēc viņi netiek lejā. Viņa brālis ir augšā, viņš pats — lejā, un viņš dusmojas uz brāli par šādu drūzmēšanos. (Šī daļa ir neskaidra.) Starp citu, jau pašā sākumā bija noteikts un iedalīts, kuri būs augšā un kuri — apakšā. Tad vienatnē viņš dodas pa kāpumu uz augšu, kurp ved X iela uz pilsētu, un iet tik smagi, tik grūti, ka netiek ne no vietas. Viņam pievienojas pavecāks kungs un gāna Itālijas karali. Kāpuma beigās tad viņš iet daudz vieglāk.

Grūtības kāpšanas laikā bija tik skaidras, ka pēc pamošanās viņš brīdi šaubījās, vai tas bija sapnis vai īstenība.

Manifestētā satura aspektā šo sapni diez vai var cildināt. Pretēji noteikumiem interpretāciju gribu sākt ar to daļu, ko sapņotājs tika nodēvējis par visskaidrāko.

Sapņotais un laikam sapnī izjustais apgrūtinājums, grūtā kāpšana aizdusas iespaidā, ir viens no simptomiem, kas pacientam tiešām bija pirms gadiem un tolaik apvienībā ar citām izpausmēm tika saistīts ar (iespējams, histēriski simulētu) tuberkulozi. Mēs jau pazīstam šo sapnim savdabīgi piemītošo iešanas aiztures izjūtu no ekshibicionisma sapņiem [224. lpp. un tālāk] un še atkal fiksējam, ka aizture kā vienmēr pa rokai esošs materiāls tiek izmantots kaut kādam citam attēlojumam. [Sal.: 300. lpp. un tālāk.] Sapņa satura daļa, kas apraksta, cik sākumā kāpšana bijusi grūta, bet kāpuma beigās kļuvusi viegla, sapņa pārstāstā man atgādina meistarīgo Alfonsa Dodē ievadu [darbā] “Sapfo”.3 Tur jauns vīrietis nes mīļoto augšup pa kāpnēm; sākotnēji viņa ir viegla kā pūciņa, taču, jo augstāk viņš kāpj, jo smagāk viņa nospiež tā rokas, un šī scēna ir paraugs attiecību gaitai, ar kuras atainojumu Dodē grib brīdināt jaunatni neizniekot nopietnu noslieci ar zemas izcelsmes un apšaubāmas pagātnes meitenēm. [181] Kaut arī zināju, ka manam pacientam pirms neilga laika bija mīlestības attiecības ar dāmu no teātra un viņš bija tās pārtraucis, tomēr negaidīju, ka gūšu pamatojumu savai interpretācijas iedomai. Turklāt arī [darbā] “Sapfo” bija pretēji sapnī [notiekošajam]; tajā kāpšana iesākumā bija grūta un kļuva viegla vēlāk; romānā tas kalpoja par simboliku tikai tam, ka iesākumā viegli tvertais beigās izrādās smags slogs. Man par izbrīnu pacients atzīmēja, ka interpretācija itin labi saskan ar iepriekšējā vakarā teātri redzētās izrādes saturu. Izrāde saucoties “Visapkārt Vīnei” un iztirzājot meitenes dzīves gājumu; viņa, iesākumā piedienīga, nokļūst demimondā, veido attiecības ar augsti stāvošām personām, tādējādi “nokļūstaugšā", taču beigās “nolaižas”aizvien zemāk. Izrāde viņam atgādinājusi arī pirms vairākiem gadiem spēlētu izrādi, kuras nosaukums bijis “No pakāpiena uz pakāpienu” un kuras afišā bijušas redzamas no vairākiem pakāpieniem sastāvošas kāpnes.

Turpinām interpretāciju. X ielā bija dzīvojusi aktrise, ar kuru viņam ir pēdējās, dažādīgās attiecības. Viesnīcas šajā ielā nav. Tiesa, dāmas dēļ pavadot daļu vasaras Vīnē, viņš tuvumā bija apmeties [182] nelielā hotelī. atstājot hoteli, viņš teica kučierim: esmu priecīgs, ka vismaz netiku pie kādiem parazītiem! (Starp citu, netiku arī pie vienas no savām fobijām.) Savukārt kučieris: bet kā gan tur var apmesties! Tas taču nav nekāds hotelis, vien iebraucamā vieta.

Iebraucamā vieta viņam tūdaļ pat atsauc atmiņā citātu:

“Pie brīnumjauka saimnieka Es nesen biju ciemos.”4

Taču saimnieks Ulanda dzejolī ir ābelkoks. Otrs citāts turpina domu ķēdi:

>

FAUSTS ar jauno dejodams):

“Reiz jauku sapni sapņoju:

Es ābeliti redzēju,

Div’ ābolīši pazaros, —

Man ietikās — es pakāpos

SKAISTULE:

“Jūs ābolīšus kārojat Un jau no paradīzes pat.

Es līgsma, ka mans dārziņš ar Jums tādus augļus pasniegt var.”5 Nav iespējamas pat vismazākās šaubas par to, kas domāts ar ābeļkoku un ābolīšiem. Jaukas krūtis arī bija viens no kairekļiem, ar ko aktrise bija savaņģojusi manu sapņotāju.

Pēc analīzes kopsakarības mums bija pamats pieņemt, ka sapnis rodas no bērnības iespaida. Ja tā bija pareiza, tai vajadzētu attiekties uz teju trīsdesmitgadīgā vīrieša zīdītāju. Bērnam zīdītājas krūtis tiešām ir iebraucamā vieta. Zīdītāja, gluži kā Dodē Sapfo, parādās kā mājiens uz nesen atstāto mīļāko.

Sapņa saturā parādās arī pacienta (vecākais) brālis, turklāt tas ir augšā, bet viņš pats apakšā. Tā atkal ir patieso attiecību apvēršana, jo, kā man zināms, brālis ir zaudējis savas sociālās pozīcijas, bet mans pacients ir tās saglabājis. Reproducējot sapņa saturu, sapņotājs nepateica, ka brālis esot augšā, bet viņš pats parterre [183] . tas būtu kļuvis par pārāk skaidru izteikumu, jo pie mums mēdz teikt, ka persona ir “parterre", ja tā zaudējusi īpašumu un stāvokli, proti, līdzīgā pārnesumā, kā mēdz izmantot [izteikumu] “nolaisties”. Jābūt kādai jēgai, ja šajā vietā sapnī kaut kas atainots pretēji. Apvēršanai jābūt kaut kādai nozīmei arī citās attiecībās starp sapņojumiem un sapņa saturu [sal.: 292. lpp. un tālāk]. Pastāv norāde, kā šī apvēršana uztverama. Acīmredzot sapņa beigās, kad ar kāpšanu atkal pretēji [tam, kā notiek darbā] “Sapfo”. Tad viegli noskaidrojas, kāda apvēršana ir domāta: [darbā] “Sapfo” vīrietis nes sievieti, kura ar viņu ir seksuālās attiecībās; savukārt sapņojumos, gluži pretēji, runa ir par sievieti, kas nes vīrieti, un, tā kā šāds gadījums var notikt tikai bērnībā, tas atkal saistās ar zīdītāju, kam grūti panesams zīdainis. Tādējādi sapņa noslēgums ar vienu un to pašu mājienu ataino Sapfo un aukli.

Tāpat kā dzejnieks Sapfo vārdu izraudzījies ne gluži bez saistības ar lesbisku ieradumu, tā arī sapņa daļa, kurā personas ir nodarbinātas augšā un apakšā, norāda uz seksuāla satura fantāzijām, kuras nodarbina sapņotāju un kuras kā apspiestas kāres atrodas saistībā ar viņa neirozi. To, ka šādi sapnī tiek atainotas fantāzijas, nevis faktisku notikumu atmiņas, sapņa interpretācija pati par sevi neuzrāda; to mums sniedz tikai viens domas saturs un atstāj mūsu ziņā tā realitātes pārbaudi. Patiesie un izfantazētie atgadījumi še un ne tikai še, darinot arī svarīgākus psihiskos veidojumus par sapņiem, — iesākumā šķiet līdzvērtīgi.6 Liela sabiedrība, kā mēs jau zinām [227. Ipp.], nozīmē noslēpumu. Brālis nav nekas cits kā ar “iefantazēšanu” bērnības scēnā iekļautais visu vēlāko

>

sāncenšu pārstāvis attiecībās ar sievieti. Epizode par kungu, kurš gāna Itālijas karali, savukārt ar recenta un paša par sevi vienaldzīga pārdzīvojuma starpniecību saistās ar zemākas kārtas personu iespiešanos augstākajā sabiedrībā. Tas ir tā, it kā brīdinājumam, ko Dodē pauž jauneklim, būtu jātop izpaustam ari zīdošam bērnam. [184]

Lai būtu gatavs trešais piemērs kondensācijas izpētei sapņa veidošanās procesā, minēšu parciālu cita sapņa analīzi, par ko pateicos pavecākai, psihoanalītiskā ārstēšanā esošai kundzei. Atbilstīgi smagajiem baiļu stāvokļiem, no kuriem cieta slimā, viņas sapņi saturēja pārbagātu seksuālo domu materiālu, kura ņemšana vērā viņu iesākumā vienlīdz pārsteidza un izbiedēja. Tā kā sapņa interpretāciju nevaru veikt līdz beigām, sapņa materiāls šķietami sabrūk vairākās grupās bez redzamas saistības.

III

"Sapnis par vaboli"

SAPŅA SATURS: viņa atceras, ka viņai kastītē ir divas maijvaboles, kuras jālaiž brīvībā, jo citādi tās nosmaks. Viņa atver kastīti, vaboles ir pavisam gurdenas; viena izlido pa atvērto logu, taču otru saspiež loga vērtne, kad viņa aizver logu, it kā kāds no viņas to prasītu (riebuma izpausmes).

ANALĪZE: viņas virs ir aizceļojis, četrpadsmitgadīgā meita guļ gultā līdzās viņai. Mazā vakarā vērš viņas uzmanību uz to, ka ūdensglāzē ir iekritusi kode; taču viņa aizmirst to izņemt un no rīta nožēlo par nabaga radībiņu. Viņas vakara lasīklī bija stāstīts, kā puikas iemet kaķi verdošā ūdenī, un attēlotas dzīvnieka konvulsijas. Tie abi ir paši par sevi vienlīdz nozīmīgi sapņa iemesli. Viņu turpina nodarbināt tēma par nežēlību pret dzīvniekiem. Viņas meita pirms dažiem gadiem, kad vasarā dzīvoja zināmā apvidū, bija ļoti nežēlīga pret kustoņiem. Meita veidoja tauriņu kolekciju un pieprasīja viņai arsēniku tauriņu nogalināšanai. Reiz gadījās, ka naktstauriņš ar adatu miesā vēl ilgi laidelējās apkārt pa istabu; citreiz daži kāpuri, kas tika uzglabāti, lai iekūņotos, bija nomiruši bada nāvē. Šis pats bērns jau mazotnē mēdza vabolēm un tauriņiem noraut spārnus; patlaban viņa šausmās novērstos no visām šīm izdarībām; viņa ir kļuvusi tik labsirdīga.

Šī pretruna viņu nodarbina. Tas viņai atgādina citu pretrunu starp izskatu un uzskatiem, kā to [darbā] “Ādams Bīds” attēlojis Eljots.8 Skaista, taču ārišķīga un ļoti dumja meitene, līdzās neglīta, bet cēla. Aristokrāts, kas pavedina zostiņu; strādnieks, kas jūt cēli un tā arī izturas. Cilvēkos var to nepamanīt. Kas viņā pamanītu, ka viņu nomoka jutekliskas vēlmes?

Tajā pašā gadā, kad mazā veidoja savu tauriņu kolekciju, apvidus pamatīgi cieta no maijvabolēm. Bērni sirdīgi vērsās pret vabolēm, viņi cietsirdīgi tās saspieda. Viņa toreiz redzēja cilvēku, kas maijvabolēm norāva spārnus un miesas notiesāja. Viņa pati ir piedzimusi maijā, maijā viņa ir arī apprecējusies. Trīs dienas pēc kāzām viņa vecākiem aizrakstīja vēstuli uz mājām, cik laimīga viņa esot. Taču viņa nepavisam nebija tāda.

Vakarā pirms sapņa viņa bija rakņājusies vecās vēstulēs un lasījusi savējiem priekšā dažādas nopietnas un komiskas vēstules, tostarp ļoti smieklīgu vēstuli no klavierskolotāja, kurš viņu aplidoja meitenes gados, kā arī aristokrātiska pielūdzēja vēstuli. [185]

Viņa pārmet sev, ka vienai no viņas meitām rokās nokļuvusi slikta Mopasāna grāmata. [186] 9 Arsēniks, ko viņai prasa mazā, atgādina par arsēnika pilulām, kas hercogam de Mora [Dodē darbā] “Nabābs” atdod jaunības spēku.10

Saistībā ar “palaist brīvībā” viņa iedomājas pasāžu no [operas] “Burvju flauta”:

“Piespiest tevi mīlēt [mani] nevaru,

Taču brivibu tev nedošu.”11 Par “maijvabolēm” Katiņas teiktais [187] :

“Tu iemīlējies manī kā tāda vabole!'n Tostarp Tanheizers: “Jo tu ļaunas kāres iedvesmots ,.”13

Viņa dzīvo bailēs un bažās par promesošo vīru. Bailes, ka viņam ceļojumā kaut kas atgadās, izpaužas daudzās dienas fantāzijās. Nesen iepriekš analīzes gaitā viņa savās neapzinātajās domās bija atradusi sūdzēšanos par viņa “vecišķumu”. Vēlmju domu, kas aizklāj šo sapni, laikam vislabāk uzminēt, ja pasaku, ka vairākas dienas pirms sapņa viņu pēkšņi starp visām viņas nodarbēm izbiedēja pret vīru vērstais imperatīvs: pakaries\ Noskaidrojās, ka dažas stundas iepriekš viņa kaut kur bija lasījusi, ka pakāršanas gadījumā iestājoties spēcīga erekcija. Tā bija vēlme pēc šīs erekcijas, kas šajā izbīli raisošā ietērpā atgriezās no izstumtības. “Pakaries” nozīmēja tik daudz kā “nodrošini erekciju par katru cenu”. Še iederas dr. Dženkinsa arsēnika pilulas [darbā] “Nabābs”; taču pacientei bija zināms arī tas, ka visspēcīgāko afrodīzisko līdzekli kantaridinu pagatavo, saspiežot vaboles (tā sauktās spāņu mušiņas).14 Uz šo jēgu ir vērsta sapņa satura galvenā sastāvdaļa.

Loga atvēršana un aizvēršana ir viena no nemitīgajām diferencēm ar viņas viru. Pati viņa guļ aerofili, vīrs — aerofobi. Gurdenums ir galvenais simptoms, par ko viņa bija žēlojusies šajās dienās.

Visos trijos šeit pavēstītajos sapņos es ar šriftu izcēlu to, kad viens no sapņa elementiem atkārtojas sapņojumos, lai padarītu uzskatāmas to daudzkārtējās attiecības. Taču, tā kā neviena no šīm sapņu analīzēm nav novesta līdz beigām, laikam ir vērts iedziļināties sapni ar izvērstāk pavēstītu analīzi, lai ar to pierādītu sapņa satura pārdetermināciju. Šim nolūkam es izvēlos sapni par Irmas injekciju [112. Ipp. un tālāk]. Šajā piemērā mēs bez pūlēm pamanīsim, ka kondensācijas darbs sapņa izveidē izmanto vairāk nekā tikai vienu līdzekli.

Sapņa satura galvenā persona ir paciente Irma, kas tika redzēta ar dzīvē viņai pienācīgajiem vaibstiem un kas tātad sākumā ataino pati sevi. Taču stāvoklis, kurā es viņu pie loga izmeklēju, ir no atmiņas par citu personu, par to dāmu, ko gribētu samainīt ar savu pacienti, kā to rāda sapņojumi. Tā kā Irmai var atpazīt difterītisku aplikumu, atgādinot rūpes par manu vecāko meitu, viņa nokļūst līdz šī mana bērna atainošanai, aiz kuras, vārdu līdzības dēļ ar viņu saistīta, slēpjas intoksikācijā zaudētas pacientes persona. Turpmākajā sapņa norisē Irmas personības nozīme transformējas (taču sapnī redzētais tēls nemainās); viņa kļūst par vienu no bērniem, ko izmeklējam Bērnu slimību institūta publiskajā ordinācijā, turklāt mani draugi uzrāda viņu garīgo dotumu atšķirību. Pāreju laikam ir pastarpinājis priekšstats par manu bērnišķīgo meitu. Ar pretošanos mutes atvēršanai tā pati Irma kļūst par mājienu uz citu reiz manis izmeklētu dāmu, bet pēc tam tajā pašā saistībā uz manis paša sievu. Turklāt slimīgajās pārmaiņās, ko atklāju viņas kaklā, savietoju mājienus uz vēl citu personu virkni.

Visas šīs personas, pie kurām nokļūstu, izsekojot “Irmu”, sapnī neparādās miesīgi; tās slēpjas aiz sapņa personas “Irma”, kas šādi tiek izveidota par koptēlu ar katrā ziņā pretrunīgām iezīmēm. Irma kļūst par šo citu kondensācijas darbā upurēto personu pārstāvi, jo ļauju ar viņu notikt visam tam, kas man soli pa solim atgādina šīs personas.

Koppersonu sapņa kondensācijai es varu izveidot arī citādi, apvienojot divu vai vairāku personu aktuālās iezīmes vienā sapņa tēlā. Šādā veidā manā sapni ir radies dr. M., viņam ir dr. M. vārds, tas runā un izturas gluži kā viņš; viņa miesiskais raksturojums un viņa ciešanas ir citas personas mana vecākā brāļa raksturojums un ciešanas; tikai viena iezīme, bālais izskats, ir determinēta divkārši, jo realitātē tā ir kopīga abām personām.

Līdzīga jauktā persona ir dr. R. no mana tēvoča sapņa [137. Ipp. un tālāk]. Taču še sapņa tēls ir sagatavots vēl ari citādi. Es neapvienoju vienam piemītošās iezīmes ar citam piemītošajām iezīmēm un tādējādi nesaīsināju atmiņas tēlu par katru līdz noteiktām iezīmēm, es izmantoju paņēmienu, ar kādu Galtons rada savus ģimenes portretus, proti, vienu tēlu projicē uz cita, turklāt kopīgās iezīmes parādās pastiprināti, savukārt nesakrītošās notušējas un tēlā kļūst neskaidras. Tādējādi tēvoča sapnī kā pastiprināta iezīme parādās divām personām piederīga, un tāpēc izplūdušās fizionomijas, gaišā bārda, kas turklāt satur mājienu uz manu tēvu un — pastarpinātā saistībā ar nosirmošanu mani.

Koppersonu un jauktu personu izveide ir viens no galvenajiem sapņa kondensācijas darba līdzekļiem. Drīz būs iemesls to iztirzāt citā saistībā [sk.: 287.-289. Ipp.].

Iedoma “dizentērija” injekcijas sapnī arī ir vairākkārt determinēta, no vienas puses, ar parafrāziski līdzīgo skanējumu difterijai [118. Ipp.], bet, no otras, saistībā ar manis uz Orientu nosūtīto pacientu, kura histērija tika pārprasta.

Interesants kondensācijas gadījums ir arī “propilēna” pieminēšana sapnī [120. Ipp. un tālāk]. Sapņojumos bija nevis “propilins”, bet gan “amilēns”. Varētu domāt, ka še sapņa izveidē ir notikusi vienkārša pārvirze. Tā tas arī ir, taču šī pārvirze kalpo kondensācijas mērķiem, kā to rāda nākamais sapņa analīzes papildinājums. Vēl brītiņu veltot savu uzmanību vārdam ‘‘propilēns”, iedomājos saskaņu ar vārdu “Propileji”. Taču Propileji atrodas ne tikai Atēnās, bet arī Minhenē. Šajā pilsētā gadu pirms sapņa es apciemoju toreiz savu smagi slimo draugu, kura pieminēšana kļūst nepārprotama sapņa trimetilamina dēļ, kas seko drīz pēc propilēna.

Es apeju uzkrītošo apstākli, ka še un citviet sapņa analīzē domu saistīšanai kā līdzvērtīgas tiek izmantotas visdažādāko vērtību asociācijas, un padodos kārdinājumam it kā plastiski atainot procesu, aizstājot amilēnu sapņojumos ar propilēnu sapņa saturā.

Še ir priekšstatu grupa par manu draugu Oto, kas mani nesaprot, kas ir netaisns pret mani un dāvina pēc amilēna smaržojošu liķieri; tur ar pretstatu saistīta priekšstatu grupa par manu Berlīnes draugu [Flīsu], kas mani saprot, kas mani atzītu un kam esmu pateicīgs par tik daudziem vērtīgiem ziņojumiem, ari par seksuālo procesu ķīmiju.

Tas, kam no Oto grupas īpaši jāsaista mana uzmanība, ir recenta, sapni izraisoša iemesla noteikts; amilēns uz šiem izteiktajiem, sapņa saturu predestinējošiem elementiem. Bagātā priekšstatu grupa “Vilhelms” tiek atdzīvināta tieši ar pretstatu Oto, un tiek izcelti elementi, kas saskan jau ar aktivētajiem [elementiem] Oto [priekšstatu grupā]. Visā šajā sapnī es pāreju no personas, kas izraisa manu nepatiku, uz citu, kuru saskaņā ar [savu] vēlmi varu tai pretstatīt, soli pa soli izsaucu draugu pret pretinieku. Šādi amilēns Oto gadījumā arī citā grupā izraisa atmiņu no ķīmijas jomas; trimetilamīns, no vairākām pusēm atbalstīts, nokļūst sapņa saturā. “Amilēns” sapņa saturā varētu parādīties arī netransformēti, taču tas ir pakļauts grupas “Vilhelms” iedarbībai, no visas atmiņas apjoma, kas klāj šo vārdu, atrodot elementu, kas amilēnam var sniegt divkāršu determināciju. Amilēna tuvumā asociācijai atrodas “propilēns”; no loka “Vilhelms” tam pretim dodas Minhene ar Propilejiem. Propilēnā-Propilejos abi priekšstatu loki sastopas. It kā kompromisa rezultātā tad šis vidējais elements nokļūst sapņa saturā. Še ir izveidots vidējais kopīgais, kas pieļauj vairākkārtīgu determināciju. Šādi kļūst acīmredzams, ka vairākkārtējai determinācijai ir jāatvieglo iekļūšana sapņa saturā. Šī vidējā izveides dēļ nepārprotami ir veikta uzmanības pārvirze no tiešām domātā uz asociācijā tuvumā esošo.

Injekcijas sapņa izpēte jau mums ļauj gūt zināmu pārskatu par kondensācijas procesiem sapņa izveidē. Kā kondensācijas darba detaļas mēs varam atpazīt sapņojumos vairākkārt figurējošo elementu izvēli, jaunu vienību (koppersonu, jauktu veidojumu) veidošanu un vidējā kopīgā radīšanu. Kam kalpo kondensācija un kas to veicina, to jautāsim tikai tad, kad gribēsim tvert kopumā sapņa izveides psihiskos procesus.15 Šeit apmierināsimies ar konstatāciju, ka sapņa kondensācija ir ievērības cienīgas attiecības starp sapņojumiem un sapņa saturu.

Visuzskatāmākais sapņa kondensācijas darbs kļūst tad, kad par saviem objektiem tas ir izvēlējies vārdus un nosaukumus. Vārdi sapnī vispār bieži tiek iztirzāti kā lietas, un tad tie stājas tādās pašās kopsakarībās kā lietiskie priekšstati.16 Šādu sapņu rezultāts ir komiskais un dīvaini vārddarinājumi.

I

Kad reiz kāds kolēģis man pārsūtīja vienu no saviem rakstiem, kurā manā skatījumā bija pārāk augstu novērtēts kāds jaunlaiku fizioloģisks atklājums un pirmām kārtām tas tika iztirzāts pārspīlētos izteikumos, nākamajā naktī es nosapņoju teikumu, kas acīmredzot saistījās ar šo rakstu: “Tas patiešām ir norekdāls stils. ’’Sākotnēji vārdveidojuma atrisināšana man sagādāja grūtības; nebija šaubu, ka tas parodējoši atdarināja superlatīvus “kolosāli, piramidāli”; taču nebija viegli pateikt, no kurienes tas radies. Beidzot briesmonis sadalījās divos vārdos Nora un Ekdāls no divām man pazīstamām Ibsena drāmām.1 Iepriekš biju lasījis avīžrakstu par Ibsenu, ko sarakstījis tas pats autors, kura pēdējo opusu tad arī kritizēju sapnī.

II

Viena no manām pacientēm pavēsta īsu sapni, kas izplūst bezjēdzīgā vārdu kombinācijā. Viņa ar savu vīru ir zemnieku svētkos un tad saka: “Tas beigsies ar vispārēju Maistollmūtz." Turklāt sapnī [rodas] neskaidra nojauta, ka tā ir maīsa [t. i., kukurūzas] tume, polentas paveids. Analīze vārdu sadala [sastāvdaļās]: Mais [kukurūza] — toli [traks] mannstoll [nimfomāns] Olmūtz [Olmice, t. i., Olomouca], vārda daļas kopumā ļauj atpazīt pārpalikumu no sarunas ar radiniekiem pie galda. Aiz Mais slēpjas ne tikai mājiens uz tikko kā atklāto jubilejas izstādi [188] , bet arī vārdi: Meissen ([Meisene], Meisenes porcelāna figūru, kas ataino putnu), Miss (viņas radinieku [dzīvokli īrējušā] angliete bija aizceļojusi uz Olmici), mies = ‘pretīgs, slikts’ pa jokam izmantotajā ebreju žargonā18 , no katras vārdpikas zilbes izrietēja gara domu un saistību virkne.

III

Jauns vīrietis, kam vēlu vakarā [pie durvīm] bija zvanījis paziņa, lai nodotu vizītkarti, naktī sapņo: kāds komersants vēlu vakarā gaida, lai pa istabas telegrāfu nosūtītu telegrammu. Pēc viņa aiziešanas aizvien vēl atskan zvani, nevis nepārtraukti, bet tikai kā atsevišķi sitieni. Kalps atkal atved vīrieti, un tas saka: tomēr dīvaini, ka arī cilvēki, kas parasti ir tutelrein, neprot apieties ar šādām lietām.

Sapņa indiferentais iemesls, kā redzams, klāj tikai vienu sapņa elementu. Nozīmi tas vispār ieguva tikai tad, kad savirknējās ar agrāku sapņotāja pārdzīvojumu, kurš, kaut arī pats par sevi vienaldzīgs, viņa fantāzijā tika aprīkots ar pārstāvošu nozīmi. Reiz zēna gados, dzīvojot kopā ar tēvu, viņš pusaizmidzis izgāza uz grīdas glāzi ūdens, tā ka istabas telegrāfa vads samirka un nepārtrauktā skaņa traucēja tēva miegu. Tā kā nepārtrauktā skanēšana atbilst samirkšanai, tad “atsevišķie sitieni” tiek izmantoti pilēšanas atveidei. Taču vārds “tutelrein” sadalās trīs virzienos un līdz ar to attiecas uz trim sapņos pārstāvētajām matērijām: “Tutel” = Kuratel apzīmē aizbildniecību; Tutel (tūtelej (varbūt “Tuttel’) ir vulgārs sieviešu krūts apzīmējums, savukārt sastāvdaļa “rein" [tīrs] pārņem istabas telegrāfa [Zimmertelegraph] pirmās zilbes, lai veidotu “zimmerrein” [tīr(īt)istabu], kam ir daudz kopīga ar grīdas saslapināšanu un turklāt vēl saskan ar vienu no sapņotāja ģimenē pārstāvētajiem vārdiem. [189] 15

IV

Kādā garākā juceklīgā manā sapnī, kura šķietamais viduspunkts ir jūras ceļojums, rādās, ka nākamā pietura ir Hearsing, bet aiznākamā Fliess. Pēdējā [pietura] ir uzvārds manam B[erlīnes] draugam, un viņš bieži ir bijis mans ceļojumu mērķis. Savukārt Hearsing ir kombinēts no Vīnes vietējā dzelzceļa staciju vietvārdiem, kas tik bieži beidzas ar ing. Hīcinga, Līzinga, Mēdlinga (Mēdelica, senais nosaukums meae deliciae, proti, ‘mans prieks’)20 , un angļu hearsay = baumas, kas norāda uz apmelojumu un rada saistību ar dienas indiferento sapņa izraisītāju, kādu apmelojoša rūķa “Saka Sacījis” dzejoli [izdevumā] “Fliegende Blдtter’’.1 ' Piesaistot gala zilbi “/«Ј■” vārdam Fliess, iegūst “Vlissingen", kas tiešām ir pietura mana brāļa jūras ceļojumā, kad viņš no Anglijas dodas mūs apmeklēt. Taču angļu nosaukums Flisingenai ir Flushing, angļu valodā tas nozīmē ‘nosarkt’ un atgādina par manis ārstētu pacienti ar “nosarkšanas bailēm”, kā arī par kādu nesenu Behtereva publikāciju par šo neirozi, kas man bija devusi iemeslu piktām izjūtām.22

V

Citreiz redzēju sapni, kas sastāv no divām nošķirtām daļām. Pirmā daļa ir dzīvi atmiņā [saglabātais] vārds “autodidaskers”, otra precīzi sakrīt ar īsu un nevainīgu, pirms dažām dienām producētu fantāziju, ka profesoram N., kad nākamreiz viņu redzēšu, man jāpasaka: “Pacients, par kura stāvokli nesen pie jums konsultējos, tiešām cieš tikai no neirozes, kā jau jūs nojautāt.” Jaunveidotajam “autodidaskeram” ir ne tikai jāapmierina prasība, ka tas satur vai pārstāv komprimētu [t. i., saspiestu] jēgu, šai jēgai ir jābūt arī labā saistībā ar manu nodomu, kas atkārtots no nomoda [dzīves], sniegt šo gandarījumu profesoram N.

saistīti ar asprātīgā un komiskā teoriju. Sapnis kļūst asprātīgs, jo tā domām slēgts tiešais un tuvākais izpausmes ceļš. Lasītāji var pārliecināties, ka manu pacientu sapņi iespaidu par asprātīgumu (zobgalību) izraisa tādā pašā vai lielākā mērā nekā manējie. [1909. g. papild.j Tomēr šis pārmetums man sniedza iemeslu salīdzināt asprātības tehniku ar sapņa darbu, tas ir izdarīts 1905. gadā publicētajā grāmatā “Asprātība un tās attiecības ar bezapziņu” [1905a].

Autodidaskers it viegli sadalās [vārdos] autors, autodidakts un Laskers, kam pieslejas Lasala vārds.23 Pirmie šie vārdi ved uz šoreiz nozīmīgu sapņa iemeslu: biju pārnesis sievai vairākus pazīstama autora [darbu] sējumus; mans brālis ar viņu bija draugos un, kā uzzināju, viņš ir no tās pašas vietas, no kurienes es (J. J. Dāvids).24 Kādu vakaru viņa runāja ar mani par spēcīgo iespaidu, ko viņā izraisījis aizkustinoši sērīgais stāsts par panīkušu talantu kādā no Dāvida novelēm, un mūsu saruna tad pievērsās dotību pēdām, ko uztveram mūsu pašu bērnos. Izlasītā iespaidā viņa pauda bažas, kas attiecās uz bērniem, bet es viņu mierināju ar piezīmi, ka tieši šādas briesmas var novērst ar audzināšanu. Naktī mana domu gaita turpinājās, uzņēma manas sievas bažas un savija ar to visu ko citu. Izteikums, ko dzejnieks bija paudis manam brālim saistībā ar laulībām, norādīja manām domām blakusceļu, kas spēja vest uz atainojumu sapnī. Šis ceļš veda uz Breslavu [tagadējo Vroclavu], kur bija apprecējusies mums ļoti labi pazīstama dāma. Bažām sievietes dēļ iet bojā, kas veido mana sapņojuma kodolu, es Breslavā sameklēju piemēru par Laskeru un Lasalu, un man vienlaikus ļāva atainot abus šīs postīgās ietekmes veidus. [190] “Cherchez la femme”, kurā var ietvert šīs domas, citā nozīmē noved mani pievēl neprecētā brāļa, kura vārds ir Aleksandrs. Nu manu, ka Alekss, kā saīsinām vārdu, skan gluži kā Laskers pārstatīšana un ka šim momentam ir vajadzējis līdzdarboties, lai manām domām pavēstītu apvedceļa virzienu cauri Breslavai.

Taču spēlītei ar vārdiem un zilbēm, ar ko še ņemos, ir vēl arī cita nozīme. Tā atvieto vēlmi par laimīgas ģimenes dzīvi manam brālim, turklāt šādā ceļā: mākslinieka romānā25 "Loeuvre”, kam saturiski vajadzētu būt tuvam maniem sapņojumiem, rakstnieks, kā zināms, epizodiski ir atainojis arī pats sevi un paša ģimenes laimi un parādās tajā ar vārdu “Sandozs”. Vārda transformēšanā viņš laikam ir gājis šādu ceļu: Zola apvērsti (kā to itin labprāt mēdz darīt bērni) ir Aloz.2( ’ Tas viņam laikam bija vēl pārāk neapslēpti; tāpēc zilbe “AI”, kas ievada arī Aleksandra vārdu, tika aizstāta ar tā paša vārda trešo zilbi sand, un šādi radās Sandoz. Tātad gluži līdzīgi radās arī mans autodidaskers.

Mana fantāzija, ka stāstu profesoram N. mūsu abu redzētais slimais cieš tikai no neirozes, sapni ir parādījusies šādā veidā. īsi pirms mana darba gada beigām pie manis ieradās pacients, kura gadījumā mana diagnostika atstāja mani likteņa varā. Varēja pieņemt, taču ne pierādīt, ka runa ir par smagu organisku kaiti, varbūt [pat] par mugurkaula smadzeņu pārmaiņām. Bija vilinoši diagnosticēt neirozi un darīt galu visām grūtībām, ja slimais nebūtu tik enerģiski noliedzis seksuālo anamnēzi, bez kuras es negribu atzīt nekādu neirozi. Savā apmulsumā lūdzu palīdzību ārstam, kuru (gluži kā citi) cilvēciski visvairāk cienu un kura autoritātes priekšā vislabprātāk paklanos. Viņš uzklausīja manas šaubas, uzskatīja tās par pamatotām un tad nodomāja: “Turpiniet novērot vīrieti, tā būs neiroze.” Tā kā zinu, ka viņš nepiekrīt maniem uzskatiem par neirožu etioloģiju, tad neminēju savu iebildumu, taču neslēpu savu neticību. Dažas dienas vēlāk pavēstīju slimajam, ka nezinu, kā ar viņu rīkoties, un ieteicu viņam vērsties pie kāda cita. Tad man par vislielāko izbrīnu viņš sāka lūgt piedošanu, ka melojis man; viņš tik ļoti kaunoties, un tad viņš atklāja man daļu no seksuālās etioloģijas, ko biju gaidījis un kas man bija vajadzīga neirozes pieņemšanai. Man tas bija atvieglojums, taču vienlaikus ari apkaunojums; man bija jāatzlstas, ka mans konsultants, neļaujot anamnēzei sevi maldināt, bija redzējis pareizāk. Nolēmu to viņam, atkal satiekoties, pateikt, pateikt, ka viņam ir bijusi taisnība, bet man nav bijusi taisnība.

Tieši to es arī sapnī daru. Bet kas gan tas par vēlmes piepildījumu, ja atzīstos, ka man nav bijusi taisnība? Tieši tā ir mana vēlme; es gribu, lai man ar savām bažām nav taisnība, respektīvi es gribu, lai manai sievai, kuras bažas esmu piesavinājis sapņojumos, nav taisnība. Tēma, ar ko sapnī saistās taisnības vai netaisnības saglabāšana, neatrodas īpaši tālu no sapņojumiem tiešām interesantā. Tā pati organiskā vai funkcionālā kaitējuma alternatīva, ko izraisījusi sieviete, pareizāk sakot, seksuālā dzīve: muguras smadzeņu izžūšanas paralīze vai neiroze, kam it viegli pievienojas Lasala bojāejas veids.

Šajā cieši savienotajā (un rūpīga interpretācijā pilnīgi caurskatāmajā) sapni profesoram N. ir loma ne tikai šis analoģijas dēļ un dēļ manas vēlmes saglabāt [savu] netaisnumu nedz arī dēļ viņa virspusējās saistības ar Breslavu un ģimeni, kur ieprecējusies mūsu draudzene—, bet tiklab dēļ nelielā atgadījuma, kas notika pēc mūsu konsultācijas. Kad N. bija izpildījis ārsta uzdevumu ar šo pieļāvumu, viņa interese pievērsās personiskām lietām. “Cik bērnu jums tagad ir?” “Seši.” — Respekta un bažīguma žests. — “Meitenes, zēni?” — “Trīs un trīs, tas ir mans lepnums un mana bagātība.” “Ņemiet vērā, ka ar meitenēm ir labi, taču zēni vēlāk audzināšanā sagādā grūtības.” Es iebildu, ka līdz šim viņi bijuši visai rāmi; šī otrā diagnoze par manu zēnu nākotni mani acīmredzot apmierināja tikpat maz, cik patika iepriekšējā, ka manam pacientam esot tikai neiroze. Tātad abi iespaidi saskares dēļ, pārdzīvojuma dēļ ir saistīti vienā veidojumā, un, uzņemot sapnī stāstu par neirozi, es ar to aizstāju sarunu par audzināšanu, kas uzrāda vēl lielāku saistību ar sapņojumiem, jo tā ļoti pietuvojas manas sievas vēlāk paustajām bažām. Tādējādi pat manas bailes, ka N. ar piezīmēm par zēnu audzināšanas grūtībām varētu būt taisnība, iekļaujas sapņa saturā, paslēpjoties aiz manas vēlmes, ka gribu, lai man šādu bažu dēļ nav taisnība, atainojuma. Šī pati fantāzija nemainītā veidā kalpo abu alternatīvas pretējo locekļu atainojumam.

VI

Marcinovskis17 [1911] [191] : “Šodien agri no rīta starp sapni un nomodu es piedzīvoju ļoti jauku vārdu kondensāciju. Pārlūkojot gandrīz neatminamu sapņa fragmentu pārpilnību, zināmā mērā samulsu par vārdu, kuru savā priekšā redzēju kā daļēji rakstītu, kā daļēji drukātu. Tas ir “erzefilisch” un attiecas uz teikumu, kas pilnīgi ārpus jebkuras saistības pilnīgi izolēti uzpeld manā apzinātajā atmiņā; teikums ir šāds: “Tas iedarbojas erzefilisch uz dzimuma izjūtu. ’’Tūdaļ zināju, ka īstenībā tam bija jābūt “erzicherisch” [audzinoši], nedaudz pasvārstījos, vai pareizāk nebūtu “erzifilisch”. Šādi iedomājos vārdu “sifiliss” un, vēl pusmiegā uzsākdams analīzi, sāku lauzīt galvu, kā gan tas nokļuvis manā sapnī, jo man nedz personiski, nedz profesijas dēļ nav saskares punktu ar šo slimību. Tad iedomājos “erzehlerisch” [stāstoši], kas izskaidroja e un vienlaikus izskaidroja, ka vakar mūsu “audzinātāja” uzvedināja runāt par prostitūcijas problēmu, turklāt es tiešām, lai “audzinoši” iedarbotos uz viņas nepavisam ne normāli attīstīto jūtu dzīvi, iedevu Heses grāmatu “Par prostitūciju”18 , šo to pastāstījis par problēmu. Un nu man uzreiz kļuva skaidrs, ka vārds “sifiliss” nav uztverams burtiskā nozīmē, tas bija indes vietā saistībā, protams, ar dzimumdzīvi. Tādējādi tulkojumā teikums ir visnotaļ loģisks: “Ar savu stāstu [Erzdlung] es gribēju audzinoši [erzieherisch] iedarboties uz savas audzinātājas [Erzieherin] jūtu dzīvi, taču baidījos, ka vienlaikus tas varētu iedarboties saindējošu Erzefilisch = erzdh (erzieh -) (erzefilisch)!’

Sapņa vārdkropļojumi ļoti līdzinās tiem, kas pazīstami paranojas gadījumā, taču tie ir sastopami arī histērijas un uzmācīgu priekšstatu gadījumā. Bērnu valodmāksla19 un bērni noteiktos laikos pret vārdiem tiešām izturas kā pret objektiem, izdomā arī jaunas valodas un mākslīgus vārddarinājumus ir kopīgs avots kā sapnim, tā psihoneirozēm.

Sapņa [192] bezjēdzīgo vārdveidojumu analīze ir īpaši piemērota tam, lai parādītu sapņa darba kondensācijas veikumu. No še izmantotās nelielās piemēru izvēles nevar izdarīt secinājumu, ka šāds materiāls novērojams reti vai tikai izņēmuma kārtā. Drīzāk jau tas ir novērojams ļoti bieži, tikai sapņa interpretācijas atkarība no psihoanalītiskās dziedināšanas nosaka to, ka atzīmēti un pavēstīti tiek vienīgi daži piemēri un ka pavēstītās analīzes lielākoties ir saprotamas tikai neirožu patoloģijas pazinējiem. Tāds, piemēram, ir dr. Karpinskas (1914) sapnis, kas satur bezjēdzīgo vārdveidojumu “Svingnum elvi”.20 Pieminēšanas vērts vēl ir gadījums, kad sapnī parādās vārds, kas pats par sevi nav bez nozīmes, bet, atsvešinoties no savas īstās nozīmes, tas aptver dažādas citas nozīmes, pret kurām tas izturas kā “bezjēdzīgs” vārds. Tā tas ir gadījumā ar desmitgadīga zēna sapni par “kategoriju”, par kuru vēsta V. Tausks (1913). “Kategorija”še nozīmē sieviešu ģenitālijas, bet “kategorēt” ir tas pats, kas urinēt.

Ja sapnī parādās runas, kuras kā tādas izteikti var atšķirt no domām, tad spēkā ir bezizņēmuma noteikums, ka sapņa runa rodas no atminētās runas sapņa materiālā. Runas teksts vai nu ir saglabājies nemainīgs, vai ari izpausmē ir maigi pārvirzīts; bieži sapņa runa ir sameistarota no dažādām runatmiņām; teksts gan ir palicis tāds pats, taču jēga, iespējams, mainās, kļūstot daudznozīmīga vai citādi interpretējama. Sapņruna nereti kalpo tikai kā mājiens uz notikumu, kad notikusi atminētā runa. [193] 21

B

Pārvirzes darbs

Citai, varbūt ne mazāk nozīmīgai attiecībai mums vajadzēja jau iekrist acīs, kad vācām piemērus par kondensāciju sapnī. Mēs varējām pamanīt, ka elementiem, kas sapņa saturā izlaužas priekšplānā kā būtiskas sastāvdaļas, sapņojumos nepavisam nav tāda pati loma. Kā korelātu tam var minēt arī šīs tēzes apvērsumu. Kas sapņojumos acīmredzot ir būtiskais saturs, tam nepavisam nav jābūt pārstāvētam sapnī. Sapnis it kā ir centrēts citādi, tā saturs izkārtojas ap citiem elementiem kā viduspunktiem ne tā kā sapņojumi. Tā tas, piemēram, ir sapnī par botānisko monogrāfiju [165. lpp. un tālāk], viduspunkts acīmfedzot ir elements “botāniski”; sapņojumos runa ir par komplikācijām un konfliktiem, kas rodas no pienācīgām saistībām starp kolēģiem, bet turpinājumā par pārmetumu, ka mēdzu nest pārāk lielu upuri savai aizraušanās [nodarbei], un elements “botāniski” šajā sapņojumu kodolā vispār nerod nekādu vietu, ja nu vienīgi tas nav vaļīgi saistīts caur pretstatu, jo botānikai nav bijusi vieta starp maniem mīļākajiem studijpriekšmetiem. Mana pacienta Sapfo sapnī [259. lpp. un tālāk] par viduspunktu ir padarīta uzkāpšana un nokāpšana, būšana augšā un lejā-, taču sapnī runa ir par seksuālo attiecību briesmām ar zemāk stāvošām personām, tā ka sapņa saturā šķiet iekļāvies tikai viens no sapņojumu elementiem, taču nepiedienīgi paplašinājies.

Līdzīgi ir sapnī par maijvabolēm [263. lpp. un tālākj, kura tēma ir seksualitātes saistība ar cietsirdību, proti, cietsirdības moments atkal parādās sapņa saturā, taču cita veida saistībā un bez seksuālā pieminēšanas, t.i., no kopsakarības izrauts un šādi pārveidots par kaut ko svešu. Savukārt tēvoča sapnī [137. lpp. un tālāk] gaišā bārda, kas veido tā viduspunktu, laikam ir bez jebkādas jēgsaistības ar lielumvēlmēm22 , ko mēs atzinām par sapņojumu kodolu. Šādi sapņi tad visnotaļ pamatoti izraisa “pārvirzītu” iespaidu. Pilnīgā pretstatā šiem sapņiem tad sapnis par Irmas injekciju [112. lpp. un tālāk] rāda, ka atsevišķi elementi sapņa veidošanās procesā var arī saglabāt vietu, ko tie ieņem sapņojumos. Iepazīšanās ar šo jauno, savā jēgā visnotaļ nekonstantajā attiecībā starp sapņojumiem un sapņa saturu iesākumā ir piemērota tam, lai izraisītu mūsu izbrīnu. Ja normālās dzīves kādā psihiskā procesā mēs atrodam, ka viens priekšstats ir ticis izrauts no vairākiem citiem un sasniedzis īpašu dzīvīgumu priekš apziņas, šo panākumu mēs mēdzam uzskatīt par pierādījumu tam, ka uzvarošais priekšstats ir guvis īpaši augstu vērtīgumu (zināmu intereses pakāpi). Nu mēs gūstam pieredzi, ka šis atsevišķo elementu vērtīgums sapņojumos sapņa veidošanās procesā nesaglabājas vai netiek ņemts vērā. Nav gan nekādu šaubu par to, kas ir augstvērtīgākie sapņojumu elementi; mūsu spriedums to mums pasaka nepastarpināti. Tad nu sapņa veidošanās procesā ar šiem būtiskajiem, ar intensīvu interesi uzsvērtajiem elementiem var apieties tā, it kā tie būtu mazvērtīgi, un to vietā sapnī parādās citi elementi, kas sapņojumos, pilnīgi droši, bija mazvērtīgi. Iesākumā tas rada iespaidu, ka atsevišķo priekšstatu psihiskā intensitāte [194] sapņa izvēlē vispār netiek ņemta vērā, tiek ņemta vērā tikai to vairāk vai mazāk daudzpusīgā determinācija. Tie priekšstati, kas sapņojumos ir vissvarīgākie, laikam jau arī tajos visbiežāk atgriezīsies, jo no tiem kā no viduspunktiem izstaro atsevišķie sapņojumi. Un tomēr sapnis var noraidīt šos intensīvi uzsvērtos un daudzpusīgi atbalstītos elementus un iekļaut savā saturā citus elementus, kam pienākas tikai pēdējā īpašība.

Lai atrisinātu šo grūtību, pievērsīsimies citam iespaidam, kas iegūts, izpētot sapņa satura pārdetermināciju. Varbūt kāds lasītājs šo izpēti jau

ir pie sevis novērtējis, sapņa elementu pārdeterminācija nav nekāds nozīmīgs atradums, jo tā ir kaut kas pašsaprotams. Analizē taču vadās pēc sapņa elementiem un atzīmē visas iedomas, kas ar tiem saistās; tad nav nekāds brīnums, ka šādi iegūtajā domu materiālā īpaši bieži atrodami tieši šie elementi. Es varētu atspēkot šo iebildumu, taču pats minēšu kaut ko tam līdzīgi skanošu: starp domām, ko analīze ceļ gaismā, atrodas daudzas, kas stāv atstatus no sapņa kodola un izskatās kā mākslīgi iekļāvumi zināma mērķa labad. To mērķis atklājas viegli; tieši tās veido saistījumu, bieži vien uzspiestu un meklētu saistījumu starp sapņa saturu un sapņojumiem un, ja šie elementi tiktu izskausti no analīzes, sapņa satura sastāvdaļām bieži vien atkristu ne tikai pārdeterminācija, bet gan vispār pietiekama sapņojumu [veikta] determinācija. Šādi nokļūstam pie secinājuma, ka vairākkārtējā determinācija, kas izšķiras par sapņa izvēli, nepavisam ne vienmēr ir primārs sapņa veidošanās moments, bet bieži ir mums vēl nezināma psihiskā spēka sekundārs rezultāts. Taču, neraugoties uz to visu, tā ir svarīga, lai sapnī iekļautos atsevišķie elementi, jo varam novērot, ka tā ar zināmu ieguldījumu tiek izveidota tur, kur tā bez piepalīdzēšanas no sapņa materiāla nerodas.

Nu uzprasās ideja, ka sapņa darbā izpaužas psihisks spēks, kas, no vienas puses, mazina psihiski augstvērtīgo elementu intensitāti, bet, no otras, pārdeterminācijas ceļā no mazvērtīgajiem rada jaunas vērtības, kas tad nokļūst sapņa saturā. Ja tas ir tā, tad sapņa veidošanās procesā ir noticis atsevišķo elementu psihiskās intensitātes pārnesums un pārvirze un kā to sekas parādās sapņa satura un sapņojumu tekstuālā atšķirība. Process, ko šādi pieļaujam, ir tieši būtiskā sapņa darba daļa: tas ir pelnījis sapņapārvirzes nosaukumu. Sapņa pārvirze un sapņa kondensācija ir abi meistari, kuru darbībai mēs galvenokārt varam piedēvēt sapņa veidošanu.

Es domāju, ka mēs arī it viegli atpazīsim psihisko spēku, kas izpaužas sapņa pārvirzes faktos. Šīs pārvirzes panākums ir tas, ka sapņa saturs vairs nelīdzinās sapņojumu kodolam, ka sapnis bezapziņā atveido tikai vienu sapņa vēlmes deformāciju.23 Taču sapņa deformācija mums jau ir zināma; mēs to atvedinājām no cenzūras, ko viena psihiska instance domu dzīvē veic pret citu. [Sal.: 142. lpp. un tālāk.] Sapņa pārvirze ir viens no šīs deformācijas sasniegšanas pamatlīdzekļiem. Is fecit cui profuit. [195] mēs varam pieļaut, ka sapņa pārvirze rodas no šis cenzūras, [šis] endopsihiskās atvairīšanas ietekmes. [196] 24

Kādā veidā pārvirzes, kondensācijas un pārdeterminācijas momenti saspēlējas sapņa veidošanās procesā, kas kļūst par pakārtojošu un kas par blakus faktoru, to atstāsim vēlākiem pētījumiem. [Sk.: 357. lpp. un tālāk.] Pagaidām kā otro nosacījumu, kam jāpiemērojas sapnī nokļuvušajiem elementiem, varam minēt to, ka tie ir izvairījušies no pretestības cenzūras. [197] taču no šī brīža mēs sapņa interpretācijā gribam rēķināties ar sapņa pārvirzi kā ar neapšaubāmu faktu.

c

Sapņa atainošanas līdzekļi

Turpinot šo pētījumu, līdztekus abiem sapņa kondensācijas un sapņa pārvirzes momentiem, kurus atradām par darbīgiem latentā domu materiāla transformācijā par manifestēto sapņa saturu, mēs sastapsim vēl divus citus nosacījumus, kuriem nepārprotami ir ietekme uz sapnī nokļuvušā materiāla izvēli. Tomēr iepriekš, pat neraugoties uz briesmām, ka šķitīs, ka mēs apstājamies savā ceļā, es gribētu uzmest pirmo skatu uz procesiem sapņa interpretācijas īstenošanā. Neslēpju, ka visdrīzāk tos izdotos noskaidrot un nodrošināt to ticamību pret iebildumiem, ja par paraugu izraudzītos kādu atsevišķu sapni, izvērstu tā interpretāciju, kā to II nodaļā esmu rādījis saistībā ar sapni par Irmas injekciju, bet tad savienotu sapņojumus, ko esmu atklājis, un no tiem rekonstruētu sapņa veidošanos, proti, papildinātu sapņu analīzi ar to sintēzi. Šo darbu sevis paša pamācīšanai esmu veicis vairākos gadījumos; taču nevaru še tos uzņemt, jo šo demonstrāciju kavē dažādi apsvērumi par psihisko materiālu, kurus atzīs ikviens taisnīgi domājošs [lasītājs]. Sapņu analīzē šie apsvērumi kavē [daudz] mazāk, jo analīze varēja būt nepilnīga un saglabāja savu vērtību, ja Vien tai kaut cik izdevās iekļūt sapņa saaudumā. Par sintēzi, manuprāt, zināju vien to, ka, lai pārliecinātu, tai ir jābūt pilnīgai. Pilnīgu sintēzi es varētu sniegt vien par tādu personu sapņiem, kuras ir nepazīstamas lasošajai publikai. Taču, tā kā tam līdzekļus man sniedz tikai pacienti, neirotiķi, tad šī sapņa atainojuma daļa man jāatliek, līdz es citviet varēšu veikt neirožu psiholoģisko izskaidrošanu tiktāl, ka ir izveidojama saistība ar mūsu tēmu. [198] 25

Pēc saviem centieniem sintētiski no sapņojumiem izveidot sapņus zinu, ka interpretācijā gūstamajam materiālam ir visdažādākā vērtība. Viena tā daļa ir būtiskie sapņojumi, kas pilnīgi aizstāj sapni un ar ko pilnīgi pietiktu tā aizstāšanai, ja sapnī nebūtu nekādas cenzūras. Citai daļai ir ierasts piešķirt niecīgāku nozīmi. Nekāda vērtība netiek piešķirta ari apgalvojumam, ka sapņa veidošanās procesā ir piedalījušās visas šīs domas [255. un 461. lpp.], gluži pretēji, starp tām var atrast iedomas, kas saistās ar pārdzīvojumiem pēc sapņa, laikā starp sapņošanu un interpretāciju. Šī sadaļa aptver visus saistību ceļus, kas veduši no manifestētā sapņa satura uz latentajiem sapņojumiem, kā arī pastarpinošās un tuvinošās asociācijas, caur kurām interpretācijas darbā esam nokļuvuši pie zināšanām par šiem saistību ceļiem. [199]

Šajā vietā mūs interesē tikai būtiskie sapņojumi. Lielākoties tie atklājas kā domu un atmiņu kompleksi vissajauktākajā uzbūvē ar visām īpašībām, kas nomodā mums pazīstamas no domu ceļiem. Nereti tie ir domu gājieni, kas iziet vairāk nekā no viena centra, taču tiem ir saskares punkti; gandrīz regulāri līdzās domu gājienam atrodas tā kontradiktorais pretspēlējums, kas ar to saistīts ar kontrasta asociāciju.

Atsevišķās šā komplicētā veidojuma daļas, protams, atrodas visdažādākajās savstarpējās loģiskās attiecībās. Tās veido priekšplānu un otro plānu, atkāpes un skaidrojumus, nosacījumus, pierādījumus un iebildumus. Kad visa šo sapņojumu masa ir pakļauta sapņa darba presei, turklāt daļas tiek apvērstas, sadalītas un savienotas, gluži kā palu ledus, rodas jautājumi, kas saistīti ar loģiskajiem saikļiem, kuri līdz tam ir veidojuši savienojumu. Kādu atainojumu sapnī gūst šie “ja, jo, gluži kā, kaut arī, vai nu vai ari” un visas citas konjunkcijas, bez kurām mēs nevaram saprast teikumu un runu?

Visupirms jāatbild, ka sapņa rīcībā nav līdzekļu šādu sapņojumu loģisko relāciju atainošanai. Lielākoties tas neņem vērā visas šīs konjunkcijas un pārstrādei pārņem tikai sapņojumu lietišķo saturu. [200] sapņa interpretācijai ir rekonstruējama kopsakarība, ko iznīcinājis sapņa darbs.

Ja sapnim iet secen šī izpausmes spēja, tad vaina ir psihiskajā materiālā, kurā sapnis ir strādājis. Līdzīgā ierobežojumā atrodas arī attēlojošās mākslas glezniecība un tēlniecība salīdzinājumā ar poēziju, kura var izmantot runu, un ari še nespējas pamats ir materiālā, kura apstrādē abas mākslas tiecas kaut ko paust. Pirms glezniecība bija nokļuvusi pie zināšanām par savā [jomā] spēkā esošajiem likumiem, tā vēl tiecās atlīdzināt šo trūkumu. Senajās gleznās uzgleznotajām personām pie mutes tika piestiprinātas lapiņas, kur rakstā atainoja runu, ko gleznotājs izmisis centās atainot tēlā.

Iespējams, šeit iebildīs, apstrīdot sapņa attiekšanos no loģisko relāciju atainošanas. Pastāv taču sapņi, kuros norisinās vissarežģītākās gara operācijas, tiek pamatots un iebilsts, jokots un salīdzināts gluži kā nomoda domāšanā. Tomēr arī še šķitums maldina; ielaižoties šādu sapņu interpretācijā, var uzzināt, ka tas viss ir sapņa materiāls, nevis intelektuālā darba atainojums sapnī. Sapņa šķietamā domāšana atveido sapņojumu saturu, nevis sapņojumu savstarpējās attiecības, kuru noteikšanā pastāv domāšana. Es vēl minēšu piemērus [393. lpp. un tālāk]. Taču visvieglāk ir konstatēt, ka visas runas, kuras parādās sapņos un kuras par tādām bez kādām šaubām tiek dēvētas, ir nemainīti vai tikai nedaudz modificēti [to] runu atveidojumi, kuras jau tā atrodas sapņa materiāla atmiņās. Runa bieži vien ir tikai mājiens uz sapņojumos pastāvošo notikumu; sapņa jēga ir pavisam cita. [Sal.: 368. lpp. un tālāk.]

Tomēr neapstrīdēšu, ka sapņa izveidē ir līdzdalīgs arī kritiskais domu darbs, kas nebūt ne vienkārši atkārto materiālu no sapņojumiem. Šī faktora ietekme man būs jāapgaismo šā iztirzājuma beigās. Tad atklāsies, ka šo domu darbu izraisa nevis sapņojumi, bet gan zināmā mērā jau gatavais sapnis. [Sk. šīs nodaļas pēdējo sadaļu.]

Tātad pagaidam paliekam pie tā, ka loģiskās relācijas starp sapņojumiem sapnī negūst īpašu atainojumu. Piemēram, pastāvot pretrunai sapnī, tā nav pretruna nedz ar sapni, nedz pretruna no kāda sapņojuma satura; pretruna starp sapņojumiem atbilst pretrunai sapnī tikai ārkārtīgi netieši pastarpinošā veidā.

Taču, gluži tāpat kā beigu beigās glezniecībai ir izdevies paust atainoto personu runas nolūku, maigumu, draudus, brīdinājumu u. tml. kā citādi, nevis ar plandošām lapiņām, tā arī sapnim ir radusies iespēja ņemt vērā atsevišķas loģiskās relācijas starp tā sapņojumiem, modificējot savpato sapņa atainojumu. Var pārliecināties, ka dažādie sapņi šajā ziņā izturas dažādi; viens sapnis pilnīgi ignorē sava materiāla loģisko savienojumu, savukārt cits tiecas sniegt par to jo pilnīgāku mājienu. Šādā gadījumā sapnis vairāk vai mazāk attālinās no tam pārstrādei priekšā esošā teksta. Starp citu, līdzīgi sapnis izturas arī pret laicisko sapņojumu savienojumu, ja bezapziņā tāds ir izveidots (gluži kā, piemēram, sapnī par Irmas injekciju [112. lpp. un tālāk]).

Taču ar kādiem līdzekļiem sapņa darbs spēj dot mājienus par grūti atainojamajām relācijām sapņa materiālā? Mēģināšu tos atsevišķi uzskaitīt.

Visupirms sapnis ņem vērā nenoliedzami pastāvošo kopsakarību starp visām sapņojumu daļām, jo šo materiālu apvieno kopsavilkumā kā situāciju vai procesu. Loģisko kopsakarību tas atveido kā vienlaicīgumu-, šajā ziņā tas rīkojas līdzīgi gleznotājam, kas visus filosofus vai dzejniekus savieto Atēnu vai Parnasa skolas ainā, viņi nekad nav bijuši kopā kādā hallē vai kalna virsotnē, taču domājošam skatījumam veido kopību.

To pašu atainošanas veidu detaļās turpina sapnis. Ikreiz, kad sapnis divus elementus rāda tuvu vienu otram, tas galvo par īpaši ciešu kopsakarību starp tiem atbilstīgos sapņojumos. Tas ir kā mūsu rakstu sistēmā: ab nozīmē, ka abi burti ir jāizrunā vienā zilbē, a, un b pēc tukšas vietas ļauj atzīt a par kāda vārda pēdējo burtu, bet b par cita vārda pirmo burtu.26 Tādējādi sapņa kombinācijas veidojas nevis no patvaļīgām, pilnīgi nošķirtām sapņa materiāla sastāvdaļām, bet no tādām, kas arī sapņojumos atrodas ciešā kopsakarībā.

Lai atainotu kauzālās attiecības, sapnim ir divi paņēmieni, kas principā ir viens un tas pats. Biežākais atainošanas veids, ja sapņojumi, piemēram, ir šādi: tā kā bija tas un tas, bija jānotiek tam un šim, pastāv tā, ka palīgteikums tiek atainots kā priekšsapnis un tad virsteikums tiek pievienots kā pamatsapnis. Ja esmu interpretējis pareizi, tad laiciskā secība var būt arī apvērsta. Virsteikumam vienmēr atbilst plašāk izvērstā sapņa daļa.

Skaistu šāda kauzalitātes atainojuma piemēru man reiz sniedza paciente, kuras sapnis vēlāk tiks izklāstīts pilnīgi [sk.: 309. lpp. un tālāk, 285. lpp. un tālāk, 291. lpp.]. Tas sastāvēja no īsas priekšspēles un ļoti plašas sapņa daļas, kas bija lielā mērā centrēta un kam varētu dot virsrakstu “Ar ziedu palīdzību”. Priekšsapnis bija šāds: viņa iet uz virtuvi pie abām kalponēm un paļā viņas, ka tās netiek galā “ar nedaudz ēdamā”. Viņa redz daudz raupju trauku, kas virtuvē apgāzti nosusēšanai, turklāt tie ir sakrauti kaudzē. Abas kalpones iet pēc ūdens, viņām it kā jāiekāpj upē, kas sniedzas līdz mājai vai iesniedzas pagalmā.

Tad seko pamatsapnis, kas sākas šādi: viņa no augšas kāpj lejā pāri savdabīgi veidotām margām un priecājas, ka viņas kleita nekur nepaliek karājamies, utt. Priekšsapnis attiecas uz dāmas vecāku mājām. Vārdus virtuvē viņa laikam ļoti bieži dzirdējusi no savas mātes. Raupju trauku kaudze ir no vienkāršās trauku pārdotavas, kas atradās tajā pašā namā. Nākamajā sapņa daļā ir mājiens uz tēvu, kas ļoti daudz noņēmās ar kalponēm un tad kādos plūdos nams atradās tuvu upes krastam nāvīgi saslima. Tātad doma, kas slēpjas aiz šī priekšsapņa, ir šāda: tā kā esmu no šī nama, esmu no šiem sīkumainajiem un neiepriecinošajiem apstākļiem nākusi. Pamatsapnis uzņem to pašu domu un, piepildot vēlmi, iekļauj pārvērstā formā: man ir augsta izcelsme. Īstenībā tātad: tā kā esmu tik zemas izcelsmes, tad mans dzīvesgājums ir tāds un tāds.

Ciktāl redzu, tad sapņa sadalīšana divās nevienādās daļās ne vienmēr nozīmē kauzālas attiecības starp abu daļu domām. Bieži vien šķiet, ka abos sapņos no dažādiem skatpunktiem tiktu atainots viens un tas pats materiāls; protams [201] , tas attiecas uz nakts sapņu virkni, kas beidzas ar pollūciju, kad somatiska vajadzība uzspiež aizvien izteiktāku izpausmi. Vai arī abi sapņi ir radušies no nošķirtiem centriem sapņa materiālā un krustojas saturā, tā ka vienā sapnī ir centrs, kas otrā [sapnī] līdzdarbojas kā mājiens, un otrādi. Tomēr zināmā sapņu daudzumā šķelšanās īsākā priekšsapnī un garākā pamatsapnī faktiski nozīmē kauzālas attiecības starp abām daļām. Cits kauzālo attiecību atainošanas veids rod piemērojamību mazāk bagātīgā materiālā un izpaužas tā, ka sapņa tēls, vai tā būtu persona vai lieta, pārvēršas citā. Tikai tur, kur sapnī redzam norisināmies šo pārvērtību, kauzālā kopsakarība tiek apgalvota visā nopietnībā; nevis vienkārši manām, ka viena vietā tagad ir parādījies

cits. Es teicu, ka abi kauzālo attiecību atainošanas veidi principā ir viens un tas pats; abos gadījumos cēloņsakarība tiek atainota kā cits pēc cita; vienreiz ar sapņu sekošanu citam pēc cita, otrreiz ar tēla nepastarpinātu pārvēršanos citā. Tiesa, vairumā gadījumu kauzālā relācija vispār netiek atainota, tā pakļūst zem elementu secīguma, kas ari sapņa procesā ir nenovēršams.

Alternatīvu “vai nu, vai ari” sapnis vispār nevar izpaust; tas mēdz tās locekļus uzņemt kopsakarībā kā līdzvērtīgus. Klasisku piemēru satur sapnis par Irmas injekciju. Tā latentajā domā [122. Ipp.] teikts skaidri: es esmu nevainīgs, ka Irmai turpinās sāpes; vaina ir vai nu viņas pretestībā pieņemt [piedāvāto] risinājumu, vai arī tajā, ka viņa dzīvo nelabvēlīgos seksuālos apstākļos, kurus es nevaru mainīt, vai arī viņas sāpes vispār ir nevis histēriskas, bet gan organiskas iedabas. Taču sapnis īsteno visas gandrīz cita citu izslēdzošās iespējas, un tam nekas netraucē no sapņa vēlmes pievienot vēl ceturto šādu risinājumu. [Alternatīvu] “vai nu vai ari” es iekļāvu sapņojumu kopsakarībā pēc sapņa interpretācijas.

Bet, ja stāstītājs, reproducējot sapni, gribētu izmantot “vai nu, vai arī” tas bija vai nu dārzā, vai arī dzīvojamā istabā utt. tad sapņojumos parādās nevis alternatīva, bet gan “un” vienkārša pievienošana. Ar “vai nu, vai arī” mēs lielākoties aprakstām kāda izplūduša sapņa elementa vēl nosakāmo raksturu. Interpretācijas noteikums šajā gadījumā ir šāds: šķietamās alternatīvas atsevišķie locekļi ir pielīdzināmi cits citam un saistāmi ar “un”. Piemēram, ilgāku laiku velti gaidījis sava drauga [Flīsa] adresi, kurš uzturas Itālijā, es sapņoju, ka saņemu telegrammu, kas man pavēsta šo adresi. Es to redzu zilā drukā uz telegrammas papīra lentes; pirmais vārds ir izplūdis.

vai nu via, ļ

vai arī Villa, > otrais skaidrs: Sezerno,

vai pat Casa). )

Otrais vārds līdzinās itāliešu vārdam un atgādina man mūsu etimoloģiskās pārrunas, pauž arī manas dusmas, ka tik ilgi slēpis no manis savu

uzturēšanās vietu; taču ikviens loceklis no ternārā priekšlikuma pirmajam vārdam analizē ir atzīstams par patstāvīgu un vienlīdzpamatotu domu saķēdējuma izejpunktu.37

Naktī pirms tēva apglabāšanas es sapņoju par kādu apdrukātu plāksni, kādu plakātu vai sludinājuma lapu gluži kā smēķēšanu aizliedzošu uzrakstu dzelzceļa staciju uzgaidāmajās telpās uz kuras lasāms, vai nu

Lūgums aizvērt acis-,

vai arī

Lūgums aizvērt aci, ko esmu radis atainot šādā formā:

r - • [202] vienu ./,

Lugums aizvērt - aci(s).

abas

Ikvienam uzrakstam ir sava īpaša jēga, un sapņa interpretācijā katrs iet īpašu ceļu. Es biju izraudzījies iespējami vienkāršāku ceremoniju, jo zināju, ko mirušais par šādiem pasākumiem domāja. Taču pārējie ģimenes locekļi nebija vienisprātis ar šādu puritānisku vienkāršību; viņi domāja, ka būs jākaunas no bēru viesiem. Tāpēc viens sapņa teksts lūdz “aizvērt aci”, t. i., būt iecietīgiem. Šeit ir īpaši viegli aptvert, kāda nozīme ir izplūdušajam, ko mēs aprakstījām ar [alternatīvu] “vai nu vai arī”. Sapņa darbam ir izdevies sapņojumiem izveidot nevis vienotu, bet divnozīmīgu tekstu. Tādējādi abi pamatdomas gājieni nošķiras jau sapņa saturā.38

Dažos gadījumos sapņa divdaļīgums divās vienādi lielās daļās pauž grūti atainojamu alternatīvu.

Ārkārtīgi uzkrītoša ir sapņa izturēšanās pret pretstata un pretrunas kategorijām. Tās gluži vienkārši neņem vērā, “nē” sapnim laikam neeksistē.* Pretstati ar sevišķu patiku tiek apvienoti vienībā vai tādā atainoti. Sapnis ļauj pat sev brīvību jebkuru elementu atainot ar tā vēlmju pretstatu, tā ka iesākumā par nevienu elementu, kas spējīgs uz pretstatu, nav zināms, vai sapņojumos tas ir iekļauts pozitīvi vai negatīvi. [203] 39 Vienā no pēdējiem pieminētajiem sapņiem, kura palīgteikumu jau esam interpretējuši (“tā kā esmu tādas izcelsmes” [283. lpp.]), sapņotāja kāpj lejup pāri margām un turklāt tur rokās ziedošu zaru. la kā par šo tēlu viņa iedomājas, ka Marijas pasludināšanas dienas (viņu pašu dēvē par Mariju) gleznās eņģelim rokās ir lilijas kāts un ka baltā ģērbtās meitenes ir Vissvētākā sakramenta procesijā, kad ielas izgreznotas zaļiem zariem, tad ziedošais zars sapnī pavisam noteikti ir mājiens uz seksuālo nevainību. Taču zars ir blīvi nosēts ar sarkaniem ziediem, no kuriem katrs atsevišķi līdzinās kamēlijai. Viņas ceļa beigās, tā turpmāk sapnī, visi ziedi jau ir gandrīz nokrituši; tad seko nepārprotami mājieni par mēnešreizēm. Līdz ar to zars, kas tiek nests kā lilija un ko it kā nes nevainīga meitene, vienlaikus ir mājiens uz kamēliju dāmu, kura, kā zināms, vienmēr nēsāja baltu kamēliju, bet mēnešreižu laikā sarkanu. Tas pats ziedošais dārzs (“meitenes ziedi” Gētes [darba “Dzirnavnieces nodevība”] dzirnavnieces dziesmās) ataino seksuālo nevainību un arī tam pretējo. Tas pats sapnis, kas pauž prieku, ka viņai izdevies neaptraipīti iet pa dzīvi, dažviet (piemēram, ziedu nokrišanas gadījumā) ļauj iezaigoties pretējam domu gājienam, ka viņa (jo īpaši bērnībā) pieļāvusi dažādas apgrēcības pret seksuālo tīrību. Sapņa analīzē mēs varam skaidri nošķirt abus domu gājienus, no kuriem mierinošais šķiet novietots virspusīgāk, bet pārmetumiem pilnais dziļāk, kuri nemitīgi ir viens ar otru pretrunā un kuru vienādie, bet pretējie elementi ir guvuši atainojumu tajos pašos sapņa elementos. [204]

No loģiskajām relācijām sapņa veidošanās mehānisms rēķinās tikai ar vienu vienīgu relāciju. Tā ir līdzības, saskaņas, saskares, “gluži kā"

relācija, kuru sapnī kā nevienu citu var atainot ar dažādiem līdzekļiem. [205] sapņa materiālā pastāvošie pārklājumi vai “gluži kā” gadījumi ir pirmie sapņa veidošanās atbalsta punkti, un ievērojama sapņa darba daļa ir radīt jaunus šādus pārklājumus, ja pastāvošie pretestības cenzūras dēļ nevar nokļūt sapnī. Līdzības relācijas atainošanai palīgā nāk sapņa darba kondensācijas centieni.

Līdzību, saskaņu, kopīgo sapnis parasti ataino ar savienošanu kādā vienībā, kas sapņa materiālā vai nu tiek atrasta jau priekšā, vai arī tiek izveidota no jauna. Pirmo gadījumu var dēvēt par identifikāciju, bet otro par jaukto veidojumu. Identifikācija tiek izmantota personu atainošanai; jauktajā veidojumā apvienošanas materiāls ir lietas, tomēr jauktie veidojumi tiek radīti arī no personām. Pret vietām bieži izturas kā pret personām.

Identifikācija izpaužas tādējādi, ka sapņa saturā līdz atainojumam nokļūst tikai viena persona, kas kopīgi saistīta ar citām, savukārt otra persona vai citas personas sapnim šķiet apspiestas. Taču šī aizklājošā persona sapnī iekļaujas visās attiecībās un situācijās, kas atvedināmas no tās vai aizklātajām personām. Jaukta veidojuma gadījumā, kas attiecas uz personām, jau sapņa tēlā ir iezīmes, kas [atsevišķāmj personām piemīt, taču nav kopīgas, tā ka šajā iezīmju apvienojumā parādās jauna vienība, sajaukta persona. Pats sajaukums var norisināties dažādos veidos. Vai nu sapņa personai ir kāds ar to saistītās personas vārds tad mēs veidā, kas ir visnotaļ analoģisks zināšanām nomodā, zinām, ka domāta tā vai cita persona bet vizuālās iezīmes pieder citai personai, vai arī pats sapņa tēls ir izveidots no vizuālām iezīmēm, kas īstenībā sadalās starp abiem. Vizuālo iezīmju vietā otrās personas līdzdalību var pārstāvēt ar žestiem, ko tai piedēvē, ar vārdiem, ko tai liek teikt, vai situāciju, kurā to novieto. Pēdējā gadījumā striktās atšķirības pazīme starp identifikāciju un jaukto veidojumu sāk zust. [206] taču gadās arī tā, ka šādas jauktas personas izveide neizdodas.40 Tad sapņa aina tiek piedēvēta vienai personai, bet otra parasti svarīgākā — pievienojas kā vienaldzīgs klātesošais. Sapņotājs, piemēram, saka: mana māte arī bija klāt (Štēkels). Šāds sapņa satura elements tad ir pielīdzināms determinantei hieroglifiskā rakstībā, kura paredzēta nevis izrunāšanai, bet gan citas zīmes precizēšanai.

Kopīgais, kas attaisno, t. i., vedina apvienot abas personas, sapnī var būt vai nebūt atainots. Parasti identifikācija vai jauktas personas veidošanās kalpo tieši tam, lai aiztaupītu šī kopīgā atainošanu. Atkārtošanas vietā: A ir noskaņots pret mani naidīgi, taču arī B tāpat, sapnī es no A un B izveidoju jauktu personu vai iedomājos A darbībā, kas raksturīga B. Šādi iegūta sapņa persona man sapnī parādās kaut kādā jaunā saistībā, bet apstāklī, ka tā nozīmē kā A, tā B, es tad gūstu pamatojumu sapņa interpretācijā iekļaut attiecīgo vietu, kas abām ir kopīga, proti, naidīga attieksme pret mani. Šādā veidā es sapņa saturam bieži sasniedzu pavisam ārkārtēju kondensāciju; es varu aiztaupīt ļoti sarežģītu attiecību, kas saistītas ar kādu personu, tiešu atainojumu, ja šīs personas vietā atrodu citu, kurai ir tādas pašas pretenzijas uz daļu no šīm attiecībām. It viegli saprast, cik lielā mērā šis atainojums identifikācijas ceļā var kalpot arī tam, lai apietu pretestības cenzūru, kas noliek sapņa darbu tik smagos apstākļos. Cenzūras iemesls var atrasties tieši tajos priekšstatos, kas materiālā ir saistīti ar kādu personu; tad es atrodu kādu citu personu, kurai tāpat ir attiecības ar pastāvošo materiālu, tomēr tikai ar daļu no tā. Saskare šajā punktā, kas nav brīvs no cenzūras, tagad man dod tiesības veidot jauktu personu, ko abpusēji raksturo indiferentas iezīmes. Šī jauktā vai identifikācijas persona tagad kā no cenzūras brīvā ir piemērota uzņemšanai sapņa saturā, bet es, izmantojot sapņa kondensāciju, esmu apmierinājis sapņa cenzūras prasības.

Kur sapnī ir atainots arī abām personām kopīgais, tur parasti ir mājiens meklēt citu apslēpto kopīgo, kura atainojumu cenzūra ir padarījusi neiespējamu. Še zināmā mērā par labu atainojamībai saistībā ar kopīgo ir notikusi pārvirze. No tā, ka man sapnī tiek rādīta jaukta persona ar indiferenti kopīgo, man jāsecina, ka sapņojumos pastāv cits, nepavisam ne indiferents kopīgais.

Līdz ar to identifikācija vai jauktas personas veidojums sapnī kalpo dažādiem mērķiem: pirmkārt, abām personām kopīgā atainošanai, otrkārt, pārvirzīta koplguma atainošanai, bet, treškārt, vēl ari tam, lai paustu vienkārši vēlamo kopību. Tā kā vēlme rast kopīgo starp divām personām bieži vien sakrīt ar to samainīšanu, tad arī šī relācija sapnī tiek izteikta ar identifikāciju. Sapnī par Irmas injekciju es vēlos šo pacienti samainīt ar citu, proti, vēlos, lai mana paciente ir cita, gluži kā viņa ir mana paciente; sapnis rēķinās ar šo vēlmi, rādot personu, kura tiek dēvēta par Irmu, taču kura tiek izmeklēta pozīcijā, kādā man bijusi izdevība viņu redzēt tikai pie citiem [114. lpp. un tālāk]. Sapnī par tēvoci šī samainīšana ir padarīta par sapņa centrālo punktu; es identificējos ar ministru, izturoties pret saviem kolēģiem un novērtējot viņus ne labāk kā viņš [184. lpp. un tālāk].

Tā ir pieredze, kurā neesmu atradis izņēmumus, ka jebkurš sapnis iztirzā paša personu. Sapņi ir absolūti egoistiski. [207] Kur sapņa saturā parādās nevis mans Es, bet tikai sveša persona, itin mierīgi varu pieņemt, ka identifikācijā mans Es ir paslēpts aiz šīs personas. Es varu papildināt savu Es. Citreiz, kad sapnī parādās mans Es, situācija, kurā atrodos, māca, ka ar identifikācijas starpniecību aiz Es slēpjas cita persona. Sapnim ir jāatgādina, ka sapņa interpretācijā uz sevi jāattiecina kaut kas tāds, kas saistīts ar šo personu, apslēptais kopīgais. Pastāv arī sapņi, kur līdzās manam Es parādās citas personas, kas pēc identifikācijas atrisināšanas atkal atklājas kā mans Es. Tad ar šīs identifikācijas starpniecību man ar savu Es jāapvieno zināmi priekšstati, pret kuru uzņemšanu ir vērsusies cenzūra. T ādējādi savu Es sapnī varu atainot dažādi, savureiz tieši, citreiz pastarpināti, izmantojot identifikāciju ar svešām personām. Ar vairākām šādām identifikācijām var sablīvēties ārkārtīgi bagātīgs domu materiāls. [208] tas [209] , ka paša Es sapnī parādās vairākkārt vai uzstājas dažādos veidolos, principā nav pārsteidzošāks par to, ka apzinātā domā tas pastāv vairākkārt un dažādās situācijās vai citos apstākļos, piemēram, teikumā: kad es domāju par to, cik veselīgs bērns es biju.

Vēl caurredzamāk nekā personu gadījumā identifikācijas atrisinās gadījumos ar īpašvārdos nodēvētām vietām, jo šeit atkrīt sapnī visvarenā Es traucējums. Vienā no maniem Romas sapņiem (186. lpp. un tālāk) vieta, kur atrodos, saucas Roma; taču es brīnos par daudzajiem vācu plakātiem uz kāda ielas stūra. Pēdējais ir vēlmes piepildījums, sakarā ar kuru tūdaļ pat iedomājos Prāgu; pati vēlme laikam ir radusies patlaban pārvarētā jaunības laika vācnacionālā periodā. [210] laikā, kad sapņoju, Prāgā bija iecerēta tikšanās ar manu draugu [Flīsu]; tātad Romas un Prāgas identifikācija izskaidro vēlamo kopīgo; es labāk savu draugu satiktu Romā, nevis Prāgā, šīs tikšanās dēļ Prāga un Roma samainās.

Iespēja radīt jauktu veidojumu pirmām kārtām ir atkarīga no iezīmēm, kas sapņiem tik bieži piešķir fantastisku raksturu, jo ar tām sapņa saturā tiek ieviesti elementi, kas nekad nevarēja būt uztveres priekšmets. Psihiskais process, [kad] sapnī [rodas] jaukts veidojums, laikam ir tāds pats, kad nomodā iedomājamies vai atdarinām kentauru vai pūķi. Atšķirība ir tikai tā, ka nomodā noteicošais fantastiskajam veidojumam ir nolūkotais priekšstats par pašu jaunveidojumu, savukārt sapņa jaukto veidojumu determinē moments, kas atrodas ārpus tā veidošanas, kopīgais sapņojumos. Sapņa jauktos veidojumus var veikt ļoti dažādos veidos. Visvienkāršākajā veikumā tiek atainotas tikai kādas lietas īpašības, un šo atainojumu pavada zināšanas, ka tās der arī citam objektam. Rūpīgāka tehnika kā viena, tā cita objekta iezīmes apvieno jaunā tēlā un turklāt veikli izmanto, piemēram, realitātē dotu līdzību starp abiem objektiem. Jaunveidojums var būt pavisam absurds vai pat šķist fantastiski izdevies atkarībā no tā, kā to savienošanā nodrošina materiāls un asprātība. Ja objekti, kas jākondensē kādā vienībā, ir pārāk atšķirīgi, bieži vien sapņa darbs samierinās ar to, lai radītu jaukto veidojumu ar izteiktu kodolu, kam pievienojas neskaidrākas noteiksmes. Šādā gadījumā apvienošana vienā tēlā it kā nav izdevusies; abi atainojumi viens otru pārklāj un rada ko līdzīgu vizuālo tēlu sacīkstei. Ja gribētu parādīt jēdziena veidošanos no individuālajiem uztveres tēliem, varētu nokļūt pie līdzīgiem atainojumiem kādā zīmējumā.

Sapņos, protams, ņudzēt ņudz šādi jaukti veidojumi; dažus piemērus jau esmu jau minējis līdz šim analizētajos sapņos; tagad pievienošu citus. 282. lpp. [minētajā] sapnī [sk. arī: 285. lpp. un tālāk; 309. lpp. un tālāk], kas pacientes dzīves gājumu apraksta “ar ziedu palīdzību” vai “caur puķēm”, sapņa Es rokās nes ziedošu zaru, kurš, kā mēs uzzinājām, vienlaikus nozīmē nevainību un seksuālu grēcīgumu. Turklāt veidā, kā ziedi atrodas, zars atgādina ķirša ziedus; katrs atsevišķais zieds ir kamēlijas, bez tam kopums vēl rada iespaidu par eksotisku augu. Kopīgais šā jauktā veidojuma elementos izriet no sapņojumiem. Ziedošais zars ir izveidots no mājieniem par dāvanām, ar kurām viņa tikusi vedināta vai kurām bija jāvedina viņu izrādīt patikšanu. Tādējādi bērnībā ķirši, vēlākajos gados kamēlijkāts; eksotiskais ir mājiens uz vienu daudz ceļojušu dabas pētnieku, kurš ar kāda zieda zīmējumu gribēja iegūt viņas labvēlību. Cita paciente sapnī rada ko vidēju no pārģērbšanās kabīnēm peldvietā, lauku kemertiņiem un mūsu pilsētas dzīvojamo namu jumtistabām. Abiem pirmajiem elementiem kopīgais ir saistība ar cilvēka kailumu un atkailināšanos; no savienošanas ar trešo elementu var secināt, ka arī jumtistaba (viņas bērnībā) bija atkailināšanās skatuve. Kāds [211] sapņotājs rada jauktu vietu no divām vietām, kurās tiek veikta “kūre”, no manas pieņemamās vietas un publiska lokāla, kurā iepazinies ar savu sievu. Kāda meitene, kad vecākais brālis viņai apsolījis to bagātīgi pacienāt ar kaviāru, sapņo par šo brāli, ka viņa kājas ir nosētas ar melnām kaviārpērlēm. “Infekcijas”elements morālā nozīmē un atmiņas par bērnības izsitumiem, kas nosēja kājas ar sarkaniem, nevis melniem punktiņiem, šeit kaviārpērlēs ir apvienojušies jaunā jēdzienā, tajā, “ko viņa ir saņēmusi no sava brāļa”. Cilvēka ķermeņa daļas šajā sapnī, gluži kā arī citos sapņos, tiek skatītas kā objekti. Ferenci** minētajā sapnī [1910] bija jaukts veidojums, kas bija salikts no ārsta personas un zirga, turklāt tā bija apģērbta naktskreklā. Kopīgais šajās trīs sastāvdaļās atklājās analīzē, kad sapņotāja naktskreklu bija atzinusi par mājienu uz tēvu kādā bērnības scēnā. Visos trīs gadījumos runa bija par viņas dzimuma ziņkārības objektiem. Bērnībā aukle viņu bieži bija ņēmusi līdzi uz militāro zirgaudzētavu, kur viņai bija izdevība dāsni apmierināt savu tolaik vēl neaizturēto ziņkārību.

Iepriekš [285. lpp.] es apgalvoju, ka sapnim nav līdzekļu, lai izteiktu pretrunas, pretstata relāciju, [vārdu] “nē”. Mēģināšu pirmo reizi iebilst pret šo apgalvojumu. [212] daļa no gadījumiem, ko var apkopot kā “pretstatu”, savu atainojumu gūst vienkārši ar identifikāciju, kā to redzējām [288. lpp.], proti, kad pretstatīšanu var saistīt ar samainu, nolikšanu vietā. Piemērus tam esam vairākkārt minējuši. Cita pretstatu daļa sapņojumos, kura itin kā iekļaujas kategorijā “otrādi, gluži pretēji", pie sava atainojuma sapnī nokļūst šādā dīvainā, gandrīz vai par asprātīgu dēvējamā veidā. “Gluži pretēji” pats par sevi nenokļūst sapņa saturā, tas pauž savu klātbūtni materiālā tādējādi, ka kaut kādu cēloņu dēļ tuvu esoša jau izveidota sapņa satura daļa it kā papildinoši tiek apvērsta. Procesu ir vieglāk ilustrēt, nevis aprakstīt. Skaistajā sapnī “Augšā un lejā” (259. lpp. un tālāk) kāpšanas atainojums sapnī ir pretējs paraugam sapņojumos, proti, ievada ainai Dodē [darbā] “Sapfo”; sapnī kāpšana sākotnēji ir grūta, tad kļūst vieglāka, turpretim [ievada] ainā kāpšana sākotnēji ir viegla un tad kļūst aizvien grūtāka. Arī “augšā” un “apakšā” attiecībā pret brāli sapnī ir atainots apvērsti. Tas norāda uz apvēršanas jeb pretstata relāciju, kas sapņojumos pastāv starp divām materiāla daļām un ko atradām tajā, ka sapņotāja bērnības fantāzijā viņu nes aukle pretēji romānam, kur varonis nes iemīļoto. Arī mans sapnis par Gētes uzbrukumu M. kungam (sk. tālāk [384. lpp. un tālāk]) satur šādu “otrādi”, ko iepriekš vajag reparēt, pirms var ķerties pie sapņa interpretācijas. Sapnī Gēte ir uzbrucis jaunam vīrietim, M. kungam; realitātē, kā to satur sapņojumi, ievērojamam vīrietim, manam draugam [Flīsam], ir uzbrucis nepazīstams jauns autors. Sapnī es atskaiti veicu pēc Gētes miršanas datuma, īstenībā atskaite tika veikta pēc paralītiķa dzimšanas gada. Doma, kas sapņa materiālā ir noteicoša, ir pretrunā ar to, ka pret Gēti jāizturas tā, it kā viņš būtu trakais. Gluži pretēji, saka sapnis, ja nesaproti grāmatu, plānprātīgs esi tu, nevis autors. Turklāt visos šajos apvēršanas sapņos, šķiet, iekļaujas saistība ar nievājošo attieksmi (“parādīt kādam otru pusi”, apvēršana attiecībā uz brāli Sapfo sapnī [261. lpp.]). Atzīmēšanas [213] vērts ir arī tas, cik bieži apvēršana tiek izmantota tieši tajos sapņos, kurus ir inspirējušas izstumtās homoseksuālās ierosas.

Apvēršana [214] , pārvēršana pretmetā, starp citu, ir viens no iecienītākajiem sapņa darba atainošanas līdzekļiem, kas spējīgs uz visdaudzpusīgāko izmantojamību. Pirmām kārtām tā kalpo tam, lai panāktu vēlmes piepildījuma atzīšanu attiecībā pret noteiktu sapņojumu elementu. “Ak, ja viss būtu bijis otrādi!” tāda bieži vien ir vislabākā izteiksme Es reakcijai uz nepatīkamu atmiņas fragmentu. Taču īpaši vērtīgā apvēršana ir cenzūras dienestā, daļēji deformējot atainojamo, kas iesākumā gluži vai paralizē sapņa izpratni. Tāpēc, ja sapnis stūrgalvīgi neatklāj savu jēgu, ikreiz var uzdrošināties izmēģināt noteiktu tā manifestētā satura daļu apvēršanu, nereti tad viss tūdaļ pat kļūst skaidrs.

Līdzās saturiskajai apvēršanai nav palaižama garām laiciskā apvēršana. Visnotaļ bieža sapņa deformācijas tehnika ir tāda, ka notikuma beigas vai domugājiena slēdziens tiek atainots sapņa sākumā, bet tā beigās tiek pievienoti slēdziena priekšnosacījumi vai notikuma cēloņi. Kas nav domājis par šo sapņa deformācijas tehnisko līdzekli, tas tad ir neziņā, ko iesākt ar sapņa interpretācijas uzdevumu. [215] 41

Jā [216] , dažos gadījumos sapņa jēgu iegūst tikai tad, kad ar sapņa saturu dažādās attiecībās ir veikta vairākkārtēja apvēršana. Tā, piemēram, jauna uzmācības neirotiķa atmiņa par infantilu nāves vēlmi tēvam, no kura bīstas, sapnī slēpjas aiz šāda teksta: tēvs gānās ar viņu, jo viņš tik vēlu pārradies mājās. Tikai psihoanalītiskās kūres kopsakars un sapņotāja iedoma pierāda, ka iesākumā jāskan: viņš ir dusmīgs uz tēvu, un pēc tam: ka viņam tēvs visos gadījumos mājās pārradās par agru (t. i., par ātru). Viņš bija devis priekšroku tam, ka tēvs vispār varētu nepārrasties mājās, tas ir identiski nāves vēlmei tēvam (sk. 235. lpp. un tālāk). Proti, sapņotājs kā mazs zēns ilgstošākas tēva prombūtnes laikā bija pieļāvis seksuālu agresiju pret citu personu un bija sodīts ar draudiem: pagaidi tik’, līdz tēvs atgriežas!

Ja grib turpināt izsekot attiecībai starp sapņa saturu un sapņojumiem, tad patlaban vislabāk par izejpunktu izraudzīties pašu sapni un uzdot sev jautājumu, ko nozīmē daži sapņa atainojuma formālie raksturojumi saistībā ar sapņojumiem. Pie šiem formālajiem raksturojumiem, kurus nevaram nepamanīt sapnī, savstarpējā salīdzinājumā pirmām kārtām pieder atšķirības atsevišķo sapņveidojumu jutekliskajā intensitātē un atsevišķu sapņa daļu vai veselu sapņu skaidrība. Atšķirības atsevišķo sapņveidojumu intensitātē aptver veselu skalu, sākot ar izpausmes asumu, ko kaut arī bez pamatojuma sliecas stādīt augstāk par realitātes asumu, līdz ērcinošai miglainībai, ko pasludina par sapnim raksturīgu, jo principā to nevar salīdzināt ne ar vienu neskaidrības pakāpi, ko reizumis uztveram realitātes objektos. Turklāt parasti iespaidu, ko iegūstam no neskaidra sapņa objekta, mēs mēdzam dēvēt par “gaisīgu”, turpretim par skaidriem sapņtēliem mēs domājam, ka tie saglabājušies arī ilgāka uztveres laika dēļ. Tad nu rodas jautājums, kādi nosacījumi sapņa materiālā izraisa šīs sapņa satura atsevišķo daļu dzīvīguma atšķirības.

Še nu visupirms jāvēršas pret zināmām gaidām, kas iestājas gluži vai nenovēršami. Tā kā pie sapņa materiāla pieder ari īstas izjūtas miega laikā, iespējams, var pieņemt, ka tām vai no tām atvedinātos sapņa elementos sapņa saturā piemīt īpaša intensitāte, vai, gluži pretēji, tas, kas sapnī ir īpaši dzīvīgs, ir atvedināms no šādām reālām izjūtām miegā. Taču mana pieredze to nekad nav apstiprinājusi. Nav tiesa, ka sapņa elementi, kas ir atvasinājumi no reāliem iespaidiem gulēšanas laikā (nervu kairinājumi), atšķiras dzīvīgumā no citiem, kas rodas no atmiņām. Realitātes moments sapņtēlu intensitātes noteikšanai iet zudumā.

Un tā varētu palikt pie gaidām, ka atsevišķo sapņtēlu jutekliskajai intensitātei (dzīvīgumam) ir saistība ar psihisko intensitāti, kas piemīt tiem atbilstošajiem elementiem sapņojumos. Tajos intensitāte sakrīt ar psihisko vērtīgumu; visintensīvākie elementi nav nekas cits kā visnozīmīgākie elementi, kas veido sapņojumu viduspunktu. Mēs gan zinām, ka tieši šie elementi cenzūras dēļ lielākoties netiek uzņemti sapņa saturā. Tomēr varētu taču būt tā, ka tuvākie atvasinājumi, kas tos pārstāv sapnī, iegūst lielāku intensitātes pakāpi, nekļūdami tāpēc par sapņa atainojuma centru. Taču arī šīs gaidas tiek sagrautas salīdzinošā sapņa un sapņa materiāla aplūkojumā. Še esošo elementu intensitātei nav nekā kopēja ar tur esošo elementu intensitāti; starp sapņa materiālu un sapni tiešām notiek pilnīga “visu psihisko vērtibu pārvērtēšana"1 Tieši gaisīgi iedvestā, spēcīgiem tēliem pārklātā sapņa elementā bieži vien var atklāt vienīgo tiešo atvasinājumu tam, kas pārmērīgi dominēja sapņojumos.

Sapņa elementu intensitāte ir determinēta citādi, proti, ar diviem savstarpēji neatkarīgiem momentiem. Visupirms it viegli pamanīt, ka īpaši intensīvi tiek atainoti tie elementi, kuros izpaužas vēlmes piepildījums. [Sal.: 484. lpp. un tālāk.] Taču tad analīze rāda, ka no visdzīvīgākajiem sapņa elementiem izriet arī vairums domugājienu, ka visdzīvīgākie vienlaikus ir vislabāk determinētie. Tā nav nekāda jēgas maiņa, ja pēdējo, empīriski gūto tēzi izteiksim šādā formā: vislielāko intensitāti uzrāda tie sapņa elementi, kuru veidošanai bija vajadzīgs vislielākais kondensācijas darbs. [Sal.: 511. lpp. un tālāk.] Tādā gadījumā varam gaidīt, ka šo nosacījumu un citu vēlmes piepildījumu var arī izteikt vienā vienīgā formulā.

Problēmu, ko tagad esmu iztirzājis atsevišķo sapņa elementu lielāku vai niecīgāku intensitāti vai skaidrību -, es gribētu pasargāt no sajaukšanas ar citu problēmu, kas attiecas uz visu sapņu vai sapņa daļu atšķirīgo skaidrību. Tur skaidrības pretstats ir miglainība, šeit sajauktība. Tiesa, nav pārprotams, ka abās skalās kāpjošās un krītošās kvalitātes pavada cita citu. Sapņa daļa, kas mums šķiet skaidra, lielākoties satur intensīvus elementus; neskaidrs sapnis, gluži pretēji, ir izveidots no mazāk intensīviem elementiem. Taču problēma, kas piedāvā skalu no šķietami skaidrā līdz neskaidri sajauktajam, ir daudz sarežģītāka nekā sapņa elementu dzīvīguma svārstības; jā, pirmā problēma vēlāk mināmu cēloņu dēļ šeit vēl netiks iztirzāta. [Sk.; 435. lpp.] Atsevišķos gadījumos ne bez pārsteiguma pamanāms, ka iespaids par skaidrību vai neskaidrību, ko iegūst no sapņa, vispār neko nenozīmē sapņa struktūrai, tā izriet no sapņa materiāla kā tā sastāvdaļa. Es, piemēram, atminos sapni, kas man pēc pamošanās šķita īpaši labi strukturēts, bez caurumiem un skaidrs, ka es vēl miega skurbumā nolēmu pieļaut jaunu sapņu kategoriju, kuri nav bijuši pakļauti kondensācijas un pārvirzes mehānismiem un kurus varētu dēvēt par “fantāzijām miegā”. Detalizētāka pārbaude atklāja, ka šim retajam sapnim tā struktūrā ir tādas pašas plaisas un lēcieni kā jebkuram citam; tāpēc arī atkal atteicos no sapņa fantāziju kategorijas. [217] bet sapņa reducētais saturs bija tāds, ka klāstīju savam draugam [Flīsam] grūtu un sen meklētu biseksualitātes teoriju, bet sapņa vēlmjpiepildošais spēks bija atbildīgs par to, ka mums šī teorija (kas, starp citu, sapnī netika izklāstīta) šķita skaidra un bez kādiem caurumiem. Tātad tas, ko uzskatīju par spriedumu par gatavu sapni, bija daļa, turklāt svarīga daļa no sapņa satura. Sapņa darbs še it kā ielauzās pirmajā nomoda domāšanā un pavēstīja man kā spriedumu par sapni to sapņa materiāla daļu, kura precīza atainošana sapnī tam nebija izdevusies. [218] Pilnīgi pretējo tam reiz piedzīvoju ar pacienti, kas iesākumā vispār nevēlējās stāstīt par analīzē iederīgu sapni, “jo tas ir tik neskaidrs un samudžināts”, un beidzot pēc atkārtotiem protestiem pret viņas atainojuma pamatotību minēja, ka sapnī esot parādījušās vairākas personas, viņas vīrs un viņas tēvs, un it kā viņa nezinātu, vai viņas vīrs ir viņas tēvs vai kas īstenībā ir viņas tēvs, un tamlīdzīgi. Salīdzinot šo sapni ar viņas iedomām seansa laikā, nepārprotami atklājās, ka runa ir par visai ikdienišķu kalpones stāstu: viņai bija jāatzīstas, ka tā gaida bērnu, un nu tai nākas dzirdēt šaubas, “kas gan īsti ir (bērna) tēvs”. [219] tātad arī šajā gadījumā neskaidrība, ko rādīja sapnis, bija daļa no sapni izraisošā materiāla. Daļa no šī satura bija atainota sapņa formā. Sapņa vai sapņu forma apbrīnojami bieži tiek izmantota aizklāta satura atainošanai. [220]

Piezīmes par sapni, šķietami nevainīgas piezīmes par to, bieži kalpo tam, lai daļu no sapņotā aizklātu visrafinētākajā veidā, kaut gan īstenībā tās to nodod. Piemēram, kad sapņotājs saka: šeit sapnis ir notušēts, bet analīze noskaidro infantilu reminiscenci par lūrēšanu uz kādu personu, kas pēc defekācijas noslaukās. Vai citā gadījumā, kas pelna detalizētu izklāstu: jaunam vīrietim ir ļoti skaidrs sapnis, kas viņam atgādina zēnības gadu fantāzijas, kuras ir saglabājušās apzinātas: vakarā viņš atrodas vasaras hotelī, sajauc istabas numuru un ieiet telpā, kurā izģērbjas pavecāka dāma un divas viņas meitas, lai dotos gultā. Viņš turpina: tad sapni ir daži caurumi, tur kaut kā trūkst, un beigās istabā bija vīrietis, kurš gribēja mani izmest, ar kuru man bija jācīnās. Viņš velti mēģina atminēties šīs zēnīgās fantāzijas saturu un nolūku, uz kuru acīmredzot norāda sapnis. Beidzot tiek pievērsta uzmanība tam, ka meklētais saturs jau ir dots ar izteikumu par sapņa neskaidro vietu. “Caurumi” ir gulētgatavojošos sieviešu ģenitālās atveres: “tur kaut kā trūkst” apraksta sieviešu ģenitāliju pamatraksturu. Tajos jaunajos gados viņš dega no ziņkārības redzēt sievietes ģenitālijas un vēl sliecās turēties pie infandlās seksuālās teorijas, kas sievietei piedēvē vīrieša locekli.

Visnotaļ līdzīgā formā ietērpjas cita sapņotāja analoģiska reminiscence. [221] Viņš sapņo: es eju ar K. jaunkundzi uz Tautas parkā43 restorānu.., tad seko tumša vieta, pārrāvums.., tad es atrodos bordeļa salonā, kurā redzu divas vai trīs sievietes, vienu kreklā un biksitēs.

ANALĪZE: K. jaunkundze ir viņa agrākā šefa meita, kā pats atzīst, māsas aizstājēja. Viņam reti ir bijusi izdevība ar to parunāt, taču reiz starp viņiem notikusi saruna, kurā “it kā atzinās savā dzimumiskumā, it kā tiktu teikts: es esmu vīrietis, bet tu — sieviete”. Minētajā restorānā viņš bija tikai vienu reizi sava svaiņa māsas meitenes, kura viņam bija pilnīgi vienaldzīga pavadībā. Citreiz viņš pavadīja trīs dāmu sabiedrību līdz ieejai šajā restorānā. Dāmas bija viņa māsa, viņa svaine un jau pieminētā svaiņa māsa, visas tris viņam pilnīgi vienaldzīgas, taču visas trīs piederīgas pie māsu virknes. Bordeli viņš ir apmeklējis ārkārtīgi reti, varbūt divas vai trīs reizes mūžā.

Interpretācija balstījās uz “tumšo vietu", “pārrāvumu”sapnī un apgalvoja, ka zēnīgā ziņkārībā viņš dažas reizes, katrā ziņā ļoti reti, ir inspicējis savas par dažiem gadiem jaunākās māsas ģenitālijas. Dažas dienas vēlāk iestājās apzināta atmiņa par nodarījumu, uz ko sapnī bija dots mājiens.

Visi vienas un tās pašas nakts sapņi sava satura pēc attiecas uz vienu un to pašu veselumu; to sadalīšanās vairākās daļās, to grupēšanās un kvantitāte tas viss ir jēgpilni un to var uztvert kā vēstījuma daļu no latentajiem sapņojumiem. [222] 44 Interpretējot sapņus, kas sastāv no vairākām pamatdaļām, vai vispār tādus sapņus, kas attiecas uz to pašu nakti, nedrīkst aizmirst arī iespēju, ka šie dažādie un cits citam sekojošie sapņi nozīmē vienu un to pašu, dažādā materiālā pauž tās pašas ierosas. Laiciski pirmais no šiem homologajiem sapņiem tad bieži ir visdeformētākais, visnedrošākais, bet nākamais ir drošāks un skaidrāks.

Šāda veida sapnis bija jau faraona bibliskais sapnis par vārpām un govīm, ko interpretēja Jāzeps. Detalizētāk nekā Bībelē par to ir klāstīts Jozefa [darbā] (Jūdu senatne, 2. grām., 5. nod. [5. un 6. nodaļa]).45 Izstāstījis pirmo sapni, valdnieks saka: “Pēc šī pirmā sapņa es nemierīgs pamodos un domāju, ko gan tas viss varētu nozīmēt, taču pamazām atkal iemiegu, un tad man bija vēl dīvaināks sapnis, kas manī raisīja vēl lielākas bailes un apjukumu.” Uzklausījis sapņu atstāstu, Jāzeps saka: “Tavs sapnis, ak, valdniek, tikai šķietami ir divējs, abiem viedējumiem ir tikai viena nozīme.”

Jungs, kurš savā [rakstā] “Artava baumu psiholoģijai” (1910b), stāsta, kā skolnieces aizklāti erotisko sapni viņas draudzenes ir sapratušas bez interpretācijas un transformēti turpinājušas, un par vienu no šiem sapņa stāstiem atzīmē, “ka garas sapņa tēlu virknes noslēdzošā doma satur tieši to, ko mēģināts atainot jau sērijas pirmajā tēlā. Cenzūra iespējami ilgāk atvirza kompleksu, izmantojot aizvien jaunus simboliskus aizklājumus, pārvirzes, pārvēršanu nekaitīgajā u. tml.” (ibid., 87). Šērners ir labi pazinis šo sapņa atainojuma savdabību un apraksta to savas orgānu kairinājumu mācības [93. lpp. un tālāk] noslēgumā kā īpašu likumu (1861, 166): “Taču visbeidzot visos simboliskos sapņa veidojumos, kas izriet no noteiktiem nervu kairinājumiem, fantāzija ievēro vispār nozīmīgu likumu, ka sapņa sākumā tā kairinājuma objektu attēlo tikai ar visattālākajiem un visbrīvākajiem mājieniem, taču noslēgumā, kad gleznieciskie plūdi ir sevi izsmēluši, parāda pašu kairinājumu, respektīvi, tam atbilstīgo orgānu vai tā funkciju visā kailumā, ar ko sapnis, apzīmējot pašu savu organisko iemeslu, sasniedz beigas..”

Skaistu apstiprinājumu šim Šērnera likumam savā darbā “Sapnis, kas interpretē pats sevi” ir sniedzis Oto Ranks [1910]. Viņa pavēstītais meitenes sapnis veidojas no diviem arī laiciski nošķirtiem vienas nakts sapņiem, no kuriem otrais noslēdzas ar pollūciju46 . Šis pollūcijas sapnis pieļāva detalizētu interpretāciju, īpaši neizmantojot sapņotājas devumus, bet daudzās attiecības starp abiem sapņa saturiem ļāva atzīt, ka pirmais sapnis nedrošajā atainojumā ir paudis to pašu, ko otrais, tā ka šis pollūcijas sapnis ir palīdzējis pilnīgai pirmā noskaidrošanai. Iztirzājot šo piemēru, Ranks visnotaļ pamatoti norada uz pollūcijas sapņu nozīmi sapņu teorijā vispār. [Sal.: 356. lpp. un tālāk.]

Taču saskaņā ar manu pieredzi spēja pārinterpretēt sapņa skaidrību vai samudžinātību uz drošību vai šaubām sapņa materiālā pastāv tikai dažos gadījumos. Vēlāk aplūkošu līdz šim vēl neminētu sapņa veidošanās faktoru, no kura iedarbības būtiski ir atkarīga šī sapņa kvalitātes

skala. [Sk.: 435. lpp.]

Dažos sapņos, kas kādu laiku saglabā zināmas situācijas un dekorāciju, parādās pārtraukumi, kas tiek aprakstīti šādiem vārdiem: “Taču tad ir tā, it kā vienlaikus tā būtu cita vieta, un tur norisinās tas un tas.” Tas, kas šādā veidā pārtrauc sapņa galveno darbību, kura pēc kāda laiciņa var turpināties, sapņa materiālā atklājas kā palīgteikums, kā ieviesta doma. Sapņojumu kondīcija sapnī tiek atainota ar vienlaicīgumu (ja kad).

Ko nozīmē sapnī tik bieži figurējošā aizkavētās kustības izjūta, kas tik ļoti pietuvojas bailēm? Grib iet, bet nekust ne no vietas, kaut ko grib izdarīt, bet nemitīgi sastopas ar šķēršļiem. Vilciens sāk kustēties, bet nevar uz to uzspēt; paceļ roku, lai atriebtu pāridarījumu, taču tā atsaka u. tml. Mēs ar šo izjūtu sapnī esam jau sastapušies ekshibicionisma sapņos [224. lpp. un tālāk; sal.: 259. lpp. un tālāk], taču neesam vēl nopietni mēģinājuši sniegt to interpretāciju. Ērti, taču nepietiekami ir atbildēt, ka miegā pastāv motorā paralīze, kas dara sevi pamanāmu ar minēto izjūtu. Mēs varam jautāt, kāpēc nemitīgi netiek sapņots par šādām aizkavētām kustībām, un mēs drīkstam sagaidīt, ka šī miegā ikreiz izraisāmā izjūta kalpo kaut kādiem atainojuma mērķiem un tiek uzmodināta tikai ar sapņa materiālā dotu vajadzību pēc šāda atainojuma.

Neko-nespēt-īstenošana sapnī ne vienmēr parādās kā izjūta, tā parādās arī vienkārši kā sapņa satura daļa. Uzskatu šādu gadījumu par īpaši piemērotu tam, lai noskaidrotu šā sapņa rekvizīta nozīmi. Saīsināti minēšu sapni, kurā tieku vainots negodīgumā. Vieta ir privātas dziedināšanas iestādes un vairāku citu telpu sajaukums. Parādās kalpotājs, lai mani pasauktu uz izmeklēšanu. Sapnī es zinu — kaut kas ir pazudis un izmeklēšana tiek veikta dēļ aizdomām, ka esmu piesavinājis pazudušo. Analīze rāda, ka izmeklēšana ir uztverama divnozīmīgi un iekļauj ārstniecisko izmeklēšanu. Apzinoties savu nevainību un savu konsilatoro funkciju šajā namā, mierīgi sekoju kalpotājam. Pie durvīm mūs sagaida cits kalpotājs un, rādīdams uz mani, saka: kāpēc jūs viņu atvedāt, viņš taču ir kārtīgs cilvēks. Tad bez kalpotāja es ieeju lielā zālē, kurā atrodas mašīnas, kas man atgādina pazemi ar tās velnišķīgajiem sodīšanas uzdevumiem. Pie viena aparāta redzu kolēģi, kam bija visas tiesības parūpēties par mani; taču viņš neņem mani vērā. Tātad tas nozimē, ka tagad varu iet. Taču es neatrodu savu platmali un nevaru arī iet.

Sapņa vēlmes piepildījums acīmredzot ir tas, ka tieku atzīts par godīgu vīru un varu iet; tātad sapņojumos jāpastāv visdažādākajam materiālam, kas ir ar to pretrunā. Tas, ka varu iet, ir manas absolūcijas zīme; tātad, ja beigās sapnis rāda notikumu, kas attur mani no iešanas, tad iespējams secināt, ka ar šo iezīmi pretrunas apspiestais materiāls gūst savu nozīmīgumu. Tas, ka neatrodu platmali, tātad nozīmē: tu tomēr neesi godīgs cilvēks. Sapņa neko-nespēt-īstenošana ir pretrunas, “nē” izpausme, saskaņā ar kuru tātad ir koriģējams iepriekšējais apgalvojums [285. lpp.], ka sapnis nespēj paust “nē”. [223] '4

Citos sapņos, kuros kustības neko-nespēt-īstenošana ir nevis vienkārši situācija, bet arī izjūta, tā pati pretruna ir daudz spēcīgāk izteikta kustības aiztures izjūtā kā griba, kas pretojas citai gribai. Tātad kustības aiztures izjūta ataino gribas konfliktu. [Sal.: 227. lpp.] Vēlāk [488. lpp. un tālāk] mēs dzirdēsim, ka tieši motorā paralīze miegā pieder pie fundamentālajiem psihiskā procesa nosacījumiem. Impulss, kas pārnests uz motorajiem ceļiem, nav nekas cits kā griba, un tas, ka esam droši, ka miegā šo impulsu izjūtam kā aizturētu, padara visu procesu visnotaļ piemērotu tam pretstatītās gribēšanas un “nē” atainošanai. Pēc mana baiļu skaidrojuma it viegli arī aptverams, ka gribas aiztures izjūta atrodas loti tuvu bailēm un loti bieži ir saistīta ar tām. Bailes ir libidozs

>                       > impulss, kas izriet no bezapziņas un ko aiztur priekšapziņa. [224] tātad tur, kur sapnī aiztures izjūta ir saistīta ar bailēm, runa ir par gribēšanu, kas reiz bija spējīga attīstīt libido, par seksuālu ierosu.

To [225] , ko nozīmē sapnī bieži figurējošais spriedums “Tas taču ir tikai sapnis” un kāds psihiskais spēks tam piedēvējams, iztirzāšu citviet (sk. tālāk [425. lpp.]). Seit, aizsteidzoties priekšā, teikšu, ka tam jākalpo sapņotā devalvēšanai. Tuvu esošo interesanto problēmu, kas tiek pausta, ja zināms saturs sapni pats tiek nodēvēts par “nosapņotu”, “sapņa sapnī” mīklu, V. Štēkels [1909, 459'ff.] ir atrisinājis līdzīgā nozīmē ar dažu pārliecinošu piemēru analīzi. Sapnī “sapņotajam” jātiek devalvētam, tam jālaupa tā realitāte; to, ko pēc pamošanās turpina sapņot no “sapņa sapnī”, sapņa vēlme grib likt izdzēstās realitātes vietā. Līdz ar to var pieņemt, ka “nosapņotais”satur realitātes, patiesas atmiņas atainojumu, turpretim sapnis, kas turpinās, — tikai to, ko sapņotājs vēlējies. Tātad zināma satura iekjāvums [veidojumā] “sapnis sapnī” ir pielīdzināms vēlmei, lai par sapni nodēvētais nenotiktu. Izsakoties [226] citiem vārdiem: ja pats sapņa darbs noteiktu notikumu novieto sapnī, tad tas nozīmē visizšķirīgāko šā notikuma realitātes apliecinājumu, visspēcīgāko apstiprināšanu. Sapņa darbs izmanto pašu sapņošanu kā noliegšanas formu un [227] tādējādi apliecina atziņu, ka sapnis ir vēlmes piepildījums.

D

Atskats uz atainojamību

Līdz šim mums ir bijusi darīšana ar pētījumu, kā sapnis ataino relācijas starp sapņojumiem, taču vairākkārt pievērsāmies arī citai tēmai: kādu pārmaiņu vispār gūst sapņa materiāls, lai rastos sapņveidojums. Tagad mēs zinām, ka sapņa materiāls, zaudējot lielu daļu savu relāciju, ir pakļauts kompresijai, savukārt intensitātes pārvirzes starp tā elementiem uzspiež šā materiāla psihisku pārvērtēšanu. Pārvirzes, kuras mēs ņēmām vērā, atklājās kā noteikta priekšstata aizstājēji ar citu priekšstatu, kas asociatīvi tam kaut kādā ziņā tuvs, un tie tikai padarīti izmantojami kondensācijai, jo šādā veidā līdz uzņemšanai sapnī nokļuva nevis divi elementi, bet gan kaut kas tiem vidēji kopīgs. Citu pārvirzes veidu mēs vēl neesam pieminējuši. Taču no analīzēm tiek uzzināts, ka tāds pastāv un ka tas izpaužas attiecīgās domas valodiskās izpausmes samainišanā. Abos gadījumos runa ir par pārvirzi gar asociāciju ķēdi, taču viens un tas pats process norisinās atšķirīgās psihiskās sfērās, un šīs pārvirzes rezultāts vienā gadījumā ir tāds, ka viens elements aizstāj citu, bet otrā gadījumā elements savu vārdisko formulējumu samaina ar citu.

Šis otrais sapņa veidošanās [procesā] notiekošais pārvirzu veids ne tikai izraisa lielāku teorētisko interesi, bet ir arī īpaši labi piemērots, lai izskaidrotu [tā] fantastiskā absurduma šķitumu, ar kuru sapnis maskējas. Pārvirze parasti norisinās tādā virzienā, ka bezkrāsaina un abstrakta sapņojuma izpausme tiek nomainīta ar tēlainu un konkrētu izpausmi. Priekšrocība un līdz ar to šā aizstājuma nolūks ir acīmredzams. Tēlainais sapnim ir pieejams atainojumam, ļauj sevi iekļaut situācijā, kur abstraktā izpausme sapņa atainojumam sagādātu līdzīgas grūtības kā, piemēram, avīzes politiskā ievadraksta ilustrēšana. Taču šajā maiņā var iegūt ne tikai atainojamība, bet arī kondensācijas un cenzūras intereses. Kolīdz abstrakti izpausts nelietojams sapņojums ir pārveidots tēlainā valodā, tā starp šo jauno izpausmi un pārējo sapņa materiālu vieglāk nekā iepriekš rodas saskares un identitātes, kuras vajadzīgas sapņa darbam un kuras tas rada tur, kur tās nepastāv, jo konkrētie termini jebkurā valodā tās attīstības dēļ ir saistībām bagātāki nekā jēdzieniski termini. Var iedomāties, ka sapņa veidošanās [procesā] laba daļa no starpdarba, kas nošķirtos sapņojumus tiecas reducēt uz iespējami īsāku un vienotāku izpausmi sapnī, norisinās šādā veidā atsevišķo domu atbilstīgā valodiskā pārveidē. Viena doma, kuras izpausme, piemēram, citu apstākļu dēļ saglabājas, sadaloši un izraugoši iedarbosies uz citas domas izpausmes iespējām, un tā varbūt no sākta gala, līdzīgi kā dzejnieka darbā. Veidojot dzejoli atskaņās, otrā rinda ir saistīta ar diviem nosacījumiem; tai jāpauž tai pienākošā jēga un tās izpausmei jāsaskaņojas ar pirmo rindu. Vislabākie dzejoļi laikam ir tie, kur nav manāms nolūks atrast atskaņu, kur abas domas no sākta gala savstarpējā indukcijā ir izraudzījušās valodisko izpausmi, kas ar vieglu vēlāku apstrādi ļauj rasties saskaņai.

Dažos gadījumos izpausmes samainīšana kalpo sapņa kondensācijai vēl tiešāk, ļaujot rast vārdkopu, kas, būdama divnozīmīga, pieļauj vairāk nekā viena sapņojuma izpausmi. Tādējādi visa vārdisko asprātību joma tiek pakļauta sapņa darbam. Nav ko brīnīties par lomu, kas tiek vārdam sapņa veidošanās [procesā]. Vārds kā vairākkārtēju priekšstatu mezglpunkts ir, tā teikt, predestinēta daudznozīmība, un neirozes (uzmācīgi priekšstati, fobijas) izmanto priekšrocību, ko vārds šādi piedāvā kondensācijai un maskējumam, ne mazāk bezbailīgi par sapni. [228] 48 It viegli parādīt, ka izpausmes pārvirzē profitē arī sapņa deformācija. Tas ir gana maldinoši, ja divu viennozīmīgu vārdu vietā tiek nolikts divnozīmīgs vārds, bet ikdienišķi prozaiska izpausmes veida aizstāšana ar tēlainu aiztur mūsu izpratni, jo īpaši tāpēc, ka sapnis nekad nepasaka, vai tā elementi ir interpretējami burtiski vai pārnestā nozīmē, vai tie saistāmi ar sapņa materiālu tieši vai pastarpināti ar iekļautiem izteicieniem. [229] Kopumā ikviena šāda sapņa elementa interpretācijā ir šaubas, vai tas

a)    [ir] skatāms pozitīvā vai negatīvā nozīmē (pretstata relācija);

b)    [ir] interpretējams vēsturiski (kā reminiscence);

c)    [ir interpretējams] simboliski vai ari

d)    tā vērtējumā jāvadās pēc burtiskuma.

Neraugoties uz šo daudznozīmīgumu, var teikt, ka sapņa darba atainojums, kuram arī nav nolūka kļūt saprotamam, tulkam sagādā ne mazākas grūtības kā senie hieroglifu rakstnieki saviem lasītājiem.

Vairākkārt jau esmu minējis piemērus par tādiem atainojumiem sapnī, kurus satur tikai izpausmes divnozīmība (“Mute labi atveras” injekcijas sapnī [116. lpp.]; “Taču nevaru arī iet” pēdējā sapnī (300. lpp.) u. tml.). Tagad izklāstīšu sapni, kura analīzē lielāka nozīme ir abstrakto domu iztēlošanai. Šādas sapņa interpretācijas atšķirību no interpretācijas ar simbolikas palīdzību aizvien vēl var strikti noteikt; simboliskajā sapņa interpretācijā simbolizācijas atslēgu patvaļīgi izraugās sapņa interpretētājs; mūsu vārdiskā maskējuma gadījumos šīs atslēgas ir vispārzināmas un dotas noturīgā valodas praksē. Ja ir īstā iedoma par īsto izdevību, tad šāda veida sapņus var pilnīgi vai daļēji atrisināt bez sapņotāja liecībām.

Kāda man draudzīga dāma sapņo: viņa atrodas operā. Tā ir Vāgnera izrāde, kas ilgusi lidz bez ceturkšņa 8 rītā. Partera priekšā un parterā stāv galdi, pie kuriem tiek ēsts un dzerts. Pie viena no šādiem galdiem ar savu jauno sievu sēž viņas brālēns, kas tikko atgriezies no kāzu ceļojuma; līdzās viņiem kāds aristokrāts. Par viņu tiek runāts, ka jaunā sieva viņu pārvedusi no kāzu ceļojuma, pavisam atklāti, gluži kā no kāzu ceļojuma pārved cepuri. Partera priekšā atrodas augsts tornis, tam galā ir platforma, kuru apjož dzelzs režģi. Tur augstu augšā ir diriģents ar Hansa Rihtera vaibstiem, viņš nemitīgi skraida apkārt aiz sava režģa, šausmīgi svīst un no šā posteņa vada lejā ap torni izkārtoto orķestri. Viņa pati ar vienu (man pazīstamu) draudzeni sēž ložā. Viņas jaunākā māsa no partera priekšas grib viņai pasniegt lielu ogles gabalu, motivēdama, ka viņa taču nav zinājusi, ka tas vilkšoties tik ilgi, un tagad ir gana nožēlojami pārsalusi. (It kā garas izrādes laikā ložas vajadzētu apkurināt.)

Sapnis ir pietiekami bezjēdzīgs, kaut arī citādi it labi ataino situāciju. Tornis partera priekšā, no kura diriģents vada orķestri; taču pirmām kārtām ogles, ko viņai sniedz māsa! Es ar nolūku neveicu šā sapņa analīzi; nedaudz zinot par sapņotājas personiskajām attiecībām, daļu no tā man izdevās interpretēt patstāvīgi. Es zināju, ka viņai bija bijušas lielas simpātijas pret mūziķi, kura karjeru priekšlaicīgi bija pārtraukusi garaslimība. Tādējādi izlēmu torni partera priekšā uztvert burtiski. Tad noskaidrojās, ka vīrietis, ko viņa vēlējās redzēt Hansa Rihtera vietā, ir torņaugstāks par pārējiem orķestra dalībniekiem.49 Šis tornis ir dēvējams par jauktu veidojumu, izmantojot apozīciju-, ar savu apakšējo daļu tas ataino vīrieša dižumu, ar režģiem augšā, aiz kuriem tas skraida kā ieslodzītais vai dzīvnieks krātiņā (mājiens uz nelaimīgā vārdu) [230] , — viņa turpmāko likteni. Vārds, kurā būtu varējušas sastapties abas domas, varētu būt, piemēram, “Narrenturm” [trako tornis].

Kad šādi bija atklāts sapņa atainošanas veids, varēja mēģināt ar tām pašām atslēgām atrisināt otru šķietamo absurdumu: ogles, ko viņai sniedz māsa. “Oglēm” vajadzētu nozīmēt “slepenu mīlu”.

“Gan uguns, gan ogles deg bez tās kvēles, kāda ir mīlai slepenai, nevienam nezināmai.” [231]

Viņa pati un viņas draudzene bija palikušas sēžam-, jaunākā māsa, kurai vēl ir izredzes apprecēties, sniedz viņai ogles, jo “viņa taču nav zinājusi, ka tas vilksoties tik ilgt". Par to, kas ieilgšot, sapnī netiek teikts; stāstā mēs varētu papildināt: izrāde; sapnī mēs varam to uztvert pašu par sevi, pasludināt to par divnozīmīgu un piebilst: “līdz viņa apprecēsies”. Interpretāciju “slepenā mīla” tad atbalsta pieminējums par brālēnu, kurš ar savu sievu sēž partera priekšā, un sievai piedēvētie atklātie mīlestības sakari. Sapnī dominē pretstati starp slepenu un atklātu mīlestību, starp tās uguni un jaunās sievas aukstumu. Starp citu, kā vienā tā otrā gadījumā “augstu stāvošais”ir kā divdabis starp aristokrātu un lielas cerības sniedzošu mūziķi. [232]

Ar iepriekšējiem iztirzājumiem beidzot mēs esam atklājuši trešo** momentu, kura līdzdalību sapņojumu transformācijā par sapņa saturu nedrīkst novērtēt par zemu: atskatu uz atainojamību savdabīgajā psihiskajā materiālā, ko izmanto sapnis, proti, lielākoties vizuālos tēlos. No dažādajām blakus sasaistēm ar svarīgajiem sapņojumiem priekšroka tiek dota tām, kas pieļauj vizuālu atainojumu, un sapņa darbs nežēlo pūles, lai nepieejamās domas visupirms pārlietu citā valodiskā formā, kaut arī tā būtu pati neparastākā, ja vien tā nodrošina atainojumu un šādi dara galu ieklemmētās domāšanas psiholoģiski spaidīgajiem apstākļiem. Taču šī atmiņas satura pārliešana citā formā vienlaikus var kalpot kondensācijas darbam un izveidot attiecības ar citu domu, kuras citādi nepastāvētu. Šī cita doma, lai, piemēram, panāktos pretim, varētu jau būt mainījusi savu sākotnējo izpausmi.

Herberts Zilberers (1909) [233] ir parādījis labu ceļu, kā var tieši novērot sapņa veidošanās [procesā] notiekošo domu pārlikšanu tēlos un šādā veidā izolēti pētīt šo sapņa darba momentu. Ja viņš noguruma un miegainības stāvoklī pūlējās domāt, viņam bieži gadījās tā, ka doma aizslīdēja, bet tās vietā parādījās tēls, kurā varēja atpazīt domas aizstājēju. Zilberers šo aizstāšanu ne visai mērķatbilstīgi dēvē par “autosimbolisku”.

Minēšu še dažus piemērus no Zilberera darba [ibid., 519-522], pie kuriem novērojamo fenomenu zināmu īpašību dēj vēl atgriezīšos [437. lpp. un tālāk],

“Piemērs Nr. 1. Domāju par to, ka rakstā vajadzētu uzlabot neveiklu vietu.

Simbols: redzu sevi gludi noēvelējam koka gabalu.”

“Piemērs Nr. 5Mēģinu iedomāties mērķi zināmām metafiziskām studijām, ar kurām grasos nodarboties. Šis mērķis, tā domāju, ir šāds: strādāt, meklējot aizvien augstāku apziņas formu eksistences pamatus

vai tebūšanas slāņus.

)

Simbols: ar garu nazi velku pa tortes apakšu, lai it kā paņemtu no tās gabalu.

Interpretācija: mana kustība ar nazi nozīmē paredzēto “strādāšanu”… Simboliskā pamata skaidrojums ir šāds: pie galda man šad un tad gadās griezt un dalīt torti, nodarbošanās, ko veicu ar garu, lokanu nazi, un tā prasa zināmu rūpību. īpaši jau tīra sagriezto tortes gabaliņu izņemšana ir saistīta ar zināmām grūtībām: nazis rūpīgi jāpabāž zem attiecīgajiem gabaliņiem (ilgā “strādāšana”, lai nokļūtu līdz pamatiem). Taču šajā tēlā ir vēl vairāk simbolikas. Proti, simbola torte bija Doboša torte50 , t. i., torte, kuru griežot nazim jāiziet cauri dažādiem slāņiem (apziņas un domāšanas slāņiem).”

“Piemērs Nr. 9. Es pazaudēju domas pavedienu. Pūlos to atrast, taču jāatzīst, ka piesaistes punkts ir pilnīgi zudis.

Simbols: raksta daļa, kuras pēdējās rindiņas ir pazudušas.”

Ņemot vērā lomu, kāda izglītoto domu dzīvē ir asprātībām, citātiem, dziesmām un sakāmvārdiem, visnotaļ atbilstu gaidām, ka šāda veida maskējumi ārkārtīgi bieži tiktu izmantoti sapņojumu atainošanai. Ko, piemēram, sapnī nozīmē rati, kas piepildīti katrs ar citiem dārzeņiem? Tas ir vēlmju pretstats “kāposti un rāceņi”, proti, “juku jukām”, un tādējādi tas nozīmē “nekārtība”. Esmu pārsteigts, ka man par šo sapni ir stāstīts tikai vienu reizi. [234] Tikai dažām matērijām ir izveidojusies vispārnozlmīga sapņa simbolika, balstoties uz vispārzināmiem mājieniem un vārdu aizstājumiem. Starp citu, laba daļa no šis simbolikas sapnim ir kopīga ar psihoneirozēm, teikām un tautas paražām. [235]

Jā, ieskatoties pamatīgāk, jāatzīst, ka sapņa darbs ar šo aizstāšanas veidu neveic neko oriģinālu. Lai sasniegtu savu mērķi, šajā gadījumā no cenzūras brīvu atainojamību, tas tikai iet ceļu, kas jau izveidots neapzinātajā domāšanā, dod priekšroku tām izstumtā materiāla transformācijām, kuras kā asprātības un mājieni var kļūt arī apzināti un ar kurām ir piepildītas neirotiķu fantāzijas. Te pēkšņi kļūst saprotamas Šērnera sapņu interpretācijas, kuru pareizo kodolu esmu aizstāvējis citviet [92. lpp. un tālāk, 212. lpp.ļ. Fantāzijas nodarbošanās ar paša ķermeni nepavisam nav kaut kas tikai sapnim piemītošs vai tam raksturīgs. Manas analīzes man ir parādījušas, ka tas ir visnotaļ regulārs notikums neirotiķu neapzinātajā domāšanā un izraisās no seksuālās ziņkārības, par kuras priekšmetu pieaugošajam jauneklim vai jaunavai kļūst cita un arī paša dzimuma ģenitālijas. Taču, kā visnotaļ precīzi uzsvēruši Šērners [1861] un Folkelts [1875], mājas nav vienīgais priekšstatu loks, kas tiek izmantots miesiskā simbolizēšanai, — kā sapnī, tā neirozes neapzinātajos fantazējumos. Es pazīstu pacientus, kuri gan ir saglabājuši ķermeņa un ģenitāliju arhitektonisko simboliku (seksuālā interese taču sniedzas tālu ārpus ārējo ģenitāliju lomas), kuriem pīlāri un kolonnas nozīmē kājas (gluži kā “Dziesmu dziesmā”), kuriem jebkuri vārti liek domāt par ķermeņa atverēm (“caurumu”), jebkurš ūdensvads par urīnaparātu u. tml. Taču tikpat labprāt seksuālo tēlu aizklāšanai tiek izraudzīts augu dzīves vai virtuves priekšstatu loks [236] 51 ; pirmajā gadījumā bagātīgu priekšdarbu ir veikusi valodas izmantošana, senāku laiku fantāzijas salīdzinājumu nogulsnējums (kunga “vīnakalns”, meitenes “sēkla”, “dārzs” “Dziesmu dziesmā”). Šķietami nevainīgos mājienos par darīšanām virtuvē var domāt un sapņot kā par pašām nejaukākajām, tā intīmākajām seksuālās dzīves detaļām, bet histērijas simptomātika kļūst gandrīz vai neinterpretējama, ja aizmirst, ka seksuālā simbolika var paslēpties aiz ikdienišķā un neuzkrītošā kā savā labākajā slēptuvē. Laba deva seksuālās nozīmes ir tam, ka neirotiski bērni negrib redzēt asinis un jēlu gaļu, olas un makaroni izraisa vemšanu, ka neirotiķiem ir ārkārtīgi kāpinātas cilvēkam dabiskās bailes no čūskas52 , un visur, kur neiroze izmanto šādu aizklāju, tā iet ceļus, kurus reiz senos kultūras periodos ir gājusi visa cilvēce un par kuru eksistenci, izraisot vieglu mulsumu, aizvien vēl liecina valodas izmantošana, māņticība un tikumi.

Iekļauju še pieminēto [283. lpp.] pacientes ziedu sapni, kurā visu, kas interpretējams seksuāli, uzsveru. Jaukais sapnis sapņotājai pēc tā interpretācijas nepavisam vairs nepatika.

a)    PRIEKŠSAPNIS: viņa iet uz virtuvi pie abām meitenēm un paļā viņas, ka tās netiek galā “ar nedaudz ēdamā", un redz daudz nosusēšanai apgāztu trauku, turklāt tie ir sakrauti kaudzē. Abas meitenes iet pēc ūdens, viņām it kā jāiekāpj upē, kas sniedzas līdz mājai vai iesniedzas pagalmā [237]

b)   PAMATSAPNIS [238] : viņa no augšas kāpj lejā [239] pāri savdabīgi veidotām margām vai iežogojumiem, kas apvienoti lielā rombā un sastāv no savītiem nelieliem kvadrātiem. [240] Principā tas [viss] nav izveidots kāpšanai; viņai nemitīgi ir bažas, lai atrastu vietu kājai, un priecājas, ka viņas kleita nekur nepaliek karājamies, ka viņas iešana ir tik piedienīga. [241] Turklāt rokā viņa nes lielu zar gluži kā koku, kas ir blīvi nosēts ar sarkaniem ziediem, sazarotu un kuplu*******. Ideja par ķiršu ziediem, taču tie izskatās arī kā pildītas kamēlijas, tiesa, tās neaug uz kokiem. Kāpjot lejā, viņai iesākumā ir viens [zars], tadpēkšņi — divi, beigās atkal vien s [242] . Nokļūstot lejā, apakšējie ziedi jau ir gandrīz nokrituši. Tad, nokļuvusi lejā, viņa redz mājas kalpu, kas tieši tādu pašu koku, viņa gribētu teikt-ķemmē, t. i., ar ko keli plūkā matu kušķus, kas no viņa nokarājas kā sūna. Citi strādnieki šādus z ar u s ir nocirtuši dārzā un izmetuši uz ielas, kur tie v ā ļ āj a s apkārt, tā ka daudzi cilvēki tos ņem. Taču viņa jautā, vai sev arī var paņemt vien u [243] . Dārzā stāv jauns vīrietis (viņai pazīstama personība, svešinieks), pie kura viņa pieiet, lai pajautātu, kā šādus zarus var pārstādīt viņas pašas dārzā. [244] viņš apkampj to, viņa spurojas un jautā, ko viņš iedomājas, vai tad viņu var tā apkampt. Viņš saka, ka tas nav nekas slikts, tas ir atļauts [245] . Tad viņš ir gatavs ar viņu doties uz citu dārzu, lai parādītu pārstādīšanu, un kaut ko viņai saka, ko viņa lāgā nesaprot: man jau tā trūkst trīs m e t r u (vēlāk viņa saka: kvadrātmetru) vai asu zemes. Viņš par savu gatavību it kā kaut ko gribētu no viņas, it kā viņam būtu nolūks sevi apbalvot viņas d ā r z ā, vai it kā viņš gribētu pievilt kādu likumu, gūt priekšrocības, viņai nekaitējot. Vai tad viņš tiešām kaut ko parāda, to viņa nezina.

Iepriekšējais, savu simbolisko elementu dēļ izceltais sapnis ir dēvējams par “biogrāfisku”. Šādi sapņi psihoanalīzēs ir sastopami bieži, bet varbūt tikai retumis ārpus tās. [246]

Tieši šāda materiāla man, protams, ir pārpārēm, taču tā izklāsts novestu pārāk dziļā neirotisko attiecību iztirzājumā. Viss veda pie viena un tā paša secinājuma, ka sapņa darbā nav vajadzīgs pieņemt kaut kādu īpašu dvēseles simbolizējošo darbību, sapnis izmanto šādus simbolizējumus, kuri neapzinātajā domāšanā jau ir gatavi, jo savas atainojamības dēļ, lielākoties ari dēļ savas brīvības no cenzūras, labāk apmierina sapņa veidošanās prasības.

E

Atainojums ar simboliem sapnī. Citi tipiski sapņi 53

Pēdējā biogrāfiskā sapņa analīze ir kā pierādījums tam, kam no sākuma biju atzinis simboliku sapnī. Taču pie pilnīga tās apjoma un tās nozīmes novērtēšanas es nokļuvu tikai pakāpeniski līdz ar pieaugušo pieredzi un V. Štēkela darbu iespaidā (1911), par kuriem še vieta izteikties. [1925]

Šis autors, kurš psihoanalīzei laikam kaitējis tikpat daudz, cik palīdzējis, sniedza daudzus neparedzētus simboliskos tulkojumus, kuriem iesākumā nevarēja noticēt, taču vēlāk [tie] lielākoties guva apstiprinājumu, un tos vajadzēja pieņemt. Štēkela nopelnus nemazina piezīme, ka citu skeptiskā atturība nebija nepamatota. Jo piemēri, uz kuriem viņš balstīja savas interpretācijas, bieži vien nebija pārliecinoši, un viņš izmantoja metodi, kas ir atmetama kā zinātniski neuzticama. Štēkels savas simbolu interpretācijas guva intuīcijas ceļā, pateicoties savai spējai saprast simbolus nepastarpināti. Taču nevar paredzēt, ka visiem piemīt šāda māksla, tās efektivitāte atrodas ārpus jebkādas kritikas, un tāpēc tās rezultātiem nav nekādu pretenziju uz drošticamību. Tas ir līdzīgi tam, ka infekcijas slimību diagnozi gribētu balstīt uz ožas iespaidiem pie slimnieka gultas, kaut gan, nav šaubu, pastāvēja klīnicisti, kuriem ožas maņa, kas lielākai daļai panīkusi, veica vairāk nekā citiem un kuri tiešām spēja pēc ožas diagnosticēt vēdertīfu. [1925]

Psihoanalīzes progresējošā pieredze ir ļāvusi mums atrast pacientus, kuri pārsteidzošā veidā apstiprināja šādu nepastarpinātu sapņa simbolikas izpratni. Bieži tie bija ar dementia praecox sirgstošie, tā ka zināmu laiku pastāvēja nosliece visus sapņotājus ar tādu simbolu izpratni turēt aizdomās par šādu afektāciju. Taču tas tā nav, runa ir par personisku apdāvinātību vai savdabību bez saskatāmas patoloģiskas nozīmes. [1925]

Kad esam iepazinušies ar simbolikas dāsno izmantojumu seksuālā materiāla atainojumam sapnī, jājautā, vai daudzi no šiem simboliem neparādās reiz uz visam reizēm noteiktā nozīmē kā “saīsinājums” stenogrāfijā un vai nerodas kārdinājums izveidot jaunu sapņu grāmatu pēc šifrēšanas metodes [sk.: 104. lpp. un tālāk]. Šajā sakarībā atzīmējams: šī simbolika attiecas ne tikai uz sapni, bet arī neapzināto, īpaši tautas, priekšstatīšanu, un kādas tautas folklorā, mītos, teikās, izteicienos, viedās atziņās un apgrozībā esošās asprātībās ir atrodama pilnīgāk nekā sapnī. [1909]

Tātad mums nāktos iziet tālu ārpus sapņa interpretācijas uzdevuma, ja gribētu būt taisnīgs pret simbola nozīmi un gribētu iztirzāt daudzās, lielākoties vēl neatrisinātās problēmas, kas saistās ar simbola jēdzienu. [247] 54 Mēs še gribam vien teikt, ka atainojums ar simbolu attiecas uz netiešiem atainojumiem, taču visāda veida pazīmes mūs brīdina nesamest bez izšķirības simbolisko atainojumu vienkopus ar citiem netiešā atainojuma veidiem, nespējot vēl jēdzieniski skaidri tvert šīs atšķirošās pazīmes. Vienā gadījumu virknē kopīgais starp simbolu un īsteno, par kuru tas iestājas, ir acīmredzams, citā tas ir slēpts; tad simbola izvēle šķiet mīklaina. Tieši šiem gadījumiem jāspēj izgaismot simbolisko attiecību galējo jēgu; tie norāda uz to, ka runa ir par to pašu ģenētisko iedabu. Kas patlaban ir saistīts simboliski, tas pirmlaikos laikam bija apvienots jēdzieniskā un valodiskā identitātē. [248] 55 Simboliskās attiecības šķiet kādreizējās identitātes pārpalikums un pazīme. Turklāt var novērot, ka simboliskā kopība daudzos gadījumos iziet ārpus valodiskās kopības, kā bija apgalvojis jau Šūberts (1814).* Daudzi no simboliem ir tikpat veci kā valodveidojums vispār, taču mūsdienās nemitīgi tiek veidoti jauni (piemēram, gaisakuģis, cepelīns). [1914]

Sapnis šo simboliku izmanto savu latento domu aizklātam atainojumam. Katrā ziņā starp šādi izmantotiem simboliem ir daudzi, kas vienmēr vai gandrīz vienmēr tiecas nozīmēt vienu un to pašu. Vajadzētu tikai ņemt vērā psihiskā materiāla savdabīgo plastiskumu. Sapnī simbols visai bieži var būt interpretējams nevis simboliski, bet gan pats savā nozīmē; citos gadījumos sapņotājs no speciāla atmiņas materiāla var izveidot tiesības lietot kā seksuālu simbolu visu iespējamo, kas parasti šādi netiek izmantots. Kur kāda satura atainojumam viņa izvēlei ir vairāki simboli, tur viņš izšķirsies par tādu simbolu, kas turklāt vēl uzrāda lietišķas attiecības ar domu materiālu, proti, līdztekus tipiski derīgajai motivācijai pieļauj individuālu motivāciju. [1909; pēdējais teikums 1914]

Kaut arī jaunākie pētījumi par sapni kopš Šērnera laikiem sapņa simbolikas atzīšanu ir padarījuši nenoraidāmu pat H. Elliss [1911, 109] atzīstas, ka nav iespējamas jebkādas šaubas par to, ka mūsu sapņi ir piepildīti ar simboliku —, tomēr ir jāatzīst, ka simbolu eksistence sapnī sapņa interpretācijas uzdevumu ne tikai atvieglina, bet arī apgrūtina. Interpretācijas tehnika, izmantojot sapņotāja brīvās iedomas, saistībā ar sapņa satura simboliskajiem elementiem mūs lielākoties atstāj likteņa varā; atgriešanās pie sapņa interpretētāja patvaļas, kāda tika praktizēta senatnē un kāda laikam atkal atdzīvojusies Štēkela pusmežonīgajās interpretācijās, zinātniskās kritikas apsvērumu dēļ ir izslēgta. Līdz ar to sapņa saturā pastāvošie simboliski uztveramie elementi mums uzspiež kombinētu tehniku, kas, no vienas puses, balstās uz sapņotāja asociācijām, bet, no otras puses, — trūkstošo ievieto atbilstīgi interpretētāja izpratnei par simbolu. Lai atspēkotu pārmetumu sapņa interpretācijas patvaļīgumā, kritiskai piesardzībai simbolu skaidrojumā jāsastopas ar rūpīgu to izpēti īpaši caurskatāmos sapņa piemēros. Nedrošība, kas vēl raksturo mūsu kā sapņa interpretētāju darbību, daļēji sakņojas mūsu nepilnīgajās zināšanās, ko ar turpmāku iedziļināšanos pakāpeniski var atcelt, bet daļēji tā ir atkarīga tieši no zināmām sapņa simbolu īpašībām. Bieži vien tie ir daudznozīmīgi, tā ka gluži kā ķīniešu rakstībā tikai kopsakars nodrošina to pareizu izpratni. Ar šo simbolu daudznozīmību saistās arī sapņa piemērotība pieļaut pārinterpretācijas [254. lpp.], atainot vienā saturā atšķirīgus, bieži vien pēc savas iedabas ļoti atvirzītus domveidojumus un vēlmju ierosas. [1914]

Pēc šiem ierobežojumiem un iebildumiem es citēju: imperators un imperatore (karalis un karaliene) lielākoties tiešām ataino sapņotāja vecākus, princis vai princese ir viņš pats. [1909] Taču arī dižiem vīriem, gluži kā imperatoram, tiek piešķirta liela autoritāte, tāpēc dažos sapņos, piemēram, Gēte uzstājas kā tēva simbols. (Hitschmann56 [1913].) [1919]-Visi garenie objekti: nūjas, baļķi, lietussargi (erekcijai pielīdzināmās izplešanās dēļ!) [1909], visi garenie un asie ieroči: naži, dunči, pīķi [1911] tiecas pārstāvēt vīrieša locekli. [1909] Biežs, īsti neizprotams tā simbols ir nagu vīle (varbūt berzēšanas un rīvēšanas dēļ?). Kārbas, kastes, lādes, skapji, krāsnis atbilst sievietes miesai [1909], kā arī alas, kuģi un visāda veida trauki. [1919] Istaba sapnī lielākoties ir sieviete, viņas dažādo ieeju un izeju atainojums tieši nedrīkst maldināt izklāstu. [1909] [249] Šajā sakarībā viegli izprotama interese par to, vai istaba ir “vaļā” vai “aizslēgta”. (Sal. ar Doras sapni [rakstā] “Kādas histērijas analīzes fragments” [1905c].57 ) Par to, kādas atslēgas atver istabu, tad skaļi nav jārunā; pils un atslēgu simboliku Olands dziesmā “Grāfs Eberšteins” ir izmantojis piemīlīgai neķītrībai.58 [1911] Sapnis, kurā jāiet cauri istabu virknei, ir bordeļa vai harēma sapnis. [1909] Taču tas, kā skaistā piemērā ir parādījis

H.      Zahss [1914], tiek izmantots laulības (pretstata) atainošanai. [1914] Interesanta saistība ar infandlo seksuālo izpēti rodas tad, ja sapņotājs sapņo par divām istabām, kas iepriekš bija viena istaba, vai pazīstamu dzīvokļa istabu viņš sapnī redz sadalītu divās, vai otrādi. Bērnībā sievietes ģenitālijas (dupsis) tiek uzskatītas par vienu vienīgu telpu (infantilā kloākas teorija)59 , un tikai vēlāk kļūst zināms, ka šajā ķermeņa reģionā ir divi nošķirti iedobumi un atvērumi. [1919] Kāpnes, pieslienamās kāpnes, trepes, respektīvi, kāpšana pa tām, turklāt kā augšup, tā lejup, ir simboliski dzimumakta atainojumi. [250] 60 Gludas sienas, pa kurām rāpjas, namu fasādes, pa kurām bieži vien spēcīgās bailēs nolaižas, atbilst taisnam ķermeņa stāvoklim, varbūt sapnī atgādina atmiņu par mazā bērna uzrāpšanos uz vecākiem vai apkopjošām personām. “Gludie” mūri ir vīrieši; pie namu “izvirzījumiem” nereti pieturas baiļu sapnī. 11911] Galdi, klāti galdi un paplātes arī ir sievietes, laikam pretstata dēļ, kas še atceļ ķermeņa izliekumus. [1909] “Malka” vispār savu valodisko attiecību dēļ šķiet sievišķas vielas (matērijas) pārstāve. Madeiras salas nosaukums portugāliski nozīmē: malka. [1911] Tā kā “galds un gulta” raksturo laulību, sapnī pirmais bieži vien tiek likts otrā vietā un, ciktāl tā notiek, seksuālais priekšstatu komplekss tiek attiecināts uz ēšanu. [1909] No apģērba gabaliem sievietes cepure ļoti bieži pavisam droši interpretējama kā ģenitālijas, turklāt vīrieša. Gluži tāpat mētelis, vienīgi nav skaidrs, kāda daļa šajā simbola transformācijā pienākas vārdiskajam skanējumam.61 Vīriešu sapņos kaklasaite bieži sastopama kā peņa simbols, un ne tikai tāpēc, ka tā ir gara, nokarājas un ir raksturīga vīrietim, bet arī tāpēc, ka to var izraudzīties pēc savas labpatikas, brīvība, kas šā simbola īstajiem [īpašniekiem] no dabas ir liegta. [251] 62 Personas, kas sapnī izmanto šo simbolu, dzīvē bieži vien izteikti greznojas ar kaklasaitēm un izveido formālas to kolekcijas. [1911] Visi sarežģītie mehānismi un aparāti sapnī ar lielu varbūtību ir ģenitālijas parasti vīriešu [1919] to aprakstā sapņa simbolika ir tikpat nenogurstoša kā asprātības darbs.63 [1909] Visnotaļ nepārprotami ir arī tas, ka visi ieroči un instrumenti tiek izmantoti kā vīrieša locekļa simboli: arkls, āmurs, šautene, revolveris, duncis, zobens u. tml. [1919] Gluži tāpat daudzi sapņu landšafd, īpaši tādi ar tiltiem vai mežainiem kalniem, ir it viegli atpazīstami kā ģenitāliju apraksti. [1911] Marcinovskis [1912a] ir savācis virkni piemēru, kuros sapņotāji savus sapņus ir skaidrojuši ar zīmējumiem, kuriem bija jāataino figurējoši landšafti un telpas. Šie zīmējumi atšķirību starp manifestēto un latento nozīmi sapnī padara ļoti uzskatāmu. Vientiesīgi skatīti, šķiet, ka tie ir plāni, ģeogrāfiskās kartes u. tml., detalizētākā izpētē tie atklājas kā cilvēka ķermeņa, ģenitāliju utt. atainojumi un tikai pēc šā skaidrojuma nodrošina sapņa izpratni. (Sk. šajā saistībā Pfistera [1911/1912; 1913] darbus par kriptogrāfiju un bilžu mīklām.) [1914] Tāpat nesaprotamu vārdisko jaunveidojumu gadījumā var domāt par to izveidi no sastāvdaļām ar seksuālu nozīmi. [1911] — Arī bērni sapnī bieži nenozīmē neko citu kā ģenitālijas, vīrieši un sievietes taču ir pieraduši savas ģenitālijas mīļi dēvēt par “mazulīti”. [1909] Štēkels [1909, 473] ir pareizi atpazinis “mazo brāli” kā peni. Spēlēties ar mazu bērnu, sist mazo u. tml. bieži ir onanēšanas sapņa atainojumi. [1911] Sapņa darbā kastrācijas simboliskajam atainojumam kalpo plikgalvība, matu griešana, zobu izkrišana un galvas nociršana. Kā protests pret kastrāciju ir izprotams tas, ka viens no izmantotajiem peņa simboliem sapnī parādās divas vai vairākas reizes.64 Arī tam, ka sapnī parādās ķirzaka dzīvnieks, kam ataug atrautā aste, ir tāda pati nozīme. (Sk. iepriekš ķirzakas sapni 31. lpp. un tālāk.) No dzīvniekiem, kas mitoloģijā un folklorā tiek izmantoti kā ģenitāliju simboli, vairākiem arī sapnī ir tāda pati loma: zivij, gliemezim, kaķim, pelei (ģenitālā apmatojuma dēļ), taču pirmām kārtām visnozīmīgākajam vīrieša locekļa simbolam — čūskai. Mazi dzīvnieki, kaitīgi kukaiņi pārstāv mazus bērnus, piemēram, nevēlamu brāli vai māsu; būt kukaiņu aplipinātam bieži ir pielīdzināma grūtniecībai. [1919] Kā visnotaļ nesens vīrieša locekļa sapņa simbols ir pieminams gaisakuģis, kurš šādu izmantošanu attaisno gan dēļ savas saistības ar lidošanu, gan arī savas formas dēļ. [1911]

Štēkels ir minējis un ar piemēriem apstiprinājis virkni citu, daļēji vēl pietiekami verificētu simbolu. [1911] Štēkela raksti, īpaši viņa grāmata “Sapņa valoda” (1911), satur visbagātāko simbolisko atrisinājumu krājumu, kuri daļēji bija asprātīgi uzminēti un kuri pārbaudē apstiprinājās pareizi, piemēram, sadaļā par nāves simboliku. Taču autora nepietiekamais kriticisms un viņa nosliece uz vispārinājumiem par jebkuru cenu padara citas viņa interpretācijas apšaubāmas vai neizmantojamas, tā ka šo darbu izmantošanā ir izteikti ieteicama piesardzība. Tāpēc aprobežošos ar dažu piemēru izcelšanu. [1914]

Pa labi un pa kreisi saskaņā ar Stēkelu sapnī ir uztverams ētiski. “Labais ceļš vienmēr nozīmē taisnā ceļu, kreisais noziedznieka.

>                                    > J

Tādējādi kreisais var atainot homoseksualitāti, incestu, perversiju, labais laulību, satiksmi ar ielasmeitu utt. Vienmēr tiek vērtēts no sapņotāja individuāli morālā skatpunkta.” (Stekel 1909, 466ff.) Radiniekiem sapnī lielākoties ir ģenitāliju loma (ibid., 473). Šeit šajā nozīmē es varu apstiprināt tikai dēlu, meitu, jaunāko māsu, ciktāl tie sniedzas “mazuļa” piemērošanas jomā. Turpretim drošajos māsu piemēros atpazīstami krūšu simboli, brāļu [piemēros] lielo pussfēru simboli. Ekipāžas nepanāksanu Štēkels atrisina kā nožēlu par neizlīdzināmo vecumu atšķirību (ibid., 479). Bagāža, ar kuru ceļo, esot grēku slogs, kas nomāc loc. cit.). [1911] Taču tieši ceļojuma bagāža bieži izrādās nepārprotams paša ģenitāliju simbols. [1914] Arī sapņos bieži figurējošiem skaitļiem Štēkels ir piešķīris fiksētas simboliskās nozīmes [ibid., 497ff.], tomēr šis risinājums nešķiet nedz pietiekami drošticams, nedz vispārnozīmīgs, kaut arī atsevišķos gadījumos interpretāciju lielākoties var atzīt par ticamu. [1911] Skaitlis trīs, starp citu, ir dažādi pierādīts vīrieša locekļa simbols.65 Viens no vispārinājumiem, ko izvirza Štēkels, attiecas uz ģenitāliju simbolu divējādo nozīmi. [1914] “Lai kur pastāvētu simbols, to ja nu fantāzija tikai zināmā mērā pieļauj nevar vienlaikus izmantot vīrišķi un sievišķi!” [Stekel 1911, 73] Tiesa, iekļautais teikums atņem šim apgalvojumam daudz drošticamības, jo fantāzija tieši to ne vienmēr pieļauj. Tomēr uzskatu, ka nav lieki pateikt, ka saskaņā ar maniem pieredzējumiem Štēkela vispārīgā tēze ir atkāpusies no lielākas daudzveidības atzīšanas. Līdztekus simboliem, kas pastāv vienlīdz bieži kā vīriešu, tā sieviešu ģenitālijām, pastāv tādi, kas lielākoties vai gandrīz vienīgi apzīmē vienu no dzimumiem, un vēl citi, par kuriem ir zināma tikai to vīrišķā vai tikai sievišķā nozīme. Fantāzija tieši neļauj garus, stingrus priekšmetus vai ieročus izmantot kā sieviešu ģenitāliju simbolus vai dobus priekšmetus (lādes, kastes, kārbas u. tml.) kā vīriešu ģenitāliju simbolus. [1911]

Tas ir pareizi, ka sapņa un neapzinātās fantāzijas nosliece izmantot seksuālos simbolus biseksuāli norāda uz arhaisku iezīmi, tā ka bērnībā ģenitāliju atšķirība ir nezināma un abiem dzimumiem tiek piedēvētas vienas un tās pašas ģenitālijas. [1911] Taču var arī maldīgi pieņemt, ka pastāv biseksuāls seksuālais simbols, ja aizmirst, ka dažos sapņos notiek vispārīga dzimuma pārmaiņa, tā ka vīrišķo ataino sievišķais un otrādi. Šādi sapņi pauž, piemēram, kādas sievietes vēlmi, ka viņa labāk gribētu būt vīrietis. [1925]

Arī citas ķermeņa daļas sapnī var pārstāvēt ģenitālijas: roka vai kāja — vīrieša locekli, mute, auss, pat acs — sievietes ģenitālo atveri. Cilvēka ķermeņa sekrēti gļotas, asaras, urīns, sperma utt. sapnī var stāties cits cita vietā. Šis kopumā pareizais V. Štēkela uzstādījums [1911, 49], pateicoties R. Reitlera pazīmēm (1913b), ir guvis pamatotu kritisku ierobežojumu.66 Principā runa ir par nozīmīga sekrēta, piemēram, sēklas, aizstāšanu ar indiferentu sekrētu. [1919]

Ar šiem ārkārtīgi nepilnīgajiem mājieniem vajadzētu būt gana, lai rosinātu citus uz rūpīgāku krāšanas darbu. [1909] [252] Daudz izvērstāku sapņa simbolikas atainojumu esmu mēģinājis sniegt savās “Ievadlekcijās psihoanalīzē” (1917a [10. lekcija]). [1919]

Tagad minēšu dažus piemērus par šādu simbolu izmantošanu sapņos, un tiem jāparāda, cik neiespējami nokļūt līdz sapņa interpretācijai, ja noslēdzas pret sapņa simboliku, cik gan daudzos gadījumos tā nenovēršami arī uzprasās. [1911] Taču tajā pašā vietā es gribētu uzsvērti brīdināt, lai simbolu nozīmi sapņa interpretācijā nenovērtē par augstu, piemēram, sapņa tulkojuma darbu neierobežo ar simbolu tulkošanu un neatsakās no sapņotāja iedomu izmantošanas tehnikas. Abām sapņa interpretācijas tehnikām ir jāpapildina vienai otru; taču kā praktiski, tā teorētiski prioritāte paliek pirmāk aprakstītajai metodei, kas izšķirošo nozīmi piešķir sapņotāja izteikumiem, savukārt mūsu veiktais simbolu tulkojums pievienojas kā palīglīdzeklis. [1909]

1 .

Platmale kā vīrieša simbols (kā ģenitāliju simbols) [1911] [253]

(Fragments no jaunas sievietes sapņa, kura kārdinājuma baiļu dēļ sirgst ar agorafobiju)

“Es vasarā eju pastaigāties pa ielu, man ir savdabīgas formas salmu platmale, tās vidusdaļa ir izliekta uz augšu, bet malas nokarājas lejup (te apraksts apraujas), turklāt tā, ka viena mala stāv zemāk par otru. Es esmu jautra un labā omā un, kad eju garām jaunu virsnieku grupai, pie sevis domāju: jūs visi man neko nevarat padarīt. ”

Tā kā viņa saistībā ar sapni redzēto cepuri nevar producēt nevienu iedomu, saku viņai: platmale laikam ir vīrieša ģenitālijas ar to augšupvērsto vidējo daļu un abām blakusdaļām, kas nokarājas. Tas, ka platmalei jābūt vīrietim, varbūt ir savādi, tomēr mēdz taču teikt: “T ikt zem aubes!” [254] Es apzināti atturos interpretēt detaļu par abām nevienādi noslīgušajām blakusdaļām, kaut gan tieši šādiem sīkumiem to determinētībā ir jānorāda ceļš interpretācijai. Es turpinu: tātad, ja viņai ir virs ar tik lieliskām ģenitālijām, viņai nav ko bīties no virsniekiem, t. i., nav ko no tiem vēlēties, tā ka citkārt viņas kārdinājumu fantāzijas viņu būtiski attur no pastaigas bez aizsardzības un pavadības. Šo pēdējo viņas baiļu skaidrojumu es varēju tai sniegt jau vairākkārt, balstoties uz cita materiāla.

Ļoti zīmīgi, kā sapņotāja izturas pēc šis interpretācijas. Viņa atsauc platmales aprakstu un grib nebūt teikusi, ka abas blakusdaļas nokarājas. Esmu pilnīgi drošs par dzirdēto, lai ļautu sevi maldināt, un pastāvu uz to. Kādu laiciņu viņa klusē un tad rod drosmi pajautāt, ko nozīmē tas, ka viņas vīram viens sēklinieks atrodas zemāk par otru, un vai tā esot visiem vīriešiem. Līdz ar to platmales dīvainā detaļa bija izskaidrota un viņa akceptēja visu interpretāciju.

Platmales simbols man bija sen zināms, pirms paciente pavēstīja šo sapni. No citiem, taču mazāk caurskatāmiem gadījumiem domāju, ka esmu guvis [atziņu], ka platmale var simbolizēt arī sievietes ģenitālijas. [255] 67

2 .

Mazulis ir ģenitālijas -

PĀRIPĀRBRAUKŠANA IR DZIMUMSATIKSMES SIMBOLS [1911]

(Cits šīs pašas ar agorafobiju sirgstošās pacientes sapnis)

Viņas māte sūta prom savu mazo meitu, lai tā ietu viena pati. Tad viņa brauc ar māti vilcienā un redz savu mazuli ejam tieši pa sliedēm, tā ka viņai ir jāpārbrauc pāri. Dzirdams, kā krakšķ kauli (neomulīga izjūta, bet ne īstas bailes). Tad viņa skatās pa vagona logu, vai aizmugurē nav redzamas daļas. Tad viņa pārmet mātei, ka tā likusi mazulim iet vienam pašam.

ANALĪZE: nav viegli še sniegt pilnīgu sapņa interpretāciju. Tas ir no sapņu cikla, un pilnīgi to var saprast tikai saistībā ar šiem citiem [sapņiem]. Nebūt nav viegli iegūt pietiekami izolētu materiālu, kas nepieciešams simbolikas pierādīšanai. Slimā visupirms norāda, ka brauciens ar vilcienu ir interpretējams vēsturiski kā mājiens par braucienu no nervu dziedināšanas iestādes, kuras vadītājā viņa, protams, bija iemīlējusies. No turienes viņu savāca māte, ārsts parādījās stacijā un uz atvadām pasniedza viņai ziedu pušķi; viņai bija nepatīkami, ka mātei jābūt šīs sumināšanas lieciniecei. Tātad šeit māte figurē kā viņas mīlestības tieksmju traucētāja, kuras loma viņas meitenības gados šai stingrajai sievietei tiešām bija pienākusies. Nākamā iedoma attiecas uz teikumu: viņa skatās, vai aizmugurē nav redzamas daļas. Sapņa fasādē, protams, vajadzēja domāt par pārbrauktās un sadragātās meitiņas daļām. Taču iedoma norāda pavisam citu virzienu. Viņa atminas, ka reiz vannas istabā redzējusi tēvu no mugurpuses kailu, sāk runāt par dzimumatšķirībām un uzsver, ka vīrietim ģenitālijas varot redzēt arī no mugurpuses, bet sievietei nevarot. Šajā saistībā nu viņa pati interpretē, ka mazulis esot ģenitālijas, viņas mazulis (viņai ir četrgadīga meita) esot viņas pašas ģenitālijas. Viņa pārmet mātei, ka tā likusi viņai dzīvot tā, it kā viņai nebūtu ģenitāliju, un atrod šo pārmetumu teikumā, kas ievada sapni: māte aizsūtīja savu mazuli prom, lai viņa ietu viena pati. Viņas fantāzijā iet vienai pa ielu nozīmē: nekādu vīrieti, nekādas seksuālas attiecības (coire = saiet kopā), bet viņa to negribēja. Saskaņā ar visiem viņas izteikumiem viņa tiešām kā meitene cietusi no mātes greizsirdības, ko izraisījis tas, ka tēvs viņu vērtējis augstāk.

Dziļāka šā sapņa interpretācija izriet no cita tās pašas nakts sapņa, kurā viņa identificējas ar savu brāli. Viņa tiešām bija puicisks skuķis, viņai bieži nācās dzirdēt, ka viņā esot pazaudēts puika. Saistībā ar šo identifikāciju ar brāli tad kļūst pavisam skaidrs, ka “mazulis” nozīmē ģenitālijas. Māte draud viņam (viņai) ar kastrāciju, kas nevar būt nekas cits kā sodīšana par spēlēšanos ar locekli, un līdz ar to identifikācija rāda, ka viņa pati kā bērns ir onanējusi un to viņas atmiņa līdz šim ir saglabājusi tikai par brāli. Zināšanu par vīrieša ģenitālijām, kura vēlāk viņai gāja zudumā, saskaņā ar šo otro sapni viņa savulaik ir ieguvusi ļoti agri. Tālāk, otrais sapnis norāda uz infantilo seksuālo teoriju, ka skuķi rodas no puikām kastrācijas ceļā. [256] Kad biju minējis viņai šo bērnu viedokli, viņa tūdaļ pat rod tam apstiprinājumu sev zināmajā anekdotē, kur puika jautā skuķim: “Vai nogriezts?”, bet skuķis atbild: “Nē, tā bijis vienmēr.”

Tātad mazuļa, ģenitāliju, aizsūtīšana pirmajā sapnī arī attiecas uz kastrācijas draudiem. Visbeidzot viņa dusmojas uz māti, ka tā nav viņu dzemdējusi kā zēnu.

Tas, ka “pāripārbraukšana” simbolizē seksuālu satiksmi, no šā sapņa netaptu evidents, ja to droši nezinātu no daudziem citiem avotiem.

3.

Ģenitāliju attainošanā ar ēkām, kāpnēm, šahtām [1911] [257]

(Tēva kompleksa aizturēta jauna vīrieša sapnis)

“Viņš ar tēvu pastaigājas kādā vietā, kas pavisam noteikti ir Prāters, jo redzama r o t o n d a, tās priekšā neliela piebūve, pie kuras piestiprināts gaisa balons, kas šķiet gan visai ļengans. Tēvs jautā, kam tas viss; viņš brīnās par to, taču paskaidro. Tad viņi nonāk p a galm ā, kur izklāta liela bleķa plāksne. Viņa tēvs grib no tās noraut lielu gabalu, taču vispirms palūkojas, vai kāds to nepamanīs. Viņš teic tam, ka viņam tikai jāpasaka uzraugam, un tad bez bažām var to ņemt. No šā pagalma ved kāpnes lejup šahtā, kuras sienas ir mīksti izpolsterētas, gluži kā ādas krēsls. Šīs šahtas beigās ir gara platforma, un tad sākas jauna šahta..”

ANALĪZE: šis sapņotājs piederēja pie terapeitiski neizdevīga slimo tipa, kas līdz zināmam analīzes punktam vispār neizrāda nekādu pretestību un ir gandrīz pilnīgi nepieejami. Šo sapni viņš interpretēja gandrīz pilnīgi patstāvīgi. Rotonda, viņš sacīja, ir manas ģenitālijas, gaisa balons tās priekšā mans penis, par kura šļauganumu man ir jāžēlojas. Var pārtulkot detalizētāk, rotonda esot bērns parasti to pieskaita pie ģenitālijām — sēža, nelielā piebūve — sēklinieka maisiņš. Sapnī tēvs viņam jautā: kas tas viss ir, t. i., jautā par ģenitāliju mērķi un iekārtojumu. Uzprasās to visu apvērst, tā ka viņš kļūst par jautātāju. Tā kā īstenībā šāda tēva iztaujāšana nekad nav notikusi, sapņojumi jāuztver kā vēlme vai jāskata nedaudz kondicionāli: “Ja būtu tēvam palūdzis izskaidrot seksuālo.” Šīs domas turpinājumu drīz atradīsim citviet.

Pagalms, kur izklāts bleķis, nav tūdaļ pat jāuztver simboliski, tas radies no tēva darījumu veikala. Diskrētuma dēļ es ar “bleķi” aizstāju citu materiālu, ar ko tirgojas tēvs, neko nemainot pārējā sapnī. Sapņotājs ir iekļāvies tēva darījumos un ir pamatīgi satriekts par visai nekorektajām darbībām, kurās lielā mērā sakņojas peļņas gūšana. Tāpēc iepriekš minētā sapņojuma turpinājums varētu būt šāds: “(Ja būtu viņam lūdzis), viņš būtu mani apkrāpis, tāpat kā krāpj savus klientus.” Par noraušanu, kas kalpo darījumu negodīguma atainošanai, pats sapņotājs sniedz otro skaidrojumu — tā nozīmējot onanēšanu. Tas mums jau ir ne tikai zināms [sk.: 310. lpp. 5. piezīme], bet arī labi saskan ar to, ka onanēšanas noslēpums tiek izteikts ar pretējo (jo to var darīt atklāti). Tas atbilst visām gaidām, ka onanēšanas darbība tiek pārvirzīta uz tēvu gluži tāpat kā iztaujāšana sapņa pirmajā ainā. Šahtu, atsaucoties uz sienu mīksto polsterējumu, viņš tūdaļ pat interpretē kā vagīnu. To, ka nolaišanās un pacelšanās apraksta dzimumsatiksmi vagīnā, pievienoju pats no sevis.68

Detaļas, ka aiz pirmās šahtas seko garāka platforma un tad jauna šahta, viņš pats izskaidro biogrāfiski. Viņš ilgstoši ir koitējis, taču tad aizturu dēļ atteicies no satiksmes un tagad cer, ka ar kūres palīdzību varēs to atsākt. Taču uz beigām sapnis kļūst neskaidrāks, un zinošajam jāšķiet ticami, ka jau otrajā sapņa ainā ir bijis jābūt citas tēmas ietekmei, uz ko norāda tēva tirgošanās, viņa krāpšanās, [kas figurē] kā šahta atainotā vagīna, tā ka [šeit] var pieņemt saistību ar māti. [258]

4.

Personas simbolizē vīrieša ģenitāujas,

LANDŠAFTS SIEVIETES ĢENITĀUJAS [1911]

(Vienkāršas sievietes, sarga sievas sapnis; B. Datnera69 pavēstīts)

Tad kāds ielauzās dzīvokli, un viņa bailēs pasauca sargu. Taču tas ar diviem “blandoņām” vienprātīgi devās uz baznīcu*, uz kuru veda vairāki pakāpieni [259] ; aiz baznicas bija kalns [260] , un augšā biezs mežs [261] . Sargam bija ķivere, apaļš krādziņš un mētelis [262] . Viņam bija brūna pilnbārda. Abiem klaidoņiem, kas mierīgi gāja ar sargu, ap gurniem bija apsieti maisveidīgi priekšauti******. No baznicas veda ceļš kalnā. Ceļš abpus bija apaudzis ar zāli un krūmājiem, kas kļuva aizvien biezāki un kalna galā bija tapusi par īstu mežu. ”

5.

Bērnu kastrācijas sapņi [1919]

a)    “Trīs gadus un piecus mēnešus vecs zēns, kuram tēva atgriešanās no lauka ir redzami neērta, kādu rītu pamostas apjucis un uzbudināts un nemitīgi atkārto jautājumu: Kāpēc tētiņš nesa savu galvu uz šķīvja? Kāpēc tētiņš nesa savu galvu uz šķīvja?’

b)    “Kāds students, kas patlaban cieš no smagas uzmācības neirozes, atminas, ka sestajā dzīves gadā viņam atkārtoti ir bijis šāds sapnis: viņš dodas pie friziera, lai apgrieztu matus. Te viņam pienāk klāt liela sieviete ar stingriem vaibstiem un nocērt viņam galvu. Sievieti viņš atpazīst kā māti!'

6 .

Urinēšanas simbolika [1914]

Šeit reproducētie zīmējumi [1. att.] attiecas uz tēlu virkni, ko Ferenci ir atradis ungāru humoristiskā izdevumā (“Fidibusz") un atzinis to piemērotību sapņa teorijas ilustrēšanai. O. Ranks reprodukciju, kas parakstīta kā “Franču bērnu audzinātājas sapnis”, jau ir izmantojis (sk. 327. lpp.) savā darbā simboliskajiem slāņiem modinošajos u. tml. sapņos (1912a, 99).

l īkai pēdējā aina, kas ataino bērnu audzinātājas pamošanos bērna bļaušanas dēļ, mums rāda, ka iepriekšējās septiņas ataino sapņa fāzes. Pirmā aina atzīst kairinājumu, kam bija jāizraisa pamošanās. Zēns ir paudis vajadzību un pieprasa atbilstīgu palīdzību. Taču sapnis samaina situāciju guļamistabā ar situāciju pastaigā. Otrajā ainā viņa jau ir novietojusi zēnu pie kāda ielas stūra, viņš urinē, bet viņa var turpināt gulēt. Taču modinošais kairinājums turpina pastāvēt, jā, tas pat pastiprinās; zēns, kurš netiek ņemts vērā, brēc aizvien spēcīgāk. Jo uzstājīgāk viņš paģēr savas audzinātājas pamošanos un palīdzību, jo vairāk viņas sapnis kāpina savu drošinājumu, ka viss esot kārtībā un ka viņai neesot jāceļas. Turklāt modināšanas kairinājumu tas pārtulko simbola dimensijās. Ūdens straume, ko rada urinējošais zēns. Ceturtajā ainā pa to jau peld laiva, tad gondola, burukuģis, visbeidzot liels tvaikonis! Nebēdnīgs mākslinieks šeit atjautīgi ir attēlojis cīņu starp ietiepīgo vajadzību pēc miega un nenogurstošo modinošo kairinājumu.

7.

Kāpņu sapnis [1911]

(Oto Ranka izklāstīts un interpretēts)

“Tam pašam kolēģim, kuram (minēts 344. lpp. un tālāk*) ir zobu kairinājumu sapnis, es pateicos par līdzīgi caurskatāmu pollūcijas sapni:

att. Franču bērnu audzinātājas sapnis

“Es kāpņutelpā dzenos lejup pa trepēm pakaļ mazai meitenei, lai to soditu, jo viņa man ir kaut ko nodarījusi. Kāpņu beigās kāds (pieaugusi sievieskārtas persona?) bērnu aptur; es to satveru, taču nezinu, vai esmu viņai iesitis, jo pēkšņi atrodos kāpņu vidū, kur es bērnu (gluži kā gaisā) koitēju. Īstenībā tas nebija nekāds koituss, es tikai berzēju savas ģenitālijas gar viņas ārējām ģenitālijām, turklāt es to redzēju gluži skaidri gluži tāpat kā viņas sānis atgāzto galvu. Seksuālā akta laikā es redzēju pa kreisi virs manis (arī gluži kā gaisā) divas nelielas gleznas, ainavas, kas atainoja māju zaļumos. Uz mazākās lejā, kur atrodas gleznotāja vārda signatūra, stāvēja manis paša vārds, it kā tā būtu domāta man kā dzimšanas dienas dāvana. Abu gleznu priekšā vēl karājās zīmīte, uz kuras rakstīts, ka pieejamas arī lētākas gleznas; (tad es ārkārtīgi neskaidri redzu sevi it kā guļam gultā trepju augšējā nodalījumā) un pamostos, sajūtot slapjumu, kura cēlonis ir notikusī pollūcija. ”

INTERPRETĀCIJA: sapņotājs vakarā pirms sapņa bija bijis grāmattirgotāja veikalā, kurā, gaidot viņu, aplūkojis dažas izliktās gleznas, kurās atainoti līdzīgi motīvi kā sapņa ainās. Viņš pietuvojies mazākajai glezniņai, kas viņam bija īpaši patikusi, un palūkojies pēc gleznotāja vārda, kas viņam tomēr bija pilnīgi nepazīstams.

Tajā pašā vakarā vēlāk viņš [kādā] sabiedrībā bija dzirdējis stāstām par kādu Bohēmijas kalponi, kas bija kļuvusi slavena ar to, ka viņas ārlaulības bērns esot “uztaisīts kāpnēs”. Sapņotājs bija apjautājies par šā ne visai ikdienišķā atgadījuma detaļām un uzzinājis, ka kalpone ar savu pielūdzēju bija devusies mājup uz savu vecāku dzīvokli, kur dzimumsatiksmei nebija nekādu iespēju, un ka uzbudinātais vīrietis koitusu bija veicis kāpnēs. Sapņotājs jokpilnā mājienā uz ļaunestīgu izteikumu par vīna viltošanu esot atbildējis: bērns tiešām esot “pagraba kāpnēs audzis”.

Tās ir dienas sasaistes, kuras visai uzmācīgi pārstāvētas sapņa saturā un kuras sapņotājs bez īpašas piepūles reproducē. Taču tikpat viegli viņš reproducē senu infantilas atmiņas daļu, kas arī ir guvusi izmantojumu sapnī. Kāpņu telpa ir kāpņu telpa tajā namā, kur viņš pavadījis lielāko daļu savas bērnības gadu un kur viņš it īpaši veicis pirmo apzināto iepazīšanos ar seksuālajām problēmām. Šajā kāpņu telpā viņš esot bieži spēlējies un tur, starp citu, esot ari šļūcis lejā pa margām, izjuzdams seksuālu uzbudinājumu. Sapnī viņš gluži tāpat neparasti ātri steidz lejup pa kāpnēm, tik ātri, ka saskaņā ar paša skaidru izteikumu atsevišķos pakāpienus nemaz neskar, viņš, kā mēdz teikt, “nolido lejā” jeb nošļūc. Saistībā ar infantilo pārdzīvojumu šis sapņa sākums laikam ataino seksuālā uzbudinājuma momentu. — Taču šajā kāpņu telpā un tai piederīgā dzīvoklī sapņotājs ar kaimiņu bērniem bieži bija spēlējis arī seksuālas ķīviņspēles, turklāt viņš bija apmierinājies līdzīgā veidā, kā tas notiek sapnī.

Zinot no Freida seksuālsimboliskajiem pētījumiem (1910b), ka kāpnes un kāpšana pa kāpnēm gandrīz vienmēr simbolizē koitusu, sapnis kļūst pilnīgi caurskatāms. Tā dzinējspēks, kā jau to rāda tā efekts, pollūcija, ir tīri libidozas iedabas. Miega stāvoklī pamostas seksuāls uzbudinājums (sapnī atainots kā traukšanās lejup šļūkšana pa kāpnēm), par kura sadistisko iezīmi, balstoties uz ķīviņspēli, ir dots mājiens bērna panākšanā un pievārēšanā. Libidozais uzbudinājums palielinās un liek veikt akciju (sapnī atveidots kā bērna satveršana un pārvietošana uz kāpņu vidu). Līdz šim sapnis būtu tīri seksuālsimbolisks un mazāk pieredzējušam sapņa interpretētājam pilnīgi necaurskatāms. Taču pārmērīgam libidozam uzbudinājumam nepietiek ar šo simbolisko apmierinājumu, kas nodrošinājis miega mieru. Uzbudinājums noved pie orgasma, un līdz ar to visa kāpņu simbolika tiek atmaskota kā koitusa pārstāvēšana. Ja Freids kā vienu no kāpņu simbola seksuālās izmantošanas pamatiem izceļ abu akciju ritmisko raksturu, tad, šķiet, šis sapnis par to runā īpaši skaidri, jo saskaņā ar izteiktu sapņotāja izteikumu seksuālā akta ritmika, berzēšanās augšup un lejup, bija bijusi visskaidrāk izveidotais elements visā sapnī.

Vēl viena piezīme par abām gleznām, kurām, neraugoties uz to reālo nozīmi, ir ari simboliska nozīme kā “sievieštēliem”, kas izriet jau no tā, ka runa ir par lielāku un mazāku gleznu, gluži tāpat kā sapņa saturā figurē liela (pieaugusi) un maza meitene. Tas, ka pieejamas arī lētākas gleznas, noved pie prostitūtkompleksa, savukārt sapņotāja vārds uz mazākās gleznas un doma, ka tā viņam paredzēta dzimšanas dienā, norāda uz vecāku kompleksu (kāpnēs piedzimt = koitusā tikt radītam).

Neskaidrā noslēguma aina, kur sapņotājs redz sevi guļam gultā trepju augšējā nodalījumā un sajūt slapjumu, līdztekus infantilai onanēšanai laikam ietiecas vēl dziļāk bērnībā, un tās paraugs, iespējams, ir baudpilnās ainas par čurāšanu gultā.”

8 .

Modificēts sapnis par kāpnēm [1911]

Vienam savam pacientam, smagi slimam abstinentam, kura fantāzija ir fiksēta uz viņa māti un kurš atkārtoti ir sapņojis par kāpšanu pa trepēm mātes pavadībā, izsaku piezīmi, ka mērena masturbēšana viņam varbūt būtu mazāk kaitīga nekā viņa uzspiestā atturēšanās. Šī ietekmēšana provocē šādu sapni.

“Viņa klavierskolotājs tam pārmetot, ka viņš atstājis novārtā savu klavierspēli, nevingrinoties Mošelesa “Etīdēs”, gluži tāpat kā Klementi “Grādus ad Parnasum”.”70

Par to viņš bilst, ka Grādus esot taču arī kāpnes un pati klaviatūra esot kāpnes, jo satur gammu.

Var teikt, ka nav neviena priekšstatu loka, kas vairītos no seksuālo faktu un vēlmju atainošanas.

9.

Īstenības izjūta un atkārtošanas atainojums [1919]

Patlaban trīsdesmitpiecgadīgs vīrietis stāsta atmiņā labi saglabātu sapni, kas, viņaprāt, bijis četru gadu vecumā. Notārs, pie kura bija nolikts tēva testaments-tēvu viņš bija zaudējis triju gadu vecumā -, atnesa divus karaliskos bumbierus, vienu no tiem viņam iedeva apēst. Otrs atradās uz dzīvojamās istabas palodzes. Viņš pamodās pārliecībā par nosapņotā realitāti un stūrgalvīgi pieprasīja mātei otru bumbieri; tas taču atrodoties uz palodzes. Māte par to smējās.

ANALĪZE: notārs bija jautrs vecs kungs, kurš, kā viņš domā atminamies, tiešām reiz atnesa bumbierus. Palodze bija tāda, kādu viņš to redzēja sapnī. Nekas cits viņam negrib nākt prātā; vien tas, ka māte īsi pirms tam viņam stāsta sapni. Viņai uz galvas sēž divi putni, viņa jautā sev, kad tie lidos prom, taču tie nelido prom, viens pielido pie viņas mutes un sūc no tās.

Sapņotāja iedomu atteikums sniedz mums tiesības izmēģināt interpretāciju ar simbolisku tulkojumu. Abi bumbieri pommes ou poires ir mātes krūtis, māte ir viņu barojusi; palodze ir krūts izvirzījums, analoģiski balkoniem māju sapnī (sal. 315. lpp.). Viņa īstenības izjūtai pēc pamošanās ir taisnība, jo māte viņu tiešām ir zīdījusi, pat ilgāk par ierasto laiku, un [viņš] aizvien vēl gribētu mātes krūti.71 Sapnis ir pārtulkojams: māte, dod (rādi) man atkal krūti, no kuras es reiz tiku dzēris. “Agrāk” tiek atainots ar bumbiera apēšanu, “atkal” ar otrā bumbiera pieprasīšanu. Kāda akta laiciskais atkārtojums parasti sapnī kļūst par kāda objekta skaitlisku palielināšanos.

Protams, tas ir ļoti zīmīgi, ka simbolikai ir loma jau četrgadīga [bērna] sapnī, taču tas ir nevis izņēmums, bet gan likums. Var teikt, ka sapņotājam ir simbolika jau no sākta gala.

Uz to, cik agri cilvēks, arī ārpus sapņa dzīves, izmanto simbolisko atainojumu, var norādīt patlaban divdesmitseptiņgadīgas dāmas neietekmēta atmiņa: viņa ir vecumā starp trīs un četriem gadiem. Pieskatošā meitene vedina viņu, viņas brāli, kurš ir vienpadsmit mēnešus jaunāks, un vecumā starp abiem esošo māsīcu doties uz tualeti, lai viņi tur pirms pastaigas nokārto savas mazās vajadzības. Viņa kā visvecākā nosēžas uz sēdekļa, abi pārējie uz podiņiem. Viņa jautā māsīcai: vai tev arī ir naudas maks? Valteram ir desiņ a, man ir naudas maks. Māsīcas atbilde: jā, man arī ir naudas maks. Pieskatošā meitene smejoties ir noklausījusies un izstāsta sarunu mammai, kas reaģē ar asu aizrādījumu.

Lai še iekļauts sapnis, kura jaukās simbolikas interpretācija iespējama ar nelielu sapņotājas piepalīdzēšanu.

10 .

"Jautājumā par simboliku veselo sapņos" [1914] [263] 72

“Psihoanalīzes pretinieku tostarp ari Heveloka Ellisa (1911, 168) bieži izmantots iebildums ir šāds: sapņa simbolika varbūt esot neirotiskas psihes produkts, bet nekādā ziņā nav spēkā normālas psihes gadījumā. Tā kā psihoanalītiskā izpētē starp normālo un neirotisko dvēseles dzīvi vispār zināmas nevis principiālas, bet tikai kvantitatīvas atšķirības, tad to sapņu analīze, kuros kā veselajiem, tā slimajiem vienādā veidā darbojas izstumtie kompleksi, uzrāda pilnīgu mehānismu — piemēram, simbolikas identitāti. Jā, veselo nepiespiestie sapņi bieži vien satur daudz vienkāršāku, caurskatāmāku un raksturīgāku simboliku nekā neirotisko personu sapņi, kuros spēcīgāk iedarbīgās cenzūras dēļ un no tā izrietošās plašākās sapņa deformācijas dēļ tā bieži ir interpretējama mokošāk, neskaidri un grūti. Turpinājumā izklāstītais sapnis kalpo šā fakta ilustrācijai. Tas ir tādas meitenes sapnis, kura nepavisam nav neirotiska, bet drīzāk kautrīga un atturīga būtne; sarunas gaitā es uzzinu, ka viņa ir saderināta, taču kāzas traucē šķēršļi, kuri tās var novilcināt. Spontāni viņa man izstāsta šādu sapni.

“I arrange the centre of a table with flowers for a birthday. ” (Galda vidū es novietoju ziedus dzimšanas dienai.) Uz jautājumiem viņa atbild, ka sapnī esot bijis kā viņas mājās (pašlaik nav viņas īpašumā) un izjutusi laimi.

“Populārā” simbolika man ļauj sev sapni pārtulkot. Tā ir viņas līgavas vēlmes izpausme: galds ar ziediem pa vidu simboliski ir viņai pašai un ģenitālijām; savas nākotnes vēlmes viņa ataino piepildītas, jo jau aizņemta ar domām par bērna piedzimšanu; tātad kāzas jau ir sen notikušas.

Pievēršu uzmanību tam, ka “the centre of a table” ir neierasts izteikums, kam viņa piekrīt, taču šeit nevar turpināt jautāt tieši. Es rūpīgi centos neiedvest viņai simbola nozīmi un tikai pajautāju, kas viņai nāk prātā saistībā ar atsevišķām sapņa daļām. Analīzes gaitā viņas atturība deva vietu izteiktai interesei par interpretāciju un atklātību, ko nodrošināja sarunas nopietnība. — Uz manu jautājumu, kas par ziediem tie bijuši, iesākumā viņa atbildēja: *expensive flowers; one has to pay for them” (dārgi ziedi; par tiem jāmaksā), tad tie esot bijuši “lilies of the valley, violets and pinks or carnations” (maijpuķītes, burtiski: ielejas lilijas, vijolītes un neļķes). Es pieņēmu, ka vārds “lilija” šajā sapnī parādās savā populārajā nozīmē kā nevainības simbols; viņa apstiprināja šo pieņēmumu, jo saistībā ar “lilija”iedomājās “purity”(tīrība). “Valley", ieleja — ir biežs sieviešu sapņa simbols; tādējādi abu simbolu nejaušā sastapšanās maijpuķīšu nosaukumā angļu valodā tiek izmantota sapņa simbolikā, viņas vērtīgās jaunavības uzsvēršanā expensive flowers, one has to pay for them un gaidu paušanā, ka vīrs pratīs novērtēt viņas vērtību. Piezīmei expensive flowers u. tml., kā tas atklāsies, katrā no trim ziedu simboliem ir cita nozīme.

Šķietami pavisam aseksuālā “violets”slepeno jēgu es mēģināju sev pavisam drosmīgi, kā man šķita — izskaidrot ar neapzinātu saistību ar franču “viol”. Man par pārsteigumu sapņotāja asociēja “violate”, angļu vārdu izvarošanai. Vārdu violet un violate nejauši lielo līdzību angļu izrunā tie atšķiras tikai ar pēdējās zilbes uzsvara atšķirību sapnis izmanto, lai “caur ziediem” paustu domu par deflorācijas (arī šis vārds izmanto ziedu simboliku) vardarbīgumu, varbūt arī par kādu mazohistisku meitenes iezīmi. Skaists piemērs vārdu tiltiem, pa kuriem ved ceļi uz bezapziņu. [Izteikums] “one has to pay for them" šeit nozīmē dzīvi, ar ko viņai jāsamaksā par to, lai kļūtu sieviete un māte.

[Gadījumā ar] “pinks”, ko viņa vēlāk nosauc par “carnations”, iedomājos šā vārda saistību ar “miesiskumu”. Taču viņas iedoma ir “colour” (krāsa). Viņa piebilda, ka carnations esot ziedi, kurus viņas saderinātais tai dāvina bieži un lielos daudzumos. Sarunas beigās viņa pēkšņi spontāni atzīstas, ka neesot man teikusi patiesību, viņa esot iedomājusies nevis “colour”, bet gan “incarnation” (iemiesošanās), vārdu, ko biju gaidījis; starp citu, arī “colour” kā iedoma nav atliekama malā, to determinē carnation nozīme — miesas krāsa, proti, komplekss. Šis nepatiesīgums liecina, ka šajā vietā pretestība bija vislielākā, atbilstoši tam, ka simbolika šeit ir viscaurskatāmākā, cīņa starp libido un izstumšanu saistībā ar šo fallisko tēmu bija visspēcīgākā. Piezīme, ka saderinātais esot bieži dāvinājis šos ziedus, līdzās carnations divējai nozīmei ir vēl viena norāde uz to fallisko nozīmi sapnī. Ziedu dāvināšanas dienas iemesls tiek izmantots, lai paustu domas par seksuālu dāvanu un atbildes dāvanu: viņa dāvina savu jaunavību un par to sagaida bagātu mīlestības dzīvi. Arī šeit [vārdiem] "expensive flowers, one has to pay for them” varētu būt visnotaļ īsta, finansiāla nozīme. Tātad sapņa ziedu simbolika satur jaunavīgi sievišķu, vīrišķu simbolu un saistību ar vardarbīgu deflorāciju. Jānorāda uz to, ka seksuālā ziedu simbolika, kas jau tāpat ir ļoti izplatīta, cilvēka seksuālos orgānus simbolizē ar ziediem, augu seksuālajiem orgāniem; mīlošo savstarpējai ziedu dāvināšanai varbūt vispār ir šī neapzinātā nozīme.

Dzimšanas diena, kam viņa sapnī gatavojas, laikam nozīmē bērna piedzimšanu. Viņa identificējas ar līgavaini, ataino viņu, it kā viņš gatavo to dzemdībām, proti, koitē. Latentā doma varētu būt šāda: ja es būtu viņš, negaidītu, bet deflorētu līgavu, nejautājot viņai, izmantotu varu; uz to norāda jau ari violate. Tādējādi izpaužas arī sadistiskie libido komponenti.

Sapņa dziļākā slānī [vārdiem] “I arrange etc.” varētu būt autoerotiska, proti, infantila nozīme.

Viņai ir arī tikai sapnī iespējama atziņa par viņas ķermeņa trūkumu; viņa redz sevi gludu kā galdu; jo vairāk tiek izcelts "centre” (reiz viņa saka “a centre piece of flowers’), viņas jaunavības, vērtīgums. Arī galda horizontālums varētu sniegt elementu simbolam. Ievērības cienīga ir sapņa koncentrācija; nav nekā lieka, katrs vārds ir simbols.

Vēlāk viņa sniedz papildinājumu sapnim: "I decorate the flowers with green crinkled paper. ”(Es izrotāju ziedus ar kruzuļotu zaļu papīru.) Viņa piebilst, ka tas esot fancy paper” (ornamentāls papīrs), kādu apliek parastiem puķupodiem. Viņa turpina runāt: “To hide untidy things, whatever was to be seen, which was not pretty to the eye; there is a gap, a little space in the flowers. ” Proti: “Lai apslēptu nekārtību, kas acīm nešķiet glīta; robus, spraugas ziedos.” “Thepaper looks like velvet or moss” (“Papīrs izskatās kā samts vai sūnas”). “Decorate”, kā biju gaidījis, viņa asociē ar “decorum”. Dominē zaļā krāsa; viņa ar to asociē “hope”(cerību), atkal saistība ar grūtniecību. Šajā sapņa daļā nevalda identificēšanās ar vīrieti, parādās domas par kaunu un atklātību. Viņa darina sevi skaistu viņam, atzīstas ķermeniskā trūkumā, par kuru viņa kaunas un kuru mēģina koriģēt. Iedomas par samtu, sūnām ir skaidra norāde, ka runa ir par crinespubis.

Sapnis ir izpausme domām, ko diez vai pazīst meitenes nomoda domāšana; domām, kas nodarbinātas ar juteklisku mīlestību un viņas orgāniem; viņa tiek “sagatavota dzimšanas dienai”, t. i., koitēta; izpaužas bailes no deflorācijas, varbūt arī baudpilnas ciešanas; viņa atzīstas savā ķermeniskajā trūkumā, pārkompensē to ar pārāk augstu savas jaunavības vērtības novērtējumu. Viņas kauns attaisno riestošo jutekliskumu ar to, ka tā mērķis taču ir bērns. Izpaužas arī materiālie apsvērumi, kas mīlošajiem ir sveši. Vienkāršā sapņa afekts laimes izjūta liecina, ka šeit savu apmierinājumu ir radis spēcīgs jūtu komplekss.”

Ferenci (1917) pamatoti ir vērsis uzmanību uz to, cik viegli simbolu jēgu un sapņu nozīmi ļauj uzminēt tieši “nenojautošo sapņi”. [1919]

Es šeit iekļauju mūsu dienu vēsturiskas personības sapņa analīzi, jo tā priekšmets, kas ari citkārt būtu piemērots vīrieša locekļa pārstāvniecībai, ar pievienotu noteiksmi visskaidrākajā veidā tiek raksturots kā fallisks simbols. Jājampātagas “bezgalīgs pagarinājums” tikai ar grūtībām var nozīmēt ko citu kā erekciju. Turklāt šis sapnis sniedz skaistu piemēru tam, kā nopietnas un seksuālajam tālu stāvošas domas tiek atainotas ar infantili seksuālu materiālu. [1919]

BlSMARKA SAPNIS [1919]

(dr. Hansa Zahsa izklāsts [1913])

“Savā [grāmatā] “Domas un atmiņas” (Bd. 2 der Volksausgabe,

S. 222 [1898, Bd. 2, S. 194]) Bismarks stāsta par vēstuli, ko viņš rakstījis imperatoram Vilhelmam 1881. gada 18. decembri.73 Šajā vēstulē ir šāda pasāža: “Jūsu Majestātes vēstījums uzdrošina mani izstāstīt sapni, kas man bija 1863. gada pavasarī vissmagākajās konflikta dienās, kad cilvēka acs neredzēja nevienu ejamu izeju. Es sapņoju un tūdaļ no rīta pastāstīju savai sievai un citiem lieciniekiem, ka jāju pa šauru Alpu taku, pa labi bezdibenis, pa kreisi klintis; taka kļuva šaurāka, tā ka zirgs vairījās doties tālāk, bet apgriezties un pārsēsties telpas trūkuma dēļ nebija iespējams; es cirtu ar savu pātagu kreisajā rokā pa gludo klints sienu un piesaucu Dievu; pātaga kļuva bezgala gara, klints siena nogāzās gluži kā kulises un atklāja plašu ceļu ar skatu uz pakalnu un mežu gluži kā Bohēmijā, prūšu karaspēka daļām ar karogiem, un es vēl sapnī iedomājos, cik ātri to varētu paziņot Jūsu Majestātei. Šis sapnis piepildījās, un es pamodos priecīgs un tā stiprināts

Sapņa darbība sadalās divās daļās: pirmajā daļā sapņotājs nokļūst spiedīgos apstākļos, no kuriem tad otrajā daļā brīnumainā kārtā tiek atpestīts. Grūtais stāvoklis, kurā atrodas rumaks un jātnieks, ir viegli izprotams sapņa atainojums kritiskajai valstsvīra situācijai, kuru viņš vakarā pirms sapņa, pārdomājot savas politikas problēmas, laikam uztvēris īpaši rūgti. Pats Bismarks iepriekš minētajā vēstules pasāžā raksturo savas toreizējās pozīcijas bezcerīgumu ar līdzību, kas nokļūst līdz atainojumam; tātad tā viņam bija visnotaļ labi pazīstama un saprotama. Līdztekus tam mums še ir arī skaists piemērs par Zilberera “funkcionālo fenomenu” [sal. 437. lpp. un tālāk]. Procesi sapņotāja garā, kura domas ikreiz izmēģinātajā risinājumā saduras ar nepārvaramiem šķēršļiem, taču kura gars, neraugoties ne uz ko, nevar un nedrīkst atsvabināties no nodarbošanās ar problēmām, ir ļoti precīzi atveidoti jātniekā, kas nevar doties nedz uz priekšu, nedz atpakaļ. Lepnums, kas viņam liedz domāt par padošanos vai atkāpšanos, sapnī ir pausts ar vārdiem “apgriezties vai pārsēsties .. nebija iespējams”. Tā īpašība Bismarku, esot nemitīgi darbīgam [cilvēkam], kurš nopūlas dēļ citu labklājības, vedināja salīdzināt sevi ar zirgu, un to jau viņš dažādos gadījumos bija arī darījis, piemēram, savā pazīstamajā izteicienā “Kārtīgs zirgs nomirst savās slejās”. Šādā izklāstā vārdi, ka “zirgs vairījās doties tālāk”, nenozīmē neko citu kā to, ka pārgurušais izjūt vajadzību novērsties no tagadnes rūpēm vai, izsakoties citādi, ka viņš saprot — atbrīvoties no realitātes principa valgiem [var] ar miegu un sapni. Vēlmes piepildījums, kas tad tik spēcīgi izpaužas otrajā daļā, arī šeit jau tiek preludēts ar vārdiem “Alpu taka”. Laikam jau tolaik Bismarks zināja, ka savu nākamo atvaļinājumu pavadīs Alpos, proti,

Gašteinā; sapnis, kas viņu turp pārceļ, līdz ar to vienā rāvienā atbrīvoja viņu no visām nomācošajām valstiskajām darīšanām.

Otrajā daļā sapņotāja vēlmes divkāršā veidā neaizklāti un aptverami, turklāt vēl simboliski tiek atainotas kā piepildītas. Simboliski ar aizturošās klints pazušanu, tās vietā parādās plašs ceļš — tātad meklētā izeja visērtākajā veidā, neaizklāti ar skatu uz prūšu karaspēka daļām, kas dodas uz priekšu. Lai izskaidrotu šo pravietisko vīziju, nav jākonstruē mistiskas kopsakarības; pilnīgi pietiek ar Freida vēlmju piepildīšanās teoriju. Bismarks jau tolaik kā vislabāko izeju no Prūsijas iekšējiem konfliktiem alka uzvarošu karu pār Austriju. Ja viņš redz prūšu karaspēka daļas Bohēmijā, proti, ienaidnieka zemē, ar saviem karogiem, tad, kā to postulē Freids, sapnis šādi ataino šo vēlmi kā piepildītu. Individuāli nozīmīgs ir tikai tas, ka sapņotājs, ar ko mums šeit ir darīšana, neapmierinājās tikai ar sapņa piepildījumu, viņš ir pratis panākt arī reālu apmierinājumu. Iezīme, kam jāiekrīt acīs ikvienam psihoanalītiskās interpretācijas tehnikas lietpratējam, ir pātaga, kas kļūst “bezgala gara”. Pātaga, nūja, šķēps un kas līdzīgs mums ir pazīstami kā falliski simboli; bet, ja šai pātagai vēl piemīt faila iezīmīgā īpašība, spēja palielināties, tad diez vai var pastāvēt kādas šaubas. Fenomena pārspīlējums, pagarinoties līdz “bezgalībai”, laikam norāda uz infantilu pārnoslogojumu. Pātagas paņemšana-rokā ir skaidrs mājiens uz masturbēšanu, turklāt domājams, protams, ir nevis par sapņotāja aktuālajiem apstākļiem, bet gan par agrīnas bērnības tīksmi. Šeit ļoti vērtīga ir dr. Štēkela [1909, 466ff.] atrastā interpretācija, ka pa kreisi sapnī nozīmē netaisnību, aizliegto, grēku, tas būtu ļoti labi piemērojams bērnībā praktizētās onanēšanas aizliegumam. Starp šo visdziļāko, infantilo un pašu augšējo slāni, kas nodarbojas ar valstsvīra dienas plāniem, var atrast vēl vidusslāni, kas ir saistīts ar abiem pārējiem. Visa šī brīnišķīgā atbrīvošanās no grūtībām, iesitot pa klinti un piesaucot Dievu kā palīgu, uzkrītoši atgādina biblisku ainu, proti, to, kā Mozus izslāpušajiem Izraēla bērniem no klints izsit ūdeni. Bez īpašām piebildēm mēs varam pieņemt, ka no bībelticīga, protestantiska nama nākušais Bismarks ļoti labi zinājis šo pasāžu. Konflikta laikā Bismarks it viegli varēja sevi salīdzināt ar priekšvadoni Mozu, kuram tauta, ko viņš grib atbrīvot, atmaksā ar dumpošanos, naidu un nepateicību.

Šādi varētu būt dota piesliešanas aktuālajai vēlmei. Vienlaikus pasāža Bībelē satur dažas detaļas, kas ļoti labi izmantojamas masturbēšanas fantāzijā. Pretēji Dieva bauslim Mozus ķeras pie zižļa, un Kungs viņu soda par šo pārkāpumu, pasludinot, ka viņam jāmirst, nenokļuvušam apsolītajā zemē. Aizliegtā ķeršanās pie — sapnī nepārprotami falliskā — zižļa, šķidruma radīšana, sitot ar to, un nāves draudi līdz ar to mums ir visi galvenie infantilās masturbēšanas momenti vienkopus. Interesanta ir apstrāde, kas ar Bībeles pasāžas starpniecību ir saistījusi šos abus heterogēnos tēlus, no kuriem vienu rada ģeniāla valstsvīra psihe, bet otru primitīvas bērna dvēseles ierosas, turklāt tam [proti, tēlam,] ir izdevies aizgainīt visus nepatīkamos momentus. Uz to, ka zižļa satveršana ir aizliegta, dumpinieciska darbība, simboliski vairāk norāda tikai “kreisā” roka, ar kuru tā notiek. Taču manifestētajā sapņa saturā tiek piesaukts Dievs, lai it kā ostentatīvi [264] noraidītu jebkuru domu par aizliegumu vai noslēpumu. No abiem Dieva solījumiem Mozum — ka viņš redzēs apsolīto zemi, bet nesasniegs to, viens tiek ļoti skaidri atainots kā piepildīts (“skats uz pakalnu un mežu”), otrais, ārkārtīgi nepatīkamais, vispār netiek pieminēts. Ūdens laikam ir kļuvis par upuri sekundārai apstrādei [sk.: 425. lpp. un tālāk], kas veiksmīgi sasniegusi šīs ainas apvienošanu ar iepriekšējo ainu, — tā vietā gāžas pati klints.

Infantilās masturbācijas fantāzijas noslēgums, kurā ir pārstāvēts aizlieguma motīvs, mums būtu jāsagaida tā, ka bērns vēlas, lai viņa apkārtnes autoritātes personas neko negribētu uzzināt par notikušo. Sapnī šī vēlme tiek aizstāta ar pretējo tūdaļ pat paziņot karalim par atgadījumu. Taču šī apvēršana lieliski un pavisam nemanāmi pievienojas uzvaras fantāzijai, kas pastāv augšējā sapņojumu slānī un vienā manifestētā sapņa satura daļā. Šāds uzvaras un iekarošanas sapnis bieži ir erotiskas iekarošanas vēlmes aizklājs; atsevišķas sapņa iezīmes, piemēram, pretošanās iebrucējam, plaša ceļa parādīšanās pēc tam, kad izmantota pātaga, kas pagarinās, varētu uz to norādīt, taču ar tām nepietiek, lai izdibinātu noteiktu domu un vēlmju virzienu, kas caurvij sapni. Šeit mēs redzam visnotaļ veiksmīgas sapņa deformācijas paraugpiemēru. Piedauzīgais tika pārstrādāts tā, ka nekas nerēgojas ārpus auduma, kas pārklāts kā sargājoša sega. Sekas ir tādas, ka varēja tikt aizdzīta jebkura atraisīšanās no bailēm. Tas ir ideāls veiksmīga vēlmes piepildījuma gadījums bez kāda cenzūras skāruma, tā ka varam saprast, ka sapņotājs no šāda sapņa pamodās “priecīgs un tā stiprināts”.”

Noslēdzu ar

12 .

KiMIĶA SAPNI [1909],

jauna vīrieša sapni; šis vīrietis cenšas atteikties no onanēšanas ieraduma par labu satiksmei ar sievieti.

IEVADZIŅOJUMS. Dienu pirms sapņa viņš ir skaidrojis kādam studentam Griņāra reakciju: magnēzijs joda katalītiskajā iedarbībā ir izšķīdis absolūti tīrā ēterī.74 Divas dienas iepriekš tādā pašā reakcijā bija notikusi eksplozija, kurā darbinieks apdedzināja roku.

SAPNIS. I) Viņam jāpagatavo fenila un magnēzija bromids, viņš īpaši skaidri redz aparatūru, bet pats ir substituējies par magnēziju. Nu viņš ir savdabīgi svārstīgā noskaņojumā un visu laiku sev saka: pareizi, iet, manas kājas jau izšķīst, mani celi kļūst mīksti. Tad viņš aptausta savas pēdas, pa to laiku (viņš nezina, kā) izņem savas kājas no kolbas, atkal sev saka: tas nevar būt. Jā, bet viss taču izdarīts pareizi. Turklāt viņš daļēji pamostas, atkārto sev sapni, jo grib to man izstāstīt. Viņš tieši bīstas no sapņa izšķīšanas, ir ļoti uzbudināts šajā pusmiegā un nemitīgi atkārto: fenils, fenils.

II) Viņš ar visu savu ģimeni ir ***ingā, pusdivpadsmitos viņam pie Šotentora75 ir tikšanās ar kādu zināmu dāmu, taču viņš pamostas tikai pusdivpadsmitos. Viņš saka sev: tagad ir par vēlu; kamēr tur nokļūsi, būs pusviens. Nākamajā brīdī viņš redz visu ģimeni sapulcējušos ap galdu, īpaši skaidri redz māti un istabeni ar zupas katlu. Tad viņš saka sev: nu, ja jau mēs ēdam, tad nekur nevaru doties.

ANALĪZE. Viņš ir drošs, ka jau pirmajam sapnim ir saistība ar viņa tikšanās dāmu (sapnis ir sapņots naktī pirms gaidāmās tikšanās). Students, kam viņš skaidroja, ir īpaši netīkams puisietis; viņš sacīja tam: tas nav pareizais, jo magnēzijs vēl bija pilnīgi neskarts, un šis atbildēja, it kā tas neattiektos uz viņu: laikam jau nav pareizais. Šim studentam ir jābūt viņam pašam viņš ir tikpat vienaldzīgs pret savu analīzi kā tas pret savu sintēzi —, taču viņš, kas sapnī veic operāciju, — es. Cik netīkamam manās acīs viņam būtu jābūt ar savu vienaldzību pret panākumiem!

Vienlaikus viņš ir tas, ar kuru tiek veikta analīze (sintēze). Runa ir par kūres izdošanos. Kājas sapnī atgādina iespaidu no iepriekšējā vakara. Deju stundā viņš satikās ar dāmu, kuru viņš grib iekarot; viņš to spieda sev klāt tik cieši, ka viņa pat iekliedzās. Kad viņš mitējās spiesties klāt tās kājām, viņš izjuta spēcīgu viņas spiedienu uz sava liela līdz ceļa augšdaļai, uz sapnī pieminētajām vietām. Tātad šajā situācijā sieviete ir retortē esošais magnēzijs, par kuru galu galā ir runa. Pret mani viņš ir tikpat femīns, cik virils pret sievieti. Sanāks ar dāmu, sanāks arī ar kūri. Pašizjūta un uztvērumi ceļgalos norāda uz onanēšanu un atbilst viņa iepriekšējās dienas nogurumam. Tikšanās tiešām bija norunāta uz pusdivpadsmitiem. Viņa vēlme aizgulēties un palikt ar mājas seksuālajiem objektiem (t. i., ar onanēšanu) atbilst viņa pretestībai.

Saistībā ar fenila nosaukuma atkārtošanu viņš klāsta: visi šie radikāli,

>                          > 7 kas beidzas ar “-ils”, viņam vienmēr ir ļoti patikuši, tie ir ērti izmantošanai: benzils, acetils utt. Tomēr tas neko neizskaidro, bet, kad viņam piedāvāju radikāli šlemils, viņš sāk ļoti smieties un stāsta, ka vasarā lasījis Prevo grāmatu un tajā bija nodaļa “Les exclus de l’amour”, kurā, protams, bija par “schlemiliйs”, par kuru aprakstu viņš sev teica: tas ir mans gadījums. ’6 Šlemilīgi būtu arī tad, ja viņš nokavētu tikšanos.

Šķiet, ka sapņa seksuālā simbolika jau ir guvusi tiešu eksperimentālo apstiprinājumu. H. Svobodas ietekmē Dr. phil. K. Šrēters 1912. gadā dziļi hipnotizētām personām izraisīja sapņus, iedvešot uzdevumu, kas lielā mērā noteica sapņa saturu.7 Ja suģestijā lika sapņot par normālu vai anormālu seksuālo satiksmi, sapnis izpildīja šo uzdevumu, seksuālā materiāla vietā iekļaujot psihoanalītiskajā sapņa interpretācijā pazīstamos simbolus. Tā, piemēram, pēc suģestijas sapņot par homoseksuālu satiksmi ar draudzeni, šī draudzene sapnī parādījās, rokās turot nobružātu ceļojuma somu, pie kuras karājās lapiņa ar vārdiem: “Tikai dāmām.” Sapņotāja laikam nekad nebija iepazīstināta ar sapņa simboliku un sapņa interpretāciju. Diemžēl šā nozīmīgā pētījuma novērtēšanu ir traucējis nelaimīgais fakts, ka dr. Šrēters drīz vien beidza dzīvi pašnāvībā. Par viņa sapņa eksperimentiem vēsta vien pagaidu ziņojums [izdevumā] Zentralblatt fur Psychoanalyse (Schroter, 1912). [1914]

Līdzīgus rezultātus 1923. gadā ir publicējis G. Rofenšteins.78 Taču īpaši interesanti šķiet eksperimenti, ko veikuši Betlheims un Hartmans, jo tajos hipnoze netika izmantota.79 Šie autori (“Par kļūdainām reakcijām Korsakova psihozes gadījumā”, 1924) slimajiem ar šādu [prāta] sajukumu stāstīja stāstus ar rupji seksuālu saturu un novēroja deformāciju, kas parādījās stāstītā reprodukcijā. Izrādījās, ka šādi parādās sapņa interpretācijā pazīstamie simboli (kāpšana pa kāpnēm, duršana un šaušana kā koitusa simboli, nazis un cigarete kā peņa simboli). īpaša vērtība tiek piešķirta kāpņu simbolam, jo, kā pamatoti norāda autori, “šāda simbolizēšana apzinātai deformēšanas vēlmei būtu nesasniedzama”. [1925]

Tikai pēc tam, kad esam novērtējuši sapņa simboliku, varam turpināt 223. lpp. pārtraukto tipisko sapņu iztirzāšanu. [1914] Manuprāt, ir pamatoti šos sapņus iedalīt kopumā divās grupās: tādā, kurā ikreiz tiešām ir viena un tā pati nozīme, un tādā, kurā, neraugoties uz vienādo vai līdzīgo saturu, tomēr tiek pieļautas visdažādākās interpretācijas. No pirmā veida tipiskajiem sapņiem es detalizētāk jau esmu iztirzājis pārbaudes sapni [250. lpp. un tālāk], [1909]

Līdzīgā afekta iespaida dēļ pie pārbaudes sapņiem var pieskaitīt sapņus par nepaspēšanu uz vilcienu. To skaidrojums pamato šo pietuvināšanu. Tie ir mierinājuma sapņi par citu miegā izjustu baiļu ierosu, bailēm nomirt. “Aizceļošana” ir viens no biežākiem un labāk pamatojošiem nāves simboliem. Sapnis tad mierinoši saka: esi mierīgs, tu nenomirsi (neaizceļosi), gluži tāpat mierina pārbaudes sapnis: nebīsties; arī šoreiz ar tevi nekas nenotiks. Abu veidu sapņu izpratnes grūtības rodas tāpēc, ka baiļu izjūta ir tieši saistīta ar mierinājuma paušanu. [1911]

“Zobu kairinājumu sapņu” jēga [sal. 212. lpp.] [265] ’, ko pietiekami bieži esmu analizējis saviem pacientiem, man ilgstoši nedevās rokā, jo man par pārsteigumu to interpretācija regulāri sastapa pārāk spēcīgu pretestību.

Visbeidzot pārmērīgā evidence neatstāja nekādas šaubas, ka vīriešiem dzinējspēku šiem sapņiem sniedz nekas cits kā pubertātes laika onanēšanas kāres. Es gribu analizēt divus šādus sapņus, no kuriem viens reizē ir “lidošanas sapnis”. Abi ir vienai un tai pašai personai, jaunam vīrietim ar spēcīgu, bet dzīvē aizturētu homoseksualitāti.

Viņš atrodas “Fidelio” izrādē operas parterā līdzās L., simpātiskai personībai, ar kuru labprāt gribētu draudzēties. Pēkšņi viņš slīpi pārlido pār parteru līdz beigām, tad iebāž roku mutē un izvelk divus zobus.

Pats viņš lidojumu apraksta tā, it kā tiktu “uzmests” gaisā. Tā kā runa ir par “Fidelio” izrādi, nāk prātā dzejnieka vārdi:

“Kas piemīlīgu sievieti izcīnījis —“

Taču arī vispiemīlīgākās sievietes izcīnīšana neattiecas uz sapņotāja vēlmēm. Tām labāk atbilst divas citas rindiņas:

“Kam lielais metiens izdevies Būt drauga draugam..”80

Sapnis arī satur šo “lielo metienu”, kas nav tikai vēlmes piepildījums. Aiz tā slēpjas arī netīkamais apsvērums: ar viņa tīkošanu pēc draudzības tam jau bieži ir bijusi tā nelaime tikt “izmestam”, un bailes, ka šis liktenis varētu atkārtoties ar jauno vīrieti, kuram līdzās viņš bauda “Fidelio” izrādi. Un tad tam pievienojas smalkjūtīgo sapņotāju apkaunojošā atzīšanās, ka reiz pēc kāda drauga noraidījuma viņš aiz alkām divas reizes pēc kārtas jutekliskā uzbudinājumā ir onanējis.

Cits sapnis: manā vietā viņu ārstē divi viņam pazīstami universitātes profesori. Viens kaut ko dara ar viņa locekli; viņam ir bailes no operācijas. Otrs ar dzelzs stangu sit pa viņa muti, tā ka viņš zaudē vienu vai divus zobus. Viņš ir saistīts ar četriem zīda lakatiem.

Šā sapņa seksuālā jēga ir gandrīz neapšaubāma. Zīda lakati atbilst identifikācijai ar vienu viņam pazīstamu homoseksuāli. Sapņotājs, kurš nekad nav veicis koitusu un īstenībā nekad nav arī meklējis dzimumsatiksmi ar vīriešiem, iedomājas seksuālo satiksmi pēc reiz tam pazīstamās pubertātes onanēšanas parauga.

Domāju, ka ari biežās tipiskā zobu kairinājuma sapņa modifikācijas, piemēram, kāds cits sapņotājam izrauj zobu un tamlīdzīgi, kļūst saprotamas ar to pašu skaidrojumu. [266] 81 Taču var šķist mīklaini, kā “zobu kairinājums” var nokļūt pie šādas nozīmes. Es šeit vēršu uzmanību uz tik biežo pārlikšanu no apakšas uz augšu, kas kalpo seksuālā izstumšanai un kas histērijas gadījumā ļauj visādas izjūtas un intences, kam jānorisinās ģenitālijās, realizēt vismaz citās ķermeņa daļās, kuras ir brīvas no aizspriedumiem. Šādas pārlikšanas gadījums ir arī tas, ja neapzinātās domāšanas simbolikā ģenitālijās tiek aizstātas ar seju. Savu artavu dod arī valodas izmantojums, atzīstot “aizmugures vaigus” par vaigu homologu, bet līdztekus lūpām, kas ierāmē mutes caurumu, runājot par “kaunuma lūpām”. Deguns daudzos mājienos tiek pielīdzināts penim, apmatojums kā šeit, tā tur pastiprina līdzīgumu. Un tikai viens veidojums atrodas ārpus jebkuras pielīdzināšanas iespējas zobi, un tieši šī saskaņas un atšķirības sastapšanās padara zobus piemērotus tam, lai tie atainotu seksuālo tā izstumšanas spaidu gadījumā.

Negribu apgalvot, ka tagad zobu kairinājuma sapņa kā onanēšanas sapņa interpretācija, kuras pamatotību nevaru apšaubīt, būtu kļuvusi pilnīgi caurskatāma. [267] skaidrojumam sniedzu tik daudz, cik protu, pārējais jāatstāj neatrisināts. Taču man ir jānorāda arī uz citu saistību, kas pastāv valodiskā izteiksmē. Mūsu zemēs eksistē nesmalks masturbēšanas akta apzīmējums: izraut sev vai noraut sev. [268] Nemāku teikt, kā radušies šie izteicieni, kāda tēlainība ir to pamatā, taču pirmajam itin labi iederētos “zobs”.

Tā kā sapņi par zoba izraušanu vai zoba izkrišanu [269] tautas ticējumos tiek interpretēta [kā norāde uz] kāda piederīgā nāvi, bet psihoanalīze šādu to nozīmi var atzīt tikai iepriekš minētajā parodistiskajā nozīmē, iekļauju šeit Oto Ranka piedāvāto “zobu kairinājuma sapni”.

“No kolēģa, kurš kopš zināma laika ir sācis dzīvi interesēties par sapņa interpretācijas problēmu, man ir ticis šāds ziņojums par zobu kairinājumu sapņu tēmu:

“Nesen sapņoju, ka es it kā esmu pie zobārsta, kurs man urbj apakšžokļa galējo zobu. Viņš ap to ņemas tik ilgi, līdz zobs ir kļuvis nederīgs. Tad viņš to satver ar stangām un izrauj ar tik rotaļīgu vieglumu, ka izraisa manī apbrīnu. Viņš saka, lai nepiešķirot tam nozīmi, jo tas nepavisam nav tiešām ārstējams zobs, un noliek to uzgaida, kur zobs (augšējais griezēj zobs, kā man Šķiet) sabrūk vairākos slāņos. Es pieceļos no operācijas krēsla, ziņkārīgs pieeju tuvāk un ieinteresēts uzdodu medicīnisku jautājumu. Ārsts, šķirojot uzkrītoši baltā zoba atsevišķās daļas un saberžot (pulverizējot) to ar kaut kādu instrumentu, skaidro man, ka tas ir saistīts ar pubertāti un ka zobi tikai pirms pubertātes nāk laukā tik viegli; sievietēm izšķirošais moments esot bērna piedzimšana. ”

“Tad es manu (manuprāt, pusmiegā), ka šo sapni bija pavadījusi pollūcija, ko gan neprotu droši saistīt ar noteiktu vietu sapnī; visticamāk, laikam tā iestājusies jau zoba izraušanas laikā.”

“Tad es turpinu sapņot par norisi, kuru vairs neatminos un kura noslēdzas ar to, ka kaut kur (varbūt zobārsta kabinetā) esmu atstājis platmali un žaketi cerībā, ka man atnesīs apģērba gabalus, un, ģērbies tikai mēteli, steidzos, lai panāktu aizejošo vilcienu. Pēdējā bridi man arī izdevās ielēkt pēdējā vagonā, kur kāds jau stāvēja. Tomēr es vairs nevarēju iekļūt vagonā, ceļojumu man vajadzēja turpināt neērtā stāvoklī, no kura mēģināju atbrīvoties un beidzot to veiksmīgi arī izdarīju. Mēs braucam cauri lielam tunelim, turklāt pretējā virzienā cauri mūsu vilcienam, it kā tas būtu tunelis, izbrauc divi vilcieni. ”

“Kā materiāls šā sapņa interpretācijai noskaidrojas šādi iepriekšējās dienas pārdzīvojumi un domas.

I.    Kopš neilga laika es tiešām ārstējos pie zobārsta un sapņa laikā man ir nepārtrauktas sāpes apakšžokļa zobā, kas sapnī tiek urbts un ar ko ārsts īstenībā jau arī ņemas ilgāk, nekā tas man patiktu. Priekšpusdienā pirms sapņa es sāpju dēļ atkal biju pie ārsta, kurš man ieteica no tā paša žokļa ļaut izraut nevis ārstēto, bet citu zobu, no kura varbūt varētu rasties sāpes. Runa bija par “gudrības zobu”, kas tieši lauzās cauri. Pie izdevības pajautāju arī ar to saistītu jautājumu par viņa ārstniecisko sirdsapziņu.”

“II. Tās pašas dienas pēcpusdienā biju spiests atvainoties vienai dāmai par savu slikto omu zobu sāpju dēļ, viņa man izstāstīja, ka baidoties ļaut izraut sakni, kuras kronis esot gandrīz pilnīgi sadrupis. Viņa domāja, ka acuzoba raušana ir īpaši sāpīga un bīstama, kaut arī kāda paziņa viņai teikusi, ka ar augšžokļa zobiem (un par to bija runa viņas gadījumā) esot vieglāk. Šī paziņa esot arī viņai izstāstījusi, ka reiz tai narkozē izrauts neīstais zobs; šis vēstījums tikai pastiprināja viņas bailīgumu no nepieciešamās operācijas. Tad viņa man pajautāja, vai ar acuzobiem esot domāti dzerokļi vai ilkņi un kas man par tiem zināms. Es vērsu viņas uzmanību uz māņticības elementu visos šajos viedokļos, tomēr nevarēju arī neuzsvērt, ka dažos tautiskajos uzskatos ir īstais kodols. Viņa no savas pieredzes zina teikt par ļoti senu un vispārzināmu tautas ticējumu, kas apgalvo: ja grūtniecei ir zobusāpes, viņa dzemdēs zēnu.”

“III. Šis sakāmvārds mani ieinteresēja, ņemot vērā to, ka Freids savā [darbāļ “Sapņa interpretācija” (2. izd., 193. lpp. un nākamā) zobu kairinājumu sapņu tipisko nozīmi izklāstījis kā onanēšanas aizstāšanu, un arī tautas teicienā tiek īstenota zināma saistība starp zobu un vīrieša ģenitālijām (zēnu). Tādējādi tās pašas dienas vakarā es lasīju attiecīgo vietu [darbā] “Sapņa interpretācija” un atradu tur, starp citu, vēlāk atkārtotus skaidrojumus, kuru ietekmi uz manu sapni ir tikpat viegli atpazīt kā abu iepriekš minēto pārdzīvojumu iedarbību. Freids raksta par zobu kairinājumu sapņiem, “ka vīriešiem dzinējspēku šiem sapņiem sniedz nekas cits kā pubertātes laika onanēšanas kāres” [342. lpp.]. Tālāk: “Domāju, ka arī biežās tipiskā zobu kairinājuma sapņa modifikācijas, piemēram, kāds cits sapņotājam izrauj zobu un tamlīdzīgi, kļūst saprotamas ar to pašu skaidrojumu.82 Taču var šķist mīklaini, kā “zobu kairinājums” var nokļūt pie šādas nozīmes. Es šeit vēršu uzmanību uz tik biežo pārlikšanu no apakšas uz augšu, kas kalpo seksuālā izstumšanai un kas histērijas gadījumā ļauj visādas izjūtas un intences, kam jānorisinās ģenitālijās, realizēt vismaz citās ķermeņa daļās, kuras ir brīvas no aizspriedumiem.” [343. lpp.] “Taču man ir jānorāda arī uz citu saistību, kas pastāv valodiskā izteiksmē. Mūsu zemēs eksistē nesmalks masturbēšanas akta apzīmējums: izraut sev vai noraut sev.” [343. lpp.] Šis izteikums man jau agrā jaunībā bija pazīstams kā onanēšanas apzīmējums, un no šejienes lietpratīgam sapņa interpretētājam nav grūti rast pieeju bērnības materiālam, kas var atrasties šā sapņa pamatā. Es vēl pieminēšu tikai to, ka vieglums, ar kādu sapnī iziet zobs, kas pēc izraušanas pārvēršas augšējā griezējzobā, atgādina manas bērnības atgadījumu, kad es pats viegli un bez sāpēm izrāvu sev vaļīgu augšējo priekšējo zobu. Šis notikums, ko joprojām vēl ļoti skaidri atminos visās detaļās, attiecas uz to pašu agro laiku, uz ko attiecas mani pirmie apzinātie onanēšanas mēģinājumi (pārklājatmiņa).”

“Freida norāde uz K. G. Junga ziņojumu, saskaņā ar kuru sievietēm zobu kairinājumu sapņiem ir dzimšanas sapņu nozīme (Traumdeutung,

2.   Aufl., S. 194 Anm. [343. lpp. 2. piezīme]), kā arī tautas ticējums par zobu sāpju nozīmi grūtniecēm vedina pretstatīt sapnī sievišķo nozīmi vīrišķajai (pubertātes) nozīmei. Šajā saistībā atminos agrāku sapni, kad, nesen atlaists no zobu ārstēšanas procedūras, sapņoju, ka man izkrīt tikko ieliktie zelta kroņi, par ko es sapnī ļoti dusmojos nozīmīgo izdevumu dēļ, ko toreiz vēl visā pilnībā nebiju pārcietis. Tagad šis sapnis saistībā ar zināmu pārdzīvojumu man kļūst saprotams kā masturbēšanas materiālo priekšrocību ieteikums salīdzinājumā ar jebkuru ekonomiski neizdevīgāko objektmīlestības formu (zelta kroņi), un domāju, ka tās dāmas vēstījums par zobu sāpju nozīmi grūtniecēm manī atkal ir pamodinājis šos domu gājienus.”

Tiktāl gana pārliecinošā un, manuprāt, arī iebildumus neizraisošā kolēģa interpretācija, kam man nav nekas pievienojams, ja nu vien norāde uz sapņa otrās daļas varbūtējo jēgu, kas ar vārdu tiltiem zobs \Zahn] (vilkt [ziehen]-vilciens [Zug], raut [reissen\-ceļot [reisen] — acīmredzot ataino ar grūtībām pārvarēto sapņotāja pāriešanu no masturbēšanas uz dzimumsatiksmi (tunelis, kurā dažādos virzienos vilcieni brauc iekšā un ārā), kā arī tās briesmas (grūtniecība; uzvelkamais

[179. Ipp.]).

Turpretim teorētiskajā ziņā man gadījums šķiet interesants divos aspektos. Pirmkārt, tas pierāda Freida atsegto saistību, ka zoba izraušanas aktam sapnī seko ejakulācija. Mēs taču esam spiesti pollūciju, lai kādā formā tā vienmēr iestātos, uzskatīt par masturbatorisku apmierinājumu, kas iestājas bez mehānisku kairinājumu izmantošanas. Turklāt šajā gadījumā pollūcionistiskais apmierinājums nerodas, kā citkārt, vismaz saistībā ar kādu imagināru objektu, tas ir bez objekta, ja tā var izteikties, tas ir tīri autoerotisks un, augstākais, ļauj atpazīt vieglu homoseksuālo ieloci (zobārsts).

Otrais punkts, kas man šķiet uzsvēršanas vērts, ir šāds: uzprasās iebildums, ka šeit gluži lieki mēģināts paturēt spēkā Freida uzskatu, jo pilnīgi pietiek taču ar iepriekšējās dienas pārdzīvojumiem, lai padarītu saprotamu sapņa saturu. Zobārsta apmeklēšana, saruna ar dāmu un [darba] “Sapņa interpretācija” lasīšana gana izskaidroja, ka gulētājs, kuru arī naktī darīja nemierīgu zobusāpes, producē šo sapni; ja tik ļoti grib, tad pat traucējošo sāpju novēršanai (ar priekšstatu par sāpošā zoba izraušanu un vienlaicīgo libido pastiprināšanu, kas mazina bailes raisošo sāpju izjūtu). Taču, pieļaujot pat tālejošas atkāpes šajā virzienā, negribas nopietni pārstāvēt apgalvojumu, ka Freida skaidrojumu lasīšana sapņotājam varētu būt radījusi saistību starp zoba izvilkšanu un masturbēšanas aktu vai ari padarījusi to tikai iedarbīgu, ja viņš, kā pats sapņotājs ir atzinis (“izraut sev”), jau sen to nebūtu izveidojis. Tas, kas līdztekus sarunai ar dāmu būtu varējis atdzīvināt šo saistību, izriet no sapņotāja turpmākā izklāsta, ka, lasot [darbu] “Sapņa interpretācija”, viņš saprotamu iemeslu dēļ nav gribējis īsti ticēt zobu kairinājumu sapņu tipiskajai nozīmei un vēlējies uzzināt, vai tas attiecas uz visiem šāda veida sapņiem. Sapnis viņam to apstiprina vismaz saistībā ar paša personu un šādi viņam parāda, kāpēc viņam par to vajadzēja šaubīties. Tādējādi arī šajā ziņā sapnis ir vēlmes piepildījums, proti, tas ļauj pārliecināties par Freida uzskata svarīgumu un izturību.”

Pie otrās tipisko sapņu grupas pieder tie, kuros lido vai lidinās, krīt, peld u. tml. Ko nozīmē šie sapņi? Vispārīgi tas nav atbildams. Tie, kā dzirdēsim, katrā gadījumā nozīmē ko citu, tikai izjūtu materiāls, ko tie satur, vienmēr rodas no viena un tā paša avota. [1909]

No ziņām, kas iegūtas psihoanalīzēs, secināms, ka ari šie sapņi atkārto bērnības laika iespaidus, proti, attiecas uz kustību spēlēm, kas tik ļoti pievelk bērnu. Kurš tēvocis gan nav lidinājis bērnu, izstieptām rokām steidzoties ar viņu pa istabu, vai spēlējis krišanu, šūpojot viņu uz ceļiem un tad pēkšņi atplešot kājas vai paceļot un tad pēkšņi darot tā, it kā gribētu viņam liegt balstu. Bērni tad gavilē un nenogurstoši pieprasa atkārtojumu, īpaši ja ir neliels izbīlis un reibonis; tad pēc gadiem viņi rada atkārtojumu sapnī, taču sapnī nav roku, kas viņus turējušas, tā ka nu viņi brīvi lidinās un krīt. Visu mazo bērnu sevišķā patika uz tādām spēlēm kā šūpināšana un šūpošanās ir visiem zināma; kad vēlāk viņi cirkā redz gimnastiskos stiķus, atmiņa tiek no jauna atsvaidzināta. Dažu zēnu histēriskā lēkme tad sastāv tikai no šādu triku reprodukcijām, kurus tie veic ar lielu veiklību. Nereti šādās, pašās par sevi nevainīgās kustību spēlēs ir tikušas uzmodinātas ari seksuālās izjūtas. Izsakoties ar pie mums ierastu, visas šīs izdarības aptverošu vārdu, tās ir “trenkšanās” bērnībā, ko atkārto sapņi par lidošanu, krišanu, reibšanu u. tml., kuru tīksmes izjūta tagad ir pārvērtusies bailēs. Taču, kā zināms katrai mātei, arī bērnu trenkšanās pietiekami bieži beidzas ar ķildu un asarām. [1899]

Tātad man ir labs pamats noraidīt skaidrojumu, ka mūsu ādas izjūta miegā, izjūtas par mūsu plaušu u. tml. kustību izsauc lidošanas un krišanas sapņus. [Sal. 54. Ipp.] Manuprāt, šīs izjūtas pašas tiek reproducētas no atmiņas, ar ko saistās sapnis, proti, tās ir sapņa saturs, nevis sapņa avoti. [270] [1899]

Šis vienādais kustības izjūtu materiāls, kas rodas no viena un tā paša avota, nu tiek izmantots visdažādāko sapņojumu atainošanai. Vairums tīksmi uzsvērto sapņu par lidošanu vai lidināšanos prasa visdažādākās interpretācijas, visnotaļ speciālas atsevišķām personām, citām pat tipiskas iedabas [sapņu] interpretācijas. Kāda mana paciente mēdz bieži sapņot, ka viņa lidinās virs ielas noteiktā augstumā, neskarot zemi. Viņa bija ļoti maza auguma un bijās jebkuras notašķīšanās, ko izraisa satiksme ar cilvēkiem. Lidināšanās sapnis izpildīja abas viņas vēlmes, atraujot viņas pēdas no zemes un ļaujot galvai slieties augstākos reģionos. Citai sapņotājai lidošanas sapnis bija ar alku nozīmi: ak, ja es būtu putniņš; citas naktis šādi kļuva par eņģeļiem, jo dienā bijis liegts šādi viņas dēvēt. Lidošanas ciešā saistība ar putna priekšstatu dara saprotamu to, kāpēc vīriešiem lidošanas sapnim lielākoties ir rupji jutekliska nozīme.83 Mēs arī nebrīnīsimies, dzirdot, ka viens vai otrs sapņotājs ikreiz ir ļoti lepns par savu lidotprasmi. [1909]

Dr. Pauls Federns (Vīne) ir izteicis valdzinošu pieļāvumu84 , ka laba daļa no šiem lidošanas sapņiem ir erekcijas sapņi, jo cilvēka fantāzijai, kas nemitīgi nodarbojas ar dīvaino erekcijas fenomenu, jāimponē kā smaguma spēka atcelšanai. (Sal. šajā saistībā spārnotos failus antīkajā pasaulē.) [1911]

Zīmīgi, ka lietišķais un īstenībā jebkuru interpretāciju noraidošais sapņu eksperimentētājs Mourlijs Volls arī pārstāv lidošanas (lidināšanās) sapņu erotisko interpretāciju (1910-1912, Bd. 2, 791). Viņš erotiku dēvē par “lidināšanās sapņa vissvarīgāko motīvu”, atsaucas uz spēcīgo vibrācijas izjūtu ķermenī, kas pavada šos sapņus, un uz šādu sapņu biežo saistību ar erekcijām un pollūcijām. [1914]

Sapņiem par krišanu biežāk piemīt baiļu raksturs. To interpretācija sieviešu gadījumā nesagādā nekādas grūtības, jo viņas gandrīz lielākoties akceptē krišanas simbolisko apzīmējumu, kas apraksta padošanos erotiskam kārdinājumam. Krišanas sapņa infantilos avotus mēs vēl neesam izsmēluši; gandrīz visi bērni ir reizēm krituši un tad ir tikuši pacelti un apmīļoti; ja viņi naktī ir izkrituši no gultiņas, aprūpes persona ir paņēmusi viņus savā gultā. [1909]

Personas, kas bieži sapņo par peldēšanu, milzīgo patiku šķelt viļņus utt., parasti ir čurājušas gultā un nu .sapnī atkārto tīksmi, no kuras ilgāku laiku ir iemācījušās atteikties. To, kādu atainojumu it viegli izmanto sapņi par peldēšanu, drīz vien [353. Ipp. un tālāk] uzzināsim ar tā vai cita piemēra palīdzību. [1909]

Interpretējot sapņus par uguni, var atsaukties uz bērnistabas aizliegumu, kas neļauj bērniem “niekoties ar uguni”, lai naktīs nebūtu jāčurā gultā. Tātad arī to pamatā ir reminiscence par bērnības gadu enureis nocturna. [Darbā] “Kādas histērijas analīzes fragments” (1905c) [271] esmu sniedzis pilnīgu šāda uguns sapņa analīzi un sintēzi saistībā ar sapņotājas slimības vēsturi un parādījis, kādu vēlāku gadu ierosu atainojumam ļauj sevi izmantot šis infantilais materiāls. [1911]

Varētu minēt vēl daudzus “tipiskus” sapņus, ja ar to saprot faktu, ka dažādiem sapņotājiem bieži atkārtojas viens un tas pats manifestētais sapņa saturs, piemēram, sapņi par iešanu pa šaurām ieliņām, iešanu cauri istabu rindai [sal. 202. Ipp.], sapņi par nakts laupītāju, kam atbilst arī nervozā [indivīda] piesardzības pasākumi pirms došanās gulēt [sal. 357. Ipp.], sapņi par mežonīgu dzīvnieku (buļļu, zirgu) vajāšanu [sal. 362. Ipp.] vai par draudēšanu ar nažiem, dunčiem, šķēpiem, abi pēdējie ir raksturīgi to [personu] manifestētajam sapņu saturam, kuri cieš no bailēm u. tml. Pētījums, kas speciāli nodarbotos ar šādu materiālu, būtu pateicības vērts. Taču tā vietā es piedāvāju divas [272] piezīmes, kas nav saistītas tikai ar tipiskajiem sapņiem. [1909]

Jo vairāk nodarbojas ar sapņu risināšanu, jo vairāk jāatzīst, ka vairums pieaugušo sapņu izmanto seksuālo materiālu un pauž erotiskās vēlmes. Tikai tas, kurš tiešām analizē sapņus, t. i., no to manifestētā satura izlaužas līdz latentajiem sapņojumiem, var par tiem izveidot spriedumu, bet nekad ne tas, kas apmierinās ar manifestētā satura reģistrēšanu (kā, piemēram, Neke savos darbos par seksuāliem sapņiem85 ). Tūdaļ pat atzīmēsim, ka šis fakts mūs nepārsteidz, tas ir pilnīgā saskaņā ar mūsu sapņa skaidrošanas pamatprincipiem. Nevienai citai dziņai nav nācies kopš bērnības piedzīvot tik daudz apspiešanas, cik seksuālajai dziņai tās daudzajos komponentos***, ne no vienas citas [dziņas] nepaliek tik daudzas un tik spēcīgas neapzinātas vēlmes, kas nu miega stāvoklī raisa sapņus. Interpretējot sapņus, nekad nedrīkst aizmirst šo seksuālo kompleksu nozīmi, taču nedrīkst, protams, arī pārspīlēt to nozīmīgumu. [1909]

Rūpīgā daudzu sapņu interpretācijā varēs konstatēt, ka tie saprotami pat biseksuāli, jo sniedz nenoraidāmu pārinterpretāciju, kurā tie realizē homoseksuālas, t. i., sapņojošo personu normālai dzimumdarbībai pretējas ierosas. Taču tas, ka visi sapņi būtu interpretējami biseksuāli, kā to apgalvo V. Štēkels [273] un a. adlers [274] , man šķiet tikpat nepierādāms, cik mazticams vispārinājums, kuru es negribētu pārstāvēt.86 Pirmām kārtām es neprastu ignorēt acīmredzamību, ka pastāv daudzi sapņi, kas apmierina citas, nevis visplašākajā nozīmē erotiskas vajadzības, [tādi ir] izsalkuma un slāpju sapņi, ērtuma sapņi utt. Arī līdzīgi uzstādījumi, “ka aiz katra sapņa ir atrodama nāves klauzula” (Stekel [1911, 34]), ka ikviens sapnis ļauj atpazīt “progresējošu [kustību] no sievišķās uz vīrišķo līniju” (Adler [1910]), man šķiet tālu pārsniedz sapņa interpretācijā pieļaujamā mēru. [1911]Apgalvojums, ka visi sapņi pieprasa seksuālu interpretāciju, pret ko nenogurstoši polemizē literatūrā, ir svešs manai sapņa interpretācijai. Šīs grāmatas septiņos izdevumos tas nav atrodams un ir acīmredzamā pretrunā ar pārējo tās saturu. [275] [1919]

To, ka uzkrītoši nevainīgi sapņi caurcaurēm iemieso rupjas erotiskas vēlmes, esam jau apgalvojuši citviet [177. Ipp. un tālākļ un varētu apstiprināt ar daudziem jauniem piemēriem. Taču arī daudzi šķietami indiferenti sapņi, kuriem nevienā virzienā nevar pamanīt kaut ko īpašu, pēc analīzes ir atvedināmi uz nepārprotamām, bieži vien visnegaidītākā veida seksuālām vēlmju ierosām. Kurš, piemēram, pirms interpretācijas darba būtu pieļāvis seksuālu vēlmi šādā sapnī? Sapņotājs stāsta: starp divām izskatīgām pilīm nedaudz atstatus atrodas neliels namiņi, kura vārti ir slēgti. Sieva mani ved gabalu pa ielu lidz namiņam, pastumj durvis, un tad es ātri ieslīdu pagalmā, kas slipi paceļas augšup. [1909]

Tas, kurš ir vingrinājies sapņu tulkošanā, noteikti tūdaļ pat atgādāsies, ka iekļūšana šaurās telpās, slēgtu durvju atvēršana attiecas uz visizmantojamāko seksuālo simboliku, un it viegli šajā sapni atradis atainojumu koitusa mēģinājumam no mugurpuses (starp abiem izskatīgajiem sievietes ķermeņa aizmugurējiem vaigiem). Šaurā, slīpi augšupejošā eja, protams, ir maksts; sapņotāja sievas piepalīdzēšana liek interpretēt, ka īstenībā tikai sievas respektēšana attur no šāda mēģinājuma, bet iztaujāšana atklāj, ka dienā pirms sapņa sapņotāja mājsaimniecībā ir stājusies [darbā] jauna meitene, kas izraisījusi viņa labpatiku un radījusi iespaidu, ka viņa ļoti nepretotos šāda veida tuvinājumam. Mazais nams starp pilīm ir radies no reminiscences par Hradčinu Prāgā un līdz ar to norāda uz meiteni, kas ir no šīs pilsētas. [1909]

Kad saviem pacientiem uzsveru bieži sastopamo Oidipa sapni, dzimumsatiksmi ar paša māti, atbildē saņemu: es nevaru atminēties šādu sapni. Taču drīz pēc tam parādās atmiņa par citu, nepazīstamu un indiferentu sapni, kas tam ir bieži atkārtojies, bet analīze rāda, ka tas ir tāda paša satura sapnis, proti, atkal ir Oidipa sapnis. Varu apliecināt, ka maskētie sapņi par seksuālu satiksmi ar māti ir daudzkārt biežāki nekā atklātie. [276] 87 [1909]

Pastāv sapņi par landšaftiem un vietām, saistībā ar kuriem jau sapnī tiek droši uzsvērts: te jau reiz es biju. [1909] Taču šim “dйjа vu” sapnī [ir] īpaša nozīme.* [1914] Šī vieta vienmēr ir mātes ģenitālijas; tiešām, ne par vienu citu vietu nevar tik droši apgalvot, ka “tur reiz jau bija”. [1909] Vienu vienīgo reizi mani samulsināja uzmācības neirotiķis, izstāstot sapni, kurā runa bija par to, ka viņš apmeklējot dzīvokli, kurā esot bijis jau divas reizes. Taču tieši šis pacients man labu laiku iepriekš bija izstāstījis atgadījumu no sava sestā dzīves gada — tad viņš reiz dalījis gultu ar māti un izmantojis izdevību, lai iebāztu pirkstu guļošās [personas] ģenitālijās. [1914]

Daudzu sapņu pamatā, kuri bieži ir baiļu pārpilni un kuru saturs bieži ir iešana cauri šaurām telpām vai uzturēšanās ūdenī, ir fantāzijas par uterālo dzīvi, atrašanos mātes miesās un dzimšanas aktu. Minēšu jauna vīrieša sapni, kurš fantāzijā jau izmanto uterālo izdevību, lai noskatītos koitusu starp vecākiem. [1909]

“Viņš atrodas dziļā šahtā, kurā ir logs gluži kā Semeringas tunelī. Caur to viņš iesākumā redz tukšu landšaftu, tad viņš iekomponē ainu, kas tad tūdaļ arī ir klāt un aizpilda tukšumu. Aina attēlo lauku, ko dziļi uzvanda instruments, bet svaigais gaiss, ideja par pamatīgo darbu, zili melnās velēnas rada lielisku iespaidu. Tad viņš iet tālāk, redz atvērtu pedagoģijas grāmatu .. un brīnās, ka tajā tik liela uzmanība veltīta (bērna) seksuālajām jūtām, turklāt viņam jādomā par mani. ” [1909]

Skaists kāds pacientes ūdens sapnis, kas kūrē guva īpašu izmantojumu, ir šāds.

Uzturoties vasarā pie [277] ezera, viņa iekrīt tumšā ūdenī, tur, kur ūdenī spoguļojas blāvais mēness. [ 1909]

Šāda veida sapņi ir dzimšanas sapņi; to interpretācija izdodas, ja apvērš manifestētajā sapnī paustos faktus, proti, nevis “iekrist ūdenī”, bet “iziet no ūdens”, t. i., piedzimt. [278] Vietu, no kuras tiek piedzemdēts, atpazīst, ja padomā par draiskulīgo “la lune”nozīmi franču valodā. Tādā gadījumā blāvais mēness ir baltais dibens, no kura drīz ir jāparādās bērnam. Bet ko gan nozīmē tas, ka paciente vēlas “piedzimt” savā vasaras [atpūtas] vietā? Iztaujāju sapņotāju, kura bez vilcināšanās atbild: vai tad kūrē neesmu kā jaundzimusū Šādi sapnis kļūst par ielūgumu turpināt dziedināšanu tajā vasaras [atpūtas] vietā, t. i., apmeklēt viņu tur; varbūt tas satur arī visnotaļ biklu mājienu uz vēlmi pašai kļūt par māti.*’"88 [1909] Citu dzimšanas sapni līdz ar tā interpretāciju es patapinu no E. Džonsa darba [1910b] [279] : “ Viņa stāvēja jūras krastā un uzraudzīja mazu zēnu — tas laikam bija viņas -, kā tas bradāja pa ūdeni. Viņs to darīja tiktāl, līdz viņu pārklāja ūdens, tā ka tā varēja redzēt vēl tikai viņa galvu, kā tā pie virsmas kustējās augiup un lejup. Tad aina pārvērtās pārpildītā viesnīcas hallē. Vīrs viņu atstāja, un viņa sāk sarunāties ar sve’sinieku.

Sapņa otrā daļa analizē bez īpašām pūlēm atklājās kā atainojums bēgšanai no vīra un intīmu attiecību uzsākšanai ar trešo personu. Sapņa pirmā daļa bija acīmredzama dzimšanas fantāzija. Sapņos, gluži kā mitoloģijā, bērna atsvabināšana no augļūdeņa parasti tiek atainota ar apvēršanu kā bērna ieiešana ūdenī; līdztekus daudziem citiem labi zināmi piemēri ir Adonida, Osirisa, Mozus un Bakha piedzimšana. Galvas uzniršana un ieniršana ūdenī pacientei tūdaļ pat atgādina bērna kustību izjūtu, ko viņa bija iepazinusi savā vienīgajā grūtniecībā. Doma par ūdeni ieejošu zēnu uzmodina sapņojumu, kurā viņa redzēja pati sevi, kā viņa izceļ to no ūdens, aizved uz bērnistabu, nosusina un apģērbj un visbeidzot aizved uz savām mājām.

Tātad sapņa otrā daļa ataino domas, kas skar aiziešanu no vīra, un tā ir saistīta ar apslēpto sapņojumu pirmo daļu; sapņa pirmā daļa atbilst otrās daļas, dzimšanas fantāzijas latentajam saturam. Līdztekus iepriekš minētajai apvēršanai katrā sapņa daļā notiek citas apvēršanas. Pirmajā daļā bērns dodas ūdeni un tad šūpo savu galvu; pamatā esošajos sapņojumos vispirms uznirst bērna kustības, un tad bērns atstāj ūdeni (divkārša apvēršana). Otrajā daļā viņu atstāj vīrs; sapņojumos viņa atstāj savu viru.” Vēl vienu jaunas sievietes dzimšanas sapni, kura gaida savas pirmās dzemdības, stāsta Ābrahams [1909, 22ff.]. No vienas vietas istabas grīdā pazemes kanāls ved tieši ūdenī (dzimšanas ceļš augļūdens). Viņa atver vāku grīdā, un tūdaļ parādās brūnīgā kažokā tērpts radījums, kas gandrīz līdzinās ronim. Šī būtne izrādās sapņotājas jaunākais brālis, ar kuru viņa izsenis ir bijusi mātišķās attiecībās. [1911]

Ranks [1912a] saistībā ar virkni sapņu ir parādījis, ka dzimšanas sapņi izmanto to pašu simboliku kā urinēšanu raisošie sapņi. Erotiskais kairinājums tajos tiek atainots kā urinēšanas kairinājums; nozīmes slāņotība šajos sapņos atbilst kopš bērnības [notikušajā] simbola nozīmes pārmaiņā. [1914] Šeit mēs varam atgriezties pie pārtrauktās (221. Ipp.) tēmas, pie organisko, miegu traucējošo kairinājumu lomas sapņa veidošanās [procesā]. Sapņi, kas ir radušies šādos apstākļos, ne tikai visnotaļ atklāti rāda mums vēlmes piepildīšanas tendenci un ērtumu, bet ļoti bieži arī pilnīgi caurskatāmu simboliku, jo nereti pamošanos izraisa kairinājums, kura apmierinājums simboliskā ietērpā sapni jau ir velti izmēģināts. Tas attiecas kā uz pollūcijas sapņiem, tā uz urinēšanu un defekāciju raisošiem sapņiem. “Pollūcijas sapņu savdabīgais raksturs mums ļauj ne tikai tieši atmaskot noteiktus, par tipiskiem jau atzītiem, taču spēcīgi apstrīdētiem seksuāliem simboliem, bet spēj mūs arī pārliecināt, ka daža laba šķietami nevainīga sapņa situācija ir tikai simboliska priekšspēle rupjai seksuālai scēnai, kas lielākoties tomēr tikai relatīvi retos pollūcijas sapņos nokļūst līdz tiešam atainojumam, toties visai bieži pāriet baiļu sapnī, kas arī izraisa pamošanos.” [Rank, ibid., 55] [1919]

Urinēšanu raisošo sapņu simbolika ir īpaši caurskatāma un izsenis tikusi atminēta. Jau Hipokrats pārstāvēja uzskatu: ja sapņo par strūklakām un avotiem, tas nozīmē pūšļa traucējumu (H. Ellis [1911, 164]).89 Šērners [1861, 189] ir pētījis urinēšanu raisošas simbolikas daudzveidību un arī ir jau apgalvojis, ka “spēcīgākais urinēšanas rosinājums nemitīgi pārvēršas dzimumsfēras kairinājumā un tās simboliskajā veidojumā.. Urinēšanu rosinošs sapnis bieži vienlaikus ir dzimumsapņa reprezentants.” [Ibid., 192] [1919]

O. Ranks, kura skaidrojumiem viņa darbā “Simbolu slāņojums modinošā sapnī” [1912a] es šeit esmu sekojis, ir padarījis ļoti ticamu to, ka daudzus “urinēšanu raisošos sapņus” īstenībā ir izraisījis seksuāls kairinājums, kas iesākumā regresijas ceļā mēģina gūt apmierinājumu infantilajā uretrālās erotikas formā. [Ibid., 78] īpaši pamācoši tad ir tie gadījumi, kuros šādi izveidotais urinēšanas kairinājums noved pie pamošanās un pūšļa iztukšošanas, taču tad, par spīti [notikušajam], sapnis tiek turpināts, bet tā vajadzība nu izpaužas neapslēptos erotiskos tēlos. [280] [1919]

Visnotaļ analoģiski atbilstīgo simboliku atklāj zarnkairinošie sapņi un turklāt apstiprina arī tautu psiholoģijā bagātīgi pierādīto zelta un sūdu saistību. [281] 90 “Tā, piemēram, sieviete, kas patlaban ārstējas zarnu traucējuma dēļ, sapņo par dārgumu meklētāju, kas nelielas koka būdiņas tuvumā, kura izskatās pēc lauku kemertiņa, aprok dārgumus. Sapņa otrās daļas saturs ir tas, kā viņa noslauka dupsi savam bērnam, mazam skuķim, kas nosmulējies." [Rank 1912a, 55] [1919]

Dzimšanas sapņi pievienojas sapņiem par “izglābšanu”. Glābšana, īpaši glābšana no ūdens, ir vienāda ar dzemdēšanu, ja to sapņo sieviete, taču šī jēga tiek modificēta, ja sapņotājs ir vīrietis. (Par vienu šādu sapni sk.: Pfister 1909.) — Par “glābšanas” simbolu sk. manu referātu “Psihoanalītiskās terapijas nākotnes izredzes” (1910b), kā arī [darbu] “Raksti par mīlestības dzīves psiholoģiju, I. Par īpašu vīriešu objekta izvēles tipu” (191 Od). [1911] [282]

Laupītāji, nakts kramplauži un spoki, no kuriem bīstas pirms gulētiešanas un kuri reizēm piemeklē arī guļošos, rodas no vienas un tās pašas reminiscences. Tie ir nakts apmeklētāji, kas ir modinājuši bērnu no miega, lai uzsēdinātu uz podiņa, neļaujot pieslapināt gultu, vai kas ir pacēluši segu, lai rūpīgi palūkotos, kā viņš miegā tur rokas. Dažu šādu baiļu sapņu analīzēs esmu varējis noskaidrot nakts apmeklētāja personu. Laupītājs ikreiz bija tēvs, spoki drīzāk atbilst sievieškārtas personām baltos naktskreklos. [1909]

F

Piemēri rēķināšana un runāšana sapnī 91

Pirms norādu pienācīgo vietu ceturtajam momentam [sk. 425. Ipp. un tālāk], kas nosaka sapņa veidošanos, gribu minēt dažus piemērus no savas sapņu kolekcijas, kuri daļēji izskaidro trīs mums zināmo momentu sadarbību, daļēji papildina pierādījumus brīvi izvirzītajiem apgalvojumiem vai var no tiem izvedināt neatspēkojamus secinājumus. Jā, iepriekšējā sapņa darba atainojumā man tiešām bija grūti pierādīt savus rezultātus ar piemēriem. Piemēri atsevišķām tēzēm ir pierādoši tikai sapņa interpretācijas kontekstā; izrauti no konteksta, tie zaudē savu skaistumu, bet kaut nedaudz padziļināta sapņa interpretācija drīz vien kļūst tik plaša, ka iztirzājuma pavediens, kura ilustrēšanai tai jākalpo, tiek pazaudēts. Lai šis tehniskais motīvs attaisno to, ka nu sarindošu itin visu, kas apvienojams tikai saistībā ar iepriekšējās sadaļas tekstu. [1899]

Iesākumā daži piemēri par īpaši savdabīgiem vai neparastiem atainošanas veidiem sapnī. Kāda dāma sapņo: istabene stāv kāpnēs, it kā lai tīrītu logu, un pie viņas ir šimpanze un gorillkakis (vēlāk koriģē: angoras kaķis). Viņa met dzīvniekus uz sapņotāju; šimpanze viņai piekļaujas, un tas ir ļoti pretīgi. Šis sapnis ir sasniedzis savu mērķi ar ārkārtīgi vienkāršu līdzekli, proti, uztverot un atainojot izteicienu burtiski. “Mērkaķis”, gluži kā dzīvnieku nosaukumi vispār, ir lamu vārdi, un sapņa situācija nenozīmē neko citu kā "mētāties ar lamu vārdiem". Šis pats krājums drīz vien sniegs citus piemērus par šā vienkāršā paņēmiena izmantošanu sapņa darbā. [1899]

Gluži līdzīgi izturas cits sapnis: sieviete ar bērnu, kam ir uzkrītoši kropla galva; par šo bērnu viņa ir dzirdējusi, ka viņš tāds kļuvis dēļ stāvokļa mātes miesās. Ārsts saka, ka ar kompresiju varētu galvai piešķirt labāku formu, tikai tas kaitētu smadzenēm. Viņa domā, tā kā tas ir puika, viņam tas kaitēs mazāk. Šis sapnis plastiski ataino abstrakto jēdzienu Kindereindrьcke [“bērna iespaidi”\, ko sapņotāja dzirdējusi kūres skaidrojumos. [1899]

Citu ceļu sapņa darbs iet šādā piemērā. Sapnis satur atmiņu par izbraucienu uz Hilmteihu pie Grācas: ārā laiks ir briesmīgs; nožēlojama viesnīca, no sienām pil ūdens, gultas ir miklas. (Pēdējā satura daļa sapnī ir mazāk tieša, nekā es to izklāstu.) Sapnis nozīmē “lieks” [ьberflьssigļ. Abstraktais, kas atradās sapņojumos, iesākumā nedaudz vardarbīgi ir padarīts divnozīmīgs, aizstāts ar “pārplūstošs” [ьberfliessend] vai “plūstošs un lieks” [flьssig und ьberflьssig], un tad atainots ar līdzīgu iespaidu gūzmu. Ūdens ārpusē, ūdens iekšā uz sienām, ūdens kā miklums gultās, viss plūstošs un “pārāk’-plūstošs [“ьber’’-flьssig, t. i., lieks]. [1899] Tas, ka atainošanas nolūkam sapni ortogrāfija atkāpjas tālu aiz vārdu skanējuma, mūs gluži neizbrīnīs, jo, piemēram, vārsmām ļautas līdzīgas brīvības. Plašā, Ranka pavēstītā un ļoti detalizēti izanalizētā jaunas meitenes sapnī tiek stāstīts, ka viņa pastaigājas pa laukiem, kur griež skaistas miežu un [citu augu] vārpas [Дhren]. Viņai pretim nāk jauneklis, un viņa nevēlas ar to satikties. Analīze rāda, ka runa ir par godīgu skūpstu [Kuss in Ehren] (1910, 482). Vārpas, kurām jātiek nevis norautām, bet nogrieztām, šajā sapnī kalpo kā tādas [t. i., nogriežamas] un to kondensācijā ar godu [Ehre], godināšanu veselai virknei citu domu atainošanai. [1911]

Toties citos gadījumos valoda sapnim ir ļoti atvieglojusi tā domu atainošanu, jo tās rīcībā ir vesela virkne vārdu, kas sākotnēji bija domāti tēlaini un konkrēti, bet patlaban tiek izmantoti neizteiksmīgā, abstraktā nozīmē. Sapnim vajag tikai atgriezt šiem vārdiem to agrāko pilno nozīmi vai nedaudz atkāpties vārda nozīmes pārmaiņā. Piemēram, kāds sapņo, ka viņa brālis slēpjas kastē-, interpretācijas darbā kaste tiek aizstāta ar “skapi” [Schrank], un tad sapņojums ir tāds, ka šim brālim vajag sevi “ierobežot” [einschrдnken], proti, ierobežot sapņotāja vietā. Cits sapņotājs kāpj kalnā, no kura viņam paveras ārkārtīgi plašs skats. Turklāt viņš sevi identificē ar brāli, kurš izdod [avīzi] “Apskats”, kas iztirzā attiecības ar Tālajiem Austrumiem. [283] [1911]

[Darba] “Zaļais Heinrihs” sapnī nebēdnīgs zirgs valstās visskaistākajās auzās, ikviens auzu graudiņš ir “salds mandeļrieksts, kas kopā ar rozīni un spožu feniņu bija ietīts sarkanā zīda drāniņā, pārsietā ar cūkas saru”. Dzejnieks (vai sapņotājs) mums tūdaļ sniedz šā sapņa atainojuma interpretāciju, jo zirgs jūtas patīkami kutināts, tā ka izsaucas: auzas dursta mani. [284] [1914]

īpaši plaši izteicienu un vārdisko asprātību sapni (saskaņā ar Hencenu92 [1890]) izmanto senskandināvu sāgās, kur gandrīz nav atrodams sapņa piemērs bez divnozīmīguma vai vārdspēles. [1914]

Būtu vajadzīgs speciāls darbs, lai apkopotu šādus atainojuma veidus un sakārtotu pēc to pamatā esošajiem principiem. [1909] Dažus šādus atainojumus var dēvēt gandrīz par asprātīgiem. Rodas iespaids, ka pats tos nekad neuzminētu, ja sapņotājs to nepavēstītu. [1911]

1)    Vīrietis sapņo, ka viņam vaicā pēc kāda nosaukuma, kuru gan viņš nespēj atcerēties. Viņš pats skaidro, ka tas nozīmē: man tas pat sapni nerādās. [1911]

2)    Paciente* stāsta sapni, kurā visas darbojošās personas bija īpaši lielas. Tas nozīmē, viņa papildina, ka runai vajag būt par kādu atgadījumu manā agrā bērnībā, jo tad man, protams, visi pieaugušie šķita milzīgi lieli. [Sk. zemsvītras piezīmi 47. Ipp.] Viņas pašas persona šajā sapņa saturā neparādās.

Citos sapņos pārlikšana bērnībā var izpausties arī citādi pārtulkojot laiku telpā. Attiecīgās personas un ainas redz tāltālu gara ceļa beigās vai arī tās tiek skatītas ar pretēji vērstu operas binokli. [1911]

3)    Vīrietis, kas nomoda dzīvē sliecas uz abstraktu un nenoteiktu izteiksmes veidu, bet visādi citādi ir visnotaļ asprātīgs, saistībā ar noteiktiem apstākļiem sapņo, ka viņš dodas uz staciju, kur tikko kā pienācis vilciens. Taču tad perons tuvinās stāvošajam vilcienam, proti, absurda īstā procesa apvēršana. Šī detaļa arī nav nekas cits kā rādītājs, kas atgādina, ka sapņa saturā jābūt apvērstam kaut kam citam. [Sk. 292. Ipp.] Šā paša sapņa analīze noved pie atmiņas par bilžu grāmatu, kurā bija atainoti vīrieši, kas stāvēja uz galvas un staigāja uz rokām. [1911]

4)   Citreiz tas pats sapņotājs stāsta par īsu sapni, kas gandrīz atgādina rēbusa tehniku. Viņa tēvocis to automobilī noskūpstījis. Tūdaļ pat viņš pievieno interpretāciju, kuru es nekad nebūtu atradis, proti, autoerotisms. Joks nomodā būtu varējis skanēt gluži tāpat. [285] [1911]

5)     Sapņotājs izvelk dāmu no aizgultes. Tas nozīmē: viņš tai dod priekšroku. [286] [1914]

6)     Sapņotājs sēž kā virsnieks pie galda iepretim imperatoram-, viņš pretstata sevi tēvam. [1914]

7)    Sapņotājs ārstē kādu personu ar kaula lūzumu [Knochenbruch]. Analīze atklāj šo lūzumu kā laulības pārkāpuma [Ehebrucb] atainojumu u. tml. [287] [1914]

8)    Diennakts laiki sapņa saturā bieži vien pārstāv bērnības dzīves laiku. Tā, piemēram, ceturksnis uz sešiem no rīta kādam sapņotājam nozīmē vecumu: 5 gadi un 3 mēneši, nozīmīgo jaunāka brāļa piedzimšanas laiku. [1914]

9)    Cits dzīves laiku atainojums sapnī: sieviete iet ar divām mazām meitenēm, kas [vecumā] atšķiras par 1V4 gadu. Sapņotāja starp saviem paziņām neatrod nevienu ģimeni, uz ko tas attiektos. Viņa pati interpretē, ka abi bērni ataino viņas pašas personu un ka sapnis atgādina, ka starp abiem viņas bērnības traumatiskajiem notikumiem ir aptuveni tik garš laika sprīdis (3V2 un 4% gadu vecumā). [1914]

10)     Nav ko brīnīties, ka personas, kas atrodas psihoanalītiskajā ārstēšanā, bieži par to sapņo un ka tām visas domas un gaidas, ko tā izraisa, jāizpauž sapnī. Kūrei izraudzītais tēls parasti ir brauciens, lielākoties automobilī, kā jaunā un sarežģītā transportlīdzeklī; norādot uz automobiļa ātrumu, uz to tad arī attiecas ārstējamās [personas] zobgalība. Ja sapnī atainojums jāgūst “bezapziņai" kā nomoda domāšanas elementam, tad visnotaļ mērķtiecīgi tas aizstājas ar “pazemes”vietām, kas citkārt, bez kādas saistības ar analītisko kūri, nozīmēja sievietes miesu vai mātes miesas. “Lejā” sapnī ļoti bieži attiecas uz ģenitālijām, bet pretstatīgais “augšā”— uz seju, muti vai krūtīm. Ar savvaļas dzīvniekiem sapņa darbs parasti simbolizē kaislīgas dziņas kā sapņotāja, tā arī citu personu, no kurām sapņotājs bīstas, proti, ar visnotaļ niecīgu pārvirzi pat personas, kam ir šīs kaislības. No šejienes nav tālu līdz totēmismu atgādinošajai tēva, no kura baidās, atainošanai ar ļauniem dzīvniekiem, suņiem, savvaļas zirgiem. [288] Varētu teikt, ka savvaļas dzīvnieki kalpo tam, lai atainotu Es, kas baidās no libido un apkaro to ar izstumšanu. Arī pati neiroze, “slimā persona”, bieži tiek atšķelta no sapņotāja un sapnī atainota kā patstāvīga persona. [1919]

11)   (H. Sachs 1911) “No [darba] “Sapņa interpretācija” mēs zinām, ka sapņa darbs pazīst dažādus ceļus, lai jutekliski uzskatāmi atainotu vārdu vai izteicienu. Tas var, piemēram, izmantot apstākli, ka atainojamais izteikums ir divnozīmīgs, un, izmantojot divnozīmību kā “pārmiju”, manifestētajā sapņa saturā uzņemt nevis pirmo [nozīmi], kas parādās sapņojumos, bet gan otro.

Tā ir noticis nelielā, tālāk izklāstītā sapnī, veikli izmantojot tam derīgos recentos dienas iespaidus kā atainojuma materiālu.

Dienā pirms sapņa es cietu no saaukstēšanās un tāpēc vakarā nolēmu, ka naktī, cik vien iespējams, neatstāšu gultu. Sapnis šķita tikai turpinām manu dienas darbu; es nodarbojos ar to, ka līmēju grāmatā avīžu izgriezumus, turklāt es centos katram izgriezumam atrast atbilstošo vietu. Sapnis skan šādi:

“Es cenšos izgriezumu ielimēt grāmatā; taču tas neiekļaujas lapā, izraisot man lielas sāpes. ”

Es pamodos, un man nācās konstatēt, ka sapņa sāpes turpinās kā reālas miesiskas sāpes, kas mani arī piespieda kļūt neuzticīgam savam nodomam. Sapnis kā “miega sargs” inscenēja manas vēlmes palikt gultā piepildīšanos, atainojot vārdus “taču tas neiekļaujas lapā” [289] .”[19l4]

Var gandrīz vai teikt, ka sapņa darbs sapņojumu vizuālai atainošanai izmanto visus tam pieejamos līdzekļus, visviens, vai nomoda kritikai tie šķiet atļauti vai neatļauti, un tādējādi pakļauj sevi visu to šaubām, kā arī izsmieklam, kuri ir tikai dzirdējuši par sapņa interpretāciju un paši nav to veikuši. Ar šādiem piemēriem īpaši bagāta ir Štēkela grāmata “Sapņa valoda” (1911), taču es vairos no turienes patapināt pierādījumus, jo autora nekritiskums un tehniskā patvaļa dara nedrošu pat aizspriedumos nesavaņģoto. [Sal.: 311. Ipp.] [1919]

12)    No V. Tauska darba “Apģērbi un krāsas, kalpojot sapņa atainojumam” (1914):

a)   A. sapņo, ka viņš redz savu agrāko guvernanti melnā a l p a k a [Lьster] kleitā, kas cieši piegul sēžai. Tas nozīmē, ka viņš uzskata šo sievieti par baudkāru [lьstern].

b)   C. sapni uz x-ā lielceļa redz meiteni, baltas gaismas apņemtu un baltā blūzē ģērbtu.

Sapņotājam uz šā lielceļa bija pirmās intimitātes ar jaunkundzi Balta.

c)   D. kundze sapņo, ka viņa redz veco Blāzelu (astoņdesmitgadīgu Vīnes aktieri) pilnā apbruņojumā [Rьstung] guļam uz dīvāni. Tad viņš pārlec pāri galdiem un krēsliem, izvelk savu zobenu, turklāt skatās spogulī un vicina zobenu gaisā, it kā cīnītos ar iedomātu ienaidnieku.

Interpretācija: sapņotājai ir veca pūšļa kaite [Blasenleiden]. Analīzē viņa guļ uz dīvāna un, kad redz sevi spogulī, tad, neraugoties uz saviem gadiem un savu slimību, šķiet sev vēl ļoti spirgta [rьstig]. [1914]

13)     “Lielais sasniegums sapnī. Vīrieškārtas sapņotājs redz sevi kā grūtu sievieti guļam gultā. Stāvoklis viņam kļūst ļoti apgrūtinošs. Viņš izsaucas: tad jau es labāk gribu .. (analīzē, atminoties kādu aprūpes personu, viņš papildina: akmeņus skaldu). Aiz viņa gultas karājas ģeogrāfijas karte, kuras apakšējo malu izplestu notur koka līste. Viņš norauj šo listi, satverot to no abiem galiem, turklāt viņš to nevis salauž, bet saplēš divās gareniskās daļās. Šādi viņš jūtas atvieglots un ir palīdzējis ari dzemdībām.

Bez kādas palīdzības viņš līstes [Leiste] noraušanu interpretē kā lielu “sasniegumu” [Leistung], ar kuru sevi atbrīvo no savas nelāgās situācijas (kūrē), jo izraujas no savas sievišķās ievirzes .. Absurdā detaļa, ka koka līste tiek ne tikai salauzta, bet saplēsta divās daļās, gūst savu skaidrojumu tajā, ka sapņotājs atminas, ka dubultošana savienojumā ar sagraušanu satur mājienu uz kastrāciju. Sapnis ļoti bieži spītīgā vēlmes pretstata dēļ kastrāciju ataino ar divu peņa simbolu klātbūtni. [Sal.: 317. Ipp.] “Cirksnis” [“Leiste”] ir ari ģenitālijām tuvu esošs ķermeņa reģions. Tad viņš izdara interpretācijas kopsavilkumu: viņš pārvarot kastrācijas draudus, kas viņu noveduši sievišķajā ievirzē. [290] [1919]

14)    Vienā franciski veiktā analizē ir interpretējams sapnis, kurā es parādos kā zilonis. Man, protams, jājautā, kā es nokļūstu līdz šādam atainojumam. “Vous me trompes” [jūs mani maldināt], atbild sapņotājs (trompe = snuķis). [1919]

Sapņa darbam, piespiedu kārtā izmantojot ļoti attālas attiecības, bieži izdodas atainot arī tādu ļoti nepieejamu materiālu kā, piemēram, īpašvārdi. Vienā no maniem sapņiem vecais Brike man ir uzdevis uzdevumu. Es gatavoju preparātu un izvelku ko lidzigu saburzītam sudrabpapīram. (Par šo sapni vēlāk vēl [395. Ipp. un tālāk].) Nepavisam ne viegli atrodamā iedoma pauž: “staniols”*, un nu es zinu, ka domāju par autoru Stannius, kurš uzrakstījis darbu par zivju nervu sistēmu, kuru agrākos gados uzlūkoju ar godbijību.94 Pirmais zinātniskais darbs, ko man uzdeva mans skolotājs [Brike], tiešām attiecās uz kādas zivs, ammocoetes, nervu sistēmu [Freud 1877a]95 . Zivs nosaukums rēbusā laikam vispār nebija izmantojams. [1899]

Negribu sev atteikt [iespēju] iekļaut šeit vēl vienu sapni ar neparastu saturu, kurš turklāt vēl intereses vērts kā bērna sapnis un ļoti viegli noskaidrojas analīzē. Kāda dāma stāsta: es varu atminēties, ka, būdama bērns, atkārtoti sapņoju, ka mīļajam Dievam uz galvas esot papīra cepure ar smailu galu. Šādu cepuri man pašai ļoti bieži mēdza uzlikt pie galda, lai nevarētu palūkoties uz citu bērnu šķīvjiem, cik daudz attiecīgā ēdiena viņi saņēmuši. Tā kā biju dzirdējusi, ka Dievs ir viszinošs, tad sapnis nozīmē, ka arī es visu zinu, par spīti uzliktajai cepurei. [291] [1910]

To [292] , kas ir sapņa darbs un kā tas apietas ar savu materiālu, sapņojumiem, vispamācošāk var parādīt ar skaitļiem un rēķināšanu, kas parādās sapņos. Turklāt sapņotie skaitļi māņticībā tiek uzskatīti par īpaši daudzsološiem. Tātad izraudzīšos dažus šāda veida piemērus no sava krājuma.

I

No kādas dāmas sapņa īsi pirms viņas kūres pabeigšanas.

Viņa grib par kaut ko samaksāt; viņas meita no maciņa paņem 3 florinus un 65 kreicerus; bet viņa saka: ko tu dari? Tas taču maksā tikai 21 kreiceri. Šis sapņa fragmentiņš, zinot sapņotājas apstākļus, man bija saprotams bez jelkāda viņas skaidrojuma. Dāma bija svešiniece, kas savu meitu bija iekārtojusi kādā Vīnes audzināšanas institūtā un varēja turpināt pie manis ārstēšanos, kamēr viņas meita paliek Vīnē. Pēc trim nedēļām viņas mācību gads beidzās, un līdz ar to beidzās arī kūre. Dienā pirms sapņa institūta vadītāja bija viņai ieteikusi, vai viņa nevarētu izlemt atstāt bērnu pie viņiem vēl uz gadu. Viņa laikam pie sevis bija turpinājusi šo ierosinājumu tādā ziņā, ka šādā gadījumā arī viņa varētu pagarināt ārstēšanos par gadu. Uz to attiecas arī sapnis, jo gadā ir tieši 365 dienas, trīs nedēļas līdz mācību gada un kūres beigām tiek aizstātas ar 21 dienu (kaut arī ārstēšanas stundu nav tikpat). Skaitļiem, kas sapņojumos saistījās ar laiku, sapnī tiek pievienota naudas vērtība, tā ka šādi izpaudās dziļāka jēga, jo “Time is money’’ [laiks ir nauda] laikam ir naudas vērtība. Katrā ziņā 365 kreiceri ir 3 guldeņi un 65 kreiceri. Sapnī figurējošās summas niecīgums ir acīmredzams vēlmes piepildījums; vēlme samazināja izmaksas par ārstēšanu un mācību gadu institūtā.

II

Sarežģītākās attiecībās skaitļi nostājas citā sapnī. [293] jauna, taču jau ilgāku laiku precējusies dāma uzzina, ka viņas paziņa, Elīza L., gandrīz viena vecuma, ir tikko kā saderinājusies. Šajā sakarībā viņa sapņo: viņa sēž ar vīru teātrī, viena partera puse ir pilnigi tukša. Vīrs viņai stāsta, ka Elīza L. un viņas līgavainis arī gribējuši doties uz teātri, taču varējuši iegādāties tikai sliktas sēdvietas, trīs par 1 florīnu un 50 kreiceriem, un tādas jau viņi nevarēja ņemt. Viņa domā, ka tā nav bijusi nekāda nelaime.

No kurienes 1 florins un 50 kreiceri? No tiešām indiferenta iepriekšējās dienas iemesla. Viņas svaine no sava vīra saņēmusi dāvanā 150 florīnus un viņa steigšus, lai tiktu no tiem vaļā, nopirkusi par tiem rotaslietu. Atzīmēsim, ka 150 florlni ir simtkārt vairāk nekā 1 florīns 50 kreiceri. No kurienes 3, kas attiecas uz sēdvietām teātrī? Šajā sakarībā atklājas tikai viena sasaiste, ka līgava par tikpat mēnešiem trīs ir jaunāka nekā viņa. Uz sapņa atrisinājumu tad ved apjautāšanās, ko var nozīmēt [tā] iezīme sapnī, ka daļa partera ir tukša. Tā ir nemainīts mājiens uz nelielu atgadījumu, kas viņas vīram ir devis labu pamatu ķircināšanai. Viņa bija nodomājusi doties uz izziņotu teātra nedēļas izrādi un bija tik piesardzīga, ka biļetes nopirka vairākas dienas iepriekš, par ko bija samaksājusi iepriekšpārdošanas nodokli. Ierodoties teātrī, viņi konstatēja, ka gandrīz puse nama bija tukša; viņai nebija nepieciešams tik ļoti steigties.

Tagad aizstāšu sapni ar sapņojumiem: “Tas taču bija nejēdzīgi, tik agri apprecēties, man nebija nepieciešams tik ļoti steigties. Gadījumā ar Elīzu L. es redzu, ka arī vēlāk būtu dabūjusi vīru. Turklāt simtreiz labāku (vīru, dārgumus), ja vien tikai būtu pagaidījusi (pretstats svaines steigai). Trīs šādus vīrus es būtu varējusi nopirkt par naudu (pūru)!” Pievērsīsim uzmanību tam, ka šajā sapnī skaitļi daudz lielākā mērā ir mainījuši nozīmi un saistību nekā iepriekš iztirzātajā sapnī. Sapņa transformācijas un deformācijas darbs šeit ir bijis pamatīgāks, mēs to interpretējam tā, ka šiem sapņojumiem līdz to atainojumam bija jāpārvar intrapsihiskā pretestība īpaši lielā mērā. Mēs negribam nepamanīt arī to, ka šajā sapni ir absurds elements, proti, ka divām personām jāpērk trīs sēdvietas. Mēs tiekam pie sapņa absurditātes interpretācijas [sal.: 374. lpp.], piebilstot, ka šai sapņa satura absurdajai detaļai jāataino visvairāk uzsvērtais sapņojums: tas bija nejēdzīgi tik agri apprecēties. [Skaitlis] 3, kas ir visnotaļ otršķirīgs attiecībās starp abām salīdzināmām personām (3 mēnešus atšķirība vecumā), tad ir veikli ticis izmantots, lai producētu sapnim vajadzīgo nejēdzību. Reālo 150 florīnu samazināšanai līdz 1 florīnam 50 kreiceriem atbilst vīra (vai dārgumu) nievāšanai sapņotājas apspiestajās domās.

III

Nākamais piemērs mums rāda sapņa rēķināšanas mākslu, kas bijusi tik pavirša pret pašu sapni. Vīrietis sapņo: viņš sēž pie B .. (savas agrākās paziņas ģimenē) un saka: tā bija nejēdzība, ka netikāt man devuši Mali. Pēc tam viņš jautā meitenei: cik veca tad jūs esat? Atbilde: esmu piedzimusi 1882. gadā. — A, tad jūs esat 28 gadus veca.

Tā kā sapnis notiek 1898. gadā, tad rēķināts ir acīmredzami slikti, bet sapņotāja rēķināšanas vājumu var pielīdzināt paralītiķa vājumam, ja vien tas nav izskaidrojams kā citādi. Mans pacients pieder pie tām personām, kas nerimst domāt par ikvienu redzēto sievieti. Vairākus mēnešus pēc kārtas manā ordinācijas istabā pēc viņa regulāri ieradās jauna dāma, kuru viņš sastapa, par kuru viņš bieži apjautājās un pret kuru izturējās visnotaļ pieklājīgi. Viņa bija tā, kuras vecumu viņš lēsa uz 28 gadiem. Tik daudz, lai noskaidrotu šķietamās rēķināšanas rezultātu. Savukārt 1882. gadā viņš bija apprecējies. Viņš nevarēja palaist garām iespēju uzsākt sarunas ari ar divām citām sievieškārtas personām, kuras sastapa pie manis, abas nekādā ziņā nebija jaunas meitenes, kas pamīšus viņam mēdza atvērt durvis, un, tā kā viņš uzskatīja, ka meitenes īpaši neuzticas, izskaidroja to sev tādējādi, ka viņas laikam to uzskata par pavecāku “solīdu" kungu.

IV [294]

Par citu skaitļu sapni, ko raksturo caurskatāma determinācija vai, drīzāk, pārdeterminācija, līdz ar tā interpretāciju es pateicos B. Datnera kungam.

“Mans namīpašnieks, drošībnieks, kas kalpo maģistrātā, sapņo, ka stāvot posteni uz ielas, tas ir vēlmes piepildījums. Te pie viņa pienāk inspektors, uz kura apkaklītes ir numuri 22 un 62 vai 26, katrā ziņā uz tā esot bijuši vairāki divnieki.

Jau skaitļa 2262 sadalīšana, atstāstot sapni, ļauj secināt, ka sastāvdaļām ir nošķirta nozīme. Viņi vakar pārvaldē runājuši par sava dienesta laika ilgumu, viņš iedomājas. [Sarunas] cēlonis bija inspektors, kurš devies pensijā 62 gadu vecumā. Sapņotājam ir tikai 22 dienesta gadi un viņam vēl ir vajadzīgi 2 gadi un 2 mēneši, lai sasniegtu 90 % no pensijas. Vispirms sapnis viņam rāda sen lolotas vēlmes piepildīšanos inspektora rangu. Priekšnieks ar [numuru] 2262 uz apkaklītes ir viņš pats, viņš pilda savu dienestu uz ielas, arī mīļa vēlme, ir nodienējis savus 2 gadus un 2 mēnešus un nu kā sešdesmitdivgadīgais inspektors var šķirties no dienesta ar pilnu pensiju.” [295]

Salīdzinot šos un līdzīgus (vēlāk minētus [391. lpp. un tālāk]) piemērus, varam teikt: sapņa darbs vispār nerēķina nedz pareizi, nedz aplami; tas tikai rēķina formā savieno skaitļus, kas parādās sapņojumos un var kalpot kā mājieni uz neatainojamu materiālu. Turklāt tas skaitļus izmanto kā materiālu savu nolūku paušanai tieši tādā pašā veidā kā visus pārējos priekšstatus, gluži tāpat kā īpašvārdus un runas, kas pazīstamas kā vārdiskie priekšstati.

Jo sapņa darbs nevar radīt arī jaunu runu. [sal.: 177., 274. lpp.] Lai cik runas un atbildes sapņos parādītos, kas pašas par sevi var būt jēdzīgas vai nesaprātīgas, analīze ikreiz mums parāda, ka sapnis no sapņojumiem ir paņēmis tikai tiešām veiktu vai dzirdētu runu fragmentus un apgājies ar tiem ārkārtīgi patvaļīgi. Tas ne tikai tās ir izrāvis no to konteksta un sadalījis, vienu daļu uzņemot, bet citas atmetot, bet bieži vien arī no jauna savienojis, tā ka šķietami sakarīgā sapņruna analīzē sabrūk trijās vai četrās atlūzās. Šadā jaunizmantojumā tas bieži vien jēgu, kas vārdiem bijusi sapņojumos, atstāj novārtā un piešķir tekstam pilnīgi jaunu jēgu. [296] 6 Ielūkojoties vērīgāk, sapņrunā var atšķirt skaidrākas, kompaktas sastāvdaļas no citām, kas kalpo kā saistītājlīdzekļi un laikam tikušas papildinātas, kā mēs lasot papildinām izlaistus burtus un zilbes. Sapņrunai ir brekčija uzbūve, kurā sacietējusi starpmasa satur lielākas dažāda materiāla atlūzas. [Sal.: 394. lpp.]

Visā stingrībā šis apraksts katrā ziņā ir tikai tām runām sapni, kurām piemīt kaut kas no runas jutekliskā rakstura un kuras tiek aprakstītas kā “runāšana”. Citas, kas netiek uztvertas it kā dzirdētas vai runātas (kam sapnī nav akustiskas vai motoras pieskaņas), vienkārši ir domas, kā tās parādās mūsu nomoda domāšanas darbībā un nemainītas pāriet daudzos sapņos. Par indiferentu uzskatītam runas materiālam sapnī bagātīgi plūstošs un grūti izsekojams avots laikam ir arī lasīšana. Tomēr viss, kas sapnī kaut kādā ziņā uzkrītoši parādās kā runāšana, ir atvedināms uz reālu, paša teiktu vai dzirdētu runu.

Piemērus šādu sapņrunu atvedināšanai mēs atradām jau sapņu analizē, kuri ir tikuši izklāstīti citos nolūkos. Tā, piemēram, “nevainīgajā tirgus sapnī” (177.-178. lpp.) runa “Tas vairs nav dabūjams” kalpo tam, lai mani identificētu ar miesnieku, savukārt citas runas daļa “Tos es nepazīstu, tos es neņemšu” tieši pilda uzdevumu padarīt sapni nevainīgu. Proti, iepriekšējā dienā sapņotāja bija atraidījusi savas virtuvenes prasību ar vārdiem: to es nepazīstu, izturieties pieklājīgi, un tagad no šīs runas sapnī pārņēmusi indiferenti skanošo pirmo daļu, lai ar to sniegtu mājienu par vēlāko daļu, kas ļoti labi iederas fantāzijā, kura ir sapņa pamatā, bet kas to arī nodeva.

Līdzīgs piemērs daudzu vietā, kuri gan sniegtu to pašu.

Liels pagalms, kurā tiek dedzināti liki. Viņš saka: es eju prom, nevaru to skatīties. (Runa nav skaidra.) Tad viņš sastop divus miesnieka puikas un saka: Nu, vai garšoja? Pirmais atbild: Nu, nē, nebija labi. It kā būtu bijusi cilvēkgaļa.

Šā sapņa nevainīgais iegansts ir šāds: pēc vakariņām viņš ar sievu apmeklē krietnus, taču nekādā ziņā ne valdzinošus [appetitlichen] kaimiņus. Viesmīlīgā vecā dāma tieši tajā laikā vakariņo un spiež viņu (vīrieši šajā nolūkā pa jokam lieto saliktu, seksuāli nozīmīgu vārdu) ko nogaršot. Viņš noraida, viņam vairs neesot apetītes. “Liecieties mierā, to jūs vēl turēsiet,” vai līdzīgi. Viņam tātad jānogaršo, un viņš slavina piedāvāto. “Bet labs gan. ” Tad, vienatnē ar sievu, viņš pukojas gan par kaimiņienes uzbāzīgumu, gan par piedāvātā ēdiena kvalitāti. “Nevaru to skatīties,” kas arī sapnī neparādās kā īsta runa, ir doma, kas attiecas uz ielūdzējas dāmas fizisko pievilcību un būtu pārtulkojama, ka viņš nekāro to redzēt.

Pamācošāka būs viena cita sapņa analīze, ko ļoti izteiktās runas dēļ, kas veido tā viduspunktu, izklāstīšu jau šajā vietā, bet izskaidrošu tikai tad, kad būs novērtēts afekts sapnī [402. lpp. un tālāk]. Es sapņoju ļoti skaidri: naktī esmu devies uz Brikes laboratoriju un uz klusu klauvējienu atveru durvis (mirušajam) profesoram Fleišlam, kurš ienāk ar vairākiem svešiniekiem un pēc dažiem vārdiem nosēžas pie sava galda. Tad seko otrs sapnis: mans draugs Fl. [Flīss] jūlijā ir neuzkrītoši ieradies Vīnē; es viņu satieku uz ielas sarunā ar savu (mirušo) draugu P. un dodos ar viņiem kaut kur, kur viņi sēž iepretim viens otram it kā pie neliela galda, bet es sēžu pie galdiņa šaurās malas. Fl. stāsta par savu māsu un saka: pēc trim stundas ceturtdaļām viņa bija mirusi, un tad kaut ko tādu kā: nu ta slieksnis. Tā kā P. viņu nesaprot [297] , Fl. vēršas pie manis un jautā, cik daudz par viņa lietām esmu P. izstāstījis. Savukārt es, dīvainu afektu pārņemts, gribu pateikt, ka P. (nepavisam nevar zināt, jo viņš) nepavisam nav pie dzīvības. Taču es saku, pats manīdams kļūdu: n o n v i x i t. Tad cītīgi veros P, mana skatiena rezultātā viņš kļūst blāvs, izplūdis, viņa acis kļūst slimīgi zilas un beidzot viņš izgaist. Esmu par to bezgala priecīgs, tagad saprotu, ka ari Ernsts Fleišls bija tikai parādība, revenants [298] , un uzskatu par visnotaļ iespējamu, ka šāda persona pastāv vienīgi tik ilgi, cik to grib, un ka ar pretējā vēlmi var to novākt.

Šis skaistais sapnis apvieno tik daudzas mīklainas iezīmes sapņa saturā kritiku paša sapņa laikā, pats pamanot kļūdu, ka saku “Non vixit”[nav dzīvojis], nevis “Non vivit” [nedzīvo]; nepiespiesto satiksmi ar mirušajiem, kurus pats sapnis pasludina par mirušiem; secinājuma absurdumu un lielo apmierinājumu, ko tas man sagādā ka es “savas dzīves labad” gribētu pavēstīt pilnīgu šīs mīklas atrisinājumu. Taču īstenībā es nespēju, proti, to, ko daru sapnī, upurēt savai godkārei respektu pret tik dārgām personām. Savukārt jebkurā aizklājumā tiktu kaitēts man labi zināmajai sapņa jēgai. Tāpēc es aprobežojos ar to, ka iesākumā šeit un tad vēlāk [419. lpp. un tālāk] izraudzīšos dažus sapņa elementus interpretācijai.

Sapņa centrs ir aina, kurā ar skatienu iznīcinu P. Turklāt viņa acis kļūst tik dīvainas un baisi zilas, un tad viņš pagaist. Šī aina ir patiesi pārdzīvotas ainas nepārprotams atdarinājums. Es biju demonstrētājs Fizioloģijas institūtā, mans darbs sākās agrās stundās, un Brike bija uzzinājis, ka dažas reizes ierados skolēnu laboratorijā ar nokavēšanos. Reiz viņš ieradās tieši uz atklāšanu un sagaidīja mani. Tas, ko viņš man teica, bija skopi un noteikti; taču runa nepavisam nebija par vārdiem. Satriecošais bija briesmīgi zilās acis, ar kurām viņš mani uzlūkoja un kuru priekšā es pazudu kā P. sapnī, kurš man par atvieglojumu bija mainījis lomas. Kas spēj atminēties lielā meistara brīnumskaistās acis vēl sirmā vecumā, tas spēs viegli pārcelties toreizējā jaunā grēcinieka afektos.

Taču man ilgi neizdevās atvedināt |frāziļ “Non vixit'\ ar kuru sapnī spriežu šo tiesu, līdz aptvēru, ka šiem diviem vārdiem sapnī piemita tik izteikta skaidrība nevis kā dzirdētiem vai teiktiem, bet redzētiem vārdiem. Tad tūdaļ pat zināju, no kurienes tie ir. Uz imperatora Jozefa monumenta postamenta Vīnes Hofburgā ir lasāmi skaistie vārdi:

“Salūti patriae v i x i t non diu sed totus. ” [299]

No uzraksta es izrāvu to, kas saskanēja ar vienu, naidīgi noskaņotu domu virkni manos sapņojumos un kam vajadzēja nozīmēt: puisim vispār nav jāiejaucas sarunā, viņš taču vairs nedzīvo. Un tad man nācās atminēties, ka sapnis bija sapņots dažas dienas pēc Fleišla pieminekļa atklāšanas universitātes arkādē [300] , turklāt vēlreiz aplūkoju Brikes pieminekli un ar nožēlu (bezapziņā) apsvēru, ka mans ļoti apdāvinātais un zinātnei pilnīgi nodevies draugs P. ar savu pāragro nāvi ir zaudējis savas pamatotās pretenzijas uz pieminekli šajās telpās. Tādējādi es viņam uzcēlu šo pieminekli sapnī; mana drauga P. vārds bija Jozefs. [301]

Saskaņā ar sapņa interpretācijas noteikumiem man tomēr joprojām nebūtu pamata aizstāt man vajadzīgo non vivit ar non vixit, ko piedāvā atmiņa par Jozefa monumentu. Ar savu devumu to būs nodrošinājis cits sapņojumu elements. Tas nozīmē pievērst uzmanību tam, ka sapņa ainā saplūst naidīgs un maigs domu strāvojums pret manu draugu P., pirmais virspusīgs, otrais aizklāts, un savu atainojumu sasniedzis vārdos: non vixit. Par kalpošanu zinātnei viņš ir pelnījis, ka uzceļu viņam pieminekli; bet ļaunās vēlmes dēļ viņš ir vainīgs [302] (izpausta sapņa beigās), ka iznīcinu viņu. Esmu šeit izveidojis visnotaļ dīvaini skanošu teikumu, ko laikam ietekmējis kāds paraugs. Kur tikai atrodas līdzīga antitēze, šāda divu pretēju reakciju uz vienu un to pašu personu līdzstatīšana, no kurām abas pretendē būt pilnīgi pamatotas un vienlaikus negrib viena otrai traucēt? Vienā vienīgā vietā, bet kas dziļi iespiežas lasītājā Šekspīra [traģēdijas] “Jūlijs Cēzars” Bruta attaisnošanās runā: “Par to, ka Cēzars mani mīlēja, es viņu apraudu, par to, ka viņš bija laimīgs, es priecājos, par to, ka viņš bija drošsirdīgs, es viņu cienu, bet par to, ka viņš bija godkārīgs, es viņu nonāvēju.”97 Vai te nav tā pati teikuma uzbūve un domu pretstats kā sapņojumos, ko esmu atklājis? Tātad sapnī es spēlēju Brutu. Ja vien šajā pārsteidzošajā kolaterālajā saistībā man izdotos atrast vēl vienu apstiprinošu pēdu sapņa saturā! Domāju, ka tā varētu būt šāda: mans draugs F1 .jūlijā ierodas Vīnē. Šī detaļa nekādi nebalstās īstenībā. Mans draugs, cik man zināms, jūlija mēnesī nekad nav bijis Vīnē. Taču jūlija mēnesis ir nosaukts pēc Jūlija Cēzara un tāpēc ļoti labi var pārstāvēt manis meklēto mājienu uz starpdomām, ka spēlēju Brutu. [303]

Dīvainā kārtā es reiz tiešām esmu spēlējis Brutu. Es izspēlēju ainu starp Brutu un Cēzaru no Šillera dzejoļiem98 bērnu auditorijas priekšā, turklāt kā četrpadsmitgadīgs zēns kopā ar savu par gadu vecāko brāļadēlu, kurš toreiz pie mums bija ieradies no Anglijas tātad arī revenants jo viņš bija rotaļu biedrs manos pirmajos bērnības gados, kas līdz ar viņu atkal uzpeldēja [atmiņā]. Līdz manam trešajam dzīves gadam mēs bijām nešķirami, mīlējām viens otru un plēsāmies viens ar otru, un šīs bērnības attiecības, kā jau reiz minēju [188., 216. lpp.], noteikušas visas manas turpmākās jūtas satiksmē ar vienaudžiem. Kopš tā laika mans brāļadēls Džons bija radis ļoti dažādas inkarnācijas, kas manā neapzinātajā atmiņā atdzīvināja te vienu, te otru viņa neizdzēšami fiksētās būtības pusi. Reizēm viņš laikam pret mani izturējās ļoti slikti, un man nācās pierādīt drosmi attiecībā pret savu tirānu, jo vēlākajos gados man bieži tikusi atkārtota īsa attaisnošanās runa, ar kuru sevi aizstāvēju, kad tēvs — viņa vectēvs — man jautāja: kāpēc tu piekāvi Džonu? Divgadību vēl nesasniegušā valodā tā skanēja šādi: es viņu piekāvu, jo viņš piekāva maniŠī bērnības aina laikam novirza non vivit uz non vixit, jo vēlāko bērnības gadu valodā piekaut nozīmē sadot sukas-, sapņa darbs nenoraida iespēju izmantot šādas kopsakarības. Realitātē tik ļoti nepamatotais naidīgums pret manu draugu P., kurš bija daudzkārt pārāks par mani un tāpēc arī varēja sniegt jaunu rotaļu biedra variantu, pavisam noteikti atvedināms no sarežģītajām infantilajām attiecībām ar Džonu. [Sal.: 421. lpp. un tālāk.] [304]

Pie šā sapņa es vēl atgriezīšos.

G

Absurdie sapņi intelektuālie sasniegumi sapnī 100

Mūsu līdzšinējās sapņa interpretācijās mēs tik bieži esam sastapušies ar absurduma elementu sapņa saturā, ka ilgāk vairs negribam atlikt izpēti par to, no kurienes tas rodas un ko tas varētu nozīmēt. Mēs gan atminamies, ka sapņa absurdums sapņa novērtēšanas pretiniekiem piedāvāja galveno argumentu, lai sapnī nesaskatītu neko citu kā reducētas un sadrumstalotas garīgās darbības bezjēdzīgu produktu [sk.: 67. lpp. un tālāk].

Sākšu ar dažiem piemēriem, kuros sapņa satura absurdums ir tikai šķitums, kas, labāk iedziļinoties sapņa jēgā, tūdaļ pat pazūd. Tie ir daži sapņi, kuros kā iesākumā šķiet, nejauši runa ir par tēva nāvi.

[I]

Pacienta sapnis, kurš savu tēvu zaudējis pirms sešiem gadiem: ar tēvu ir notikusi liela nelaime. Viņs ir braucis ar naktsvilcienu, tad vilciens ir noskrējis no sliedēm, sēdekli ir saspieduiies un ikērsām saspieduii viņa galvu. Tad viņi redz to guļam gultā, virs kreisās uzacs ir vertikāla brūce. Viņi brinās, ka ar tēvu ir noticis nelaimes gadījums (jo viņi taču jau ir miris, kā viņš stāstā papildina). Acis ir tik skaidras.

Saskaņā ar valdošo sapņu novērtējumu šis sapņa saturs būtu skaidrojams šādi: sapņotājs, iedomājoties sava tēva nāvi, sākumā ir aizmirsis, ka šis jau vairākus gadus dus kapā; sapņošanas turpmākajā norisē šīs atmiņas pamostas un izraisa to, ka viņš pats vēl sapņojot brīnās par paša sapni. Taču analīze rāda, ka ir pilnīgi lieki ķerties pie šādiem skaidrojumiem. Sapņotājs pie kāda mākslinieka ir pasūtinājis tēva bisti, ko ieraudzījis divas dienas pirms sapņa. Tā ir tas, kas viņam šķiet neveiksmīga [= nelaimes gadījums]. Tēlnieks tēvu nekad nav redzējis, viņš strādā pēc tam iedotas fotogrāfijas. Dienā pirms paša sapņa pietātes pilnais dēls ir aizsūtījis senu ģimenes kalpotāju uz ateljē, vai arī viņam būs tāds pats spriedums par marmora galvu, ka tā iznākusi pārāk šaura šķērsām no deniņiem uz deniņiem. Tad seko atmiņas materiāls, kas sniedzis savu artavu šā sapņa uzbūvē. Tēvam, kad viņu mocīja darījuma rūpes vai grūtības ģimenē, bija ieradums atspiest abas rokas pret deniņiem, it kā gribot saspiest galvu, kas viņam kļuva par plašu. Būdams četrgadīgs bērns, mūsu sapņotājs bija klāt, kad nejauši pielādētas pistoles šāviens apkvēpināja tēvam acis acis ir tik skaidras). Vietā, kur sapnis rāda tēva ievainojumu, dzīvajam, kad viņš aizdomājās vai bija sērīgs, parādījās dziļa rieva. Tas, ka rieva sapnī ir aizstāta ar brūci, norāda uz sapņa otro iemeslu. Sapņotājs bija fotografējis savu mazo meitiņu; plate bija viņam izkritusi no rokām, un uz tās, to paceļot, bija plaisa, kas līdzīgi svērteniskajai rievai pāri mazās pierei sniedzās līdz uzacij. Te nu viņš nevarēja atvairīt māņticīgu nojautu, jo dienu pirms mātes nāves viņam bija saplīsusi fotogrāfiskā plate ar viņas attēlu.

Tātad šā sapņa absurdums ir tikai valodiskā izteikuma nevērīguma sekas, kas bisti un fotogrāfiju nevēlas atšķirt no personas. Mēs visi esam ieraduši runāt tā; vai tev nešķiet, ka tēvs nav iznācis? Tiesa, šķietamais absurdums šajā sapnī ir bijis viegli novēršams. Ja varētu spriest jau pēc vienas vienīgas pieredzes, varētu teikt, ka šis absurduma šķitums ir pieļaujams vai vēlams.

II

Otrs, visnotaļ līdzīgs piemērs no manis paša sapņiem (es savu tēvu zaudēju 1896. gadā).

Tēvs pēc savas nāves ir spēlējis politisku lomu pie maģāriem, politiski ir viņus apvienojis, saistībā ar ko redzu nelielu neskaidru tēlu: cilvēku kopums gluži kā reihstāgā, persona, kas stāv uz viena vai diviem krēsliem, pārējie viņam visapkārt. Atminos, ka nāves gultā viņš izskatījās ļoti līdzīgs Garibaldim , un priecājos, ka šis apsolījums tomēr ir piepildījies.

Tas taču ir gana absurdi. Es to sapņoju laikā, kad Ungārija parlamentārās obstrukcijas dēļ nokļuva bezlikuma stāvoklī un izgāja cauri tai krīzei, no kuras to atbrīvoja Kolomans Sēlis.102 Niecīgais apstāklis, ka sapnī redzētā aina sastāv no tik maziem tēliem, nav bez nozīmes šā elementa noskaidrošanā. Ierastais mūsu domu vizuālais sapņa atainojums sniedz tēlus, kas mums izraisa naturāla lieluma iespaidu; taču mans sapņu tēls ir ilustrētā Austrijas vēstures tekstā iekļauta kokgriezuma reprodukcija, kas ataino Mariju Terēziju Presburgas reihstāgā, slaveno “Moriamur pro rege nostro” [305] ainu.103 Kā Marija Terēzija tur, tā sapnī tēvs stāv pūļa apņemts; taču viņš stāv uz viena vai diviem krēsliem [Stuhl = krēsls], tātad kā tiesas priekšsēdētājs [Stuhlrichter] [306] . (viņš ir tos apvienojis: šeit pastarpina izteiciens: mums nav vajadzīgs nekāds tiesnesis.) to, ka viņš uz nāves gultas izskatījās tik līdzīgs Garibaldi, mēs visi apkārtstāvošie tiešām pamanījām. Viņam bijapostmortālā temperatūras paaugstināšanās, viņa vaigi kvēloja aizvien sarkanāk un sarkanāk .. nevilšus mēs turpinām:

“Un aiz viņa bezbūtīgā gaismā bija, kas visu prasto mūsos saista.”104 Šī mūsu domu izcelšana sagatavo mūs tam, ka mums būs darīšana tieši ar šo “prasto”. “Postmortālā’’ temperatūras palielināšanās atbilst vārdiem “pēc savas nāves”sapņa saturā. Vismokošākās viņa ciešanas pēdējās nedēļās bija pilnīga zarnu paralīze (obstrukcija). Ar to saistās visādas negodbijīgas domas. Kāds mans vienaudzis, kurš savu tēvu zaudēja vēl kā ģimnāzists šajā sakarībā, dziļi satricināts, es tad piedāvāju viņam savu draudzību —, reiz man izsmējīgi izstāstīja par kādas radinieces sāpēm, kuras tēvs bija nomiris uz ielas un pārvests uz mājām; tur, izģērbjot līķi, atklāja, ka nāves brīdī jeb postmortāli notikusi zarnu iztukšošanās [Stuhlentleerunģ\. Meita bija tik dziļi nelaimīga par to, ka šai pretīgajai detaļai vajadzēja viņai traucēt atmiņu par tēvu. Šeit nu esam izlauzušies līdz vēlmei, kas iemiesojas šajā sapni. Pēc savas nāves nostāties savu bērnu priekšā tīram un dižam, kas gan negribētu to vēlēties? No kurienes ir radies šā sapņa absurdums? Tā šķitums ir radies tikai tādējādi, ka pilnīgi pieļaujams izteikums pie kura esam pieraduši, neņemdami vērā absurdumu, kas var pastāvēt starp tā sastāvdaļām, sapnī tiek precīzi atainots. Arī šeit mēs nevaram noraidīt iespaidu, ka absurduma šķitums ir vēlams, izraisīts ar nolūku. [307]

Biežums [308] , ar kādu sapnī mirušas personas parādās gluži kā dzīvas, rīkojas un sarunājas ar mums, ir izraisījis nepiedienīgu izbrīnu un radījis dīvainus skaidrojumus, kas ļoti uzkrītoši izgaismo mūsu neizprašanu [jautājumā par] sapni. Un tomēr šādu sapņu skaidrojums nesagādā īpašas grūtības. Cik bieži nokļūstam stāvoklī, kad domājam: ja tēvs vēl dzīvotu, ko viņš par to teiktu? Šo “ja" sapnis nevar atainot citādi kā ar klātbūtni noteiktā situācijā. Tā, piemēram, jauns vīrietis, kam vectēvs atstājis lielu mantojumu, [situācijās,] kad iespējams pārmest par ievērojamiem naudas izdevumiem, sapņo, ka vectēvs atkal ir dzīvs un prasa viņam norēķinu. Tas, ko uzskatām par protestu pret sapni, mūsu labākajās zināšanās sakņotu iebildumu, ka vīrs taču jau ir miris, īstenībā ir mierinājuma doma, ka mirušajam to nevajag pārdzīvot, vai apmierinājums par to, ka viņš par to neko nevar vairs pateikt.

Cita [309] veida absurdums, kas sastopams sapņos par mirušiem piederīgajiem, pauž nevis apsmieklu un izsmieklu, bet kalpo izteiktam kādas izstumtas domas atainojuma noraidījumam, kuru labprāt gribētu parādīt kā visneiedomājamāko. Šāda veida sapņi ir atrisināmi tikai tad, ja atminas, ka sapnis nekādi neatšķir vēlamo no reālā. Tā, piemēram, vīrietis, kas savu tēvu bija kopis slimības gultā un smagi pārdzīvojis viņa nāvi, kādu laiciņu vēlāk sapņoja šādu bezjēdzīgu sapni: tēvs atkal bija dzīvs un runāja ar viņu kā parasti, taču (tas bija zīmīgais) viņš tomēr bija nomiris, bet tikai to nezināja. Šis sapnis kļūst saprotams, ja aiz “viņš tomēr bija miris” ievieto: sapņotāja vēlmes dēļ, bet “viņš to nezināja” aizstāj ar to, ka sapņotājam bija šī vēlme. Slimā kopšanas laikā dēls vairākkārt bija vēlējies tēva nāvi, t. i., īstenībā viņam bija apžēlošanas domas, ka nāve beidzot taču varētu darīt galu šīm mokām. Sērās [jau] pēc nāves pati šī līdzcietības vēlme kļuva par neapzinātu pārmetumu, it kā viņš tiešām būtu veicinājis slimā dzīves saīsināšanu. Pamodinot visagrīnākās infantilās ierosas pret tēvu, kļuva iespējams šo pārmetumu izteikt kā sapni, taču tieši dēļ milzīgā pretstata starp sapņa ierosinātāju un sapņojumiem šim sapnim bija jāšķiet tik absurdam.*1051

Sapņi [310] par mīļotajiem mirušajiem sapņa interpretācijai vispār izvirza grūtus uzdevumus, kuru atrisinājums ne vienmēr izdodas apmierinošs. Tā cēlonis varbūt meklējams īpaši spēcīgi izteiktajā jūtu ambivalencē, kas valda pār sapņotāja attieksmi pret mirušo. Ļoti ierasts, ka šādos sapņos pret mirušo sākumā izturas kā pret dzīvu, taču tad viņš pēkšņi ir miris, tomēr sapņa turpinājumā viņš atkal dzīvo. Tas iedarbojas mulsinoši. Beidzot es uzminēju, ka šai nāves un dzīves mijai ir jāataino sapņotāja vienaldzība. (“Man ir visviens, dzīvs viņš vai miris.”) Protams, šī vienaldzība ir nevis reāla, bet vēlama, tai jāpalīdz noliegt ļoti intensīvās, bieži vien pretējās sapņotāja jūtu ievirzes, un šādi kļūst par viņa ambivalences sapņa atainojumu. Citos sapņos, kur sastopas ar mirušajiem, bieži vien orientējoši ir darbojies šāds noteikums: ja sapnī netiek atgādināts, ka mirušais ir miris, tad sapņotājs pielīdzinās mirušajam, viņš sapņo pats par savu nāvi. Atjēga vai izbrīns, kas pēkšņi parādās sapni: “Jā, bet viņš jau sen ir miris”, ir iebildums pret šo kopību un noraida nāves nozīmi sapņotājam. Tomēr atzīstu iespaidu, ka šāda satura sapņu interpretācija joprojām vēl nav izmānījusi visus to noslēpumus.

III

Piemērā, kuru tagad minu, varu arī pieķert sapņa darbu, ka tas ar nolūku fabricē absurdumu, kam materiālā nav nekāda iemesla. Tas ir no sapņa, kas man bija par sastapšanos ar grāfu Tūnu pirms manas došanās ceļojumā. [Sal. 197. lpp. un tālāk.] “Braucu vienjūgā un dodu uzdevumu braukt uz staciju. “Pa pašu dzelzceļu es ar jums nebraukšu, "es saku, kad viņš ir iebildis, it kā būtu viņu nogurdinājis. Vienlaikus it kā jau esmu [kopā] ar viņu nobraucis gabalu, ko parasti brauc ar vilcienu. ” Šim samudžinātajam un bezjēdzīgajam stāstam analīze sniedz šādus skaidrojumus: todien nolīgu vienjūgu, kam mani bija jāaizved uz nomaļu Dornbahas106 ielu. Taču kučieris nezināja ceļu un šo labo ļaužu garā turpināja braukt tālāk, līdz es to pamanīju un parādīju viņam ceļu, turklāt es viņam neaiztaupīju dažas zobgalīgas piezīmes. No šā kučiera domu saistība savērpjas ar aristokrātiem ar tiem vēlāk vēl sastapšos. Pagaidām tikai mājiens, ka mums, birģeriskajam plebsam, aristokrātija krīt acīs ar to, ka tā ar lielu patiku stājas kučiera vietā. Grāfs Tūns taču arī vada Austrijas valstsratus. Taču nākamā frāze sapnī attiecas uz manu brāli, kuru tātad identificēju ar vienjūga kučieri. Es viņam šogad atteicu kopīgo ceļojumu uz Itāliju (“Pa pašu dzelzceļu es ar jums nebraukšu’), un šis atteikums bija sava veida sods par viņa nemitīgajām žēlabām, ka es viņu šajos ceļojumos mēdzu nogurdināt (sapnī tas nokļūst nemainītā veidā), jo prasu no viņa pārāk strauju vietu maiņu, pārāk daudz skaistā vienā dienā. Mans brālis šajā vakarā mani pavadīja uz staciju, taču īsi pirms Rietumu stacijas pieturas izlēca, lai ar tramvaju dotos uz Purkersdorfu. Biju viņam bildis, ka var vēl kādu strēķīti palikt kopā ar mani, braukt uz Purkersdorfu nevis ar tramvaju, bet ar Rietumu vilcienu. No šejienes sapnī ir iekļuvis tas, ka ekipāžā esmu nobraucis gabalu, ko parasti brauc ar vilcienu. Īstenībā ir pretēji (un “pretēji ir ari braukts’)-, tiku teicis savam brālim: gabalu, ko brauksi ar tramvaju, vari braukt arī manā sabiedrībā Rietumu vilcienā. Visu sajukumu sapnī es izveidoju tādējādi, ka “tramvaja” vietā sapnī ievietoju “ekipāžu”, tas gan labi kalpo kučiera saistīšanai ar brāli. Tad es sapnī iegūstu kaut ko bezjēdzīgu, kas skaidrojumā šķiet gandrīz neatmudžināms, un rada gluži vai pretrunu ar manis iepriekš teikto “Pa pašu dzelzceļu es ar jums nebraukšu”). Taču, tā kā man vispār nav vajadzīgs sajaukt tramvaju ar vienjūgu, tad laikam visu šo mīklaino stāstu sapnī esmu izveidojis ar nolūku.

Bet kādā nolūkā? Nu mums jāuzzina, ko sapnī nozīmē absurdums un kādu motīvu dēļ tas tiek pieļauts vai radīts. Noslēpuma atrisinājums mūsu gadījumā ir šāds: sapnī man vajadzīgs absurdums un kaut kas nesaprotams saistībā ar “braukšanu” [Fahren], jo sapņojumos man ir zināms spriedums, kas prasa atainojumu. Kādu vakaru pie tās viesmīlīgās un atjautīgās dāmas, kura citā tā paša sapņa ainā parādās kā “ekonome”, biju dzirdējis divas mīklas, kuras nevarēju atrisināt. Tā kā pārējai sabiedrībai tās bija zināmas, es ar saviem veltīgajiem mēģinājumiem rast atrisinājumu kļuvu nedaudz smieklīgs. Tās bija divas divnozīmības ar [vārdiem] “pēcteči” [Nachkommen] un “priekšteči” [Vorfahren]. Domāju, ka tās skanēja šādi:

“Kungs pavēl,

Kučieris klausa.

Katram tas,

Kapā dus.” (Priekšteci)

Mulsumu raisīja tas, ka otrā mīkla daļēji bija identa ar pirmo:

“Kungs pavēl,

Kučieris klausa.

Ne katram tas,

Šūpulī dus.” (Pēcteči)

Redzot nu grāfu lunu tik vareni pabraucam (vorfahren), nokļuvu Figaro noskaņojumā, kurš augstāko kungu nopelnu saskata tajā, ka viņi papūlējušies piedzimt (būt pēcteči), šīs abas mīklas kļuva par sapņa darba starpdomām. Tā kā aristokrātus var viegli samainīt ar kučieriem un kučieri agrāk mūsu zemēs mēdza dēvēt par “Herr Schwager' [311] , kondensācijas darbs varēja iekļaut manu brāli tajā pašā atainojumā. Bet sapņojums, kas aiz tā darbojies, skan: bezjēdzīgi būt lepnam par saviem priekštečiem. Labāk pats esmu priekštecis, sencis. Šā sprieduma (“bezjēdzīgi”) dēļ tātad arī bezjēdzība sapnī. Tagad it labi atrisinās arī pēdējā šīs tumšās sapņa vietas mīkla, ka es ar kučieri jau iepriekš braucu [vorher gefahren], biju ar viņu jau iepriekš braucis [vorgefahren].

Tātad sapnis tiek padarīts absurds tad, kad sapņojumos kā viens satura elements parādās spriedums “Tas ir bezjēdzīgi”, kad kritika un zobgalība vispār motivē kādu sapņotāja neapzināto domu gājienu. Līdz ar to absurdais ir viens no līdzekļiem, ar ko sapņa darbs ataino pretrunu, gluži kā materiāla attiecību apvēršana starp sapņojumiem un sapņa saturu [292. lpp. un tālāk], gluži kā motorās aiztures izjūtas izmantošana [301. lpp. un tālāk]. Taču sapņa absurdais nav pārtulkojams ar vienkāršu “nē”, tam jāparāda sapņojumu dispozīcija līdztekus pretrunai izsmiet vai smieties. Tikai šajā nolūkā sapņa darbs sagādā ko smieklīgu. Šeit tas atkal daļu no latentā satura pārvērš manifestētā formā. [312] w

īstenībā mēs jau esam sastapušies ar pārliecinošu piemēru par šādu absurda sapņa nozīmi. Tas bez analīzes interpretētais sapnis par Vāgnera izrādi, kas ilgst līdz bez ceturkšņa 8 rītā, bet orķestris tiek diriģēts no torņa utt. (sk. 305. lpp.), laikam nozīmē: tā ir apvērsta pasaule un traka sabiedrība. Kas pelnījis, tam nekas netiek, bet, kas nedara, tam tiek; šādi viņa salīdzina savu likteni ar māsīcas likteni. — Tas, ka minētie piemēri par sapņu absurdumu bija sapņi par mirušo tēvu, nekādā ziņā nebija nejaušība. Šeit rodami apstākļi tipiska veida absurdo sapņu radīšanai. Tēvam piemītošā autoritāte jau agri ir izraisījusi bērna kritiku; viņa izvirzītās stingrās prasības ir vedinājušas bērnu sev par atvieglinājumu acīgi sekot katrai tēva vājībai; taču pietāte, ar kādu mūsu domāšanā ir apvīta tēva persona īpaši pēc viņa nāves, pastiprina cenzūru, kas atstumj šīs kritikas izpausmes no apzināšanās.

IV

Vēl viens absurds sapnis par mirušo tēvu.

Saņemu paziņojumu no savas dzimtās pilsētas kopienas padomes, ka jāsamaksā par uzturēšanos slimnīcā 1851. gadā, — tā man bijusi nepieciešama kādas lēkmes dēļ. Es par to smejos, jo, pirmkārt, 1851. gadā vēl nebiju piedzimis, otrkārt, tēvs, uz ko tas var attiekties, jau ir miris. Es ieeju pie viņa blakusistabā, kur viņš guļ gultā, un stāstu to viņam. Man par izbrīnu viņš atminas, ka reiz 1851. gadā bijis piedzēries un ticis ieslodzīts vai tiesāts. Tas bija, kad viņš strādāja T namā… Tu tātad arī dzēri, es jautāju. Drīz pēc tam tu apprecējies? Rēķinu, ka esmu taču piedzimis 1856. gadā, kas man šķiet nepastarpināti sekojošs [notikums].

Uzmācību, ar kādu šis sapnis pauž savus absurdumus, saskaņā ar pēdējiem iztirzājumiem pārtulkosim tikai kā zīmi par īpaši niknu un kaislīgu polemiku sapņojumos. Taču ar vēl jo lielāku izbrīnu mēs konstatējam, ka polemika šajā sapnī tiek īstenota atklāti un ka tēvs tiek apzīmēts kā tā persona, kas tiek padarīta par zobošanās mērķi. Šāda atklātība šķiet pretrunā ar mūsu pieņēmumiem par cenzūru sapņa darbā. Taču skaidrojumam kalpo tas, ka šeit tēvs ir tikai priekšplānā izvirzīta persona, savukārt strīds tiek risināts ar citu personu, kas sapni figurē tikai vienā vienīgā mājienā. Ja parasti sapnī ir runa par protestu citām personām, aiz kurām slēpjas tēvs, tad šeit ir pretēji; tēvs kļūst par fiktīvu personu citu aizsegšanai, un tāpēc sapnis var tik neslēpti nodarboties ar viņa citkārt svēti turēto personu, jo spēlē piedalās drošas zināšanas, ka īstenībā viņš nav domāts. Šis fakts izvedināms no sapņa iemesla. Proti, tas radās tad, kad biju dzirdējis, ka vecāks kolēģis, kura spriedums tiek uzskatīts par neapstrīdamu, nelabvēlīgi un izbrīnīti izsakās par to, ka viens no maniem pacientiem psihoanalītisko darbu pie manis turpina jau piekto gadu. Sapni ievadošās frāzes caurskatāmā aizklājā norāda uz to, ka šis kolēģis zināmu laiku ir pārņēmis pienākumus, ko tēvs vairs nevarēja izpildīt (samaksa, uzturēšanās slimnīcā)-, bet, kad mūsu draudzīgās attiecības sāka irt, es nokļuvu tajā pašā izjūtu konfliktā, kas tēva un dēla nesaticības gadījumā tiek uzspiests ar tēva lomu un iepriekšējiem sasniegumiem. Sapņojumi tad nu nikni vēršas pret pārmetumu, ka es netieku ātrāk uz priekšu, kas no šā pacienta ārstēšanas tad izplešas uz ko citu. Vai viņš pazīst kādu, kas to var izdarīt ātrāk? Vai viņš nezina, ka šāda veida stāvokļi parasti vispār ir nedziedināmi un ilgst visu mūžu? Kas gan ir četri līdz pieci gadi salīdzinājumā ar visa mūža garumu, vismaz ja ārstēšanas laikā slimā eksistence ir tikusi tik ļoti atvieglota?

Absurduma raksturs šajā sapnī lielā mērā tiek radīts tādējādi, ka fragmenti no dažādām sapņojumu jomām tiek savirknēti bez pastarpinošas pārejas. Piemēram, fragments “Es ieeju pie viņa blakusistabā utt.” atstāj tēmu, no kuras gūti iepriekšējie fragmenti, un precīzi reproducē apstākļus, kādos tēvam paziņoju par savu patvarīgo saderināšanos.108 Tas tātad tiecas atgādināt cēlo nesavtīgumu, ko toreiz apliecināja vecais vīrs, un pretstatīt to citas, jaunas personas nostājai. Šeit es manu, ka sapnis var zoboties par tēvu tāpēc, ka sapņojumos viņš tiek pilnīgi atzīts un turēts par piemēru citiem. Jebkuras cenzūras būtībā ir tas, ka par neatļautām lietām to, kas ir nepatiesi, var pateikt drīzāk nekā patiesību. Nākamais fragments, kurā viņš atminas, ka bijis reiz piedzēries un tāpēc ticis ieslodzīts, vairs nesatur neko tādu, kas realitātē attiektos uz tēvu. Viņa aizklātā persona šeit nav neviens cits kā dižais Meinerts, kura pēdās sekoju ar tik lielu godbijību un kura nostāja pret mani pēc īsa privileģēšanas perioda pārvērtās neslēptā naidīgumā.109 Sapnis man atgādina viņa paša stāstu, ka reiz jaunības gados nodevies ieradumam apreibināties ar hloroformu un tāpēc bijis jāapmeklē iestāde, un otru piedzīvojumu ar viņu īsi pirms viņa nāves. Man ar viņu bija nikns literārs strīds jautājumos par vīriešu histēriju, kuru viņš noliedza, bet, kad apmeklēju viņu nāvīgi slimu un apjautājos par viņa pašizjūtu, viņš pakavējās pie savu stāvokļu apraksta un noslēdza [to] ar vārdiem: “Ziniet, es vienmēr esmu bijis viens no jaukākajiem vīriešu histērijas gadījumiem.” Tā viņš man par gandarījumu un izbrīnu piekrita tam, kam tik ilgi bija stūrgalvīgi pretojies. Taču pamats tam, ka šajā sapņa ainā Meinertu varu aizklāt ar savu tēvu, ir nevis atrastajā analoģijā starp abām personām, bet gan īss, toties pilnīgi pietiekams sapņojumu nosacījuma teikuma atainojums, kas izvērsti skan: jā, ja es būtu otrā paaudze, profesora vai galma padomnieka dēls, es tiešām būtu ātrāk ticis uz priekšu. Sapnī tad nu es padaru savu tēvu par galma padomnieku un profesoru.

Visrupjākais un vistraucējošākais sapņa absurds ir tajā, ka 1851. gads man ne ar ko neatšķiras no 1856. gada, it kā piecu gadu atšķirība itin neko nenozīmētu. Taču tieši tam sapņojumos ir jātiek izpaustam. Četri līdz pieci gadi ir laiks, kad baudīju iepriekš minētā kolēģa atbalstu, taču tas ir arī laiks, kādu savai līgavai liku gaidīt līdz kāzām, kā arī nejaušs, sapņojumu labprāt izmantotas sakritības laiks, kurā sev patlaban visuzticīgākajam pacientam lieku gaidīt uz pilnīgu izdziedināšanos. “Kas gan ir pieci gadi?” jautā sapņojumi. “Man tas nav nekāds laiks, tas nav ņemams vērā. Man vēl ir daudz laika, un kā galīgs ir kļuvis itin viss, kam arī negribējāt ticēt, tā arī to sasniegšu.” Turklāt skaitlis 51, šķirts no gadsimta, ir vēl kaut kas cits, turklāt determinēts pretējā nozīmē; tāpēc tas arī vairākkārt parādās sapnī. 51 [gads] ir vecums, kas laikam ir īpaši bīstams vīrietim, esmu redzējis tajā [vecumā] pēkšņi mirstam kolēģus, tostarp vienu, kas pēc ilgas gaidīšanas dažas dienas iepriekš bija pasludināts par profesoru.no

V

Cits absurds sapnis, kas spēlējas ar skaitļiem.

Manam paziņam, M. kungam, rakstā ir uzbrucis neviens cits kā Gēte kā mēs visi domājam, ar nepamatoti lielu niknumu. M. kungu šis uzbrukums, protams, ir satriecis. Viņš par to rūgti žēlojas kādā sabiedrībā pie galda; taču viņa cieņa pret Gēti pēc šīs personiskās pieredzes nav cietusi. Mēģinu nedaudz noskaidrot laiciskās attiecības, kas man šķiet neticamas. Gēte ir nomiris 1832. gadā; tā ka viņa uzbrukumam M. [kungam], protams, bija jānotiek agrāk, tolaik M. kungs tad bija pavisam jauns vīrietis. Man šķiet ticami, ka viņš bija 18 gadus vecs. Tomēr droši nezinu, kuru gadu patlaban rakstām, un šādi visa rēķināšana nogrimst tumsā. Uzbrukums, starp citu, ir pazīstamajā Gētes sacerējumā “Daba” [Natur\.

Drīz mūsu rokās būs līdzekļi, lai attaisnotu šā sapņa muļķības. M. kungs ar kuru iepazinos kādā sabiedrībā pie galda, nesen lūdza mani izmeklēt viņa brāli, kuram bija manāmas paralītiska gara traucējuma pazīmes. Pieļāvums bija pareizs; šajā apmeklējumā atgadījās tā neveiklība, ka slimais bez kāda iemesla sarunā atmaskoja brāli ar mājieniem par viņa. jaunības nedarbiem. Es jautāju slimajam par viņa dzimšanas gadu un atkārtoti vedināju viņu veikt nelielus aprēķinus, lai noskaidrotu viņa atmiņas vājumu; starp citu, pārbaudi viņš izturēja vēl visnotaļ labi. Es jau manu, ka sapni izturos kā paralltiķis. (Droši nezinu, kuru gadu patlaban rakstām.) Pārējais sapņa materiāls ir no viena cita recenta avota. Man pazīstams medicīnas žurnāla redaktors savā izdevumā bija publicējis ārkārtīgi nežēlīgu, “iznīcinošu” kritiku par mana Berlīnes drauga Fl. [Flīsa] pēdējo grāmatu, kuru bija uzrakstījis tiešām jauneklīgs un visai vāji spriestspējlgs referents. Domāju, ka man ir tiesības iejaukties, un saucu redaktoru pie atbildības, kurš dzīvi nožēloja kritikas publicēšanu, taču negribēja apsolīt remedēšanu [313] . Es pārtraucu savas attiecības ar žurnālu un savā atteikuma vēstulē uzsvēru cerību, ka mūsu personiskās attiecības no šā atgadījuma necietīs. Trešais šā sapņa avots ir tolaik svaigais kādas pacientes stāsts par viņas psihiski saslimušo brāli, kurš ar izsaucienu “Daba, daba ’ [Natur, Natur] bija sācis trakot. Ārsti bija domājuši, ka izsauciens radies no šā skaistā Gētes sacerējuma lasīšanas, norādot uz saslimušā pārstrādāšanos viņa natūrfilosofiskajās studijās. Es devu priekšroku padomāt par seksuālo nozīmi, jo arī mazākizglītotie pie mums runā par “dabu”, un tas, ka vēlāk nelaimīgais sakropļoja sev ģenitālijas, ļāva domāt, ka vismaz neesmu bijis netaisns. Kad iestājās trakošanas lēkme, šā slimā vecums bija 18 gadu.

Ja vēl piebildīšu, ka tik asi kritizētā mana drauga grāmata (“Rodas jautājums, vai traks ir autors vai es pats,” bija izteicies kāds cits kritiķis) aplūko dzīves laiciskās attiecības un arī Gētes dzīves ilgumu atvedina no bioloģijā nozīmīga, multipla skaitļa, tad viegli saprast, ka sapnī novietoju sevi drauga vietā. (Mēģinu nedaudz noskaidrot laiciskās attiecības.) Taču es izturos kā paralītiķis, bet sapnis nododas absurdumam. Tātad tas nozīmē, kasapņojumi ironiski saka: “Dabiski, [natūrlich\,v\ņš [mans draugs] ir āksts, trakais, bet jūs [kritiķi] esat ģeniāli ļaudis, kas saprot labāk. Bet varbūt tomēr otrādi?” Un šis otrādi ir plaši pārstāvēts sapņa saturā: Gēte ir uzbrucis jaunam vīrietim, tas ir absurdi, savukārt patlaban pavisam jauns vīrietis it viegli varētu uzbrukt nemirstīgajam

Gētem; es rēķinu Gētes miršanas gadu, lai gan paralīdķim es liku rēķināt no viņa dzimšanas gada [314] .

Taču es apsolījos parādīt, ka sapni nesniedz nekas cits kā egoistiskas ierosas. [245. lpp. un tālāk.] Līdz ar to man jāpamato, ka šajā sapnī drauga lietu padaru par savējo un sevi novietoju viņa vietā. Ar manu kritisko pārliecību nomodā tam nepietiek. Taču tad stāsts par astoņpadsmitgadīgo slimnieku un viņa izsauciena “daba"dažādo interpretāciju norāda uz opozīciju, kurā nokļuvu attiecībā pret vairākumu ārstu ar savu apgalvojumu par psihoneirožu seksuālo etioloģiju. Varu sev teikt: kā tavam draugam ir klājies ar kritiku, tā klāsies arī tev, daļēji jau ir tā klājies, un nu varu “viņš” sapņojumos aizstāt ar “mēs”. “Jā, jums taisnība, mēs abi esam āksti.” Par to, ka “mea res agitur”, enerģiski atgādina Gētes nelielā, nesalīdzināmi skaistā sacerējuma pieminēšana, jo tā izklāstīšana populārā priekšlasījumā bija tas, kas man, svārstīgam abiturientam, lika studēt dabaszinātni.111

VI

Esmu palicis parādā parādīt, ka cits sapnis, kurā neparādās mans Es, ir egoistisks. 246. lappusē es minēju, ka profesors M. saka: “Mans dēls, Miops.. ”, un bildu, ka tas ir tikai priekšsapnis citam sapnim, kurā man ir [sava] loma. Šeit ir trūkstošais pamatsapnis, kas liek izskaidrot absurdo un nesaprotamo vārdveidojumu:

Kaut kādu procesu dēļ bērniem ir nepieciešams bēgt no Romas pilsētas, tas ari notiek. Tas norisinās vārtu, antikā stila dubultvārtu priekšā (Porta Romana Sjēnā, kā jau to zinu sapni). Es sēžu uz strūklakas malas un esmu ļoti bēdigs, gandriz raudu. Sievieškārtas persona — apkopēja, mūķene — izved divus zēnus un nodod tos tēvam, bet tas neesmu es. Vecākais no viņiem noteikti ir mans vecākais, otra seju es neredzu; sieviete, kas atved zēnu, uz atvadām pieprasa viņam skūpstu. Viņai ir sarkans deguns. Zēns vairās viņai dot skūpstu, bet, sniedzot roku atvadām, saka: A u f G e s e r e s, bet mums abiem (vai vienam no mums): A uf Ungeseres. Man ir ideja, ka pēdējais nozīmē priekšroku.

Šis sapnis veidojas uz domu jūkļa, kuras izraisīja teātrī redzētā izrāde “Jaunais geto”.112 Sapņojumos viegli atpazīt ebreju jautājumu, bažas par bērnu nākotni, kuriem nevar sniegt tēvzemi, rūpes viņus audzināt tā, lai varētu kļūt brīvi.

y

“Pie Bābeles upēm — tur mēs sēdējām un raudājām. ” [315] sjēna, gluži kā Roma, ir slavena ar savām skaistajām strūklakām: Romai sapnī (sal. 185. lpp. un tālāk) man jāsameklē kaut kāds aizstājējs no pazīstamām vietām. Sjēnas Porta Romana tuvumā mēs redzējām lielu, gaiši izgaismotu namu. Mēs uzzinājām, ka tas ir Manicomio, psihiatriskā iestāde, īsi pirms sapņa biju dzirdējis, ka ticības biedram bija jāatstāj ar grūtībām sasniegtā vieta valsts psihiatriskajā iestādē.

Mūsu interesi raisa runa: Auf Geseres, kur sapnī fiksētajā situācijā vajadzēja sagaidīt “Uz redzēšanos” [Auf Wiedersehen], un tās pilnīgi bezjēdzīgais pretmets: Auf Ungeseres.

Pēc uzziņām, ko guvu no rakstu mācītājiem, geseres ir ebreju vārds, kas atvedināts no verba goiser un kas vislabāk atveidojams kā “lemtās ciešanas, ļauns liktenis”. Saskaņā ar vārda izmantošanu žargonā vajadzētu domāt, ka tas nozīmē “žēlabas un vaimanas”. Ungeseres ir manis paša vārddarinājums un saista manu uzmanību visupirms, taču iesākumā atstāj neziņā. īsā piezīme sapņa beigās, ka Ungeseres nozīmē priekšroku salīdzinājumā ar Geseres, atver vārtus iedomām un līdz ar to vārtu izpratnei. Šādas attiecības taču ir ar kaviāru: nesālīts [ungesalzene] tas tiek vērtēts augstāk par sālītu [gesalzene]. Kaviārs tautai ir “dižciltīgo kaislības”: tajā ir apslēpts jokpilns mājiens uz vienu mana nama personu, par kuru ceru, ka viņa, būdama par mani jaunāka, parūpēsies par manu bērnu nākotni. Ar to saskan tas, ka cita mana nama persona, mūsu brašā aukle, sapnī visnotaļ atpazīstami tiek parādīta apkopējā (vai mūķenē). Taču starp pāri "sālīts nesālīts” un “Geseres— Ungeseres” trūkst pastarpinošas pārejas. Tā atrodas [pārī] “gesдuert un ungesдuert” [raudzēts un neraudzēts]; savā bēgšanai līdzīgajā izceļošanā no Ēģiptes Israēla bērniem nebija laika raudzēt maizes mīklu, un atmiņā par to aizvien vēl Lieldienās ēd neraudzētu maizi. Šeit varu ievietot arī pēkšņo iedomu, kas man radusies šajā analīzes daļā. Es atminos, kā mēs, es un mans draugs no Berlīnes, pēdējās Lieldienās [Ostern] staigājām pa mums svešās Breslavas pilsētas ielām. Maza meitene man vaicāja ceļu uz noteiktu ielu; man bija jāatvainojas, ka nezinu, un teicu savam draugam: “Cerams, ka vēlāk dzīvē mazā pierādīs lielāku vērīgumu, izvēloties personas, kam ļaut sevi vadīt.” Drīz pēc tam man iekrita acīs izkārtne: dr. Hērods, pieņemšanas laiks… Nodomāju: “Cerams, ka kolēģis jau nav bērnuārsts.” Tikmēr mans draugs attīstīja savus uzskatus par bilaterālās simetrijas bioloģisko nozīmi un vienu teikumu sāka ar ievadu: “Ja mums būtu acs pieres vidū kā Ciklopam..!' Tas ved pie profesora teiktā priekšsapnī: mans dēls, Miops. Un nu esmu nokļuvis līdz Geseres galvenajam avotam. Pirms daudziem gadiem, kad šis profesora M. dēls, kurš patlaban ir patstāvīgs domātājs113 , vēl sēdēja skolas solā, viņš saslima ar acuslimību, kas ārstā raisīja bažas. Viņš domāja: kamēr tā ir vienpusēja, tā neko nenozīmējot, bet, ja tā pārmetīsies arī uz otru aci, būs nopietni. Vienā acī liga izzuda bez kāda kaitējuma, taču drīz vien tiešām parādījās pazīmes par otras acs saslimšanu. Pārbiedētā māte tūdaļ pat lika atsaukt ārstu viņu lauku apmešanās vietas vientulībā. Bet tagad viņš nostājās otrā pusē. “Ko jūs te vaimanājat ļ Geseres] ?” viņš uzkliedza mātei. “ Vienā pusē kļuva labi, kļūs labi arī otrā." Un tā arī notika.

Un nu attiecībās ar mani un manējiem. Skolas sols, kurā profesora M. dēls apguva savu pirmo viedību, kā mātes dāvinājums ir pārgājis mana vecākā īpašumā, kura mutē es sapnī ielieku atvadu vārdus. Viena no vēlmēm, ko var saistīt ar šo pārnesumu, tagad ir viegli atminama. Šim skolas solam arī ar savu konstrukciju jāpasargā bērns no tā, lai viņš nekļūtu tuvredzīgs un vienpusīgs. Tāpēc sapnī Miops (aiz tā Ciklops) un bilateralitātes iztirzājumi. Bažas par vienpusīgumu ir daudznozīmīgas; līdztekus fiziskam vienpusīgumam var būt domāts intelektuālās attīstības vienpusīgums. Jā, vai nešķiet, ka sapņa aina savā trakumā ir tieši pretrunā ar šīm bažām? Pasakot uz vienu pusi savus atvadvārdus, bērns uz otru pusi saka pretējo, it kā nodrošinot līdzsvaru. Viņš rīkojas, it kā ņemot vērā bilaterālo simetriju!

Tādējādi bieži vien tad, kad sapnis šķiet galīgi traks, tam ir visdziļākā jēga. Visos laikos tie, kam bija kas sakāms, bet nevarēja bez briesmām to pateikt, labprāt mēdza uzlikt āksta cepuri. Klausītājs, kam bija paredzēta aizliegtā runa, drīzāk to pacieta, ja varēja pasmieties un paglaimot ar spriedumu, ka nemīlamais acīmredzot ir kaut kas ākstīgs. Gluži kā sapņa īstenībā izrādē izturas princis, kam jāizliekas par ākstu, un tāpēc arī par sapni var pateikt to, ko par sevi saka Hamlets, turklāt viņš īstos apstākļus aizstāj ar asprātīgi nesaprotamiem: “Esmu prātā jucis tikai tad, kad vējš iegriežas no ziemeļrietumiem; ja vējš no dienvidiem, es atšķiru vanagu no sikspārņa.”114 [316]

Līdz ar to sapņa absurduma problēmu esmu atrisinājis tādējādi, ka sapņojumi nekad nav absurdi vismaz garīgi veselu cilvēku sapņos un ka sapņa darbs producē absurdus sapņus un sapņus ar atsevišķiem absurdiem elementiem, ja sapņojumos pastāv kritika, izsmiekls un zobgalība, kas jāataino to izpausmes formā.115 Man atliek vien parādīt, ka sapņa darbs vispār ir izsmelts ar triju minēto** un vienu vēl pieminamu [425. lpp.] momentu, ka tas neveic neko citu kā vien sapņojumu tulkojumu, ņemot vērā četrus tā priekšrakstītos nosacījumus, un ka jautājums, vai dvēsele sapnī strādā ar visām savām garīgajām spējām vai tikai daļu no tām, ir izvirzīts nepareizi un neatbilst faktiskajiem apstākļiem. Taču, tā kā pastāv gana daudz sapņu, kuru saturā tiek spriests, kritizēts un atzīts, kuros parādās izbrīns par atsevišķiem sapņa elementiem, tiek mēģināts skaidrot un izvirzītas argumentācijas, tad man ar izraudzītiem piemēriem jāatspēko iebildumi, kas tiek atvedināti no šādiem atgadījumiem.

Mans atspēkojums skan: viss, kas sapņos atrodams kā šķietama spriešanas funkcija, nav uzskatāms, piemēram, par sapņa darba domas veikumu, tas pieder pie sapņojumu materiāla un no turienes kā gatavs veidojums ir nokļuvis manifestētajā sapņa saturā. Savu tēzi varu sākumā vēl pārspēt. Arī laba daļa no spriedumiem, kurus pēc pamošanās izdara par sapni, ko atminas, izjūtām, ko mūsos izraisa šā sapņa reproducēšana, pieder pie latentā sapņa satura un ir iekļaujama sapņa interpretācijā.

I

Spilgtu piemēru tam jau esmu minējis [296. lpp. un tālāk]. Kāda paciente negrib stāstīt savu sapni, jo tas ir pārāk neskaidrs. Viņa sapni ir redzējusi kādu personu un nezina, vai tas bija virs vai tēvs. Tad seko sapņa otrā daļa, kur parādās “atkritumu spainis”, kam pievienojas šāda atmiņa. Kā jauna namamāte viņa reiz pa jokam vienam jaunam radiniekam, kas apgrozījās mājā, teica, ka viņas tuvākā rūpe esot iegādāties jaunu atkritumu spaini. Nākamajā rītā viņa tādu saņēma, taču tas bija piepildīts ar maijpuķītēm. Šā sapņa daļa kalpo izteiciena “Ne paša nopelnu dēļ” [317] atainošanai. Turpinot analīzi, uzzinām, ka sapņojumos runa ir par jaunībā dzirdēta stāsta sekām, ka meitene dabūjusi bērnu, par kuru nebija skaidrs, kas īsti ir tā tēvs. Šeit tātad sapņa atainojums ietiecas nomoda domāšanā un ļauj vienu sapņojumu elementu pārstāvēt nomodā veiktam spriedumam par visu sapni.

II

Līdzīgs gadījums: kādam manam pacientam ir sapnis, kas viņam šķiet interesants, jo tūdaļ pēc pamošanās viņš sev saka: tas man ir jāizstāsta dakterim. Sapnis tiek analizēts un atklājas visskaidrākie mājieni uz attiecībām, kuras viņš uzsācis ārstēšanas laikā un par kurām nolēmis man neko nestāstīt. [318]

III

Trešais piemērs no manis paša pieredzes.

Kopā ar P. eju uz slimnīcu pa apvidu, kur atrodas mājas un dārzi. Ideja, ka šo apvidu jau vairākkārt esmu sapnī redzējis. Taču es īpaši labi neorientējos; viņš man rāda ceļu, kas aiz stūra ved uz restaurāciju (zāli, nevis dārzu); tur es jautāju pēc Doni kundzes un dzirdu, ka viņa ar trim bērniem dzīvo pašā galā nelielā kambarīti. Es dodos turp un jau iepriekš sastopu neskaidru personu ar manām divām mazajām meitenēm, kuras tad ņemu līdzi, kad labu brītiņu esmu ar viņām pastāvējis. Sava veida pārmetums manai sievai, ka viņa tās tur atstājusi.

Pamostoties jūtu lielu apmierinājumu, ko motivēju ar to, ka tagad no analīzes uzzināšu, ko nozīmē: par to jau esmu sapņojis. [319] taču analīze man par to neko nesaka; tā rāda tikai to, ka apmierinājums pieder pie latentā sapņa satura, nevis pie sprieduma par sapni. Tas ir apmierinājums par to, ka savā laulībā esmu guvis bērnus. P. ir persona, ar kuru labu gabalu dzīvē esmu gājis pa vienu un to pašu ceļu, kurš tad sociāli un materiāli ir mani pārspējis, taču laulībā ir palicis bez bērniem. Abi sapņa iemesli var aizstāt pilnīgas analīzes pierādījumu. Dienu iepriekš avīzē lasīju paziņojumu par nāvi saistībā ar kādu Donu A..i kundzi (no kā izveidoju Doni), kas nomirusi dzemdībās-, no savas sievas dzirdēju, ka mirušo ir apkopusi tā pati vecmāte, kas apkopusi viņu mūsu divu jaunāko bērnu [piedzimšanā]. Donas vārds man bija iekritis acīs, jo nesen pirms tam to pirmo reizi biju uzgājis kādā angļu romānā. Otrs sapņa iemesls izriet no tā datuma; tā bija nakts pirms mana vecākā, šķiet, dzejiski apdāvinātā zēna dzimšanas dienas.26

IV

Tāds pats apmierinājums man saglabājas pēc pamošanās no absurdā sapņa, ka tēvs pēc savas nāves ir spēlējis politisku lomu pie maģāriem, to skaidro izjūtas turpināšanās, kura pavadīja sapņa pēdējo fragmentu [375. lpp.]: “Atminos, ka nāves gultā viņš izskatījās ļoti līdzīgs Garibaldi, un priecājos par t o, ka tā tiešām noticis.." (Pievienoju aizmirstu turpinājumu.) No analīzes nu varu iekļaut to, kas attiecas uz šo sapņa caurumu. Tā ir mana otrā zēna pieminēšana, kam biju devis lielas vēsturiskas personības vārdu117 , kura mani spēcīgi saistīja zēna gados, īpaši pēc manas uzturēšanās Anglijā. Visu gadu, gaidot bērnu, gribēju viņam dot tieši šo vārdu, ja piedzims dēls, un ārkārtīgi apmierināts jau apsveicu ar to jaundzimušo. Viegli pamanīt, ka tēva apspiestā lielummānija viņa domās pāriet uz bērniem; jā, visai ticams, ka šis ir viens no ceļiem, pa kuru norisinās apspiešana, kas kļuvusi nepieciešama dzīvē. Tiesības tikt uzņemtam šā sapņa kopsakarībā mazais ieguva tādējādi, ka viņam tolaik atgadījās tā pati bērnam un mirstošajam viegli piedodamā nelaime sasmērēt veļu. Salīdz, šajā saistībā mājienu “tiesas un priekšsēdētājs” un sapņa vēlmi: savu bērnu priekšā stāvēt tīram un dižam. [Sal.: 417. lpp. un tālāk. 1

V

Ja man tagad jāizraugās sprieduma izpausmes, kas paliek pašā sapnī, neturpinās nomodā vai nepārceļas tajā, tad kā lielu atvieglojumu izjutīšu to, ka šajā ziņā varu izmantot tos sapņus, kuri jau tikuši izklāstīti citā nolūkā. Sapnis par Gēti, kas uzbrucis M. kungam [384. lpp. un tālāk], laikam satur daudzus sprieduma aktus. Es mēģinu nedaudz noskaidrot laiciskās attiecības, kas man nešķiet ticamas. Vai tas neizskatās pēc kritiskas ierosas pret bezjēdzību, ka Gēte būtu literāri uzbrucis man pazīstamam jaunam vīrietim? “Man šķiet ticami, ka viņš bija 18 gadus vecs.” Tas taču skan gluži kā, tiesa, vājprātīgs aprēķins; bet [frāze] “Droši nezinu, kuru gadu rakstām” būtu piemērs par nedrošību un šaubām sapnī.

Taču tagad no šā sapņa analīzes zinu, ka šie šķietami tikai sapnī īstenotie sprieduma akti savā burtiskumā pieļauj citu izpratni, caur kuru tie kļūst nepieciešami sapņa interpretācijai un vienlaikus novērš jebkuru absurdumu. Ar frāzi “Es mēģinu nedaudz noskaidrot laiciskās attiecības” novietoju sevi sava drauga [Fllsa] vietā, kurš tiešām mēģina noskaidrot dzīves laiciskās attiecības. Līdz ar to frāze zaudē sprieduma nozīmi, kas pretojas iepriekšējo frāžu bezjēdzībai. Iekļāvums “kas man šķiet neticamas”sader ar vēlāko “man šķiet ticami”. Aptuveni ar tādiem vārdiem esmu iebildis dāmai, kura man izstāstīja sava brāļa slimības vēsturi: “Man šķiet neticami, ka izsaucienam “Daba, daba” būtu kaut kas kopīgs ar Gēti: daudz ticamāk, ka tam ir bijusi jums zināmā seksuālā nozīme.” Tiesa, šeit ir spriedums, taču tas ir pieņemts nevis sapnī, bet gan realitātē saistībā ar iemeslu, ko sapņojumi atminas un izmanto. Sapņa saturs piesavina šo spriedumu gluži kā jebkuru citu sapņojumu fragmentu.

Skaitlis 18, ar kuru bezjēdzīgā veidā ir saistīts spriedums sapnī, vēl saglabā tās kopsakarības pēdas, no kuras tika izrauts reālais spriedums. Visbeidzot [frāzei] “Droši nezinu, kuru gadu rakstām" ir jāpanāk nekas cits kā mana identificēšanās ar paralītiķi, kura pārbaudē tas tiešām ir guvis pieturpunktu.

Skaidrojot sapņa šķietamos sprieduma aktus, var sev atgādināt iesākumā [no. lpp.] sniegto noteikumu interpretācijas darba veikšanai, ka sapnī izveidoto sapņa sastāvdaļu kopsakarību var atlikt sāņus kā nebūtisku šķitumu un jebkuru sapņa elementu pašu par sevi pakļaut atvedināšanai. Sapnis ir konglomerāts, kas izpētes nolūkos atkal ir jāsadala. [Sal.: 369. lpp.] Taču vienlaikus jāpievērš uzmanība tam, ka sapņos izpaužas psihisks spēks, kas rada šo šķietamo kopsakarību, tātad sapņa darbā gūtais materiāls tiek pakļauts sekundārai apstrādei. Šeit mums ir tā spēka izpausmes, ko vēlāk novērtēsim kā ceturto sapņa izveidē līdzdalīgo momentu [425. lpp. un tālāk].

ļ

VI

Es meklēju citus piemērus par spriešanas darbu jau izklāstītajos sapņos. Absurdajā sapnī par kopienas padomes paziņojumu [382. lpp. un tālāk] es jautāju: drīz pēc tam tu apprecējies? Rēķinu, ka esmu taču piedzimis 1856. gadā, kas man šķiet nepastarpināti sekojošs [notikums]. Tas pilnīgi ietērpjas secinājuma [Schlussfolge] formā. Tēvs drīz pēc lēkmes 1851. gadā apprecējās; es esmu vecākais, piedzimis 1856. gadā; tas tātad saskan. Mēs zinām, ka šo secinājumu ir falsificējis vēlmes piepildījums, ka sapņojumos dominējošā tēze skan: četri vai pieci gadi, tas nav nekāds laiks, to nav ko rēķināt. Taču katru šā secinājuma daļu kā satura, tā formas ziņā sapņojumi ir determinējuši citādi: tas ir pacients, par kura pacietību žēlojas kolēģis un kurš tūdaļ pēc kūres beigām domā precēties. Veids, kā sapnī izturos ar tēvu, atgādina nopratināšanu vai eksāmenu un līdz ar to universitātes pasniedzēju, kurš pierakstīšanās stundā mēdza fiksēt pilnīgi visus personiskos datus: dzimis, kad? 1856. Patre? Tēva vārds tikai minēts ar latīņu galotni, un mēs studenti uzskatījām, ka galma padomnieks no tēva vārda izdarīja secinājumus, ko inskribētā vārds viņam ne vienmēr ļāva izdarīt. Līdz ar to sapņa secināšana būtu tikai [tās] secināšanas atkārtojums, kura sapņojumos parādās kā materiāla daļa. Šeit mēs uzzinām kaut ko jaunu. Ja sapņa saturā parādās secinājums, tad tas pilnīgi droši ir no sapņojumiem; taču tajos tas var būt kā daļa no materiāla, ko atminas, vai arī tas kā loģiska saitiņa var savstarpēji saistīt sapņojumu virkni. Katrā ziņā secinājums sapnī ir secinājums no sapņojumiem. [320]

Šā sapņa analīze šeit būtu turpināma. Profesora nopratināšanai pievienojas atmiņa par (manā laikā latīniski fiksētu) universitātes studentu sarakstu. Tālāk, mans studiju gājums. Pieci gadi, kas ir paredzēti medicīnas studijām, savukārt man bija par maz. Bez kādām bažām turpināju strādāt nākamos gadus, manu paziņu lokā mani uzskatīja par laika nositēju, šaubījās, ka būšu “gatavs”. Tad nolēmu savus pārbaudījumus veikt ātrāk un tomēr kļuvu gatavs: neraugoties uz atlikšanu. Jauns sapņojumu pastiprinājums, ar ko spītīgi turējos pretim saviem kritiķiem: “Un pat ja negribat ticēt, jo izšķiežu laiku; es tomēr būšu gatavs, es nokļūšu līdz beigām [Schluss]. Tā jau ir bijis bieži.”

Tas pats sapnis savā sākuma daļā satur frāzes, kurām nav tik viegli liegt argumentācijas raksturu. Un šī argumentācija nepavisam nav absurda, tikpat labi tā varētu piederēt nomoda domāšanai. Es smejos par kopienas padomes paziņojumu, jo, pirmkārt, 1851. gadā vēl nebiju piedzimis, otrkārt, tēvs, uz ko tas var attiekties, jau ir miris. Abi [argumenti] ir pareizi ne tikai paši par sevi, tie pilnīgi sakristu arī ar īstiem argumentiem, ko šāda veida paziņojumā izmantotu. No iepriekšējās analīzes (382. lpp. un tālāk) mēs zinām, ka šis sapnis ir izaudzis dziļi sarūgtinātu un izsmiekla pārpildītu sapņojumu augsnē; ja turklāt vēl varam pieņemt, ka cenzūras motīvi ir visnotaļ spēcīgi, tad saprotam, ka sapņa darbam ir visi iemesli izveidot nevainojamu bezjēdzīga pieļāvuma atspēkojumu pēc sapņojumos pastāvošā parauga. Taču analīze mums rāda, ka sapņa darbam šeit tomēr nav uzlikta nekāda brīva pēcradīšana, tam bija jāizmanto materiāls no sapņojumiem. Ir tā, it kā algebriskā vienādojumā līdztekus zīmēm + un — parādās kāpināšanas un kvadrātsaknes zīmes un kāds, kas pieraksta šo vienādojumu, nesaprotot to, pārņem darbību zīmes tāpat kā skaitļus savā pierakstā, pilnīgi tos sajaucot. Abus argumentus [sapņa saturā] var atvedināt no šāda materiāla. Man ir nepatīkami domāt, ka daži pieņēmumi, ko lieku pamatā savam psihoneirožu psiholoģiskajam atrisinājumam, kļuvuši zināmi, izraisīs neticību un apsmieklu. Tā, piemēram, man jāapgalvo, ka iespaidi jau no otrā dzīves gada, dažkārt arī jau pirmā, atstāj paliekošas pēdas nākamā slimnieka jūtu dzīvē un kaut arī daudzkārt atmiņas izkropļoti un pārspīlēti var sniegt pirmo un pašu zemāko histēriska simptoma pamatojumu. Pacienti, kurus attiecīgajā brīdī ar to konfrontēju, mēdz jauniegūto skaidrojumu parodēt, paziņojot, ka esot gatavi meklēt atmiņas no laika, kad vēl nebija piedzimuši. Saskaņā ar manām gaidām līdzīgi varētu uzņemt [tās] nojaustās lomas atsegšanu, kāda sievieškārtas slimajām ir tēvam pašās agrīnākajās seksuālajās ierosās. (Sal. konfrontāciju: 236. lpp. un tālāk.) Un tomēr saskaņā ar manu labi pamatoto pārliecību abi [pieņēmumi] ir patiesi. Pastiprināšanai domāju par atsevišķiem piemēriem, kad tēvs nomirst, bērnam esot ļoti agrā vecumā, un pierāda vēlāk citādi neizskaidrojamos gadījumus, ka bērns tomēr bija neapzināti saglabājis atmiņu par viņam tik agri zudušu personu. Es zinu, ka abi mani apgalvojumi balstās uz secinājumiem [Schlьsse], kuru nozīmīgums tiek apstrīdēts. Tādējādi vēlmes piepildījuma veikums ir tas, ka, lai radītu no iebildumiem brīvus secinājumus, sapņa darbs izmanto tieši šo secinājumu materiālu, kuru apstrīdēšanu es bīstos.

VII

Sapnī, kuru līdz šim esmu tikai pieminējis [364. lpp.], iesākumā skaidri tiek pausts izbrīns par uzradušos tēmu.

“Vecais Brike laikam man ir izvirzījis kādu uzdevumu; gana dīvaini tas attiecas uz manis paša ķermeņa lejasdaļas, iegurņa un kāju preparēšanu, kuru redzu sev priekšā kā secēšanas zālē, tomēr nejūtot kādu trūkumu ķermenī, nedz arī jūtot kādas šausmu pēdas. Līdzās stāv Luīze N. un strādā kopā ar mani. Iegurnis ir izkidāts, tas redzams te no augšas, te no apakšas. Redzami lieli, miessarkani izaugumi (par kuriem es jau sapnī domāju kā par hemoroīdiem). Vajadzēja rūpīgi izlasīt arī to, kas atradās virs tiem un līdzinājās sudrahpapiram. [321] Tad atkal tiku pie savām kājām un pagājos pa pilsētu, taču (aiz noguruma)paņēmu ekipāžu. Ekipāža man par izbrīnu iebrauca nama vārtos, kuri atvērās un ļāva braukt pa eju, kas, ap stūri nogriežoties, beidzot noveda atklātā vietā. [322] Beidzot ceļoju ar kalnu pavadoni, kas nes manas mantas, pa mainīgu apvidu. Kādu posmu viņš mani nesa, jo man bija nogurušas kājas. Zeme bija purvaina; mēs gājām gar malu; uz zemes, kā indiāņi vai čigāni, sēdēja ļaudis, starp tiem meitene. Iepriekš pats biju gājis pa slideno zemi, nemitīgi brīnīdamies, ka spēju to tik labi pēc preparēšanas. Beidzot nokļuvām līdz nelielam koka namam, kura galā bija atvērts logs. Tur pavadonis mani nolaida un nolika divus jau gatavus dēļus uz palodzes, lai šādi pārvarētu bezdibeni, kas sākās no loga. Tagad tiešām kļuva bail par savām kājām. Taču gaidāmās pārejas vietā es redzēju divus pieaugušus vīriešus guļam uz soliem, kas bija pie būdas sienām, un līdzās tiem it kā divus gulošus bērnus. It kā pāreja būtu jānodrošina bērniem, nevis dēļiem. Es pamostos [šādas] domas izbīlī. [”]

Kurš kaut reizi ir guvis kārtīgu iespaidu par sapņa kondensācijas rentabilitāti, tas var viegli iedomāties, cik daudz lapu nepieciešams izvērstai šā sapņa analīzei. Taču, par laimi, kopsakaram es no sapņa patapinu tikai piemēru par izbrīnu sapnī, kas izpaužas iekļāvumā “gana dīvaini”. Pāreju uz sapņa iemeslu. Tas ir dāmas Luīzes N. apmeklējums, kura arī sapnī asistē darbā. “Iedod man kaut ko palasīt.” Es viņai piedāvāju Raidera Hegarda “She”.m “Dīvaina grāmata, taču pilna ar apslēptu jēgu,” gribu viņai izskaidrot, “mūžīgi sievišķais, mūsu afektu nemirstība- ”

Te viņa mani pārtrauc: “To jau es zinu. Vai tev nav nekā sava?” “Nē, manis paša nemirstīgie darbi vēl nav uzrakstīti.” “Kad tad parādīsies tavi tā sauktie pēdējie skaidrojumi, kuri, kā solīji, būs lasāmi arī mums?” viņa jautā nedaudz dzēlīgi. Tagad manu, ka ar viņas muti mani uzrunā kāds cits, un apklustu. Domāju par pārvarēšanu, ko man maksās laist apgrozībā tikai darbu par sapni, kurā jāatklāj tik daudz no paša intīmās būtības.

‘Vislabāko, ko zināt vari,

Tomēr nedrīksti tu zeņķiem teikt.”*

Paša miesas preparēšana, kas man tiek izrādīta sapnī, tātad ir ar sapņu izklāstu saistītā pašanalīze.119 Vecais Brike ir īsti vietā; jau šajos pirmajos zinātniskā darba gados gadījās, ka atstāju atradumu, taču viņa enerģiskais uzdevums piespieda mani publicēties. Taču turpmākās domas, kas savijas ar sarunu ar Luīzi N., sniedzas pārāk dziļi, lai kļūtu apzinātas; tās novirzās materiāla dēļ, kas manī uzmodies līdz ar Raidera Hegarda [romāna] “She"pieminēšanu. Uz šo grāmatu un tā paša autora citu grāmatu “Heart of the World” attiecas spriedums “gana dīvaini”, bet daudzie sapņa elementi ir patapināti no abiem fantastiskajiem romāniem. Purvainā augsne, pa kuru tieku nests, bezdibenis, kas pārvarams ar līdzatnestajiem dēļiem, ir no [romāna] “She”, indiāņi, meitene, koka nams — no “Heart of the World”. Abos romānos pavadone ir sieviete, abos romānos runa ir par bīstamiem ceļojumiem, [romānā] “She”par piedzīvojumiem pilnu ceļu neatklātajā, ko nav skārusi gandrīz neviena kāja. Nogurušās kājas saskaņā ar piezīmi, ko rodu sapnī, ir bijusi reāla tās dienas izjūta. Varbūt tam atbilda nogurušais noskaņojums un šaubpilnais jautājums: cik tālu vēl nesīs manas kājas? [Romānā] “She” piedzīvojums beidzas ar to, ka pavadone tā vietā, lai sev un citiem gūtu nemirstību, rod nāvi noslēpumainā centrālajā ugunī. Šādas bailes nepārprotami sarosījās sapņojumos. “Koka nams” noteikti ir arī zārks, proti, kapenes. Taču, atainojot šo pašu nevēlamāko domu ar vēlmes piepildījumu, sapņa darbs ir paveicis meistardarbu. Proti, es jau reiz biju kapenēs, taču tās bija iztukšotas etrusku kapenes pie Orvjeto, šaura kamera ar diviem akmens soliem gar sienām, uz kuriem bija novietoti divu pieaugušo skeleti.120 Gluži tāpat izskatās sapņa koka namā, tikai akmens ir aizstāts ar koku. Sapnis šķiet sakām “Ja jau tev jāuzturas kapenēs, lai tās būtu etrusku kapenes” un ar šo pārvirzi pārvērš pašas sērīgākās gaidas patiesi vēlamās.121 Diemžēl, kā vēlāk dzirdēsim [402. lpp. un tālāk], pretmetā tas var pārvērst afektu pavadošo priekšstatu, bet ne vienmēr ari pašu afektu. Šādi tad es pamostos ar "domas izbīli”, pēc tam kad ideja vēl uzspiedusi atainojumu, ka varbūt bērni sasniegs to, kas bijis liegts tēvam, jauns mājiens uz dīvaino romānu, kurā personas identitāte tiek saglabāta paaudžu paaudzēs divtūkstoš gadu garumā. [323]

VIII

Saistībā ar citu sapni arī rodams izbrīns par sapnī pārdzīvoto, taču tas sajūgts ar tik uzkrītošu, samākslotu un gandrīz atjautīgu skaidrojuma mēģinājumu, ka tikai tādēļ vien man analīzei būtu jāpakļauj viss sapnis, pat ja sapnī nebūtu vēl divu punktu, kas saista mūsu interesi. Naktī no 18. uz 19. jūliju es ceļoju pa Dienvidu dzelzceļu un miegā dzirdu: Atskan: “Holturna, desmit minūtes. ” Es tūdaļ pat domāju par Holotūriju — dabas vēstures muzeju -, ka šeit ir vieta, kur drosmigi vīri nesekmīgi bija pretojušies sava monarha virsvarai. Jā, kontrreformācija Austrijā! — It kā tā būtu kāda vieta Štīrijā vai Tirolē. Nu neskaidri redzu nelielu muzeju, kurā tiek uzglabāti šo vīru pārpalikumi vai guvumi. Gribētu izkāpt, taču vilcinos. Uz perona stāv sievietes ar augļiem, viņas tup uz zemes un tik aicinoši tur grozus. — Es vilcinājos dēļ šaubām, vai mums vēl ir laiks, bet tagad mēs aizvien vēl stāvam. Pēkšņi es atrodos citā kupejā, kur ādas sēdekļi ir tik šauri, ka ar muguru tieši atspiežas atzveltnē.** Es par to brīnos, bet es taču varu būt miega stāvoklī pārsēdies. Vairāki cilvēki, tostarp angļu pāris, brālis un māsa; uz plaukta pie sienas grāmatu rinda. Es redzu "Wealth of Nations”, "Matter and Motion” (Maksvela), biezas un brūnā audekla iesējumā,122 Vīrietis jautā māsai, vai viņa nav aizmirsusi paņemt Sillera grāmatu. Grāmatas ir te manas, tēviņu. Gribētu

apstiprinoši vai atbalstoši iejaukties- Es pamostos, viscaur nosvīdis,

jo visi logi ir aizvērti. Vilciens apstājas Mārburgā.

Pieraksta laikā iedomājos sapņa daļu, ko atmiņa gribēja apiet. Es saku pārim saistībā ar noteiktu grāmatu: it is from … taču koriģēju sevi: it is by … Vīrietis bilst māsai: viņš taču pateica pareizi. [324]

Sapnis sākas ar stacijas nosaukumu, kas laikam mani pilnīgi nepamodināja. Es šo nosaukumu, Mārburgā, aizstāju ar Holturnas nosaukumu. To, ka pirmajā vai vēlākajā izsaucienā esmu dzirdējis Mārburgu, pierāda Šillera pieminēšana sapnī, kurš ir piedzimis Mārburgā, kaut arī ne Štīrijas. [325] Šoreiz es ceļoju ļoti neērtos apstākļos, kaut arī pirmajā klasē. Vilciens bija pārpildīts, kupejā sastapu kungu un dāmu, kas šķita ļoti diži un neprata uzvesties vai neuzskatīja par vērtu kaut kā slēpt savu neapmierinātību par ienācēju. Uz manu pieklājīgo sveicienu netika atbildēts; kaut arī vīrietis un sieviete sēdēja viens otram līdzās (pretēji braukšanas virzienam), sieviete tomēr manu acu priekšā pasteidzās ar lietussargu aizņemt sev vietu iepretim pie loga; durvis tūdaļ tika aizvērtas, pārmijot demonstratīvas runas par loga atvēršanu. Laikam manī drīz bija nomanāms gaisa trūkums. Nakts bija karsta un no visām pusēm noslēgtajā kupejā drīz kļuva smacīgi. No savas ceļojumu pieredzes zinu, ka šāda nerespektējoša izturēšanās raksturo cilvēkus, kas nav samaksājuši vai samaksājuši tikai daļēji par savu biļeti. Kad ieradās konduktors un es uzrādīju savu dārgi pirkto biļeti, no dāmas mutes atskanēja nepieejami un it kā draudoši: manam vīram ir apliecība. Viņa bija iespaidīga paskata ar neapmierinātību sejā, vecumā, kas nav tālu no sievišķā skaistuma sabrukuma laika; vīrs vispār netika pie vārda, viņš vienkārši nekustīgi sēdēja. Es mēģināju aizmigt. Sapnī es šausmīgi atriebos saviem nemīlīgajiem līdzceļotājiem; grūti nojaust, kādas zākas un pazemojumi slēpjas aiz sapņa pirmās puses atrisušajām atlūzām. Kad šī vajadzība bija apmierināta, parādījās otrā vēlme samainīt kupejas. Sapnis ainas maina tik bieži, turklāt bez visniecīgākā pārmaiņas iemesla, un nepavisam nebūtu bijis uzkrītoši, ja tūdaļ pat savu ceļojuma sabiedrību būtu no savas atmiņas aizstājis ar patīkamāku. Taču šeit iestājas gadījums, ka kaut kas attur no ainas maiņas un uzskata par nepieciešamu to izskaidrot. Kā es pēkšņi nokļuvu citā kupejā? Es taču nevarēju atminēties, ka būtu pārsēdies. Te bija tikai viens skaidrojums: laikam esmu atstājis vagonu miega stāvokli, rets atgadījums, tomēr neiropatologu pieredze sniedz par to piemērus. Mēs zinām par personām, kas krēslas stāvoklī uzsāk ceļojumu pa dzelzceļu, ne ar vienu pazīmi nenododot savu anormālo stāvokli, līdz kādā ceļojuma stacijā pilnīgi atgūstas un tad apbrīno savas atmiņas caurumus. Ar šādu “automatisme ambulatoire” es jau sapnī skaidroju to, kas noticis ar mani.

Analīze ļauj sniegt arī citu risinājumu. Skaidrojuma mēģinājums, kas mani tā pārsteidz, ka man tas bija jāpiedēvē sapņa darbam, nav oriģināls, tas ir nokopēts no mana pacienta neirozes. Jau citviet stāstīju [239. lpp. un tālāk] par ļoti izglītotu un dzīvē mīkstsirdīgu vīrieti, kas īsi pēc savu vecāku nāves sāka vainot sevi slepkavnieciskās nosliecēs un tagad cieš no piesardzības pasākumiem, kas jāveic, lai nodrošinātos pret tām. Tas bija smags uzmācīgu priekšstatu gadījums ar pilnīgi saglabātu saprašanu. Iesākumā patiku pastaigāties pa ielām viņam laupīja spaids, ka nepieciešams sniegt norēķinu par to, kur pazūd visi tie, ko viņš sastapis; ja kāds pēkšņi pazuda no viņa izsekojošā skatiena, viņam palika nepatīkama izjūta un iespējamība domāt, ka viņš varētu būt to novācis. Starp citu, aiz tā bija Kaina fantāzija, jo “visi cilvēki ir brāļi”. Nespējot atrisināt šo uzdevumu, viņš atteicās no pastaigām un vadīja dzīvi, ieslēdzies savās četrās sienās. Taču viņa istabā ar avīzēm nemitīgi nokļuva ziņas par slepkavībām, kas bija notikušas ārā, un viņa sirdsapziņa šaubu formā gribēja tam iedvest, ka viņš ir meklētais slepkava. Pārliecība, ka viņš taču nedēļām nav atstājis savu dzīvokli, kādu laiku viņu pasargāja no šīm apsūdzībām, līdz kādu dienu prātā iešāvās iespēja, ka viņš var atstāt mājas bezapzinātā stāvoklī un šādi veikt slepkavību, neko par to nezinot. No tā brīža viņš noslēdza galvenās durvis, nodeva atslēgas vecajai ekonomei un uzstājīgi aizliedza tās dot viņam pat pēc viņa pieprasījuma.

No turienes tātad skaidrojuma mēģinājums, ka esmu pārsēdies bezapzinātā stāvoklī — gatavā veidā tas no sapņojumu materiāla ir pārnests sapnī un laikam sapnī ļauj identificēties ar šo pacientu. Atmiņu par viņu man uzmodināja tuvi esoša asociācija. Dažas nedēļas iepriekš es kopā ar šo vīrieti biju veicis pēdējo nakts ceļojumu. Viņš bija izdziedināts, es viņu pavadīju pie tā radiniekiem provincē, kuri bija mani uzaicinājuši; mums bija kupeja, visu naktī atstājām logus vaļā un, kamēr vien biju nomodā, lieliski tērzējām. Es zināju, ka viņa saslimšana sakņojās naidīgos impulsos pret tēvu un tie radušies bērnībā seksuālā saistībā. Tātad, identificējoties ar viņu, gribēju sev atzīt ko līdzīgu. Sapņa otrā aina tiešām arī atrisinās pārgalvīgā fantāzijā, ka mani abi vecišķie līdzceļotāji pret mani tik noraidoši izturas tāpēc, ka ar savu ierašanos esmu iztraucējis naktī iecerēto apmaiņu ar maigumiem. Taču šī fantāzija sniedzas agras bērnības scēnā, kad bērns, varbūt seksuālas ziņkārības dzīts, ielaužas vecāku guļamistabā un ar tēva izšķirošo vārdu tiek no turienes padzīts.

Uzskatu, ka ir lieki vairot piemērus. Tie visi tikai apstiprinātu to, ko esam guvuši jau no minētajiem, ka sprieduma akts sapnī tikai atkārto paraugu no sapņojumiem. Lielākoties slikti pievienots, nevietā iekļauts atkārtojums, taču reizēm, kā mūsu pēdējos piemēros, tik veikli izmantots, ka iesākumā var gūt iespaidu par patstāvīgas domāšanas darbību sapnī. Tagad mēs varētu pievērst savu interesi tai psihiskajai darbībai, kas laikam gan ne vienmēr ir līdzdalīga sapņa izveidē, taču, ja tā to dara, tiecas bez pretrunām un jēgpilni sajaukt izcelsmes ziņā disparātos [326] sapņa elementus. Taču iepriekš vēl jūtam nepieciešamību aplūkot afektu izpausmes, kas parādās sapnī, un salīdzināt tās ar afektiem, ko analīze atsedz sapņojumos.

H

Afekti sapnī

Asprātīga Štrikera piezīme [1879, 51] ir pievērsusi mūsu uzmanību tam, ka sapņa afekta izpausmes nepieļauj nevērīgo veidu, ar kādu mēs pamodušies mēdzam atkratīties no sapņa satura: “Ja sapnī es bīstos no laupītājiem, tad laupītāji gan ir imagināri, taču bailes ir reālas” [sal.: 83. lpp. un tālāk], un gluži tāpat ir tad, ja es sapnī priecājos. Saskaņā ar mūsu izjūtas liecību sapnī pārdzīvots afekts nekādā ziņā nav mazvērtīgāks salīdzinājumā ar tādas pašas intensitātes afektu, kas pārdzīvots nomodā, sapnis ar savu afekta saturu enerģiskāk nekā ar savu priekšstatu saturu izvirza pretenziju tikt uzņemtam mūsu dvēseles īstajos pārdzīvojumos. Taču nomodā mēs nespējam veikt šo ierindošanu, jo neprotam afektu psihiski novērtēt citādi kā vien saistībā ar priekšstata saturu. Afektam un priekšstatam nesaskanot veida un intensitātes ziņā, mūsu nomoda spriedums alojas.

Sapņos izbrīnu vienmēr ir radījis tas, ka priekšstatu saturi neraisa afektu iedarbību, ko nomoda domāšanā mēs sagaidītu kā nepieciešamu. Štrimpels pauda [1877, 27f], ka sapnī priekšstatiem ir laupīta to psihiskā vērtība [sal.: 66. lpp.]. Taču sapnī netrūkst ari pretēju gadījumu, kad intensīva afekta izpausme parādās saistībā ar saturu, kas šķietami nesniedz nekādu iemeslu afekta atraisīšanai. Sapnī esmu šausmīgā, briesmu pilnā, pretīgā situācijā, taču nejūtu neko no bailēm vai pretīguma; turpretim citkārt šausminos par nevainīgām bērnišķām lietām un priecājos par tām. Šā sapņa mīkla pazūd tik pēkšņi un tik pilnīgi kā varbūt neviena cita sapņa mīkla, ja no manifestētā sapņa satura pārejam uz latento. Mums nekas ar tās skaidrošanu nav jāsasniedz, jo tā vairs nepastāv. Analīze mums rāda, ka priekšstatu saturi ir piedzīvojuši pārvirzes un aizstājumus, savukārt afekti ir palikuši nemainīgi. Nav brīnums, ka sapņa deformācijā mainītais priekšstata saturs tad vairs nesaskan ar saglabāto afektu; taču nav vairs arī izbrīna par to, ka analīze pareizo saturu ir novietojusi tā iepriekšējā vietā. [327] 123

Psihiskā kompleksā, kas piedzīvojis pretestības cenzūras ietekmi, afekti ir rezistentā sastāvdaļa, kas tikai var mums norādīt uz pareizo papildinājumu. Vēl skaidrāk nekā sapnī šī attiecība atklājas psihoneirozēs. Afektam še vienmēr ir taisnība, vismaz kvalitātes ziņā; tā intensitāte var tikai palielināties neirotiskās uzmanības pārvirzu dēļ. Ja histēriķis brīnās, ka tik ļoti jābaidās no kāda nieka, bet vīrietis ar uzmācīgiem priekšstatiem brīnās, ka no kāda niecīguma rodas tik nepatīkams pārmetums, tad abi alojas, pieņemot priekšstata saturu nieku vai niecīgumu par būtisko, un viņi cīnās bez panākumiem, padarot šo priekšstata saturu par sava domu darba sākumpunktu. Psihoanalīze tad viņiem parāda pareizo ceļu, atzīstot, gluži pretēji, afektu par pamatotu un uzmeklējot tam piederīgu, aizstājumā izstumtu priekšstatu. Turklāt priekšnosacījums ir tāds, ka afekta atraisīšanās un priekšstata saturs neveido to nešķiramo organisko vienību, kādā esam to pieraduši skatīt, abas daļas var būt savietotas, tā ka analīzē tās ir nošķiramas. Sapņa interpretācija rāda, ka tā tiešām arī ir.

Visupirms minēšu piemēru, kurā analīze noskaidro šķietamo afekta izpalikšanu saistībā ar priekšstata saturu, kam vajadzētu uzspiest afekta atraisīšanos.

I

Viņa tuksnesī redz trīs lauvas, no kurām viena smejas, taču viņa nebaidās no tām. Tad laikam tomēr viņa no tām bēg, jo grib uzkāpt kokā, taču augšā jau rod savu māsīcu, franču valodas skolotāju utt.

Analīze sniedz šādu materiālu: par sapņa indiferento iemeslu ir kļuvis teikums viņas angļu [valodas] uzdevumā: krēpes ir lauvu [Lцwen] rota. Viņas tēvam bija tāda bārda, kas ietvēra seju gluži kā krēpes. Viņas angļu valodas skolotāja ir mis Laionsa [Lyons] lions = lauvas). Paziņa viņai atsūtījis Lēva [Loeive] balādes.124 Lūk, arī trīs lauvas: kāpēc viņai būtu no tām jābaidās? Viņa ir lasījusi stāstu, kurā nēģeris, kas pārējos kūdījis uz sacelšanos, tiek medīts ar asinssuņiem, un, lai izglābtos, viņš uzkāpj kokā. Tad seko visnebēdnīgākā noskaņojuma atmiņas drumslas, piemēram, norāde par lauvu ķeršanu no [izdevuma] “Fliegende Blдtter": ņem tuksnesi un izsijā to, pāri paliek lauvas. Tālāk ārkārtīgi smieklīga, taču ne īpaši piedienīga anekdote par ierēdni, kam tiek jautāts, kāpēc gan viņš pamatīgāk nenoņemas ap sava šefa labvēlību, un tas atbild, ka jau centies uzkāpt, bet viņa vietnieks jau bija augšā. Viss materiāls kļūst saprotams, uzzinot, ka dienā pirms sapņa dāma bija pieņēmusi sava vīra priekšnieku. Tas bija ļoti pieklājīgs pret viņu, skūpstīja viņai roku, un viņa nepavisam no viņa nebaidijās, kaut arī viņš ir ļoti “liels dzīvnieks” [328] un savas zemes galvaspilsētā ir “sabiedrības lauva”. Tātad šis lauva ir salīdzināms ar lauvu [Šekspīra komēdijā] “Sapnis vasaras naktī”, kas maskējas kā Glītumiņš, galdnieks, un tādi ir visi sapņu lauvas, no kuriem nebaidās.

II

Kā otru piemēru minēšu tās meitenes sapni, kura māsas mazo dēlu redz guļam zārkā kā līķi [150. lpp. un tālāk, 230. lpp.] un, kā tagad piebildīšu, nejūt nekādas sāpes un nekādas sēras. No analīzes mēs zinām, kāpēc. Sapnis tikai apslēpa viņas vēlmi vēlreiz redzēt mīļoto vīrieti; afektam vajadzētu būt vērstam uz vēlmi, nevis tās apslēpšanu. Tātad sērām vispār nebija nekāda iemesla.

Daudzos sapņos afekts vismaz vēl ir saistīts ar to priekšstata saturu, kas aizstājis tam atbilstošo. Citos kompleksa sairšana turpinās. Afekts parādās pilnīgi atrisis no sev piederīgā priekšstata un rod vietu sapnī kaut kur citur, kur iekļaujas jaunā sapņa elementu izkārtojumā. Tas ir līdzīgi tam, ko uzzinājām par sapņa spriešanas aktiem [389. lpp. un tālāk]. Ja sapņojumos ir nozīmīgs secinājums, tad ari sapni ir tāds; taču secinājums sapni var būt pārvirzīts uz pavisam citu materiālu. Nepavisam ne reti šī pārvirze norisinās pēc pretstata principa.

Pēdējo iespēju izskaidrošu ar šādu sapņa piemēru, ko pakļāvu izsmeļošai analīzei.

III

Pib pie jūras, vēlāk tā ir nevis tieši pie jūras, bet gan pie šaura kanāla, kas ved uz jūru. P. kungs ir gubernators. Es stāvu ar viņu lielā trislogu salonā, kura priekšā paceļas mūra izciļņi kā nocietinājuma dzeguļi. Kā brīvprātīgs flotes virsnieks esmu pierakstīts garnizonam. Mēs baidāmies no ienaidnieka karakuģu uzbrukuma, jo atrodamies karastāvokli. P. kungs grasās doties prom; viņš dod instrukcijas, kā rīkoties uzbrukuma gadījumā. Viņa slimā sieva ar bērniem atrodas apdraudētajā pilī. Sākoties bombardēšanai, jāatbrīvo lielā zāle. Viņš smagi elpo un grib doties prom; es viņu aizturu un jautāju, nepieciešamības gadījumā kādā veidā lai dodu viņam ziņu. Viņš kaut ko atbild, taču tūdaļ pat miris saļimst. Laikam ar saviem jautājumiem esmu viņu pārmērīgi nogurdinājis. Pēc viņa nāves, kas mani nekādi neiespaido, domas, vai atraitne paliks pilī, vai man jāziņo virspavēlniekam par viņa nāvi un vai kā nākamajam pēc pakāpes jāpārņem pils vadība. Stāvu pie loga un apskatu garāmbraucošos kuģus; tie ir tirdzniecības kuģi, kas strauji patraucas garām pa tumšo ūdeni, daži ar vairākiem skursteņiem, citi ar izliektu klāju (kas visnotaļ līdzinās dzelzceļa stacijas būvēm neizstāstītajā priekšsapnī). Tad man līdzās stāv mans brālis, un mēs abi skatāmies pa logu uz kanālu. Saistībā ar vienu kuģi mēs izbīstamies un saucam: karakuģis nāk. Taču atklājas, ka tikai atgriežas tie paši kuģi, kurus jau pazīstu. Nu nāk neliels kuģis, komiski apgriezts, tā ka beidzas sava garuma vidū; uz klāja redzamas savdabīgas kausveidīgas vai dožveidīgas lietas. Mēs vienā mutē iesaucamies: tas ir brokastu kuģis.

Kuģu straujā kustība, ūdens tumšais zilums, brūnie dūmi no skursteņiem — tas viss kopā rada ārkārtīgi saspringtu, drūmu iespaidu.

Vietas šajā sapnī ir savienotas no vairākiem ceļojumiem uz Adrijas jūru (Miramare, Duīna, Venēcija, Akvileja).125 īss, bet baudpilns

Lieldienu brauciens uz Akvileju kopā ar brāli dažas nedēļas pirms sapņa man vēl bija svaigā atmiņā. Še iekļaujas ari jūras karš starp Ameriku un Spāniju un ar to saistītās bažas par maniem Amerikā dzīvojošajiem radiniekiem.126 Šajā sapnī divās vietās parādās afekta iedarbība. Vienā vietā gaidāmais afekts izpaliek, izteikti tiek uzsvērts, ka gubernatora nāve neatstāj uz mani nekādu iespaidu; citā vietā, kad domāju redzam karakuģi, es izbīstos un manu miegā visas izbīļa izjūtas. Afektu izvietojums šajā labi būvētajā sapni ir tik veiksmīgs, ka novērsta jebkura asi izteikta pretruna. Nav nekāda pamata, lai es izbītos no gubernatora nāves, bet visnotaļ pamatoti, ka es kā pils komandants izbīstos, ieraugot karakuģi. Taču analīze pierāda, ka P. kungs ir tikai aizstājējs manis paša Es (sapnī es esmu viņa aizstājējs). Esmu gubernators, kas pēkšņi nomirst. Sapņojumos ir runa par manējo nāvi pēc manas priekšlaicīgās nāves. Neviena cita nepatīkama doma neatrodas sapņojumos. Izbīlis, ko sapnī izraisa karakuģa ieraudzīšana, no turienes jāpārvieto uz šejieni. Taču analīze rāda, ka sapņojumu reģions, no kurienes paņemts karakuģis, ir piepildīts visjaukākām reminiscencēm. Tas bija pirms gada Venēcijā127 , kādā brīnumskaistā dienā mēs stāvējām pie mūsu istabas loga Riva Schiavoni un lūkojāmies uz zilo lagūnu, kurā bija lielāka kustība nekā parasti. Tika gaidīti angļu kuģi, kuri bija svinīgi jāsagaida, un tad mana sieva pēkšņi jautri kā bērns izsaucās: “Tur nāk angļu karakuģis!”Sapnī es izbīstos pie tiem pašiem vārdiem; mēs atkal redzam, ka runa sapnī rodas no runas dzīvē [sal. 368. lpp. un tālāk]. To, ka arī elements “angļu”sajā runā nav gājis secen sapņa darbam, es drīz vien parādīšu. Tātad še starp sapņojumiem un sapņa saturu es apvēršu jautrību izbīlī un man tikai jānorāda, ka ar pašu šo pārvēršanu paužu daļu no latentā sapņa satura. Bet piemērs pierāda, ka sapņa darbs ir brīvs atraisīt afekta iemeslu no tā saistībām sapņojumos un patvaļīgi to iekļaut kaut kur sapņa saturā.

Izmantošu izdevību pakļaut detalizētākai analīzei “brokastu kuģi”, kura parādīšanās sapnī tik bezjēdzīgi noslēdz racionāli fiksēto situāciju. Ieskatoties ciešāk sapņa objektā, papildinoši iedomājos, kas tas bija melns un ar savu nogrieztību lielākajā daļā no šīs puses ļoti līdzinājās priekšmetam, kas bija mūs ieinteresējis etrusku pilsētu muzejos. Tā bija četrstūraina tase no melnā māla ar divām osām, uz kuras stāvēja tādas kā kafijas vai tējas tasītes; tā bija samērā līdzīga mūsu modernajai servīzei brokastu galdam. Pēc izjautāšanas uzzinājām, ka tā esot kādas etrusku dāmas tualete ar krāšļu un pūdera kārbiņām; un mēs pa jokam teicām, ka nebūtu slikti pārvest tādu lietu namamātei. Tātad sapņa objekts nozīmē melna tualete [t. i., apģērbs], sēras, un tieši norāda uz nāves gadījumu. Ar citu galu sapņa objekts atgādina “laivu” [Nachen] ar cilmi vekuc; [līķis], kā pavēsta mans valodpratīgais draugs; uz tādas pirmlaikos lika līķi un palaida jūrā apbedīšanai. Tam pievienojas tas, kāpēc sapnī kuģi atgriežas.

“Klusi, izglābtā laivā ostā atgriežas vecais.”128

Tā ir atgriešanās pēc kuģa katastrofas [Schiffbrucb], brokastu kuģis [Fruhstūckschiff] taču ir gluži kā uz pusēm pārlauzts [abgebrochen]. Bet no kurienes vārds “brokastu’-kuģis? Še nu tiek izmantots “angļu”, ko atlicinājām karakuģiem. Brokastis = breakfast, Fastenbrecher [gavēņapārkāpējs]. Savukārt Brechen [salaušana] attiecas uz Schiffbruch [burtiski: kuģa salūšanas], Fasten [gavēšana] saistās ar melno tualeti.

Taču saistībā ar šo brokastu kuģi sapņa jaunveidojums ir tikai vārds. Lieta ir eksistējusi un atgādina man par visjautrākajām pēdējā ceļojuma stundām. Neuzticoties barošanai Akvilejā, mēs bijām paņēmuši pārtiku no Gērcas, Akvilejā nopirkām pudeli vislieliskākā Istras vīna un, kamēr mazais pasta tvaikonītis pa kanālu delle Mee lēnām pārvarēja vienmulīgo lagūnas daļu uz Grado, mēs, vienīgie pasažieri, visjautrākajā noskaņojumā ieturējām brokastis, kas mums garšoja kā reti kad. Tātad tas bija “brokastu kuģis”, un tieši aiz šīs priecīgās dzīves baudīšanas reminiscences sapnis slēpj visdrūmākās domas par nezināmo un baiso nākotni. [329]

Afektu nošķiršanās no priekšstatu masām, kas izraisījušas to atsvabināšanu, ir visuzkrītošākais, ar ko tie sastopas sapņa veidošanās procesā, taču tā nav nedz vienīgā, nedz vissvarīgākā pārmaiņa, ko tie piedzīvo ceļā no sapņojumiem uz manifestēto sapni. Salīdzinot afektus sapņojumos ar afektiem sapnī, tūdaļ pat kļūst skaidrs: kur sapnī ir afekts, tur tas ir arī sapņojumos, bet ne otrādi. Kopumā sapnis ir nabadzīgāks ar afektiem nekā psihiskais materiāls, no kura apstrādes tas ir radies.

Rekonstruējot sapņojumus, pārlūkoju, kā tajos parasti tiecas izpausties pašas intensīvākās dvēseles ierosas, lielākoties cīnoties ar citām, kas ir tām krasi pretējas. Palūkojoties tad atpakaļ uz sapni, visai bieži rodu tos bezkrāsainus, bez kāda intensīva jūtu toņa. Sapņa darbs ne tikai vienkārši saturu, bet bieži arī manas domāšanas jūtu toni ir novedis līdz indiferentā līmenim. Varētu teikt, ka sapņa darbs īsteno afektu apspiešanu. Aplūkosim, piemēram, sapni par botānisko monogrāfiju [161. lpp. un tālāk]. Domāšanā tam atbilst kaislīga manas brīvības aizstāvēšana rīkoties tā, kā rīkojos, iekārtot savu dzīvi tā, kā tas man vienīgi arī šķiet pareizi. No tās izrisušais sapnis skan vienaldzīgi: esmu uzrakstījis monogrāfiju, tā atrodas manā priekšā, tajā ir krāsu tabulas, katram eksemplāram pievienots izžāvēts augs. Miers gluži kā miroņu laukā, nekas vairs nav jūtams no cīņas plosīšanās.

Var notikt arī citādi, pašā sapnī var iekļauties dzīvīgas afekta izpausmes; taču iesākumā mēs gribam pakavēties pie neapstrīdamā fakta, ka tik daudzi sapņi šķiet indiferenti, savukārt sapņojumos nekad nevar nokļūt bez dziļas aizgrābtības.

Še nav sniedzams pilns teorētiskais skaidrojums šai afektu apspiešanai sapņa darba laikā; tā paredzētu visrūpīgāko iedekšanos afektu teorijā un izstumšanas mehānismā. [Sal.: 517. lpp. un tālāk.] Gribu še pieminēt vien divas domas. Afektu atsvabināšanu citu cēloņu dēļ esmu spiests iztēloties kā centrifugālu, pret ķermeņa iekšieni vērstu procesu, analoģisku motoriem un sekretoriem procesiem. [330] Kā miega stāvoklī motoro impulsu izsūtīšana pret ārpasauli šķiet atcelta, tā ari centrifugālā afektu uzmodināšana ar bezapzināto domāšanu miega laikā varētu būt apgrūtināta. Afektu ierosas, kas rodas sapņojumu procesā, pašas par sevi un sev būtu vājas ierosas un tāpēc arī nebūtu spēcīgākas par sapnī nokļuvušajām. Saskaņā ar šo domu gājienu “afektu apspiešana” būtu nevis sapņa darba rezultāts, bet gan miega stāvokļa sekas. Tā var gadīties, taču tā nevar būt vienmēr. Tāpat mums jādomā par to, ka ikviens sarežģītāks sapnis ir atklājies ari kā psihisko spēku cīņas kompromisa rezultāts. No vienas puses, vēlmjveidojošām domām ir jācīnās pret cenzējošās instances iebildumu, no otras puses, esam bieži redzējuši, ka pašā bezapzinātajā domāšanā ikviens domas vilciens bijis sajūgts ar savu kontradiktāro pretmetu. Tā kā visi šie domu vilcieni ir spējīgi uz afektu, tad visā visumā diez vai alosimies, ja afektu apspiešanu uzskatīsim par sekām aizturei, kuru veic pretstati attiecībā cits pret citu un cenzūra pret tās apspiestajiem centieniem. Tad afektu aizture būtu sapņa cenzūras otrais rezultāts, gluži kā sapņa deformācija bija pirmais.

Gribu iekļaut sapņa piemēru, kur sapņa satura indiferento uztveres toni var izskaidrot ar pretmetīgumu sapņojumos. Man ir stāstāms īss sapnis, kuru ar pretīgumu uztvers ikviens lasītājs.

IV

Paaugstinājums, uz tās kaut kas līdzīgs atejai brīvā dabā, ļoti garš sols, kura beigās liels atejcaurums. Visa aizmugurējā mala noklāta ar dažāda izmēra un svaiguma pakāpes mēslu čupiņām. Aiz sola krūmājs. Es urinēju uz sola; gara urīnstrūkla visu tīri noskalo, mēslu čupiņas viegli atdalās un iekrīt caurumā. It kā beigās vēl kaut kas paliktu.

Kāpēc es šajā sapnī neizjutu nekādu pretīgumu?

Jo, kā rāda analīze, šā sapņa tapšanā bija līdzdarbojušās pašas patīkamākās un apmierinošākās domas. Analīzē tūdaļ pat iedomājos Augeja staļļus, ko iztīra Hērakls. Šis Hērakls esmu es. Paaugstinājums un krūmājs attiecas uz Auszē, kur patlaban uzturas mani bērni. Esmu atklājis neirožu bērnības etioloģiju un šādi pasargājis pats savus bērnus no saslimšanas. Sols (līdz pat atejcaurumam, protams) ir precīzs [tās] mēbeles atdarinājums, ko man ir uzdāvinājusi atkarīga paciente. Tas man atgādina, kā mani pacienti mani godina. Jā, pat cilvēku ekskrementu muzejs ir spējīgs uz sirdi iepriecinošu interpretāciju. Lai cik man tur no tā pretīgi, sapnī ir reminiscence par skaisto Itālijas zemi, kuras mazajās pilsētiņās WC nav aprīkoti citādi. Urīnstrūkla, kas visu tīri noskalo, ir nepārprotams mājiens uz dižumu. Šādi Gulivers apdzēš lielo ugunsgrēku liliputu zemē; tiesa, šādi viņš izraisa vismazākās karalienes nepatiku. Taču arī Gargantija, meistara Rablē pārcilvēks, šādi atriebjas parīziešiem, atsēžoties uz Parīzes Dievmātes katedrāles un vēršot savu urīnstrūklu uz pilsētu. Rablē [darbu] ar Garnjē129 ilustrācijām es tieši vakar šķirstīju pirms gulētiešanas. Un dīvainā kārtā atkal pierādījums, ka esmu pārcilvēks!130 Parīzes Dievmātes katedrāles platforma bija mana iecienītākā uzturēšanās vieta Parīzē; katru brīvo pēcpusdienu es mēdzu tur uzrāpties baznīcas torņos starp briesmoņiem un velnišķīgiem viepļiem. Ka visi mēsli no strūklas tik ātri pazūd, ir moto “Afflavit et dissipati sunt”, ar kuru ievadīšu sadaļu par histērijas terapiju. [Sal.: 201. lpp.]

Bet tagad iedarbīgais sapņa iemesls. Bija karsta vasaras pēcpusdiena, vakara stundās es biju lasījis savu lekciju par histērijas saistību ar perversijām, un viss, ko zināju teikt, man pamatīgi nepatika, šķita bez jebkādas vērtības. Es biju noguris, neizjutu nekādu apmierinājumu par savu smago darbu, ilgojos tikt prom no šīs rakņāšanās cilvēku atkritumos, ilgojos pēc saviem bērniem un tad pēc Itālijas skaistumiem. Šādā noskaņojumā es no auditorijas devos uz kafejnīcu, lai tur svaigā gaisā nedaudz iekostu, jo ēstprieks mani bija pametis. Taču kopā ar mani gāja viens no maniem klausītājiem, viņš lūdza atļauju pasēdēt kopā, kamēr izdzeru savu kafiju un notiesāju savu radziņu, un sāka man glaimot. Cik daudz viņš no manis esot iemācījies un ka tagad visu uzlūkojot citām acīm, ka esmu iztīrījis neirožu mācības maldu un aizspriedumu Augeja staļļus, vārdu sakot, es esot ļoti liels vīrs. Mans noskaņojums slikti saderēja ar viņa slavasdziesmu; es cīnījos ar pretīgumu, devos agrāk mājup, lai tiktu no viņa vaļā, pirms gulētiešanas vēl pārlapoju Rablē grāmatu un izlasīju K. E Meiera noveli “Kāda zēna ciešanas”.131

Sapnis bija radies no šā materiāla. Meiera novele pievienoja atmiņu par bērnības scēnām (sal. sapni par grāfu Tūnu, pēdējo tēlu [202. lpp. un tālāk]). Dienas noskaņojums par pretīgumu un apnicību sapnī izlauzās tādējādi, ka varēja sapņa saturam sniegt gandrīz visu materiālu. Taču naktī sarosījās tam pretējs noskaņojums ar spēcīgu un pat pārmērīgu sevis uzsvēršanu un atcēla pirmo. Sapņa saturam vajadzēja veidoties tā, lai tajā pašā materiālā ļautu izpausties kā niecīguma mānijai, tā sevis pārvērtēšanai. Šajā kompromisa veidojumā izpaudās divnozīmīgais sapņa saturs, bet pretstatu savstarpējā aizturē indiferentais izjūtas tonis.

Saskaņā ar vēlmes piepildīšanās teoriju šis sapnis nebūtu bijis iespējams, ja pretīguma domu vilcienam nebūtu pievienojies pretējs, tiesa, apspiests, bet ar tīksmi uzsvērts domu vilciens par lielummāniju.

Jo nepatīkamajam nav jātiek atainotam sapnī; nepatīkamais no mūsu dienas domām var izcīnīt iekļūšanu sapnī tikai tad, ja tas savu ietērpu vienlaikus aizdod vēlmes piepildījumam. [Sal.: 480. lpp. un tālāk.]

Sapņa darbs ar sapņojumu afektiem var apieties arī nedaudz citādi nevis tos pielaist vai nospiest līdz nullpunktam. Tas var tos pārvērst pretmetā. Mēs jau iepazinām interpretācijas noteikumu, ka ikviens sapņa elements interpretācijai var atainot sev pretējo, tāpat kā pats sevi. [Sal.: 286. lpp. un tālāk.] Iepriekš nekad nav zināms, vai ņemams viens vai otrs; tikai kopsakars izšķiras par to. Nojauta par šo apstākli laikam ir iespiedusies tautas apziņā; sapņu grāmatas, interpretējot sapņus, ļoti bieži rīkojas pēc kontrasta principa. Šāda pārvēršanās pretējā tiek nodrošināta ar iekšēji asociatīvu saķēdējumu, kas priekšstatu par kādu lietu mūsu domāšanā saista ar tās pretmetu. Kā jebkura cita pārvirze tā kalpo cenzūras mērķiem, taču ļoti bieži tā var būt arī vēlmes piepildīšanas darinājums, jo vēlmes piepildījums jau nav nekas cits kā netīkamas lietas aizstāšana ar tai pretējo. Tātad, gluži tāpat kā lietiskie priekšstati, arī sapņojumu afekti sapnī var izpausties apvērsti pretmetā, un visai iespējams, ka šo afektu apvēršanu lielākoties ir veikusi sapņa cenzūra. Afektu apspiešana, gluži kā afektu apvēršana, arī sociālajā dzīvē, kas mums ir parādījusi pazīstamo analoģiju ar sapņa cenzūru, pirmām kārtām kalpo priekš izlikšanās. Sarunājoties ar personu, kura man jāņem vērā, bet kurai gribētu pateikt ko naidīgu, tad jau gandrīz svarīgāk, ka apslēpju viņam sava afekta izpausmes, nevis mīkstinu savu domu vārdisko formulējumu. Nerunājot ar viņu nepiedienīgiem vārdiem, bet pavadot tos ar naida vai nicinājuma skatienu vai žestu, iedarbība, ko gribu sasniegt šajā personā, nav īpaši atšķirīga no tās, ko sasniegtu, bez saudzības metot sejā savu nicinājumu. Tātad cenzūra man pirmām kārtām nozīmē apspiest savus afektus, un ja esmu izlikšanās meistars, simulēšu pretēju afektu: smaidīšu, kad gribētu dusmoties, un izlikšos maigs, kad gribētu iznīcināt.

Mums jau zināms lielisks piemērs par šādu afektu apvēršanu sapnī, kas kalpo sapņa cenzūrai. Sapnī “par tēvoča bārdu” [138. lpp. un tālāk] es izjūtu lielu maigumu pret savu draugu R., kaut gan un tieši sapņojumi viņu dēvē par prātā pavieglāku. No šā piemēra par afektu

apvēršanos mēs guvām pirmo norādi uz sapņa cenzūras eksistenci. Arī še nav nepieciešams pieņemt, ka sapņa darbs šāda veida pretējo afektu rada gluži no jauna; parasti tas to atrod gatavu sapņojumu materiālā un paaugstina ar psihisko spēku tikai atvairīšanas motīvus, līdz tas var gūt virsroku sapņa veidošanai. Minētajā tēvoča sapnī maigais pretējais afekts laikam rodas no infantila avota (kā to vedina sapņa turpinājums), jo tēvoča un brāļadēla attiecības manu visagrīnāko bērnības pārdzīvojumu īpašās iedabas dēļ (sal. analīzi 372. lpp. un tālāk [, kā arī 420. lpp. un tālāk]) man ir kļuvušas par avotu visām draudzībām un visiem ienaidiem.

Lielisku* šādas afektu apvēršanas piemēru sniedz Ferenci pavēstīts sapnis (1916). “Pavecāku kungu naktī pamodina sieva, kas nobaidījusies, ka viņš miegā tik skaļi un nevaldāmi smējies. Vēlāk vīrietis pastāstīja, ka viņam bija šāds sapnis: es gulēju savā gultā, ienāca pazīstams kungs, es gribēju ieslēgt gaismu, taču nevarēju, mēģināju to vēlreiz — velti. Tad no gultas piecēlās mana sieva, lai man palīdzētu, taču arī viņa neko nespēja, bet, tā kā kautrējās no kunga sava negligēe dēļ, beidzot padevās un atkal atgūlās gultā; tas viss bija tik komiski, ka man par to bija briesmīgi jāsmejas. Sieva sacīja: “Ko tu smejies, ko tu smejies?", bet es tikai turpināju smieties, līdz pamodos. Nākamajā dienā kungs bija ārkārtīgi nomākts, viņam bija galvassāpes no lielās smiešanās, kas mani satrieca, viņš domāja.

Analītiski skatīts, sapnis neizskatās tik jautrs. “Pazīstamais kungs”, kas ienāk, latentajos sapņojumos ir iepriekšējā dienā uzmodinātais nāves kā “lielā nepazīstamā” tēls. Vecajam kungam, kas cieš no arteriosklerozes, iepriekšējā dienā bija iemesls domāt par miršanu. Nevaldāmie smiekli stājas raudāšanas un šņukstēšanas vietā, iedomājoties, ka viņam jāmirst. Tā ir dzīvības gaisma, ko viņš vairs nevar ieslēgt. Šī sērīgā doma var būt piesaistījusies nesen iecerētajam, taču neveiksmīgajam piegulēšanas mēģinājumam, kad viņam nelīdzēja arī nйgligйe tērptās sievas palīdzība; viņš pamanīja, ka ar viņu jau iet mazumā. Sapņa darbs prata sērīgo impotences un miršanas ideju pārvērst komiskā scēnā, bet šņukstēšanu smieklos.”

Pastāv* sapņu grupa, kas īpaši pretendē uz apzīmējumu “liekulīgi” un izvirza smagu pārbaudi vēlmes piepildīšanās teorijai. Es pievērsu tai uzmanību, kad dr. M. Hilferdingas kundze Vīnes psihoanalītiķu apvienībā diskusijai piedāvāja vēlāk publicēto Rozegera sapņa izklāstu.132

Rozegers ([darbā] “Mežotnes dzimtene”, 2. sēj.) nodaļā “Atlaistais” stāsta (303. lpp.): “Parasti es priecājos par veselīgu snaudienu, taču dažās naktīs esmu zaudējis mieru, līdzās savai pieticīgajai studenta un literāta eksistencei es kā rēgs gadiem ilgi esmu stiepis tiešām skrodcriskas dzīves ēnu, nevarot no tās tikt vaļā.

Nav tiesa, ka caurām dienām domās būtu tik bieži un dzīvi noņēmies ar savu pagātni. No filistra ādas izlēkušam pasauli un debesis šturmējošajam ir cits kas darāms. Taču ari par saviem nakts sapņiem brašais puisis reti kad bija domājis; vien vēlāk, kad biju pieradis visu pārdomāt, vai ari, kad mani atkal nedaudz sarosījās filistrs, aizdomājos, kā gan ja vispār sapņoju vienmēr biju skroderzellis un ka šādā veidā jau ilgu laiku bez atlīdzības strādāju savam meistaram darbnīcā. Sēžot līdzās viņam, šujot un gludinot, es it labi apzinājos, ka īsti vairs tur neiederos, ka man kā pilsētniekam ir darāmas citas lietas; taču man nemitīgi bija brīvdienas, nemitīgi kāroju pēc vasaras svaiguma, un tā nu es sēdēju par izpalīgu pie meistara. Bieži pat biju īgns, es nožēloju laika zaudēšanu, kuru būtu pratis izmantot labāk un lietderīgāk. Ja kas nesanāca gluži pēc mēra un piegrieztnes, reizumis nācās noklausīties meistara bārienu; bet par atalgojumu runas nebija nekādas. Bieži, kad šādi sakumpušu muguru sēdēju tumšajā darbnīcā, iedomājos uzteikt darbu un doties prom. Reiz pat tā izdarīju, taču meistars par to nelikās ne zinis, un nākamajā dienā es atkal sēdēju viņam līdzās un šuvu.

Kā gan mani aplaimoja pamošanās pēc šīm garlaicīgajām stundām! Un tad nu iedomājos, kad šis uzmācīgais sapnis vēlreiz parādīsies, enerģiski to atmest no sevis un skaļi izsaukties: tie ir tikai māži, es guļu gultā un gribu gulēt… Bet nākamajā naktī es atkal sēdēju skrodera darbnīcā.

Tā gāja gadi baisā regularitātē. Te reiz, kad mēs, meistars un es, strādājām Alperhoferā, pie tiem zemniekiem, kur biju stājies māceklībā, meistars izrādīja ārkārtīgu neapmierinātību par maniem darbiem. “Gribētu tikai zināt, kur tavas domas lidinās!” viņš sacīja un drūmi uzlūkoja mani. Nodomāju, ka visprātīgākais būtu, ja es tagad pieceltos, paskaidrotu meistaram, ka tikai laipnības dēļ esmu pie viņa, un tad dotos prom. Taču es to neizdarīju. Ļāvos, ka meistars pieņem mācekli un man pavēlēja dot tam vietu uz sola. Es ierāvos stūrī un šuvu. Tajā pašā dienā tika pieņemts vēl viens zellis, pavisam svētulīgs, bohēmietis, viņš pie mums bija strādājis pirms deviņpadsmit gadiem un ceļā no kroga toreiz iekritis strautā. Viņš gribēja apsēsties, bet nebija vietas. Jautājoši uzlūkoju meistaru, un šis man teica: “Tev taču nav nekāda ķēriena uz šūšanu, tu vari iet, tu esi atlaists.” — Izbīlis bija tik varens, ka es pamodos.

Pa skaidrajiem logiem manā mīlīgajā' miteklī iemirdzējās pelēkais rīts. Ap mani bija mākslas priekšmeti, stilīgajā grāmatplauktā mani gaidīja mūžīgais Homērs, gigantiskais Dante, nesalīdzināmais Šekspīrs, izslavētais Gēte — visi diži, nemirstīgi.133 No blakusistabas atskanēja pamodušos bērnu gaišās balstiņas, kuri ķircinājās ar māti. Domāju, ka atkal esmu atguvis šo idilliski saldo, šo mierpilno un poētisko, gara caurgaismoto dzīvi, kurā tik bieži un dziļi izjutu apcerīgo cilvēka laimi. Un tomēr mani grauza tas, ka pirmais neuzteicu savam meistaram, ka viņš mani bija atlaidis.

Un cik dīvaini tas man: kopš tās nakts, kad meistars mani “atlaida”, es baudu mieru, nesapņoju par tālā pagātnē esošo skroderības laiku, kas bija tik gaišs savā nepretenciozitātē un tomēr bija metis tik garu ēnu manos turpmākajos gados.”

Šajā rakstnieka sapņu virknē, kurš jaunības gados bija skroderzellis, grūti atpazīt vēlmes piepildījuma valdīšanu. Viss iepriecinošais ir dienas dzīvē, savukārt sapnis šķiet velkam līdzi reiz pārvarētas neiepriecinošas eksistences rēgaino ēnu. Daži līdzīga veida sapņi man ir ļāvuši šo to noskaidrot par šādiem sapņiem. Kā jauns doktors es ilgu laiku strādāju Ķīmijas institūtā, nespējot ko gūt no tur vajadzīgajām mākslām, tāpēc nomodā nekad labprāt nedomāju par šo neauglīgo un īstenībā mani apkaunojošo studiju epizodi. Taču man radās sapnis, kas atkārtojās: ka strādāju laboratorijā, veicu analīzes, visu kaut ko pārdzīvoju utt.; šie sapņi ir vienlīdz neomulīgi kā pārbaudes sapņi un nekad nav īpaši skaidri. Interpretējot vienu no šiem sapņiem, beidzot pievērsu uzmanību vārdam “analīze”, kas man deva atslēgu izpratnei. Esmu taču kopš tā laika kļuvis “analītiķis”, veicu analīzes, kas tiek ļoti cildinātas, tiesa, psihoanalīzes. Nu es sapratu: ja šādā veidā esmu kļuvis lepns par analīzēm dienas dzīvē, gribētu pats sevi paslavēt, cik tālu esmu ticis, naktī sapnis rāda šīs citas neveiksmīgās analīzes, par kurām man nav nekāda pamata būt lepnam; tie ir iznireļa sodīšanas sapņi, gluži kā tā skroderzeļļa, kas bija kļuvis par izdaudzinātu rakstnieku. Bet kā gan sapnim ir iespējams konfliktā starp parvēnija lepnumu un paškritiku nostāties pēdējās kalpībā un iekļaut saturā saprātīgu brīdinājumu, nevis neatļautu vēlmes piepildījumu? Jau minēju, ka atbilde uz šo jautājumu sagādā grūtības. Mēs varam secināt, ka iesākumā sapņa pamatu veidoja augstprātīga godkāres fantāzija; taču tās vietā sapņa saturā ir nokļuvusi tās [šīs fantāzijas] klusināšana un kaunināšana. Var atgādināt, ka dvēseles dzīvē pastāv mazohistiskas tendences, kam var piedēvēt šādu apvēršanu. Nevarētu neko iebilst, ja šāda veida sapņus kā sodīšanas sapņus nošķirtu no vēlmes piepildījuma sapņiem. Es tajā saskatītu nevis līdz šim pārstāvētās sapņa teorijas ierobežojumu, bet tikai ivalodisku panākšanos pretim uzskatam, kam pretstatu sakrišana šķiet svešatna.* Taču detalizētāka iepazīšanās ar atsevišķiem šiem sapņiem ļauj uzzināt vēl ko citu. Viena mana laboratorijas sapņa neskaidrā piedevā es biju tieši tajā vecumā, kas mani pārlika visdrūmākajā un neveiksmīgākajā ārsta karjeras gadā; man vēl nebija vietas, un es nezināju, kā nodrošināt savu dzīvi, taču tad pēkšņi atrados situācijā, ka man jāizvēlas starp vairākām sievietēm, kuras man jāapprec! Tātad es atkal biju jauns un pirmām kārtām arī viņa atkal bija jauna, sieva, kas bija dalījusies ar mani šajos grūtajos gados. Līdz ar to kā neapzināts sapņa rosinātājs bija nodota viena no nerimstoši kremtošajām novecojoša vīrieša vēlmēm. Cīņa starp iedomību un paškritiku, kas plosās citos psihiskos slāņos, gan noteica sapņa saturu, taču tikai jaunības vēlme, kas sakņojās dziļāk, darīja to iespējamu kā sapni. Dažkārt arī nomodā mēdz sev sacīt: jā, patlaban gan ir ļoti labi, bet kādreiz bija grūti laiki; tomēr toreiz bija skaisti; tu vēl biji tik jauns. [331]

Citas [332] 134 sapņu grupas kurus bieži esmu fiksējis pats sev un kurus esmu atzinis par liekulīgiem saturā ir salīgšana ar personām, ar kurām draudzīgās attiecības sen ir izdzisušas. Analīze tad parasti atsedz iemeslu, kas varēja mani vedināt atmest pēdējos pārpalikumus respektam pret šiem kādreizējiem draugiem un izturēties pret tiem kā pret svešiniekiem vai ienaidniekiem. Taču sapnim patīkas iztēlot pretējo relāciju. [Sal.: 144. lpp., 1. piezīme.]

Novērtējot sapņus, ko pavēsta rakstnieks, pietiekami bieži var pieņemt, ka no izklāsta viņš ir izslēdzis sapņa satura detaļas, kuras uztvēris kā traucējošas un uzskatījis par nebūtiskām. Viņa sapņi tad uzdod mīklu, kura, precīzi atkārtojot sapņa saturu, drīz vien būtu atrisināma.

O. Ranks pievērsa manu uzmanību tam, ka Grimmu135 pasakā par drosmīgo skroderīti jeb “Septiņi ar vienu cirtienu” tiek stāstīts gluži līdzīgs uz augšu tikušā sapnis. Skroderis, kas ir kļuvis varonis un ķēniņa znots, kādu nakti līdzās princesei, savai sievai, sapņo par savu amatu; šī, kļuvusi aizdomīga, nākamai naktij norīko sardzi, kam jānoklausās sapnī teiktais un jānoskaidro sapņotāja persona. Taču skroderītis ir brīdināts un prot tagad sapni koriģēt.

[So] atcelšanas, subtrakcijas [t. i., atņemšanas] un apvēršanas procesu sarežģītību, caur kuriem no sapņojumu afektiem beidzot izveidojas sapņa afekti, var labi pārlūkot pilnīgi izanalizētu sapņu piemērotu sintēžu gadījumā. Es še gribu vēl iztirzāt dažus piemērus par afekta ierosu sapnī, kuri dažos aplūkotajos gadījumos tiek realizēti.

V

Sapnī par dīvaino uzdevumu, ko man izvirzījis vecais Brike preparēt pašam savu iegurni [396. lpp. un tālāk] —, es nemanu pašā sapni attiecīgās šausmas. Tas ir vēlmes piepildījums vairāk nekā vienā nozīmē. Preparēšana nozīmē pašanalīzi, ko it kā veicu ar sapņu grāmatas publicēšanu, kas īstenībā man bija tik netīkama, ka gatavā manuskripta drukāšanu atliku vairāk par gadu. Nu sarosās vēlme, ka gribētu izkļūt no šīs atturošās izjūtas, tāpēc sapnī nejūtu nekādas šausmas \Grauen\. Labprāt gribētu izvairīties no “Grauen”arī citā nozīmē; esmu jau pamatīgi nosirmojis, un šis matu sirmums [Grau\ mani arī mudina ilgāk vairs neatturēties. Mēs taču zinām, ka sapņa noslēgumā atainojumā izlaužas doma, ka man jāļauj bērniem pēc grūta ceļojuma nokļūt pie mērķa.

Divos sapņos, kas apmierinājuma izpausmi pārliek nākamajos mirkļos pēc pamošanās, vienreiz šo apmierinājumu motivē gaidas, ka tagad uzzināšu, ko nozīmē “es jau esmu par to sapņojis”, un īstenībā saistās ar pirmā bērna piedzimšanu [391. lpp. un tālāk], savukārt otrreiz pārliecība, ka nu iestāsies tas, “kas ievēstīts zīmē”, un tieši ar šādu apmierinājumu es savulaik biju apsveicis otro dēlu [391. lpp.]. Šeit sapnī ir saglabājušies afekti, kas valda sapņojumos, taču nevienā sapnī nav tik vienkārši. Nedaudz iedziļinoties abās analīzēs, var uzzināt, ka šis cenzūrai nepakļautais apmierinājums iegūst pastiprinājumu no avota, kuram jābīstas no cenzūras un kura afekts noteikti izraisītu pretrunu, ja tas neslēptos aiz tāda paša, no atļauta avota labprāt pieļauta apmierinājuma afekta, it kā ielavotos aiz tā. Diemžēl to nevaru pierādīt ar pašu sapņa piemēru, taču manu viedokli darīs saprotamu piemērs no citas sfēras. Es piedāvāju šādu gadījumu; manā tuvumā ir persona, ko ienīstu, tā ka manī rodas dzīva ierosa priecāties, ja ar viņu kas atgadās. Taču morālais manā būtībā nepadodas šai ierosai; es neuzdrošinos paust nelaimes vēlmi, un, kad viņam nepelnīti kaut kas ir atgadījies, es apspiežu savu apmierinājumu par to un lieku sev paust nožēlas izpausmes un domas. Laikam jau ikviens ir atradies šādā stāvoklī. Taču, ja notiek tā, ka ienīstā persona par pārkāpumu saņem ko pelnīti netīkamu, tad savam apmierinājumam par to varu ļaut brīvu vaļu, ka viņu ķēris taisnīgs sods, un šādi esmu vienisprātis ar daudziem citiem, kas ir nepartijiski. Taču varu novērot, ka mans apmierinājums ir intensīvāks nekā citiem; tas ir saņēmis pastiprinājumu no mana naida avota, kam līdz tam iekšējā cenzūra bija kavējusi sniegt afektu, taču mainītos apstākļos tas vairs netiek traucēts. Šāds gadījums bieži sastopams sabiedrībā, kur antipātiskām personām vai nelabprāt ieredzētas minoritātes piederīgajiem tiek uzkrauta vaina. To sodīšana tad parasti atbilst nevis viņu vainai, bet vainai, kura pareizināta ar līdz tam izeju neatradušo nelabvēlību, kas vēršas pret tiem. Turklāt sodītāji, bez šaubām, ir netaisni; taču viņiem to traucē uztvert apmierinājums, kas viņos nodrošina tik ilgi saglabātās apspiešanas atcelšanu. Šādos gadījumos afekts gan ir pamatots savā kvalitātē, bet ne apmēros; bet vienā punktā nomierinātā paškritika tikai pārāk viegli atstāj nepārbaudītu otro punktu. Ja durvis reiz ir atvērtas, caur tām viegli izlaužas vairāk ļaužu, nekā sākotnēji plānoja ielaist.

Šādā veidā, ciktāl vispār pieļaujams psiholoģisks skaidrojums, izskaidrojama viegli pamanāmā neirotiskā rakstura iezīme, ka afektspējīgie iemesli sasniedz iedarbību, kas kvalitatīvi ir pamatota, taču kvantitatīvi pārsniedz mēru. Bet pārmērs izriet no neapzināti palikušiem, līdz tam apspiestiem afektu avotiem, kuri ar reālo iemeslu var izveidot asociatīvu saistību un kuru afektu atraisīšanai no pretenzijām brīvais un pieļautais afekta avots atklāj vēlamo ceļu. Šādi tiek vērsta uzmanība uz to, ka nedrīkstam ņemt vērā tikai savstarpējās aiztures attiecības starp apspiesto un apspiedošo dvēseles instanci. Tikpat lielu vērību ir pelnījuši gadījumi, kuros abas instances sadarbībā, savstarpējā pastiprinājumā rada patoloģisku efektu. Šīs mājienveida piezīmes par psihisko mehāniku var izmantot, lai izprastu sapņa afekta izpausmes. Apmierinājums, kas dara sevi zināmu sapnī un tūdaļ pat, protams, rodams savā vietā sapņojumos, tikai ar šādu pierādījumu ne vienmēr ir pilnīgi izskaidrots. Parasti tam sapņojumos jāsameklē otrs avots, uz kura guļ cenzūras slogs un kurš zem šāda sloga bija radījis nevis apmierinājumu, bet tam pretējo afektu, taču kuram pirmā sapņa avota klātbūtne ļauj tā apmierinājuma afektu atsvabināt no apspiešanas un pievienot kā pastiprinājumu apmierinājumam no cita avota. Tādējādi sapņos afektus aptver vairākas pietekas un tie ir pārdeterminēti attiecībā uz sapņojumu materiālu; afektu avoti, kas var sniegt vienu un to pašu afektu, sapņa darbā sastopas afekta veidošanā. [333]

Nelielu ieskatu šajās samudžinātajās attiecībās iegūst, analizējot skaisto sapni, kura viduspunktu veido “Non vixit” (sk. 370. lpp. un tālāk). Šajā sapnī dažādas kvalitātes afektu izpausmes ir sajūgtas divās manifestētā satura vietās. Naidīgās un netīkamās ierosas (pašā sapnī “dīvainu afektu pārņemts”) pārklāj cita citu tur, kur ar abiem vārdiem iznīcinu pretiniecisko draugu. Sapņa beigās esmu neparasti priecīgs un tad piekrītoši spriežu par nomodā kā absurdu atzīto iespēju, ka pastāv revenanti, kurus var novērst ar vienkāršu vēlmi.

Neesmu vēl minējis šā sapņa iemeslu. Tas ir būtisks un ved dziļi sapņa izpratnē. No sava drauga Berlīnē (kuru biju nodēvējis par Fl[īsu]) biju saņēmis ziņu, ka viņam būs operācija un ka turpmākās ziņas par viņa veselības stāvokli varu uzzināt no Vīnē dzīvojošajiem radiniekiem. Pirmās ziņas pēc operācijas nebija iepriecinošas un viesa manī bažas. Vislabāk es pats dotos pie viņa, taču tieši tajā laikā mani bija savaņģojušas sāpīgas ciešanas, kas man katru kustību padarīja par mokām. No sapņojumiem nu uzzinu, ka baidījos par sava dārgā drauga dzīvību. Viņa vienīgā māsa, kuru nekad nebiju pazinis, cik zinu, bija mirusi jaunībā pēc ļoti īsas slimības. (Sapnī: Fl. stāsta par savu māsu un saka: pēc trim stundas ceturkšņiem viņa bija mirusi.) Laikam iedomājos, ka viņa paša iedaba nav īpaši rezistentāka, un domāju, ka pēc daudz sliktākām ziņām nu beidzot tomēr dodos pie viņa un ierodos par vēlu, ko varētu sev mūžīgi pārmest.** Šis pārmetums par novēloto ierašanos ir kļuvis par sapņa viduspunktu, taču atainojies scēnā, kurā manu studiju gadu godājamais meistars Brike man pārmet ar savu zilo acu satriecošo skatu. Drīz noskaidrosies, kas veicis šīs scēnas novēršanu; pašu scēnu sapnis nevar reproducēt tā, kā to biju pārdzīvojis. Tas gan piešķir zilas acis citam, taču man piešķir iznīcinošo lomu, [šīļ pārvēršana laikam [ir] vēlmes piepildījuma darinājums. Bažas par drauga dzīvību, pārmetums, ka nedodos pie viņa, mans kauns (viņš ir “neuzkrītoši” ieradies pie manis Vīne), mana vajadzība attaisnot sevi ar savu slimību, tas viss izveido jūtu vētru, kas, skaidri manāma miegā, plosās šajā sapņojumu reģionā.

Taču sapņa iemeslā bija vēl arī kaut kas cits, kas uz mani iedarbojās pilnīgi pretēji. Līdz ar nelabvēlīgajām ziņām pirmajās dienās pēc operācijas es saņēmu arī atgādinājumu ne ar vienu par to visu nerunāt; tas mani aizskāra, jo pieļāva pārmērīgu neuzticēšanos manam diskrētumam. Es gan zināju, ka šis uzdevums nenāca no mana drauga, tas atbilda pastarpinošā vēstnieka neveiklumam vai pārliecīgam bailīgumam, taču mani ļoti netīkami skāra apslēptais pārmetums, jo tas — nebija gluži nepamatots. Citi pārmetumi, kas atšķiras no tiem, kuros “kaut kas ir”, kā zināms, neskar, tiem nav uzbudinoša spēka. Tiesa, ne sava drauga lietā, taču reiz daudz agrākos gados es starp diviem draugiem, kas mani man par godu arī tā vēlējās dēvēt, pilnīgi lieki izpļāpājos, ko viens bija teicis par otru. Arī pārmetumus, ko toreiz man nācās dzirdēt, es neesmu aizmirsis. Viens no abiem draugiem, starp kuriem toreiz sacēlu naidu, bija profesors Fleišls, otru var aizstāt ar vārdu Jozefs, jo tāds bija arī manam sapnī figurējošajam draugam un ienaidniekam P.136

Par pārmetumu, ka neko nespēju paturēt sevī, sapnī liecina elementi neuzkrītoši un Fl. jautājums, cik daudz par viņa lietām esmu P. izstāstījis. Taču šīs [kādreizējās] atmiņas iekļaušana ir tas, kas pārmetumu par nosebošanos pārliek no tagadnes [tajā] laikā, kad dzīvoju Brikes laboratorijā, un, aizstājot otro personu ar Jozefu sapņa iznīcināšanas scēnā, es lieku šai scēnai atainot ne tikai pārmetumu, ka ierodos pārvēlu, bet arī izstumšanas daudz spēcīgāk skarto pārmetumu, ka neglabāju nevienu noslēpumu. Sapņa kondensācijas un pārvirzes darbs, kā arī tā motīvi še kļūst acīmredzami.

Patlaban niecīgās dusmas par atgādinājumu neko neizpaust [par Flīsu] gan gūst pastiprinājumu dzīlēs plūstošos avotos un kļūst par naidīgu ierosu straumi pret īstenībā mīlamu personu. Avots, kas sniedz pastiprinājumu, plūst infantilajā. Jau esmu stāstījis [373. lpp. un tālāk], ka manas silti draudzīgās, kā arī naidīgās [attiecības] ar vienaudžiem atvedināmas no manas bērnu gadu satiksmes ar gadu vecāko brāļadēlu, kurā viņš bija pārākais, bet es ļoti agri iemācījos aizsargāties, mēs dzīvojām nešķirami un viens otru mīlējām, pa laikam, kā apliecina vecāku personu stāstījumi, plūcāmies un apsūdzējām. Visi mani draugi zināmā mērā ir šā pirmā veidola inkarnācijas revenanti — [tā] veidola, kurš “agri reiz skatu neskaidru rādīja”137 . Mans brāļadēls pats atkal atgriezās jaunības gados, un toreiz mēs savstarpēji izturējāmies kā Cēzars un Bruts. Intīms draugs un nīstams ienaidnieks vienmēr bija nepieciešamās manas jūtu dzīves vajadzības; es pratu abus radīt vienmēr no jauna, un nereti bērnības ideāls sniedzas tik tālu, ka draugs un ienaidnieks saplūst vienā un tajā pašā personā, protams, ne vairs vienlaicīgi vai vairākkārt nomainošos atkārtojumos, kā tas laikam ir bijis pirmajos bērnības gados.

Taču veidu, kā pastāvošajās saistībās recents afekta iemesls var ķerties pie infantila [afekta], lai caur to izlauztos līdz afekta iedarbībai, še negribu izsekot. [Sal.: 471. lpp-] Tas attiecas uz neapzinātās domāšanas psiholoģiju un rod savu vietu neirožu psiholoģiskajā skaidrojumā. Mūsu sapņa interpretācijas nolūkos pieņemsim, ka parādās bērnības atmiņa vai ka tāda fantastiski tiek izveidota ar aptuveni šādu saturu: abi bērni sāk strīdēties par kaut kādu objektu kādu, patlaban nav tik svarīgi, lai gan atmiņai vai atmiņas vīlumam tas ir pavisam noteikts; ikviens apgalvo, ka viņš esot atnācis agrāk, tātad viņam uz to ir pirmtiesības; sākas kautiņš, spēks ņem virsroku pār tiesībām; no sapņa mājieniem es varētu būt zinājis, ka man nav taisnība (pats manīdams kļūdu); taču šoreiz spēcīgākais esmu es, cīņas lauks ir aiz manis, zaudējušais steidzas pie tēva resp. vectēva, apsūdz mani, bet es aizstāvu sevi ar vārdiem, kas zināmi no tēva stāstītā: es viņu piekāvu, jo viņš piekāva mani, līdz ar to šī atmiņa vai ticamāk fantāzija, kas man uzmācas sapņa analīzē, bez kāda galvojuma, pats nezinu, kā* ir sapņojumu centrālā daļa, kas, tāpat kā akas dibens savāc pieplūstošos ūdeņus, savāc arī sapņojumos valdošās afektu ierosas. No šejienes sapņojumi plūst pa šādiem

* [Sal.: 445. lpp.] ceļiem: visnotaļ taisnīgi, ka tev bija jādod man vieta; kāpēc tu gribēji mani izstumt no vietas? Man tevis nevajag, jau drīz iegūšu kādu citu, ar kuru varu spēlēties, utt. Tad atklājas ceļš, pa kuru šīs domas atkal nokļūst sapņa atainojumā. Šādu “ Фte-toi que je m’y mette" [334] savulaik acīmredzot esmu pārmetis savam mirušajam draugam Jozefam. [335] Viņš kā aspirants bija devies manās pēdās Brikes laboratorijā, bet tur virzīšanās uz priekšu bija lēna. Neviens no abiem asistentiem netika ne no vietas, jaunatne kļuva nepacietīga. Mans draugs, kurš zināja sava dzīves laika ierobežotību un kuru nesaistīja intīmas attiecības ar viņam priekšāstāvošo, reizēm skaļi pauda savu nepacietību. Tā kā šis priekšāstāvošais [Fleišls] bija smagi slims, tad vēlme, lai viņš atstāj vietu, bez nozīmes “ar paaugstinājumu” varēja saturēt arī piedauzīgu blakusnozīmi. Protams, dažus gadus iepriekš tā pati vēlme ieņemt brīvo vietu manī bija vēl dzīvāka; lai kur pasaulē pastāvētu rangu kārtība un paaugstināšana, ir atklāts arī ceļš attiecīgo vēlmju apspiešanai. Šekspīra princis pat pie slimā tēva gultas nespēj izvairīties no kārdinājuma pārbaudīt, kā viņam piestāv kronis. [336] bet sapnis, kā saprotams, par šo nekautro vēlmi soda nevis mani, bet vinu. [337]

*

“Bet par to, ka viņš bija godkārīgs, es viņu nonāvēju.” [338] jo viņš nevarēja sagaidīt, ka cits dos viņam vietu, tāpēc tika pats novākts. Šīs domas loloju tūdaļ pēc tam, kad esmu piedzīvojis citam veltītā pieminekļa atklāšanu universitātē. Tātad daļa no manis sapnī izjustā apmierinājuma nozīmē: taisns sods; taisnīgi ar tevi noticis.

Šā drauga [P] bērēs kāds jauns vīrietis pauda šķietami neiederīgu piezīmi: runātājs esot tā runājis, it kā tagad pasaule vairs nevarēšot pastāvēt bez viena cilvēka. Viņā sacēlās patiesīga cilvēka protests, kuram pārspīlējums iztraucēja sāpes. Taču šai runai pievienojas sapņojumi: patiešām, neviens nav neaizstājams cik daudzus esmu jau apbedījis, taču es vēl dzīvoju, esmu viņus visus pārdzīvojis; es esmu šeit. Šāda doma brīdī, kad bīstos nesatikt savu draugu [Flīsu] vairs starp dzīvajiem, ja došos pie viņa, pieļauj tikai tālāko attīstību, ka es priecājos atkal kādu pārdzīvot, ka nevis es esmu miris, bet gan viņš, ka es esmu šeit kā toreiz izfantazētajā bērnības scēnā. Šis no infantilā nākošais apmierinājums par to, ka es esmu šeit, pārklāj galveno sapnī uzņemtā afekta daļu. Es priecājos, ka esmu pārdzīvojis, es paužu to ar precētā pāra anekdotes naivo egoismu: “Kad viens no mums nomirs, es pārcelšos uz Parīzi.” Manām gaidām ir tik pašsaprotami, ka ne jau es esmu tas viens.

Nav apslēpjams, ka savu sapņu interpretēšana un izklāstīšana ietver smagu pašpārvarēšanu. Jāatsedz sevi kā vienīgo ļaundari starp visiem cildenajiem, ar kuriem kopā dzīvo. Tāpēc uzskatu par visnotaļ saprotamu to, ka revenanti pastāv vien tik ilgi, cik ilgi tos vēlas, un ka viņus var novākt ar vēlmi. Tātad te nu ir tas, par ko sodīts mans draugs Jozefs. Bet revenanti ir cita citai sekojošās mana bērnības drauga inkarnācijas; tātad esmu apmierināts par to, ka šo personu esmu sev aizvien no jauna aizstājis un gan jau atradīsies arī aizstājējs tam, ko patlaban bīstos pazaudēt. Neviens nav neaizstājams.

Bet kur šeit paliek sapņa cenzūra? Kāpēc tā neceļ visenerģiskākos iebildumus pret šo vistīrākās paškāres dbmas gājienu un nepārvērš ar to saistīto apmierinājumu vislielākajā netīksmē? Manuprāt, tāpēc, ka citas beziebildumu domu iezīmes par tām pašām personām beidzas ar apmierinājumu un ar savu afektu pārklāj to no aizliegtā infantilā avota. Citā domu slānī tajā svinīgajā pieminekļa atklāšanā es sev teicu: esmu zaudējis tik daudzus dārgus draugus, vieni ir nomiruši, ar citiem draudzība ir beigusies; tomēr jauki, ka esmu varējis tos aizstāt, ka esmu ieguvis vienu, kas man nozīmē vairāk, nekā to spēja citi, un tagad esmu tajā vecumā, kad tik viegli vairs jaunas draudzības neslēdz, to saglabāšu uz visiem laikiem. Apmierinājumu, ka esmu atradis šo zaudēto draugu aizstājēju, var netraucēti pārņemt sapnī, taču aiz tā ielavās naidīgais apmierinājums no infantilā avota. Infantilais maigums, protams, palīdz stiprināt patlaban pamatoto; tomēr arī infantilais naids ir izlauzis sev ceļu atainojumā.

Taču sapnī ir arī skaidra norāde uz citu domas gājienu, kas var beigties ar apmierinājumu. Nesen manam draugam [Flīsam] pēc ilgas gaidīšanas ir piedzimusi meitiņa. Es zinu, cik ļoti viņš bija sērojis par agri zaudēto māsu, un uzrakstīju viņam, ka viņš pārnesis uz bērnu mīlestību, ko izjuta pret māsu; šī mazā meitiņa beidzot ļaus aizmirst neaizstājamo zaudējumu.

Līdz ar to arī šī virkne saistās ar latentā sapņa satura starpdomājumiem [421. lpp. un tālāk], no kuriem iziet ceļi visdažādākajos virzienos: neviens nav neaizstājams. Re, tikai revenanti; viss, kas zaudēts, atgriežas. Un nu asociatīvā saistība starp sapņojumu pretrunīgajām sastāvdaļām kļūst ciešāka, pateicoties [tam] nejaušajam apstāklim, ka mana drauga mazajai meitai ir tāds pats vārds kā manis paša mazajai jaunības rotaļbiedrenei, kā mana senākā drauga un pretinieka māsai, manai vienaudzei. Es ar apmierinājumu dzirdēju vārdu “Paulīne” un, norādot uz šo sakritību, vienu Jozefu sapnī aizstāju ar citu Jozefu un neuzskatīju par iespējamu apspiest vienādo skanējumu Heišla un Fl. vārdos. No šejienes izriet domu pavediens par vārdu došanu paša bērniem. Es pastāvēju uz to, ka viņu vārdi tiek izraudzīti nevis pēc dienas modes, bet dārgu personu piemiņai. To vārdi padara bērnus par “revenantiemUn visbeidzot, vai bērnos nav mums visiem vienīgā pieeja nemirstibaP.

Saistībā ar sapņa afektiem pievienošu vien tikai dažas piezīmes no cita skatpunkta. Guļošā dvēselē var pastāvēt afekta nosliece — mēs to dēvējam par noskaņojumu — līdznoteikt sapni un kā dominējošs elements. Noskaņojums var izrietēt no iepriekšējās dienas pārdzīvojumiem un domu gājieniem, tam var būt somatiski avoti [sal.: 220. lpp. un tālāk]; abos gadījumos to pavadīs tam atbilstīgie domu gājieni. Tam, ka šis sapņojumu priekšstatu saturs vienā gadījumā primāri nosaka afekta noslieci, bet otrā gadījumā to sekundāri uzmodina somatiski skaidrojama jūtu dispozīcija, sapņa veidošanā nav nekādas nozīmes. Sapnis vienmēr pakļauts ierobežojumam, ka var atainot tikai to, kas ir vēlmes piepildījums, un savu psihisko dzinējspēku var patapināt tikai no vēlmes. Pret aktuāli pastāvošo noskaņojumu izturas tāpat kā pret miegā uzrodošos izjūtu (sal. 219. lpp.), kas vai nu tiek ignorēta, vai arī pārinterpretēta vēlmes piepildījuma nozīmē. Netīkami noskaņojumi miegā kļūst par sapņa dzinējspēkiem, jo uzmodina enerģiskas vēlmes, kas sapnim jāpiepilda. Materiāls, ar ko tie saistās, tiek pārstrādāts tik ilgi, līdz tas ir izmantojams vēlmes piepildījuma izpausmei. Jo intensīvāks un dominējošāks sapņojumos ir netīkamā noskaņojuma elements, jo drošāk vēlmju ierosas, kuras spēcīgāk apspiestas, izmantos izdevību, lai nokļūtu atainojumā, tādēļ, ka netīksmes aktuālās eksistences dēļ, kas citādi tām būtu jārada pašām, smagākā darba daļa, lai izlauztos līdz atainojumam, jau ir izdarīta. Ar šiem iztirzājumiem mēs atkal skaram baiļu sapņu problēmu, kas atklāsies kā sapņa veikuma robežgadījums. [Sal.: 499. lpp. un tālāk.]

I

Sekundārā apstrāde

Beidzot mēs gribam uzsvērt ceturto momentu, kas ir līdzdalīgs sapņa veidošanās [procesā].

Turpinot sapņa satura izpēti iepriekš ievadītajā veidā, t. i., pārbaudot zīmīgos atgadījumus sapņa saturā saistībā ar to izcelsmi no sapņojumiem, sastopamies arī ar elementiem, kuru skaidrojumam ir vajadzīgs pilnīgi jauns pieņēmums. Atgādināšu gadījumus, kad sapnī brīnās, skaišas, pretojas, turklāt saistībā ar daļu no paša sapņa satura. Vairums šo kritikas ierosu sapnī nav vērstas pret sapņa saturu, tās ir pārņemtas un atbilstīgi izmantotas sapņa materiāla daļas, kā to esmu izklāstījis ar piemērotajiem gadījumiem. Taču šis tas neiekļaujas šādā atvedinājumā; sapņa materiālā tam nav atrodams korelāts. Ko, piemēram, nozīmē sapnī nepavisam ne tik retā kritika: tas taču ir tikai sapnis? [Sal.: 301. lpp.] Tā ir īsta sapņa kritika, kādu varētu veikt nomodā. Nepavisam ne reti tā ir arī tikai pamošanās priekštece; vēl biežāk pirms pašas kritikas ir netīkama izjūta, kas nomierinās pēc sapņa stāvokļa konstatēšanas. Tomēr domas “tas taču ir tikai sapnis” nolūks sapņa laikā ir tieši tāds, kādam uz atklātas skatuves jāatskan Ofenbaha skaistās Helēnas mutē138 ; tā tiecas mazināt tikko piedzīvotā nozīmi un nodrošināt turpmākā pieciešanu. Tā kalpo zināmas instances iemidzināšanai, kurai attiecīgajā mirklī ir visi iemesli sarosīties un aizliegt sapņa — vai ainas — turpinājumu. Taču ērtāk ir turpināt gulēt un pieciest sapni, “ja jau tas ir tikai sapnis”. Pieļauju, ka nievīgā kritika “tas taču ir tikai sapnis” parādās sapni tad, ja nekad pilnīgi neguļošā cenzūra jūtas jau pieļautā sapņa pārsteigta. Apspiest sapni ir par vēlu, tādēļ cenzūra ar šo kritiku sagaida baiļu piezīmi vai netīkamo izjūtu, kas izriešas no sapņa. Tā ir psihiskās cenzūras esprit d’escalier izpausme.

Vienlaikus šis piemērs mums ir beziebildumu pierādījums tam, ka ne viss, kas ir sapnī, rodas no sapņojumiem, artavas sapņa saturam var sniegt kāda psihiska funkcija, kas nav nošķirama no mūsu nomoda domāšanas. Nu jājautā, vai tā parādās tikai izņēmuma kārtā vai arī psihiskā instance, kas citkārt darbojas tikai kā cenzūra, pastāvīgi piedalās sapņa veidošanā?

Bez kādas svārstīšanās jāizšķiras par pēdējo [variantuj. Nav šaubu, ka cenzējošā instance, kuras ietekmi līdz šim atpazinām tikai sapņa satura ierobežojumos un izlaidumos, ir pie vainas arī tā iekļāvumos un papildinājumos. Šie iekļāvumi bieži vien ir viegli fiksējami; par tiem stāsta minstinoties, ievadīti ar “it kā”, pašiem par sevi un sev tiem nav īpaši liels dzīvīgums un tie nemitīgi ir vietās, kur var kalpot sapņa satura divu daļu saistīšanai, divu sapņu sēriju sasaistei. Tie neuzturas atmiņā tik ilgi kā īsti sapņa materiāla atvasinājumi; ja sapnis ir pakļauts aizmiršanai, tie izzūd visupirms, un man ir spēcīgas aizdomas, ka mūsu biežās žēlabas, ka esam tik daudz sapņojuši, lielāko daļu aizmirsuši un saglabājuši tikai fragmentus [254. lpp.], sakņojas tieši tūlītējā šo tepjdomu izzušanā. Pilnīgākā analīzē šie iekļāvumi dažkārt sevi nodod ar to, ka sapņojumos tiem nav rodams nekāds materiāls. Tomēr, rūpīgi pārbaudot šo gadījumu, man tas jāatzīst par retu; lielākoties iekļautās domas vienmēr var atvedināt no sapņojumu materiāla, kas gan nespētu pretendēt uz uzņemšanu sapnī nedz sava vērtīguma, nedz pārdeterminācijas dēļ. Psihiskā funkcija, veidojoties sapnim, kuru patlaban aplūkojam, šķiet, tikai ārkārtējos gadījumos paceļas līdz jaunveidojumiem; kamēr vien tas iespējams, tā izmanto to, ko var izraudzīties kā derīgu sapņa materiālā.

Tas, kas izceļ un nodod šo sapņa darba daļu139 , ir tā tendence. ŠI funkcija darbojas līdzīgi tam, ko dzejnieks ļaunestīgi apgalvo par filosofu: ar savām skrandām un ielāpiem tā aizbāž caurumus sapņa uzbūvē.140 Tās centienu sekas ir tādas, ka sapnis zaudē absurduma un bezsakarīguma šķitumu un tuvojas saprotama pārdzīvojuma paraugam. Taču centienus ne ikreiz vainago pilnīgi panākumi. Šādi rodas sapņi, kas virspusējam aplūkojumam var šķist nevainojami loģiski un korekti; tie izriet no iespējamas situācijas, turpina to bezpretrunu pārmaiņās un noved, kaut arī retāk par visu, līdz noslēgumam, kas neizbrīna. Šie sapņi ir piedzīvojuši vistālejošāko apstrādi, ko veikusi nomoda domāšanai līdzīgā psihiskā instance; tiem šķietami ir jēga, taču šī jēga ir arī visvairāk attālinātā no sapņa īstās nozīmes. Analizējot tos, pārliecinās, ka še sapņa sekundārā apstrāde visbrīvāk ir izrīkojusies ar materiālu, vismazāk saglabājusi tā relācijas. Tie ir sapņi, kuri reiz, tā teikt, jau ir interpretēti, pirms mēs tos nomodā esam pakļāvuši interpretācijai. [339] citos sapņos šī tendenciozā apstrāde ir izdevusies tikai daļēji; ciktāl šķiet valdām saistība, sapnis kļūst bezjēdzīgs vai samudžināts, varbūt lai savā norisē vēl otro reizi paceltos līdz šķietami saprotamajam. Citos sapņos apstrāde vispār atsaka; mēs bezpalīdzīgi stāvam iepretim bezjēdzīgai satura drumslu gūzmai.

Šim ceturtajam sapni veidojošajam spēkam, kas mums pavisam drīz parādīsies visnotaļ pazīstams tas tiešām arī ir mums vienīgais jau pazīstamais starp četriem sapņveidotājiem -, tātad šim ceturtajam momentam es negribētu obligāti liegt spēju radoši sniegt sapnim jaunas artavas. Taču nav šaubu, ka arī tā ietekme, gluži kā pārējiem, galvenokārt ir jau izveidotā sapņojumu psihiskā materiāla privileģēšanā un izraudzīšanā. Pastāv gan gadījums, kad tā darbs it kā piebūvēt sapnim fasādi lielākoties tiek aiztaupīts tādējādi, ka sapņojumu materiālā jau atrodams šāds veidojums, kas gaida savu izmantojumu. Sapņojumu elementu, kas man ir padomā, es mēdzu dēvēt par ‘fantāziju”; varbūt novērsīšu pārpratumus, ja tūdaļ pat kā analogu no nomoda dzīves minēšu nomoda sapni [340] . psihiatri vēl nav pietiekami izsmeļoši iepazinuši un atseguši šā elementa nozīmi mūsu dvēseles dzīvē; M. Benedikts ar tā novērtēšanu, manuprāt, ir veicis daudzsološu aizsākumu.141 Rakstnieka nemaldīgi vērīgajam skatienam nav gājusi secen nodoma sapņa nozīme; vispārzināms ir attēlojums, ko A. Dodē romānā “Nabābs” ieskicē par vienas blakusfigūras nomoda sapņiem. [Sal.: 463. lpp.] Psihoneirožu izpēte mūs noved pie pārsteidzošas atziņas, ka šis fantāzijas jeb nomoda sapņi ir histērisko simptomu — vismaz veselai to virknei — vistuvākās priekšpakāpes; histēriskie simptomi visupirms saistās nevis ar pašām atmiņām, bet gan ar fantāzijām, kas veidotas uz atmiņu pamata. Apzināto dienas fantāziju biežā parādīšanās tuvina mūs šo veidojumu izpratnei; taču, līdzko pastāv apzinātas šādas fantāzijas, tā bagātīgi parādās neapzinātas, kam sava satura dēļ un dēļ izcelsmes no izstumtā materiāla jāsaglabājas neapzinātām. Detalizēta iedziļināšanās šo dienas fantāziju raksturā mums rāda, cik pamatoti šiem veidojumiem ticis tas pats apzīmējums, kas ir mūsu naksnīgajiem domu producējumiem, proti, apzīmējums sapņi. Tiem ir būtiska īpašību daļa, kas kopīga ar nakts sapņiem; to izpēte īstenībā būtu varējusi mums atklāt vistuvāko un vislabāko pieeju nakts sapņu izpratnei.

Līdzīgi sapņiem tie ir vēlmju piepildījumi; gluži kā sapņi tie lielākoties sakņojas infantilo pārdzīvojumu iespaidos; līdzīgi sapņiem tie saviem veidojumiem izmanto zināmu cenzūras atslābumu. Uztaustot to uzbūvi, kļūst aptverams, kā vēlmes motīvs, kas darbojas to producēšanā, ir sajaucis, pārkārtojis un savienojis jaunā veselumā materiālu, no kā šie veidojumi ir uzbūvēti. Attiecībā pret bērnības atmiņām, uz ko tie atvedināmi, tie ir aptuveni tādās pašās attiecībās kā dažas Romas baroka pilis pret antīkās pasaules drupām, kuru kvadri un kolonnas ir devušas materiālu modernu formu būvei.

“Sekundārajā apstrādē”, ko esam piedēvējuši ceturtajam sapņveidojošajam momentam attiecībā pret sapņa saturu, mēs atrodam to pašu darbību, kas, citu ietekmju netraucēta, var izpausties nomoda sapņu radīšanā. Mēs pat varētu teikt, ka šis mūsu ceturtais moments mēģina no tam piedāvātā materiāla izveidot ko tādu kā nomoda sapnis. Taču, ja šāds nomoda sapnis jau ir izveidots saistībā ar sapņojumiem, tad šis sapņa darba faktors labprāt tiek pārņemts un izmantots, lai tas nokļūtu sapņa saturā. Pastāv tādi sapņi, kas ir tikai dienas fantāzijas iespējams, neapzināti palikušas atkārtojums, piemēram, zēna sapnis, kurā viņš kopā ar Trojas kara varoņiem brauc kaujasratos. [131. lpp.] Manā sapnī “Autodidaskers” [270. lpp. un tālāk] vismaz sapņa otrā daļa ir precīzs atkārtojums pašai par sevi nevainīgai dienas fantāzijai par manu satiksmi ar profesoru N. Tā rodas no to nosacījumu komplikācijas, kuri sapnim savā tapšanā jāapmierina, tā ka biežāk pastāvošā fantāzija veido tikai sapņa daļu vai ka tikai daļa no tās nokļūst sapņa saturā. Kopumā pret fantāziju izturas kā pret jebkuru citu latentā materiāla sastāvdaļu; taču bieži tā sapnī vēl ir pazīstama kā veselums. Manos sapņos bieži parādās vietas, kas izceļas ar kādu no pārpalikušajiem iespaidiem. Man tās šķiet plūstošākas, labāk saistītas un turklāt gaisīgākas par citām tā paša sapņa daļām; es zinu, ka tās ir neapzinātās fantāzijas, kas sapnī tikušas saistītas, taču man nekad nav izdevies fiksēt šādu fantāziju. Citā ziņā šīs fantāzijas, gluži kā pārējās sapņojumu sastāvdaļas, tiek savietotas, kondensētas, pārklātas cita pār citu u. tml.; taču pastāv pārejas no gadījuma, kad tās gandrīz nemainītas var veidot sapņa saturu vai vismaz sapņa fasādi, līdz pretējam gadījumam, kad sapņa saturā tās tiek pārstāvētas tikai ar kādu savu elementu vai attālu mājienu par to. Acīmredzot arī fantāziju liktenim sapņojumos noteicošais ir tas, kādas priekšrocības tās spēj piedāvāt cenzūras pretenzijām un kondensācijas spaidam.

Izraugoties piemērus sapņa interpretācijai, centos izvairīties no sapņiem, kuros ievērojama nozīme ir neapzinātām fantāzijām, jo šā psihiskā elementa ieviešana prasītu plašus iztirzājumus no neapzinātās domāšanas psiholoģijas. Tomēr pilnīgi apiet “fantāziju” nevaru arī šajā saistībā, jo tā bieži vien pilnīgi nokļūst sapnī un vēl biežāk skaidri zaigo tam cauri. Gribu minēt vēl vienu sapni, kas šķiet salikts no divām dažādām, pretējām un atsevišķās vietās vienai otru pārklājošām fantāzijām, no kurām viena ir virspusēja, bet otra it kā kļūst par pirmās interpretāciju. [341] [Sal.: 427. lpp.]

Sapnis tas ir vienīgais, par kuru man nav rūpīgu pierakstu, ir aptuveni šāds: sapņotājs neprecējies jauns vīrietis — sēž savā ieskatītajā ierastajā krogā; parādās vairākas personas, lai viņu savāktu, viena no tām grib viņu arestēt. Viņš saka saviem galdabiedriem: es samaksāšu vēlāk, es vēl atgriezīšos. Bet tie smīnēdami sauc: tas jau mums zināms, tā saka visi. Kāds viesis viņam vēl nosauc nopakaļ: tur atkal viens aiziet. Viņš tiek aizvests uz šauru lokālu, kur sastop sievieškārtas personu ar bērnu uz rokas. Viens no viņa pavadoņiem saka: tas ir Millera kungs. Komisārs vai kāda cita amatpersona pārlapo lapiņu vai pierakstu žūksni un atkārto: Millers, Millers, Millers. Beidzot tas viņam uzdod jautājumu, uz kuru viņš atbild apstiprinoši. Tad viņš atskatās uz sievieškārtas personu un pamana, ka viņa ir tikusi pie lielas bārdas.

Se viegli nošķirt abas sastāvdaļas. Virspusējā ir apcietināšanas fantāzija, mums šķiet, ka sapņa darbs to ir izveidojis no jauna. Taču aiz tās kā materiāls, ko sapnis ir viegli transformējis, kļūst redzama apprecēšanās fantāzija, un iezīmes, kas abām var būt kopīgas, atkal parādās īpaši skaidri kā Galtona jauktajās fotogrāfijās. Līdzšinējā vecpuiša solījums atkal apmeklēt savu ierasto vietu krogā, pieredzes izmācīto galdabiedru neticība, izsauciens: tur atkal viens aiziet (apprecas) — tās ir arī citai interpretācijai viegli izprotamas iezīmes. Gluži tāpat kā jāvārds, kas tiek sniegts amatpersonai. Papīru blāķa lapošana, atkārtojot vienu un to pašu vārdu, atbilst pakārtotai, taču labi zināmai kāzu svinību iezīmei sakrauto laimes vēlējumu nolasīšanai, kuros visos minēts viens un tas pats vārds. Līgavas personiskā parādīšanās šajā sapnī gandrīz ir ļāvusi apprecēšanās fantāzijai uzvarēt to pārklājošajai apcietināšanas fantāzijai. To, ka beigās līgavai ir bārda, varētu noskaidrot ar iztaujāšanu analizē tā nenotika. Dienu iepriekš sapņotājs ar draugu, kurš bija tāds pats laulību pretinieks, bija pastaigājušies un viņš norādījis šim draugam uz pretimnākošu skaistu bruneti. Taču draugs piebildis: jā, ja vien šis sievietes ar gadiem netiktu pie bārdas kā viņu tēvi.

Protams, arī šajā sapnī netrūkst elementu, ar kuriem sapņa deformācija veikusi pamatīgāku darbu. Tā, piemēram, runa “Es samaksāšu vēlāk” var attiekties uz bažas raisošo sievastēva izturēšanos saistībā ar pūru. Acīmredzot dažādas šaubas attur sapņotāju ar labpatiku nodoties apprecēšanās fantāzijai. Viena no šaubām, ka līdz ar apprecēšanos zaudē savu brīvību, ir transformējusies par apcietināšanas scēnu.

Vēlreiz atgriežoties pie tā, ka sapņa darbs labprāt izmanto jau gatavu atrastu fantāziju, nevis visupirms to savieto no sapņojumu materiāla, ar šo ieskatu mēs varbūt atrisinām vienu no interesantākajām sapņa mīklām. 44. lpp. es izstāstīju Morī sapni, kurš, dēlītim trāpot pa sprandu, pamostas ar ilgu sapni, veselu romānu no Lielās revolūcijas laikiem. Tā kā sapnis tiek uzdots par sakarīgu un to var pilnīgi izskaidrot ar uzmodinošo kairinājumu, par ko gulētājs neko nevarēja nojaust, tad laikam pastāv tikai pieņēmums, ka viss bagātais sapnis ir sakomponēts un noticis īsajā laikā starp dēļa uzkrišanu Morī kakla skriemelim un viņa pamošanos, ko izraisījis šis trieciens. Mēs gan neuzdrošinātos domas darbam nomodā piedēvēt tādu ātrumu un šādi nokļūtu pie tā, ka sapņa darbam kā pirmtiesības pienākas ievērības cienīga procesa paātrināšana.

Pret šo secinājumu, kas strauji ir kļuvis populārs, jaunie autori (Le Lorrain, 1894; 1895; Eggerl895 u. c.) ir dzīvi iebilduši. Daļēji viņi šaubās par Morī sapņa izklāsta precizitāti, daļēji mēģina parādīt, ka mūsu nomoda domas veikumu ātrums neatpaliek no tā, ko neapšaubāmi var piedēvēt sapņa veikumam. Diskusija izvirza principiālus jautājumus, kuru atrisinājums, manuprāt, nav tik drīz sagaidāms. Tomēr man jāatzīstas, ka, piemēram, Egera, argumentācija tieši pret Morī giljotīnas sapni nav atstājusi uz mani nekādu pārliecinošu iespaidu. Es piedāvātu šādu šā sapņa skaidrojumu: vai tas būtu tik ļoti neticami, ka Mori sapnis ataino fantāziju, kas jau gadiem gatava bija uzglabāta viņa atmiņā un uzmodināta es gribētu teikt: izspēlēta brīdī, kad viņš atpazina modinājuma kairinājumu? Šādā gadījumā pirmām kārtām atkrīt visas grūtības sakomponēt tik garu stāstu ar visām detaļām tik ārkārtīgi īsā laikā, kas še ir sapņotāja rīcībā; tas jau bija sakomponēts. Ja koks Morī sprandu būtu skāris nomodā, būtu laiks, piemēram, domai: tas ir taču gluži tāpat, it kā tiktu giljotinēts. Bet, tā kā dēlis ir trāpījis miegā, tad sapņa darbs ātri izmanto kairinājumu, lai radītu vēlmes piepildījumu, it kā tas domātu (tas uztverams caurcaurēm figurāli): “Tagad ir laba izdevība iemiesot vēlmes fantāziju, ko tajā un tajā laikā lasot izveidoju.”

Tas, ka nosapņotais romāns ir tieši tāds, kādu to jauneklis mēdz veidot spēcīgi uzbudinošu iespaidu [varā], manuprāt, nav apstrīdams. Kuru gan un turklāt vēl francūzi un kultūras vēsturnieku nav valdzinājuši šausmu laika attēlojumi, kad dižciltīgie, vīrieši un sievietes, nācijas zieds, rādīja, kā var mirt ar rāmu dvēseli, līdz pat liktenīgajam mirklim saglabājot savas asprātības svaigumu un savu dzīves formu smalkumu? Cik vilinoši tad fantazēt par sevi kā par vienu no jaunajiem vīriem, kas ar rokas skūpstu atvadās no dāmas, lai nesatricināts uzkāptu uz sastatnēm! Vai, ja fantazēšanas galvenais motīvs ir godkāre, pārcelt sevi kādā no tām varenajām individualitātēm, kas tikai ar savu domu spēku un savu dedzīgo daiļrunību valda pār pilsētu, kurā tolaik krampjaini sitas cilvēces sirds, tūkstošiem cilvēku pārliecības dēļ tiek sūtīti nāvē un uzsāk Eiropas pārveidi, turklāt nav droši paši par savām galvām un kādu dienu tās noliek zem giljotīnas naža, piemēram, žirondista vai varoņa Dantona lomā? Uz to, ka Morī fantāzija ir bijusi godkārīga, laikam norāda atmiņā saglabātā iezīme “nepārskatāma pūļa pavadīts”.

Taču visa šī jau izsenis gatavā fantāzija miegā nav arī jāatkārto; pietiek, ja to, tā teikt, “skar”. To domāju šādi: ja atskan dažas taktis un kāds, piemēram, kā “Donā Žuanā” saka: “Tas ir no Mocarta “Figaro kāzām”,” tad manī uzreiz uzrodas atmiņas, no kurām neviena nākamajā mirklī nevar sasniegt apziņu. Frāze kalpo kā iebrukšanas stacija, no kurienes viss vienlaikus tiek pārvietots uzbudinājumā. Citādi nevarētu būt ari neapzinātajā domāšanā. Ar modinošo kairinājumu tiek uzbudināta psihiskā stacija, kas atklāj pieeju visai giljotīnas fantāzijai. Taču tā noris ne jau vēl miegā, bet tikai pamodušās [personas] atmiņā. Pamodusies tā nu atminas fantāziju visās detaļās, kurai sapnī pieskārās kā veselumam. Turklāt nav nekādu līdzekļu, lai pārliecinātos, ka tiešām atminas kaut ko sapņotu. To pašu skaidrojumu, ka runa ir par gatavām fantāzijām, kas ar modinošo kairinājumu tiek uzbudinātas kā veselums, var attiecināt uz citiem sapņiem, kas ievirzīti uz modinošo kairinājumu, piemēram, uz Napoleona kaujas sapni pirms ellesmašlnas eksplozijas [44., 217. lpp. un tālāk]. No sapņiem*, ko Zistīne

Tobovolska ir savākusi savā disertācijā par šķietamo laikilgumu sapni, vispārliecinošākais man šķiet sapnis, kuru Makario (1857 [46]) stāsta par kādu dramaturgu, Kazimiru Bonžūru. [342] 142 Šis vīrietis gribēja kādu vakaru būt klāt sava darba pirmuzvedumā, taču bija tik noguris, ka savā sēdeklī aizkulisēs iemiga tieši tajā brīdī, kad pacēlās priekškars. Savā miegā viņš piedzīvoja visus piecus sava darba cēlienus un novēroja visdažādākās aizgrābtības zīmes, kuras atsevišķajās ainās pauda klausītāji. Izrādes beigās viņš visnotaļ svētlaimīgs dzirdēja, kā visdzīvākajā piekrišanā tika nosaukts viņa vārds. Pēkšņi viņš pamodās. Viņš negribēja ticēt nedz savām acīm, nedz savām ausīm izrāde nebija tikusi tālāk par pirmās ainas pirmajām vārsmām; viņš varēja būt gulējis ne ilgāk par divām minūtēm. Laikam nebūs pārāk drosmīgi par šo sapni apgalvot: lai iestrādātu izrādes piecus cēlienus un lai novērotu publikas izturēšanos atsevišķās vietās, miegā nav vajadzīga nekāda jauna produkcija, var atkārtot minētajā nozīmē jau īstenoto fantāzijas darbu. Tobovolska līdz ar citiem autoriem kā vispārēju iezīmi sapņiem ar paātrinātu priekšstatu norisi izceļ to, ka tie šķiet īpaši koherenti, nepavisam kā citi sapņi, un ka atmiņa par tiem drīzāk ir summāra, nevis detalizēta. Bet tās būtu tieši tās pazīmes, kas pienāktos gatavām, sapņa darbā skartām fantāzijām secinājums, kuru gan autori neizdara. Negribu apgalvot, ka visi modinātājsapņi pieļauj šādu skaidrojumu vai ka paātrinātās priekšstatu norises problēma sapnī šādi ir atrisināma visā pilnībā.

Nenovēršami, ka še jāparūpējas par šīs sekundārās sapņa satura apstrādes attiecībām ar sapņa darba faktoriem. Vai nav tā, ka sapņveidojošie faktori, tiekšanās pēc kondensācijas, spaids izvairīties no cenzūras un atskats uz atainojamību sapņa psihiskajos līdzekļos, visupirms no materiāla veido pagaidu sapņa saturu un tad tas papildus tiek pārformēts, līdz iespējami pilnīgi atbilst otrās instances pretenzijām? Visai maz ticams. Drīzāk jāpieņem, ka šīs instances prasības jau no paša sākuma izvirza vienu no nosacījumiem, kas sapnim jāapmierina, un ka šis nosacījums, gluži kā kondensācijas, pretošanās cenzūrai un atainojamības nosacījums, vienlaikus iedarbojas inducējoši un izvēlīgi uz visu sapņojumu materiālu. Taču no četriem sapņa veidošanās nosacījumiem katrā ziņā pēdējais ir tāds, kura pretenzijas sapnim laikam ir vismazāk spiedīgas. Šis psihiskās funkcijas, kas veic sapņa satura tā saukto sekundāro apstrādi, identificēšana ar mūsu nomoda domāšanas darbu izriet ar lielu varbūtību no šāda apsvēruma: mūsu nomoda (priekšapzinātā [343] ) domāšana izturas pret jebkuru uztvēruma materiālu gluži tāpat kā aplūkojamā funkcija pret sapņa saturu. Tai ir visnotaļ dabiski ieviest šādā materiālā kārtību, radīt relācijas, veidot sagaidāmo inteligiblo kopsakarību. [Sal.: 47. lpp. un tālāk; 59. lpp. un tālāk.] Drīzāk mēs tajā ejam pārāk tālu; burvju mākslinieki ar saviem trikiem mūs āzē, balstoties uz šo mūsu intelektuālo ieradumu. Centienos saprotami savietot dotos maņu iespaidus mēs bieži vien ļaujamies visdīvainākajām kļūdām vai pat viltojam mūsu priekšā esošā materiāla patiesību. Še iederīgie pierādījumi ir pārāk zināmi, lai būtu vajadzīgs plašāks izvērsums. Mēs aizlasām jēgu traucējošās drukas kļūdas, iluzionējot pareizo. Populāra franču žurnāla redaktors esot saderējis, ka katrā gara raksta teikumā iekļaus vārdus “no priekšas” vai “no muguras”, tā ka neviens lasītājs to nepamanīs. Derības viņš uzvarēja. Komisks aplamas kopsakarības piemērs man ir iekritis acīs, pirms gadiem lasot avīzi. Pēc tās franču palātas sēdes, kad Dipuī ar apņēmīgajiem vārdiem “La sйance continuйe” [344] novērsa izbīli no bumbas, ko zālē iemeta kāds anarhists, galerijas apmeklētāji kā liecinieki tika nopratināti par viņu iespaidiem atentāta laikā.143 Starp viņiem bija divi cilvēki no provinces, viens no viņiem stāstīja, ka tūdaļ pēc runas beigām laikam uztvēris detonāciju, taču domājis, ka parlamentā ir tāds ieradums izšaut ikreiz, kad runātājs beidzis runu. Otrais, kas laikam jau bija dzirdējis vairākus runātājus, ļāvās tam pašam spriedumam, vienīgi uzskatīja, ka šāda šaušana ir atzinība, kas seko īpaši veiksmīgām runām.

Tātad tā laikam nav neviena cita psihiskā instance kā mūsu normālā domāšana, kas stājas pie sapņa satura ar pretenziju, ka tam esot jābūt saprotamam, pakļauj to pirmai interpretācijai un tādējādi izraisa pilnīgu tā neizprašanu. [Sal.: 427. lpp.] Mūsu interpretācijas priekšraksts paliek iepriekšējais: visos gadījumos sapņa Šķietamo kopsakarību atstāt bez ievērības kā aizdomīgu savas izcelsmes dēļ un iet to pašu atceļu kā skaidra, tā samudžināta [sapņa gadījumā].

Taču pie tam mēs fiksējam, no kā būtiski ir atkarīga 295. lpp. pieminētā sapņu kvalitātes skala, sākot ar samudžinātību un beidzot ar skaidrību. Skaidras mums šķiet tās sapņa daļas, kur sekundārā apstrāde ir spējusi ko paveikt, bet samudžinātas tās, kur tai tas nav bijis pa spēkam. Tā kā samudžinātās sapņa daļas tik bieži ir mazāk dzīvi izteiktas, varam secināt, ka sekundārais sapņa darbs ir atbildīgs par [savu] artavu atsevišķo sapņveidojumu plastiskajā intensitātē.

Ja sapņa galīgajam veidojumam, kāds tas rodas normālās domāšanas līdzdarbībā, man jāsameklē salīdzināms objekts, tad nenāk prātā nekas cits kā tie mīklainie uzraksti, ar kādiem tik ilgi savus lasītājus ir kavējis [izdevums] “Fliegende Blдtter”. Saistībā ar zināmu teikumu, kas kontrasta dēļ rakstīts dialektā un ir ar iespējami ērmīgu nozīmi, jātiek radītām gaidām, ka tas satur latīnisku uzrakstu. Šim nolūkam vārda burtelementi tiek izrauti no to saistības zilbēs un izkārtoti no jauna. Šur un tur rodas īsts latīņu vārds, citviet šķiet, ka redzam šādu vārdu saīsinājumus, bet citās uzraksta vietās ar uzraksta sadēdējušām daļām vai izlaidumiem ļaujam sevi apmānīt atsevišķo burtu bezjēdzīgumam. Ja negribam sevi ļaut jokam paķert, nedrīkstam ņemt vērā visus uzraksta rekvizītus, paturēt burtus acīs un, neraizējoties par piedāvāto izkārtojumu, salikt mūsu dzimtās valodas vārdos.144

Sekundārā [345] apstrāde ir tas sapņa darba moments, ko pamanījuši un tā nozīmi novērtējuši vairums autoru. Jestrā tēlainībā tā veikumu attēlo H. Elliss (1911, Ievads, 10):

“Faktiski mēs to varam iedomāties tā, ka miega apziņa sev saka: drīz ieradīsies mūsu meistars, nomoda apziņa, kas milzīgi lielu vērtību piešķir prātam, loģikai u. tml. Ātri! Savāciet lietas, ieviesiet kārtību, derēs jebkurš izkārtojums — pirms tas ierodas, lai pārņemtu skatuvi.”

Šā darba veida identitāti ar nomoda domāšanas darba veidu īpaši skaidri uzsver Delakruā145 (1904, 926):

“Cette fonction d’interprйtation nest pas particuliиre au rкve; c’est le mкme travail de coordination logique que nous faisons sur nos sensations pendant la veille. ” [346]

Dž. Sallijs [1893,355/1 pārstāv to pašu uzskatu. Gluži kā Tobovolska: “Sur ces successions incohйrentes d’hallucinations, l’esprit s’efforce de faire le mкme travail de coordination logique qu’il fait pendant la veille sur les sensations. Il relie entre elles par un lien imaginaire toutes ces images dйcousues et bouche les йcarts trop grand qui se trouvaient entre elles. ” [347] (1900, 93)

Daži autori šai kārtojošajai un interpretējošajai darbībai ļauj sākties jau sapņošanā, bet nomodā turpināties. Tā Polāns146 (1894, 546): “Cependantj’ai souvent pensй qu’il pouvait y avoir une certaine dйformation, ou plutфt reformation, du rкve dans le souvenir … La tendence systйmatisante de l’imagination pourrait fort bien achever aprиs le rйveil ce qu’elle a йbauchй pendant le sommeil. De la sorte, la rapiditй rйelle de la pensйe serait augmentйe en apparence par les perfectionnements dus а l'imagination а йveillйe. ” [348]

Bernārs-Leruā un Tobovolska (1901, 592):

“Dans le rкve, au contraire, l’interprйtation et la coordination se font non seulement а l’aide des donnйes du rкve, mais encore а l’aide de celles de la veille… ” [349]

Nedrīkstētu palaist garām, ka šis vienīgais atzītais sapņa veidošanās moments tā nozīmē tika novērtēts par augstu, tā ka tam piešķīra visu veikumu sapņa radīšanā. Šai radīšanai vajadzētu notikt pamošanās brīdī, kā to pieņem Goblo14, (1896 [288/T]) un vēl tālejošāk Fuko (1906), kas nomoda domāšanai piešķir spēju veidot sapni no miegā uzpeldošajām domām.

Bernārs-Leruā un Tobovolska ( 1901 ) par šo uzskatu saka: “On a cru pouvoir placer le rкve au moment du rйveil, et ils ont attribuй а la pensйe de la veille la fonction de construire le rкve avec les images prйsentes dans la pensйe du sommeil!’ [350]

Sekundārās apstrādes novērtējumam pievienošu vienu no jaunajiem devumiem sapņa darbā, ko ir uzrādījuši H. Zilberera iejūtīgie novērojumi. Zilberers, kā minēts citviet (306.-307. lpp.), domu pārlikšanu tēlos ir notvēris gluži vai in flagranti, piespiežot sevi noguruma un miegainības stāvokļos uz garīgu darbību. Tādā gadījumā apstrādātā doma viņam pazuda un tās vietā iestājās vīzija, kas izrādījās lielākoties abstrakto domu aizstājēja. (Sk. piemērus 307. lpp.) Šajos mēģinājumos gadījās tad tā, ka uznirstošā, sapņa elementam pielīdzināmais tēls atainoja kaut ko citu nekā apstrādi gaidošā doma, proti, pašu nogurumu, grūtības vai netīksmi pret šo darbu, t. i., piepūlošās personas subjektīvo stāvokli un funkcionēšanas veidu, nevis tās piepūles priekšmetu. Šo gadījumu, kas viņam iestājās visai bieži, Zilberers nodēvēja par “funkcionālu fenomenu”, lai nošķirtu no gaidāmā “materiālā fenomena”.

Piemēram: “Kādu pēcpusdienu es ārkārtīgi miegains guļu uz sava dīvāna, taču lieku sev domāt par filosofisku problēmu. Proti, es mēģinu salīdzināt Kanta un Šopenhauera uzskatus par laiku. Miegainības dēļ man neizdodas līdztekus noturēt abus domu gājienus, kas būtu nepieciešams salīdzināšanai. Pēc vairākiem veltīgiem mēģinājumiem es vēlreiz ar visu gribasspēku iegaumēju Kanta secinājumu, lai tad piemērotu Šopenhauera problēmas nostādnei. Tad pievēršu savu uzmanību pēdējai; bet, kad gribu atgriezties pie Kanta, izrādās, ka tas man atkal ir pazudis, velti pūlos to atgūt no jauna. Šīs veltīgās pūles savā galvā atkal atrast kaut kur noliktās Kanta aktis pēkšņi, guļot aizvērtām acīm, gluži kā sapņa tēlā man atainojas kā uzskatāmi plastisks simbols: es pieprasu informāciju kādam nelaipnam sekretāram, kas, noliecies pār rakstāmgaldu, neliekas ne traucēts par manu uzstājību. Pa pusei iztaisnojoties, viņš uzlūko mani negribīgi un noraidoši(Silberer, 1909, 513/ [Freida izcēlums].)

Citi piemēri, kas attiecas uz svārstīšanos starp miegu un nomodu.

“Piemērs Nr. 2. Nosacījumi: no rīta pamostoties. Zināmā miega dziļumā (pusmiegā) domājot par iepriekšējo sapni, zināmā mērā to pārsapņojot un izsapņojot, jūtot tuvojamies nomoda apziņu, es tomēr vēlos palikt pusmiegā.

Aina: ar kāju pārkāpju strautam, taču tūdaļ pat to atvelku, tiecoties palikt šajā pusē!' (Silberer 1912, 625)

“Piemērs Nr. 6. Nosacījumi kā piemērā Nr. 4. (Viņš grib vēl nedaudz pagulēt neaizmiegot.) Gribu vēl brīsniņu nodoties gulēšanai.

Aina: es no kāda atvados un vienojos ar viņu atkal drīz satikties"148 [Ibid., 627]

“Funkcionālo” fenomenu, “stāvokļa, nevis priekšmeta atainojumu”, Zilberers lielākoties novēroja divos apstākļos iemiegot un pamostoties. It viegli saprast, ka sapņa interpretācijā vērā ir ņemams tikai pēdējais gadījums. Zilberers ar labiem piemēriem ir parādījis, ka daudzu sapņu manifestētā satura beigudaļas, kas nepastarpināti pievienojas pamošanās [brīdim], neataino neko citu kā nodomu vai pašas pamošanās procesu. Šim nolūkam kalpo sliekšņa pārkāpšana (“sliekšņa simbolika”), kādas telpas atstāšana, lai nokļūtu citā, aizceļošana, atgriešanās mājās, šķiršanās no pavadoņa, ieniršana ūdenī u. c. Tiesa, nevaru neapspiest piezīmi, ka sapņa elementus, kas attiecas uz sliekšņa simboliku, pats savos sapņos, kā arī manis analizēto personu sapņos esmu sastapis nesalīdzināmi retāk, nekā varētu gaidīt no Zilberera ziņojumiem.

Nekādā ziņā nav neiedomājami vai neticami, ka ar šo “sliekšņa simboliku" varētu izskaidrot dažus elementus kāda sapņa sasaistes vidū, piemēram, vietās, kur runa ir par svārstīšanos starp dziļu miegu un tieksmi pārtraukt sapni. Tomēr droši piemēri par šādu atgadījumu vēl nav sniegti. [351] Biežāks šķiet pārdeterminācijas gadījums, kad sapņa vieta, kas savu materiālo saturu gūst no sapņojumu kopuma, turklāt tiek izmantota, lai atveidotu ko stāvokļveidīgu dvēseles darbībā.

Loti interesantais Zilberera funkcionālais fenomens bez tā atklā-

)

jēja vainas ir izraisījis daudzus ļaunprātīgus izmantojumus, jo senā nosliece uz abstrakti simbolisko sapņu interpretāciju tajā guvusi atbalstu. Dažiem “funkcionālās kategorijas” privileģēšana iet tik tālu, ka viņi runā par funkcionālu fenomenu visur, kur sapņojumu saturā parādās intelektuālas darbības vai jūtu procesi, kaut gan šim materiālam kā dienas pārpalikumiem nav nedz lielākas, nedz mazākas tiesības iekļauties sapnī kā jebkuram citam materiālam. [Sal. 202. lpp. piezīmi.]

Mēs gribam atzīt, ka Zilberera fenomens ir nomoda domāšanas otrā artava sapņa veidošanās [procesā], kura gan nav tik konstanta un nozīmīga kā pirmā, kas ieviesta ar apzīmējumu “sekundārā apstrāde”. Noskaidrojies, ka daļa no dienā darbīgās uzmanības arī miega stāvoklī ir pievērsusies sapnim, kontrolē to, kritizē un saglabā tiesības to pārtraukt. Tas vedina šajā nomodā palikušajā dvēseles instancē atzīt cenzoru [352] , kam tiek tik spēcīgi ierobežojoša ietekme uz sapņa veidošanos. Zilberera novērojumi pievieno to faktu, ka noteiktos apstākļos līdzdarbīga ir sava veida pašnovērošana, kas sniedz savu artavu sapņa saturā. Šīs pašnovērojošās instances, kam var būt īpaša loma filosofiskiem prātiem, iespējamās attiecības ar endopsihisko uztveri, nozīmīguma māniju, sirdsapziņu un sapņa cenzoru ir iztirzājamas citviet. [353]

Tagad centīšos rezumēt šos plašos iztirzājumus par sapņa darbu. Mēs sastapām izvirzīto jautājumu, vai sapņa veidošanā dvēsele izmanto visas savas spējas netraucētā izvērsumā vai tikai kavētu savā sniegumā sastāvdaļu? Mūsu pētījumi noved mūs pie tā, ka šāda jautājuma nostādne vispār ir atmetama kā apstākļiem neadekvāta. Taču, ja atbildē jāpaliek uz tiem pašiem pamatiem, uz kuriem spiež jautājums, tad mums jāapstiprina abi šķietami viens otru izslēdzošie uzskati. Dvēseles darbs sapņa veidošanā sadalās divos sniegumos: sapņojumu izveidē un to transformēšanā par sapņa saturu. Sapņojumi ir veidoti visnotaļ korekti un visiem tēriņiem, uz ko esam spējīgi; tie pieder pie domāšanas, kura nav kļuvusi apzināta un no kuras ar zināmu pārlikšanu izriet arī apzinātās domas. Lai arī cik tie būtu interesanti un mīklaini, šai mīklai tomēr nav kādas īpašas saistības ar sapni un tie nav iztirzājami starp sapņa problēmām. [354] turpretim tā cita darba daļa, kas neapzinātās domas transformē par sapņa saturu, piemīt sapņa dzīvei un ir tai raksturīga. Šis īstenais sapņa darbs attālinās no nomoda domāšanas parauga tik tālu, ka tā nebija domājuši pat tie, kas visnoteiktākajā veidā niecināja psihisko veikumu sapņa veidošanās [procesā]. Tas nav virspusīgāks, nekorektāks, aizmāršīgāks, nepilnīgāks par nomoda domāšanu; tas ir no tās kaut kas kvalitatīvi pilnīgi atšķirīgs un tāpēc iesākumā ar to nesalīdzināms. Tas vispār nedomā, nerēķina, nespriež, tas aprobežojas ar pārformēšanu. To var izsmeļoši aprakstīt, ja ņem vērā apstākļus, kuriem jāatbilst tā produktam. Šim produktam, sapnim, pirmām kārtām jāizvairās no cenzūras, un šā mērķa sasniegšanai sapņa darbs izmanto psihisko intensitāšu pārvirzi līdz pat visu psihisko vērtību pārvērtēšanai; domām jātiek atkārtotām tikai vai galvenokārt vizuālās un akustiskās atmiņas pēdās, un no šīs prasības sapņa darbam izriet atskats uz atainojamibu, kam tas atbilst ar jaunām pārvirzēm. Jātiek (laikam) izveidotām lielākām intensitātēm par tām, kas nakti ir sapņojumu rīcībā, un šim mērķim kalpo dāsnā kondensācija, kas tiek veikta ar sapņojumu sastāvdaļām. Domu materiāla loģiskās relācijas netiek īpaši ņemtas vērā; galu galā tās slēptu atainojumu gūst sapņu formālajās savdabībās. Sapņojumu afekti ir pakļauti niecīgākām pārmaiņām nekā to priekšstatu saturs. Parasti tie tiek apspiesti; kur tie saglabājas, tur tie ir nošķirti no priekšstatiem un salikti pēc to līdzības. Tikai daļa no sapņa darba, kura savā apjomā ir nepatstāvīga daļēji pamodinātās nomoda domāšanas veiktā pārstrāde, aptuveni atbilst autoru uzskatam, ko tie gribētu attiecināt uz visu sapņa veidošanās darbību.149

VII

PAR SAPŅA PROCESU PSIHOLOĢIJU

i i

Starp sapņiem, kurus esmu uzzinājis, pateicoties citu stāstījumam, ir viens, kuram tagad pienākas īpaša mūsu uzmanība. To man ir izstāstījusi paciente, kura pati to uzzinājusi lekcijā par sapni; tā īstenais avots man ir palicis nezināms. Taču šo dāmu ir iespaidojis tā saturs, jo nav palaidusi garām iespēju to “pārsapņot”, t. i., sapņa elementus atkārtot pašas sapnī, lai ar šo pārnesumu paustu piekrišanu vienam noteiktam punktam.

Šā par paraugu kalpojošā sapņa priekšnosacījumi ir šādi: kāds tēvs dienu un nakti ir sēdējis pie sava slimā bērna gultas. Kad bērns ir nomiris, viņš dodas pie miera uz blakusistabu, taču durvis atstāj vaļā, lai no savas guļamtelpas redzētu to [istabu], kurā, lielu sveču ieskauts, guļ bērna līķis. Vecs vīrs ir nolīgts vāķēšanai un, lūgsnas murminādams, viņš sēž pie līķa. Pēc dažām miega stundām tēvs sapņo, ka bērns stāv pie viņa gultas, satver viņu aiz rokas un pārmetoši čukst: tēt, vai tad tu neredzi, ka es degu? Viņš pamostas, pamana spilgtu gaismu istabā ar līķi, iesteidzas tajā, rod sirmo vāķētāju aizmigušu, bet apsegs un dārgā līķa roka ir apdegusi no nokritušās degošās sveces.

Šā aizkustinošā sapņa skaidrojums ir pietiekami vienkāršs un to, kā stāsta mana paciente, ir pareizi izskaidrojis arī lektors. Spilgtā gaisma cauri atvērtajām durvīm iespiedusies guļošajām acīs un rosinājusi izdarīt secinājumu, kuru būtu izdarījis nomodā: nokritušās sveces dēļ līķa tuvumā radies ugunsgrēks. Varbūt pats tēvs licies gulēt ar bažām, ka sirmais vāķētājs varētu nebūt savu uzdevumu augstumos.

Arī mēs neko nemainīsim šajā interpretācijā, vien piebildīsim, ka sapņa saturam ir jābūt pārdeterminētam un ka bērna runa ir izveidota no runām, ko viņš tiešām dzīvē teicis un kas saistās ar tēvam svarīgiem notikumiem. Piemēram, žēlabas “Es degu”-ar drudzi, bērnam mirstot, bet “Tēt, vai tad tu neredzi” — ar citu, mums nezināmu, taču afektiem bagātu atgadījumu.

Taču, iepazinuši sapni kā jēgpilnu, psihisko norišu kopsakarā iekļaujamu procesu, mēs varam brīnīties par to, ka sapnis vispār radies šādos apstākļos, kur bijusi vajadzīga strauja pamošanās. Tad pievērsīsim uzmanību tam, ka arī šis sapnis nav izvairījies no vēlmes piepildījuma. Sapnī mirušais bērns izturas kā dzīvs, viņš pats vēršas pie tēva, pienāk pie viņa gultas un tver aiz rokas, kā laikam darījis tajā atmiņā, no kuras sapnis guvis runas pirmo daļu. Šīs vēlmes piepildījuma dēļ tēvs arī uz brīdi ir pagarinājis miegu. Sapnim ir pirmtiesības salīdzinājumā ar apsvērumu nomodā, jo varēja bērnu parādīt vēlreiz dzīvu. Ja tēvs iesākumā būtu pamodies un tad izdarījis secinājumu, kas noveda istabā ar līķi, viņš it kā par šo brīdi būtu saīsinājis bērna dzīvi.

Nevar būt nekādu šaubu par to, kāda ir šā mazā sapņa savdabība, kas saista mūsu interesi. Līdz šim mēs gādājām galvenokārt par to, kas ir sapņu slepenā jēga, kādā veidā tā tiek rasta un kādus līdzekļus ir izmantojis sapņa darbs, lai to apslēptu. Mūsu redzes lauka centrā līdz šim bija sapņa interpretācijas uzdevumi. Taču nu sastopamies ar šo sapni, kurš interpretācijai neizvirza nekādus uzdevumus, kura jēga ir dota neslēpti, un pamanām, ka šis sapnis aizvien vēl saglabā svarīgas pazīmes, ar kurām sapnis tik zīmīgi atšķiras no mūsu nomoda domāšanas un rosina mūsos vajadzību pēc skaidrojuma. T ikai novēršot visu to, kas skar interpretācijas darbu, mēs varam pamanīt, cik nepilnīga ir kļuvusi mūsu sapņa psiholoģija.

Taču, pirms ar savām domām dodamies šajā jaunajā ceļā, mēs gribam apstāties un palūkoties atpakaļ, vai savā ceļojumā līdz šim neesam atstājuši neievērotu kaut ko būtisku. Jo mums jābūt skaidrībā par to, ka mūsu ceļa ērtā un omulīgā daļa ir aiz mums. Līdz šim visi ceļi, kurus esam gājuši, ja vien ļoti nealojos, ir veduši uz gaismu, skaidrojumu un pilnīgu izpratni; bet no brīža, kad gribam dziļāk ietiekties sapņu dvēseliskajos procesos, visi pavedieni ietieksies tumsā. Mēs nevaram izskaidrot sapni kā psihisku procesu, jo izskaidrot nozīmē atvedināt no zināmā, taču patlaban nav tādu psiholoģisku zināšanu, kam varētu pakārtot to, ko no sapņu psiholoģiskās pārbaudes var izvedināt kā skaidrojuma pamatu. Gluži pretēji, mēs esam spiesti izvirzīt jaunu pieņēmumu virkni, kas varbūtlgi skar dvēseles aparāta uzbūvi un tajā darbīgo spēku spēli, un mums jābūt piesardzīgiem, lai neaizietu pārāk tālu pirmajā loģiskajā pievienojumā, jo citādi šo pieņēmumu vērtība aizklīdīs nenosakāmajā. Pat ja secinājumos neizdarīsim nevienu kļūdu un ņemsim vērā visas loģiski izrietošās iespējas, mums draud varbūtēja elementu izkārtojuma nepilnība līdz ar pilnīgu aprēķina neveiksmi. Visrūpīgākā sapņa vai kāda cita atsevišķa veikuma izpēte neļauj spriest (vai vismaz pamatoti spriest) par dvēseles instrumenta konstrukciju un darbības veidu, šim nolūkam jāapvieno itin viss, kas salīdzinošā veselā psihisko veikumu virknes izpētē atklājas kā konstants. Līdz ar to psiholoģiskajiem pieņēmumiem, kurus guvām no sapņa procesu analīzes, it kā jāgaida pieturvietā, līdz varēs pievienoties citu pētījumu rezultātiem, kas no citiem izejpunktiem tiecas nokļūt līdz tās pašas problēmas kodolam.

A

Sapņu aizmiršana

Tādējādi domāju, ka visupirms atgriezīsimies pie temata, no kura atvedināms līdz šim neaplūkots iebildums, kas tomēr var izraut pamatus visiem mūsu sapņa interpretācijas centieniem. No vairāk nekā vienas puses mums ir pārmests, ka sapni, ko gribam interpretēt, mēs nemaz īstenībā nepazīstam, pareizāk sakot, ka mums nav nekādas garantijas pazīt to tā, kā tas tiešām ir noticis (sal. 59. lpp. un tālāk).

Tas, ko mēs atminamies no sapņa un kur izmantojam mūsu interpretācijas mākslu, pirmkārt, ir mūsu neuzticamās atmiņas izkropļots; laikam ir īpaši lielā mērā nespējīga saglabāt sapni un varbūt ir pazaudējusi tieši vissvarīgāko tā satura daļu. Ļoti bieži, grasoties veltīt uzmanību saviem sapņiem, esam sliecīgi žēloties, ka esam sapņojuši daudz vairāk un no tā visa diemžēl zinām tikai fragmentu, kura atminēšanās šķiet savdabīgi nedroša. Taču, otrkārt, viss runā par to, ka mūsu atmiņa sapni atkārto ne tikai fragmentāri, bet arī neprecīzi un falsificēti. Līdz ar to var šaubīties gan par to, vai sapņotais tiešām bija tik nesakarīgs un samudžināts, kā tas ir mūsu atmiņā, gan arī par to, vai sapnis ir tik sakarīgs, kā mēs to izstāstām, vai reprodukcijas mēģinājumā nepastāvošos vai aizmiršanā radītos caurumus neaizpildām ar patvaļīgi izraudzītu, jaunu materiālu, neizdaiļojam, nenoapaļojam, nepiekārtojam sapni, tā ka nav iespējams nekāds spriedums par to, kas bija mūsu sapņa īstais saturs. Jā, vienam autoram (Spitta (1882, 338]) [355] mēs atradām pieļāvumu, ka itin viss, kas ir kārtība un kopsakarība, tajā tiek ieviests tikai tad, kad mēģina atsaukt sapni [atmiņā] [sal. 60. lpp.]. Tādējādi mums draud briesmas, ka pats priekšmets, kura vērtību esam apņēmušies noteikt, izslīd no rokām.

Mūsu sapņa interpretācijās mēs šos brīdinājumus izlikāmies nedzirdam. Jā, gluži pretēji, mēs uzskatījām, ka vismazākās, visnemanāmākās un visnedrošākās sapņa satura sastāvdaļas vajag interpretēt ne mazāk kā tā skaidri un droši saglabātās. Sapnī par Irmas injekciju bija vieta: es ātri pasaucu dr. M. [116. lpp.], un mēs pieņēmām, ka arī šis papildinājums nesasniegtu sapni, ja tas nepieļautu īpašu atvedinājumu. Šādi mēs nokļuvām pie tās nelaimīgās pacientes vēstures, pie kuras gultas es “ātri” pasaucu vecāko kolēģi. Šķietami absurdajā sapnī, kas atšķirību starp 51 un 56 skata kā quantitй nйgligeable [356] , skaitlis piecdesmit viens bija minēts vairākkārt [382. lpp.) Mēs to nevis uzskatījām par kaut ko pašsaprotamu vai vienaldzīgu, bet izdarījām no tā secinājumu par otru domu gājienu latentajā sapņa saturā, kas noved pie skaitļa piecdesmit viens, un pēdas, kas veda tālāk, noveda pie bažām, kurās piecdesmit viens gads figurē kā dzīves robeža, kas ir viskrasākajā pretrunā ar dominējošo domas vilcienu, kas plātīgi mētājas ar dzīves gadiem. Sapnī “Non vixit” [370. lpp. un tālāk] ir neliels iestarpinājums, ko iesākumā nepamanīju: “Tā kā P. viņu nesaprot, Fl. man jautā” u. tml. Kad interpretācija apstājās, atgriezos pie šiem vārdiem un no tiem atradu ceļu uz bērnu fantāziju, kas sapņojumos parādās kā pastarpinošs mezglpunkts. [Sal.: 421. lpp. un tālāk]. Tas notika, pateicoties dzejnieka vārsmām:

“Reti sapratāt jūs mani,

Reti sapratu es jūs.

Tagad, kad mēs mēslos sēžam,

Saprašanās viegla kļūst.” [357]

Jebkuru analīzi varētu pamatot ar piemēriem, cik interpretācijai svarīgi ir tieši visniecīgākie sapņa vilcieni un kā tiek aizkavēts uzdevuma risinājums, ja tiem uzmanību pievērš tikai vēlāk. Tādu pašu novērtējumu sapņa interpretācijā mēs esam snieguši jebkurai valodiskās izpausmes niansei, kādā tā bija mūsu priekšā; jā, ja mums tika izklāstīts bezjēdzīgs vai nepietiekams teksts, it kā mums nebūtu izdevies pārtulkot sapni pareizajā formulējumā, mēs respektējām arī šo izpausmes trūkumu. Izsakoties īsāk, pret to, kam saskaņā ar autoru viedokli jābūt patvaļīgai, apjukumā steigšus sabrūvētai improvizācijai, mēs izturējāmies kā pret kādu svēto tekstu. Šai pretrunai ir vajadzīgs skaidrojums.

Tas skan mums par labu, nenodarot tāpēc netaisnību autoriem. Raugoties no mūsu jauniegūto ieskatu skatpunkta par sapņa rašanos, pretrunas apvienojas bez atlikuma. Tas ir tiesa, ka reprodukcijas mēģinājumā mēs sapni deformējam; mēs tajā atkal rodam to, kuru esam nodēvējuši par sekundāro un bieži pārprotamo sapņa apstrādi, kuru veic normālās domāšanas instance. [Sk.: 425. lpp. un tālāk.] Taču pati šī deformācija nav nekas cits kā apstrādes daļa, kurai likumsakarīgi sapņa cenzūras dēļ ir pakļauti sapņojumi. Autori ir nojautuši vai pamanījuši šeit manifestēti strādājošu sapņa deformācijas daļu; mūs tas skar visai maz, jo zinām, ka daudz plašāks, bet mazāk viegli tverams deformācijas darbs jau ir izraudzījies par objektu apslēptos sapņojumus. Autori alojas tikai tajā, ka viņi sapņa modifikāciju tā atminēšanās [procesā] un tveršanā vārdos uzskata par patvaļīgu, proti, tālāk neatrisināmu un tālab par piemērotu tam, lai mūs maldinātu sapņa izziņā. Viņi nenovērtē determināciju psihiskajā. Tur nav nekā patvaļīga. Ļoti vispārīgi var parādīt, ka otrais domu vilciens tūdaļ pat pārņem [tā] elementa noteikšanu, kuru pirmais atstājis nenoteiktu. Es, piemēram, visnotaļ patvaļīgi gribu iedomāties skaitli; tas nav iespējams; skaitli, ko iedomājos, viennozīmīgi un nepieciešami ir noteikušas domas mani, kuras var atrasties tālu no mana momentānā nolūka. [358] tikpat nepatvaļīgas ir pārmaiņas, ko nomoda redakcijā iegūst sapnis. Tās ir asociatīvi saistītas ar saturu, kura vietā nostājas, un kalpo tam, lai norādītu mums ceļu uz šo saturu, kas pats atkal var būt kāda cita aizstājējs.

Analizējot pacientu sapņus, es vienmēr ar panākumiem mēdzu šo apgalvojumu pakļaut šādai pārbaudei. Ja iesākumā ziņojums par sapni man šķiet grūti saprotams, tad lūdzu stāstītājam to atkārtot. Tas reti kad notiek ar tiem pašiem vārdiem. Bet vietas, kurās viņš mainījis izpausmi, man ir iezīmētas kā sapņa maskēšanās vājās vietas, kas man kalpo kā Hāgenam izšūtā zīme uz Zigfrīda tērpa.2 Tur var sākt sapņa interpretāciju. Mans vedinājums ir stāstītāju brīdinājis, ka esmu nodomājis sapņa atrisināšanai izmantot īpašas pūles; līdz ar to, pretestības spiests, viņš steidz ātri aizstāvēt vājās vietas sapņa maskējumā, aizstājot nododošo izpausmi ar tālu stāvošu. Šādi viņš pievērš manu uzmanību izpalikušajai izpausmei. Pēc pūlēm, ar kādām tiek aizstāvēta sapņa atrisināšana, varu secināt arī par rūpību, ar kādu sapnis audis savu tērpu.

Mazāk taisni ir autori, kas atvēl pārāk lielu telpu šaubām, ar kurām mūsu spriedums sastop sapņa stāstu. Šīm šaubām nav intelektuālas garantijas; mūsu atmiņa vispār nepazīst garantijas, un tomēr daudz biežāk, nekā tas ir objektīvi pamatots, mēs esam pakļauti spaidam noticēt tās datiem. Šaubas par sapņa pareizu atkārtošanu vai atsevišķiem sapņa datiem atkal ir tikai sapņa cenzūras atvasinājums, atvasinājums no pretestības pret sapņojumu nokļūšanu apziņā.3 Šo pretestību ne vienmēr izsmeļ tās īstenotās pārvirzes un aizstājumi, kā šaubas tā tad pieķeras vēl arī tam, kas ir izlaists cauri. Mēs pārprotam šīs šaubas jo vieglāk tāpēc, ka piesardzības nolūkā tās nekad neķeras pie sapņa intensīvajiem elementiem, tās ķeras tikai pie vājiem un neskaidriem elementiem. Taču mēs tagad jau zinām, ka starp sapņojumiem un sapni ir notikusi pilnīga visu psihisko vērtību pārvērtēšana [295. lpp.]; deformācija bija iespējama tikai ar vērtības liegšanu, tā parasti tajā izpaužas un reizumis ar to apmierinās. Ja sapņa satura neskaidrajam elementam vēl pievienojas šaubas, tad, sekojot norādei, mēs tajā varam atpazīt kāda ārpus likuma pasludinātā sapņojuma tiešu atvasinājumu. Tas ir kā pēc liela apvērsuma kādā senatnes vai renesanses republikā. Iepriekš valdošās dižciltīgās un varenās ģimenes nu tiek padzītas, visi amati tiek no apakšas nākušajiem; pilsētā tiek pieciesti tikai pilnīgā nabadzībā slīgstoši un bezspēcīgi gāzto biedri vai attāli piekritēji. Taču arī tie nebauda visas pilsoņtiesības, viņi tiek neuzticīgi uzraudzīti. Neuzticēšanās vietā mūsu piemērā ir šaubas. Tāpēc sapņa analīzē es pieprasu, lai atbrīvojas no visas drošās novērtēšanas skalas; pret vismazāko iespēju, ka sapnī noticis kas šādi vai tādi, izturēties kā pret pilnīgi drošticamu. Kamēr, izsekojot sapņa elementu, kāds nav izlēmis atsacīties no šā atskata, tikmēr še analīze apstājas. Attiecīgā elementa nenovērtēšana psihiski iedarbojas uz analizējamo, tā ka viņš neiedomājas nevēlamos priekšstatus, kas atrodas aiz tā. Principā šāda iedarbība nav kaut kas pašsaprotams; nebūtu bezjēdzīgi, ja kāds teiktu: es droši nezinu, vai sapnī bija šis vai tas, taču iedomājos to. Viņš nekad tā nesaka, un tieši šī analīzi traucējošā šaubu iedarbība ļauj to atmaskot kā psihiskās pretestības atvasinājumu un instrumentu. Psihoanalīze pamatoti neuzticas. Viens no tās noteikumiem ir šāds: lai kas traucētu darba turpināšanu, tā ir pretestība.*

Arī sapņu aizmiršana ir neizdibināma tik ilgi, cik ilgi tās skaidrojumā neiesaista arī psihiskās cenzūras spēku. Izjūtai, ka naktī ir ļoti daudz sapņots un tik maz no tā saglabāts, virknē gadījumu var būt cita nozīme, piemēram, tāda, ka sapņa darbs cauri nakti ir jūtami strādājis un atstājis tikai īsu sapni. [Sal.: 254. lpp. un tālāk; 446., 495. lpp.] Citādi nav iespējamas šaubas par faktu, ka pēc pamošanās sapnis tiek aizmirsts aizvien vairāk. Bieži to aizmirst, neraugoties uz mokošajiem centieniem to fiksēt. Tomēr domāju, ka, gluži tāpat, kā parasti tiek novērtēts par augstu šīs aizmiršanas apjoms, tā par augstu tiek novērtēta ar sapņa fragmentārismu saistītā tā pazīšanas mazināšanās. Visu, ko ir maksājusi sapņa satura aizmiršana, bieži atkal var atjaunot ar analīzi; vismaz daudzos gadījumos no atsevišķas saglabājušās drumslas var sameklēt ja ne sapni bet tas arī nav svarīgi -, tad visus sapņojumus. Tam vajadzīgs lielāks uzmanības patēriņš un pašpārvarēšana analīzē; tomēr tas viss rāda, ka sapņa aizmiršanā nav trūcis kāda naidīga nolūka. [359] [1] [1919. g. papild.] kā piemēru par šaubu un nedrošības nozīmi sapnī, vienlaikus sarucinot sapņa saturu līdz vienam vienīgam elementam, patapināšu no savām “Ievadlekcijām psihoanalīzē” (1917a, 86.-87. lpp.) sapni, kura analīze pēc nelielas kavēšanās tomēr izdevās:

“Kādai skeptiskai pacientei ir garāks sapnis, kurā viņai zināmas personas stāsta par manu asprātības grāmatu un ļoti to slavē. Tad kaut kas tiek minēts par “kanālu”, varbūt kādu citu grāmatu, kurā figurē kanāls, vai vēl kaut kas ar kanālu saistīts .. viņa nezina .. tas ir pavisam neskaidri.

Tagad jūs slieksities domāt, ka elements “kanāls” nepakļaujas interpretācijai, jo pats ir tik nenoteikts. Jums ir taisnība saistībā ar nojaušamajām grūtībām, taču grūti ir nevis tāpēc, ka tas ir nenoteikts, bet tāpēc, ka nenoteikts tas ir cita iemesla dēļ, kas apgrūtina arī interpretāciju. Sapņotājai saistībā ar kanālu nekas nenāk prātā; es, protams, arī nezinu, ko teikt. Kādu laiciņu vēlāk, īstenībā — nākamajā dienā, viņa stāsta, ka ienācis prātā tas, kas attiecas uz varbūt. Proti, asprātība, ko dzirdējusi stāstām. Uz kuģa starp Duvru un Kalē pazīstams rakstnieks sarunājas ar angli, kas noteiktā saistībā citē atziņu: “Du sublime au ridicule il n’y qu’un pas. ” [No dižā līdz smieklīgajam ir tikai solis.) Rakstnieks atbild: “Oui, le pas de Calais“ [Jā, tikai solis no Kalē], teikdams, ka Franciju uzskata par dižu, bet Angliju par smieklīgu. Taču Pas de Calais ir kanāls, piedurknes kanāls, proti, Canal la manche. Vai domāju, ka šai iedomai ir kāds sakars ar sapni? Protams, es domāju, ka tas tiešām sniedz mīklainā sapņa elementa atrisinājumu. Vai jūs šaubāties, ka šī asprātība jau pirms sapņa pastāvēja kā elementa “kanāls” bezapzinātais, un domājat, ka tā tika pievienota vēlāk? Iedoma liecina par skepsi, kas viņā slēpjas aiz uzstājīga apbrīna, un pretestība ir kopīgs cēlonis gan tam, ka iedoma rodas ar tādu kavēšanos, gan tam, ka atbilstīgais sapņa elements ir tik nenoteikts. Palūkojieties uz sapņa elementa attiecību ar tā bezapzināto. Tā ir kā šīs bezapziņas daļiņa, kā mājiens uz to; izolētības dēļ tā ir kļuvusi pilnīgi nesaprotama.”

Pārliecinošu pierādījumu par tendenciozo, pretestībai kalpojošo sapņa aizmiršanas iedabu [360] gūst no analīzēm, novērtējot aizmiršanas priekšpakāpi. Nepavisam ne reti ir tā, ka interpretācijas darba gaitā pēkšņi uzpeld sapņa izlaistā daļa, kas līdz tam tiek dēvēta par aizmirstu. Šī aizmirstībai izrautā sapņa daļa ikreiz ir vissvarīgākā; tā ir visīsākajā ceļā uz sapņa atrisinājumu un tāpēc bija visvairāk pakļauta pretestībai. No sapņa piemēriem, ko esmu minējis saistībā ar šo apcerējumu, reiz bija tā, ka šādi vienu sapņa satura daļu iekļāvu papildinoši.4 Tas ir tas ceļojuma sapnis, kas atriebjas diviem netīkamiem ceļojuma biedriem, kuru tā daļēji rupji piedauzīgā satura dēļ atstāju gandrīz neinterpretētu. [Sal.: 398. lpp. un tālāk.] Izlaistā daļa ir šāda: es saku par Šillera grāmatu: It is from… Taču koriģēju sevi, pats pamanot alošanos: It is by… Vīrietis par to bilst savai māsai: “Viņš taču pateica pareizi!' [361]

Paškorektūra sapnī, kura dažiem autoriem šķiet tik brīnumaina, nav pelnījusi gan, lai mēs ar to nodarbotos. Labāk paraugu par valodisko alošanos sapnī minēšu no savas atmiņas. Deviņpadsmit gadu vecumā pirmo reizi biju Anglijā un veselu dienu sabiju Īrijas juras krastā. Es, protams, tīksminājos par bēguma atstāto jūrasdzīvnieku ķeršanu un tieši noņēmos ar jūraszvaigzni (sapnis sākas šādi: holturna-holotūrijas), kad pienāca apburoša maza meitene un jautāja: Is it a starfish? Is it alive? [Vai jūraszvaigzne? Vai dzīva?] Es atbildēju: Yes he is alive [jā, viņš ir dzīvs], taču nokaunējos par savu nekorektumu un atkārtoju teikumu pareizi. Valodas kļūdas vietā, ko veicu tolaik, sapnis novietoja citu, ko vācietim veikt ir tikpat viegli. “Šillera grāmata” ir jātulko nevis ar from, bet gan ar by. Tas, ka sapņa darbs veic šādu aizstāšanu, jo from dēļ saskanīguma ar vācu īpašības vārdu fromm [dievbijīgs] nodrošina lielisku kondensāciju, pēc visa, ko esam dzirdējuši par sapņa darba nolūkiem un tā nekautrību līdzekļu izvēlē, mūs vairs neizbrīna. Bet ko nevainīgā atmiņa no pludmales grib paust sapņa saistībā? Tā iespējami nevainīgākā piemērā rāda, ka neīstā vietā izmantoju dzimti, proti, pievienoju dzimumisko (he) tur, kur tas neiederas. Katrā ziņā tā ir viena no atslēgām sapņa atrisināšanai. Bet kas vēl dzirdējis grāmatas nosaukuma “Matter and Motion” atvasinājumu (Moliиre [darbā] Malade Imaginaire: lamatiиre est-elle laudable? a motion ofthe bowels), tas it viegli spēs papildināt trūkstošo.5

Starp citu, to, ka sapņa aizmiršana lielākoties ir pretestības veikums, varu pierādīt ar demonstratio ad oculos [362] . kāds pacients stāsta, ka esot sapņojis, taču sapni esot pilnīgi aizmirsis; tad viņš izturas tā, it kā nekas nebūtu noticis. Mēs turpinām darbu, es uzduros pretestībai, nedaudz paskaidroju slimajam, palīdzu viņam ar ieteikumiem un skubinājumiem samierināties ar kādu nepatīkamu domu, un, kolīdz tas ir izdevies, viņš izsaucas: tagad atkal zinu, ko tiku sapņojis. Tā pati pretestība, kas viņam šajā dienā bija traucējusi darbu, bija likusi viņam aizmirst arī sapni. Ar šīs pretestības pārvarēšanu es veicināju sapņa atminēšanos.

Gluži tāpat pacients, sasniedzis zināmu vietu darbā, var atminēties sapni, kas noticis pirms trim, četrām vai vairākām dienām un līdz tam atradies aizmirstībā. [363]

Psihoanalītiskā [364] izpēte mums ir dāvājusi vēl vienu pierādījumu tam, ka sapņu aizmiršana daudz vairāk ir atkarīga no pretestības nekā no svešatuma starp nomoda un miega stāvokli, kā uzskata [citi] autori [59. lpp.]. Man, gluži kā citiem analītiķiem un šādā dziedināšanā esošiem pacientiem, nereti gadās, ka mēs, no miega ar sapni pamodināti, kā gribētu teikt, nepastarpināti, pilnīgi valdot pār mūsu domāšanas darbību, sākam sapni interpretēt. Šādos gadījumos es bieži nelikos mierā, kamēr nebiju ieguvis pilnīgu sapņa izpratni, un tomēr varēja notikt tā, ka pēc pamošanās interpretācijas darbu biju aizmirsis tikpat pilnīgi kā sapņa saturu, kaut gan zināju, ka biju sapņojis un interpretējis sapni. Daudz biežāk sapnis interpretācijas darba rezultātu bija aizrāvis aizmirstībā, nekā garīgajai darbībai bija izdevies saglabāt sapni atmiņai. Taču starp šo interpretācijas darbu un nomoda domāšanu nepastāv tas psihiskais bezdibenis, ar kuru autori izteikti grib izskaidrot sapņa aizmiršanu.

-     Kad Mortons Prinss [1910, 141] iebilst pret manu sapņa aizmiršanas skaidrojumu, ka tas ir tikai speciāls amnēzijas gadījums atšķeltiem dvēseles stāvokļiem (dissociatedstates), un, nespējot manu skaidrojumu šai speciālajai amnēzijai pārnest uz citiem amnēzijas tipiem, padara to bezvērtīgu arī tā tuvākajam nolūkam, tad viņš atgādina lasītājam, ka visos savos šādu disociēto stāvokļu aprakstos nekad nav mēģinājis šiem fenomeniem atrast dinamisku skaidrojumu.6 Citādi viņš būtu atklājis, ka izstumšana (resp. caur to radītā pretestība) ir cēlonis gan šiem atšķēlumiem, gan to psihiskā satura amnēzijai.

To, ka sapņi tiek aizmirsti tikpat maz kā citi dvēseles akti un ka tie arī saistībā ar to saglabāšanu atmiņā visā pilnībā ir pielīdzināmi citiem dvēseles veikumiem, man rāda pieredze, ko varēju gūt, rakstot šo manuskriptu. Savās piezīmēs esmu bagātīgi saglabājis paša sapņus, ko toreiz kaut kādu cēloņu dēļ tikai ļoti nepilnīgi vai arī vispār nespēju pakļaut analīzei. Dažus no tiem mēģināju interpretēt gadu vai divus gadus vēlāk, lai radītu materiālu manu apgalvojumu ilustrēšanai. Šis mēģinājums man izdevās visos gadījumos bez izņēmuma; jā, es gribētu apgalvot, ka interpretācija pēc tik ilga laika izdevās vieglāk nekā toreiz, kad sapņi vēl bija svaigi pārdzīvojumi, tam gribētu sniegt iespējamo skaidrojumu, ka kopš tā laika sevī biju ticis vaļā no dažas labas pretestības, kas toreiz man traucēja. Šādās papildu interpretācijās es salīdzināju toreizējos rezultātus par sapņojumiem ar tagadējiem, lielākoties daudz bagātīgākiem, un toreizējo zem tagadējā radu nemainīgu. Laikus stājos ceļā savam izbrīnam par to, jo aptvēru, ka jau labu laiku ar saviem pacientiem, izmantojot to pašu paņēmienu ar tiem pašiem panākumiem, ļaujos vingrinājumam interpretēt sapņus no agrākiem gadiem, kurus viņi reizumis man izstāsta, it kā tie būtu pagājušās nakts sapņi. Aplūkojot baiļu sapņus, minēšu divus piemērus par šādu novēlotu sapņa interpretāciju [501. lpp. un tālāk]. Veicot šo mēģinājumu pirmo reizi, mani vadīja pamatots apsvērums, ka arī še sapnis izturēsies tikai kā neirotisks simptoms. Kad es ar psihoanalīzes palīdzību dziedinu psihoneiroriķi, piemēram, histēriju, man jāgust skaidrojums viņa ciešanas pirmajiem, sen pārvarētajiem simptomiem gluži tāpat kā patlaban vēl pastāvošajiem, kas viņu atveduši pie manis, un uzskatu, ka pirmais uzdevums ir atrisināms tikai vieglāk nekā patlaban spiedīgais. Jau 1895. gadā publicētajā [darbā] “Studijas par histēriju” varēju sniegt skaidrojumu par pirmo histērisko lēkmi, ko vairāk nekā četrdesmit gadus veca sieviete bija piedzīvojusi savā piecpadsmitajā dzīves gadā. [365]

Vaļīgākā virknējumā gribu še vēl šo to pievienot, ko esmu pamanījis par sapņu interpretāciju un kas varbūt noorientēs lasītāju, kurš, pastrādājot pats ar saviem sapņiem, grib mani kontrolēt.

Neviens nedrīkst gaidīt, ka viņa sapņu interpretācija tam bez pūlēm iekritīs klēpī. Jau endoptisku fenomenu un citu, parasti uzmanībai izslīdošu izjūtu uztverei ir vajadzīga vingrināšanās, kaut gan neviens psihiskais motīvs nepretojas šai uztvērumu grupai. Daudz grūtāk ir tvert “negribētos priekšstatus”. Kas to grib, tam jāpiepilda sevi ar gaidām, kuras tiek rosinātas šajā apcerējumā, un, sekojot še minētajiem noteikumiem, jātiecas darba laikā atturēties no jebkādas kritikas, no jebkādas aizspriedumainības, no jebkādas afektīvas vai intelektuālas partijiskas nostājas. Tam jāatceras priekšraksts, ko Klods Bernārs8 ir izvirzījis eksperimentētājam fizioloģiskajā laboratorijā: “Travailler comme une bete [366] , t. i., esi tik izturīgs, bet arī neesi tik noraizējies rezultāta dēļ. Kas sekos šiem padomiem, tas katrā ziņā uzdevumu neuzskatīs par tik smagu. Sapņa interpretācija ne vienmēr arī īstenojas vienā vilcienā; nereti, izsekojot iedomu saķēdējumu, [cilvēks] jūtas savu spēku pilnīgi izsmelts, sapnis šajā dienā vairs neko nesaka; tad rīkojas labi, pārtraucot

un atgriežoties pie darba nākamajā dienā. Tad uzmanību pievērš cita sapņa satura daļa, un tiek rasta pieeja jaunam sapņojumu slānim. To var dēvēt par “frakcionēto” sapņa interpretāciju.

Daudz grūtāk iesācēju sapņa interpretācijā ir uzvedināt atzīt faktu, ka viņa uzdevums nav atrisināts pilnīgi, ja viņa rokās ir pilnīga sapņa interpretācija, ja tā ir jēgpilna, sakarīga un sniedz ziņas par visiem sapņa satura elementiem. Bez tās ir iespējama cita tā paša sapņa pārinterpretācija, kas viņam gājusi secen. Tiešām nav viegli izveidot priekšstatu par neapzināto domu gājienu, kas cīnās par izpausmi, bagātību mūsu domāšanā, un noticēt sapņa darba izveicībai, lai ar daudznozīmīgiem izpausmes veidiem ikreiz it kā ar vienu sitienu nosistu septiņas mušas kā skroderītis pasakā. Lasītājs vienmēr slieksies pārmest autoram, ka tas velti izšķiež savu asprātību; kas pats sev ieguvis pieredzi, tas pārliecināts par ko labāku. [Sal.: 269. lpp. piez.J

Taču* es nevaru piekrist arī apgalvojumam, ko pirmais ir izvirzījis H. Zilberers [1914, 2. daļa, 5. sadaļa], ka ikvienam sapnim vai arī tikai daudzskaitlīgām un noteiktām sapņu grupām ir vajadzīgas divas dažādas interpretācijas, kas pat cieši saistītas. Viena no šīm interpretācijām, ko Zilberers dēvē par psihoanalītisku, sapnim sniedz patvaļīgu, lielākoties infantili seksuālu nozīmi; cita, nozīmīgāka, ko viņš dēvē par anagoģisku, uzrāda nopietnākas, bieži vien dziļas domas, ko sapņa darbs ir pārņēmis kā vielu. Zilberers nav pierādījis šo apgalvojumu, izklāstot virkni sapņu, kurus būtu analizējis abos virzienos. Man jāiebilst, ka šāds fakts nepastāv. Vairums sapņu tomēr nepieprasa nekādu pārinterpretāciju un jo īpaši nav spējīgi uz anagoģisku interpretāciju. Zilberera teorijā, kā arī citos pēdējo gadu teorētiskajos centienos nav pārprotama vienas tendences līdzdarbība, kura gribētu aizplīvurot sapņa veidošanās fundamentālās attiecības un novērst interesi no tās dzinu

>

saknēm. Noteiktos gadījumos es varēju apstiprināt Zilberera datus; tad analīze man rādīja, ka sapņa darbs bija atradis priekšā uzdevumu pārvērst virkni ļoti abstraktu un tiešam atainojumam nespējīgu domu no nomoda dzīves sapnī. Tas mēģināja atrisināt šo uzdevumu, pārņemot citu domu materiālu, kas atradās vaļīgākās, bieži vien par alegoriskām dēvētās attiecībās ar abstraktajām domām un šādi sagādāja mazākas grūtības atainošanai. Šādi tapuša sapņa abstraktā interpretācija sapņotājam tiek dota nepastarpināti; samainītā materiāla pareizā interpretācija ir jāmeklē ar zināmiem tehniskiem līdzekļiem.9

Uz jautājumu, vai var interpretēt jebkuru sapni, ir jāatbild ar nē. Nedrīkst aizmirst, ka interpretācijas darbā pret tevi ir psihiskie spēki, kuru dēļ sapnis ir deformēts. Šādi tas kļūst par spēku attiecību jautājumu, vai ar savu intelektuālo interesi, savu pašpārvarēšanas spēju, savām psiholoģiskajām zināšanām un savu vingrināšanos sapņa interpretācijā var kļūt par iekšējo pretestību kungu. Kādu daļu veikt vienmēr ir iespējams, vismaz tiktāl, lai gūtu pārliecību, ka sapnis ir jēgpilns veidojums, un lai lielākoties arī iegūtu nojautu par šo jēgu. Visai bieži nākamais sapnis ļauj apstiprināt un turpināt pirmā interpretāciju. Virkne sapņu, kas vijas cauri nedēļām vai mēnešiem, bieži vien sakņojas kopīgā augsnē, tad ir pakļaujama interpretācijas kopsakarībai. [Sal.; 185., 321. lpp.] Sapņos, kas seko cits citam, bieži vien var pamanīt, ka vienā viduspunktu ieņem tas, par ko citā tikai perifērijā tiek dots mājiens, un otrādi, tā ka abi viens otru papildina arī interpretācijā. To, ka pret dažādiem tās pašas nakts sapņiem interpretācijas darbā kopumā jāizturas kā pret veselumu, esmu jau ar piemēriem pierādījis [298. lpp.].

Vislabāk interpretētajos sapņos bieži vien kāda vieta jāatstāj neskaidrībā, jo interpretācijā mani, ka tur sākas sapņojumu jūklis, kas negrib atšķetināties, bet neko arī nedod sapņa saturam. Tā tad ir sapņa naba, vieta, kur tā ir uzsēdusies neizzinātajam. [Sal.: 116. lpp. piez.] Sapņojumiem, pie kuriem nokļūst interpretācijā, visnotaļ vispārīgi jāpaliek bez noslēguma un jāizskrien visos virzienos mūsu domu pasaules tīklveida savijumā. Tad no šā saauduma blīvākās vietas paceļas sapņa vēlme kā sēne no sava micēlija.

Atgriežamies pie sapņa aizmiršanas faktiem. Proti, mēs esam palaiduši garām iespēju izdarīt no tiem svarīgu secinājumu. Ja nomoda dzīve rāda nepārprotamu nolūku aizmirst sapni, kas ir izveidojies naktī, vai nu visu tūlīt pēc pamošanās, vai arī daļēji dienas gaitā un ja par galveno līdzdalībnieku šajā aizmiršanā atzīstam dvēselisko pretestību sapnim, kas taču jau naktī ir izdarījusi savējo pret sapni, tad uzprasās jautājums, kas gan īsti pret šo pretestību vispār ir nodrošinājis sapņa izveidošanos? Aplūkosim visspilgtāko gadījumu, kad nomoda dzīve atkal aizvāc sapni, it kā tas nemaz nebūtu bijis. Ja turklāt ņemam vērā psihisko spēku spēli, tad jāteic, ka sapnis vispār nebūtu radies, ja naktī pretestība būtu valdījusi tāpat kā dienā. Mūsu secinājums ir tāds, ka nakts laikā tā ir zaudējusi daļu no savas varas; mēs zinām, ka tā nebija atcelta, jo sapņa deformācijā esam pierādījuši tās līdzdalību sapņa veidošanās [procesā]. Taču uzprasās iespēja, ka naktī tā bija samazinājusies, ka caur šo pretestības mazināšanos kļuva iespējama sapņa veidošanās, un mēs it viegli saprotam, ka tā, līdz ar pamošanos uzsākot darbību visā savā spēkā, tūdaļ atkal novērš to, ko tai vajadzēja pieļaut, kamēr tā bija vāja. Aprakstošā psiholoģija taču mums māca, ka galvenais sapņa veidošanās nosacījums ir dvēseles miega stāvoklis; nu mēs varētu pievienot skaidrojumu: miega stāvoklis nodrošina sapņa veidošanos, jo mazina endopsihisko cenzūru.

Mums, protams, ir kārdinājums uzlūkot šo slēdzienu kā vienīgo iespējamo [, kas izvedināms] no sapņa aizmiršanas faktiem un no tā attīstīt turpmākos secinājumus par miega un nomoda enerģētiskajām attiecībām. Taču mēs gribam pagaidām šeit apstāties. Ja mēs vēl nedaudz vairāk iedziļinātos sapņa psiholoģijā, uzzinātu, ka sapņa veidošanās nodrošināšanu var priekšstatīt arī vēl citādi. Pretošanos sapņojumu apzināšanai varbūt var arī apiet tā, ka tā pati par sevi nepiedzīvo mazināšanos. Ticami ir arī tas, ka abus sapņa veidošanās [procesam] labvēlīgos momentus pretestības mazināšanu un apiešanu vienlaikus nodrošina miega stāvoklis. Še mēs pārtraucam, lai pēc kāda laiciņa no šejienes turpinātu. [493. lpp. un tālāk.]

Pastāv cita iebildumu virkne pret mūsu sapņa interpretācijas paņēmienu, par ko mums tagad jāparūpējas. Mēs tad nu rīkojamies tā, ka atmetam visus mērķpriekšstatus, kas parasti valda pār pārdomām, vēršam savu uzmanību uz atsevišķu sapņa elementu un tad pierakstām, kādas nevēlamās domas iedomājamies saistībā ar to. Tad ķeramies klāt nākamajai sapņa satura sastāvdaļai, ar to atkārtojam to pašu darbu un, neraizējoties par virzienu, ļaujam sevi vadīt domām, turklāt mēs kā mēdz sacīt no simtdaļas nokļūstam tūkstošdaļā. Turklāt mēs lolojam paļāvīgās gaidas, ka beigās bez kādas mūsu palīdzības nokļūsim pie sapņojumiem, no kuriem ir radies sapnis. Kritika pret to iebilst aptuveni šādā veidā: tas, ka no kāda atsevišķa sapņa elementa kaut kur nokļūst, nav nekas brīnumains. Ar katru priekšstatu var kaut ko asociatīvi saistīt; dīvaini ir tikai tas, ka šajā bezmērķīgajā un patvaļīgajā domu norisē jānokļūst tieši pie sapņojumiem. Varbūt tas ir pašapmāns; no viena elementa izseko asociāciju ķēdi, līdz mana to kaut kāda cēloņa dēļ apraujamies; uztverot tad otru elementu, ir tikai dabiski, ka sākotnējā asociācijas neierobežotība tagad piedzīvo sašaurinājumu. Iepriekšējā domu ķēde vēl ir atmiņā, un tāpēc otrā sapņu priekšstata analīzē ir vieglāk sastapt atsevišķas iedomas, kurām ir kaut kas kopīgs arī ar pirmās ķēdes iedomām. Tad nāk prātā, ka atrasta doma, kas ir mezglpunkts starp diviem sapņa elementiem. Tā kā domu sasaistē parasti atļaujas jebkuru brīvību un īstenībā izslēdz tikai pārejas no viena priekšstata uz citu, kas stājas spēkā normālā domāšanā, tad galu galā nav grūti no vienas “starpdomu” virknes sabrūvēt kaut ko tādu, ko nodēvē par sapņojumiem, un bez kāda galvojuma, jo tas parasti nav zināms, uzdod to par sapņa psihisko aizstājēju. Taču tā visa ir patvaļa un par asprātīgu uzskatīta nejaušības izmantošana, un ikviens, kas Sļevi pakļauj šīm nederīgajām pūlēm, šādā ceļā var jebkuram sapnim izprātot jebkādu interpretāciju.

Ja mums tiešām izvirza šādus iebildumus, tad aizsardzībai varam atsaukties uz mūsu sapņa interpretāciju iespaidu, uz pārsteidzošām saistībām ar citiem sapņa elementiem, kas atklājas atsevišķo priekšstatu izsekošanā, un uz neticamību, ka kaut ko tādu, kas tik izsmeļoši pārklāj un izskaidro sapni kā viena no mūsu interpretācijām, varētu iegūt citādi, nekā izsekojot iepriekš izveidotās psihiskās saistības. Savam attaisnojumam mēs varētu minēt arī to, ka sapņa interpretācijas paņēmiens ir identisks ar histērisku simptomu likvidēšanu, kur paņēmiena pareizums tiek pierādīts ar simptomu parādīšanos un pazušanu, proti, kur teksta izklāsts var rast pieturu pie iekļautajām ilustrācijām. Taču mums nav nekāda pamata izvairīties no problēmas, ka, izsekojot kādu patvaļīgi un bezmērķīgi atrisošu domu ķēdi, var nokļūt līdz preeksistējošam mērķim, jo, kaut arī nespējam šo problēmu atrisināt, tomēr spējam to pilnīgi novērst.

Līdz ar to ir pierādāmi nepareizi, ka mēs ļaujamies bezmērķīgai priekšstatu norisei, kad kā tas sapņa interpretācijas darbā [notiek] atmetam savas pārdomas un ļaujam uzrasties nevēlamiem priekšstatiem. Var parādīt, ka mēs vienmēr varam atteikties tikai no mums zināmajiem mērķpriekšstatiem un ka ar to mitēšanos tūdaļ pat pie varas tiek nepazīstami kā mēs neprecīzi sakām: neapzināti mērķpriekšstati, kas nu determinē nevēlamo priekšstatu norisi. Domāšana bez mērķpriekšstatiem vispār nav izveidojama bez mūsu pašu dvēseles dzīves ietekmēšanas; taču man nav arī zināms, kādos psihiskā sairuma stāvokļos tā vispār izveidojas. [367] 10 [1] [1914. g. papild.j Tikai vēlāk tika pievērsta mana uzmanība tam, ka šajā psiholoģiski svarīgajā punktā tādu pašu uzskatu pārstāv E. fon Hartmans: “Reizēm, iztirzājot bezapziņas lomu mākslinieciskajā radīšanā (1890, Bd. 1, Abschn. B, Kap. V), Eduards Hartmans ir skaidriem vārdiem izsacījis neapzināto mērķpriekšstatu vadīto ideju asociācijas likumu, tomēr neapzinoties šā likuma nozīmīgumu. Viņam svarīgi pierādīt, ka “jebkurai juteklisku priekšstatu kombinācijai, ja vien tā netiek pakļauta tīrai nejaušībai, bet tai jānoved pie noteikta mērķa, ir vajadzīga bezapziņas palīdzība” [ibid., Bd. 1, 245] un ka apzināta interese par noteiktu domu saistību ir dzinulis bezapziņai starp daudzajiem iespējamajiem priekšstatiem atrast mērķatbilstīgo. “Tā ir bezapziņa, kas izvēlas atbilstīgi intereses mērķim: un tas attiecas kā uz ideju asociišanu abstraktas domāšanas gadījumā, tā juteklisku priekšstatu vai mākslinieciskas kombinēšanas gadījumos” un asprātīgās iedomās [ibid., Bd. 1, 247]. Tāpēc nav uzturama spēkā ideju asociācijas ierobežošana uz izsaucamu un izsauktu priekšstatu tīrās asociāciju psiholoģijas nozīmē. Šāda ierobežošana būtu “faktiski pamatota tikai tad, ja cilvēka dzīvē būtu stāvokļi, kuros cilvēks ir brīvs ne tikai nojebkura apzināta mērķa, bet arī no jebkuras neapzinātas intereses kundzības vai līdzdarbības, no jebkura noskaņojuma. Taču šāds stāvoklis diez vai pastāv, jo arī tad, ja savu domu secību šķietami pilnīgi atstāj nejaušības vai pilnīgi nepatvaligu fantāzijas sapņu ziņā, tad aizvien tomēr vienā stundā dvēselē valda vienas pamatintereses, noteicošas jūtas un noskaņojumi nekā citā, un tas ikreiz ietekmēs ideju asociāciju"ibid., Bd. 1, 246). Pusneapzinātos sapņos parādās tikai tādi priekšstati, kas atbilst acumirklīgajai (neapzinātajai) pamatinteresei (loc. rit.). Uzsverot jūtu un noskaņojumu ietekmi uz brīvo domu secību, ļauj psihoanalīzes metodiskajam paņēmienam būt visnotaļ pamatotam arī no Hartmana psiholoģijas skatpunkta” (N. E. Pohorilles 1913). — No fakta, ka nosaukumu, ko velti cenšamies atcerēties, mēs bieži atkal nepastarpināti iedomājamies, Diprels secina, ka pastāv neapzināta un tomēr mērķtiecīga domāšana, kuras rezultāts tad parādās apziņā (1883, 107).

Psihiatri še ir pārāk agri atteikušies no psihiskās uzbūves stingrības. Es zinu, ka neregulēta domu norise, kam

nebūtu mērķpriekšstatu, histērijas un paranojas ietvaros parādās tikpat maz kā sapņu izveidē vai izskaidrojumā. Endogēno psihisko afektāciju gadījumā tā laikam vispār neiestājas; pat juceklīgo [indivīdu] delīriji saskaņā ar atjautīgo Lerē" pieļāvumu [1834, 131] ir jēgpilni un kļūst mums nesaprotami tikai izlaidumu dēļ. Kur man bija izdevība novērot, esmu guvis tādu pašu pārliecību. Delīriji ir cenzūras darinājums, kura vairs nepūlas apslēpt savu valdīšanu un tā vietā, lai piedalītos pārstrādē, kas vairs nebūtu nepiedienīga, bez kāda atskata izsvītro visu, pret ko tai ir pretenzija, tādējādi pārpalikušais kļūst nesakarīgs. Šī cenzūra izturas visnotaļ līdzīgi krievu avīžu cenzūrai uz robežas tā ārzemju žurnāliem pasargājamo lasītāju rokās ļauj nokļūt tikai melni sasvītrotiem.

Priekšstatu brīvā spēle jebkurā asociāciju saķēdējumā laikam parādās destruktīvos organiskos smadzeņu procesos; to, kas par tādu tiek uzskatīts psihoneirozēs, vienmēr var izskaidrot ar cenzūras iedarbību uz domu virkni, ko apslēpti palikušie mērķpriekšstati izvirza priekšplānā. [368] Kā nepārprotama zīme tam, ka asociācija ir brīva no mērķpriekšstatiem, tiek skatīts tas, ja uzpeldošie priekšstati (vai tēli) parādās savstarpēji saistīti ar tā sauktās virspusējās asociācijas saiti, proti, asonansi, vārdu divnozīmīgumu, laicisko sakrišanu bez iekšējas jēgsaistības, visām asociācijām, ko izmantojam un pieļaujam asprātībā un vārdspēlē. Šī pazīme attiecas uz domu saistībām, kas mūs no sapņa satura elementiem ved pie starpdomām un no tām pie īstajiem sapņojumiem; daudzās sapņu analīzēs mēs esam atraduši piemērus tam, kam vajadzētu modināt mūsu pārsteigumu. Neviena saistība tur nebija pārāk vaļīga, neviena asprātība nebija pārāk nopeļama, lai tā nevarētu izveidot tiltu no vienas domas uz citu. Taču pareizā šādas iecietības izpratne nav pārāk tālu. Ikreiz, kad psihisku elementu ar citu saista nepiedienīga un virspusīga asociācija, starp abiem eksistē arī korekta un dziļākejoša saistība, kas pakļauta cenzūras pretestībaiJ2

Virspusīgo asociāciju dominēšanas īstais pamatojums ir cenzūras spiediens, nevis mērķpriekšstatu atcelšana. Virspusējās asociācijas atainojumā aizstāj dziļās, kad cenzūra šos normālos saistības ceļus padara neejamus. Tas līdzinās tam, kad vispārējs satiksmes šķērslis, piemēram, plūdi, kalnos padara necaurejamus lielos un platos ceļus; satiksme tad tiek uzturēta pa neērtām un stāvām takām, pa kurām parasti ir gājis tikai mednieks.

Šeit var nošķirt divus gadījumus, kas principā ir viens. Vai nu cenzūra vēršas tikai pret divu domu saistību, pret kurām, ja tās nošķirtas, pretenzija netiek izvirzīta. Tad abas domas viena pēc otra parādās apziņā; to saistība paliek apslēpta; taču mēs iedomājamies virspusīgu saistību starp abām, par ko citkārt nebūtu domājuši un kas parasti pievienojas citam priekšstatu kompleksa stūrim, nevis tam, no kura izriet apspiestā, taču svarīgā saistība. Vai arī abas domas pašas par sevi sava satura dēļ ir pakļautas cenzūrai; tad abas parādās nevis īstajā, bet modificētajā, aizstātajā formā, un abas aizstājdomas ir izraudzītas tā, ka ar virspusēju asociāciju atveido būtisku saistību, kurā atrodas to aizstātās domas. Cenzūras spiedienā še abos gadījumos ir notikusi pārvirze no normālas, nopietnas asociācijas uz virspusēju, šķietami absurdu asociāciju.

Tā kā mēs zinām par šīm pārvirzēm, tad sapņa interpretācijā bez kādām šaubām uzticamies arī virspusējām asociācijām. [369] 13

Psihoanalīze neirožu gadījumos plaši izmanto abas tēzes, ka pēc apzināto mērķpriekšstatu izbeigšanās kundzība pār priekšstatu norisi pāriet pie apslēptajiem mērķpriekšstatiem un ka virspusējās asociācijas ir tikai pārvirzaizstājums apspiestām, dziļākejošām asociācijām; jā, padara abas tēzes par savas tehnikas pamatpīlāriem. Liekot pacientam atmest visas pārdomas un stāstīt man visu, kas vien tik ienāk prātā, es saglabāju pieļāvumu, ka viņš nevar atmest ārstēšanas mērķpriekšstatus, un uzskatu par tiesīgu secināt, ka šķietami visnevainīgākais un vispatvaļīgākais, ko viņš man vēsta, ir saistīts ar viņa slimības stāvokli. Cits mērķpriekšstats, par ko pacients neko nenojauš, ir priekšstats par manu personu. Viss novērtējums, kā ari detalizēts abu skaidrojumu pierādījums līdz ar to iederas psihoanalītiskās tehnikas kā terapeitiskās metodes atainojumā. Še mēs esam sasnieguši vienu no saskares punktiem, kur mēs ar nodomu atstājam sapņa interpretācijas tēmu. [370]

Tikai viens ir tiesa un iztur iebildumus, proti, mums nav jāpārceļ visas interpretācijas darba iedomas arī sapņa darbā nakts laikā. [Sal. 225-, 280. lpp.] Interpretējot nomodā, mēs ejam ceļu, kas no sapņa elementiem atgriežas pie sapņojumiem. Sapņa darbs ir veicis pretēju ceļu, un nepavisam nav ticams, ka šie ceļi ir ejami pretējā virzienā. Drīzāk jau ir tā, ka dienā mēs izcērtam šahtas jaunās domu saistībās, kas sastop starpdomas un sapņojumus te vienuviet, te citviet. Mēs varam redzēt, kā dienas svaigais domu materiāls iekļaujas interpretācijas virknēs, un acīmredzot arī pretestības kāpinājums, kas iestājies kopš nakts, liek meklēt jaunus un tālākus apkārtceļus. Taču kolaterālu skaits un veids, ko pievērpjam dienā, psiholoģiski ir pilnīgi bez nozīmes, ja vien mūs ved pa ceļu pie meklētajiem sapņojumiem.

B

Regresija

Bet nu, tā kā esam apbruņojušies pret iebildumiem vai vismaz parādījuši, kur atrodas mūsu ieroči aizsardzībai, nevaram vairs ilgāk atlikt pāriešanu pie psiholoģiskajiem pētījumiem, kam sen jau esam sagatavojušies. Apkoposim mūsu līdzšinējā pētījuma pamatrezultātus. Sapnis ir pilnvērtīgs psihisks akts; tā dzinējspēks ikreiz ir piepildoša vēlme; tā nepazīstamība kā vēlme un tā daudzās dīvainības un absurdumi izriet no psihiskās cenzūras ietekmes, ko tas ir piedzīvojis veidošanās [procesā]; līdztekus nepieciešamībai izvairīties no šīs cenzūras tā veidošanā ir līdzdarbojusies nepieciešamība kondensēt psihisko materiālu, atskatīties uz simbolu atainojamlbu un kaut ari ne vienmēr sapņveidojuma racionālo un inteligiblo ārieni. No katras šis tēzes ceļš ved tālāk pie psiholoģiskiem postulātiem un pieņēmumiem; vēlmes motīva un četru nosacījumu savstarpējās attiecības, kā ari to [t. i., nosacījumu] savstarpējās attiecības vajag izpētīt; sapnis ir ierindojams dvēseles dzīves kontekstā.

Šīs sadaļas sākumā mēs minējām sapni [442. lpp. un tālāk], lai atgādinātu mīklu, kas vēl ir jāatrisina. Interpretācija sapnim par degošo bērnu mums nesagādāja nekādas grūtības, kaut arī tā nebija dota pilnīgi mūsu nozīmē. Mēs jautājām, kāpēc šeit vispār tika sapņots, nevis [notika] pamošanās, un kā vienu sapņotāja motīvu atpazinām vēlmi priekšstatīt bērnu kā dzīvu. To, ka nozīme ir bijusi vēl arī citai vēlmei, varēsim izprast pēc vēlākiem iztirzājumiem [491. lpp. un tālāk]. Iesākumā tātad ir vēlmes piepildījums, kura dēļ miega domāšanas process tika pārvērsts sapnī.

Padarot to atgriezenisku, paliek vēl tikai viena īpašība, kas šķir abu veidu psihiskās norises. Sapņojums skanēja šādi: es redzu gaismu no istabas, kur guļ līķis. Varbūt ir apkritusi svece un bērns deg! Sapnis nemainīgi atkārto šā apsvēruma rezultātu, taču ataino situācijā, kas tverama tagadnīgi un ar maņām kā nomoda pārdzīvojums. Bet tā ir vispārīgākā un uzkrītošākā sapņošanas psiholoģiskā apzīmē; doma, kas parasti ir vēlama, sapnī tiek objektivēta, tiek atainota kā scēna vai, kā mēs domājam, tiek pārdzīvota.

Kā gan lai izskaidro šo sapņa darba raksturīgo savdabību vai izsakoties pieticīgāk iekļauj psihisko procesu kontekstā?

Ieskatoties vērīgāk, manāms, ka šā sapņa izpausmes formā ir izveidotas divas savstarpēji gandrīz neatkarīgas īpašības. Pirmā ir tagadējās situācijas atainojums, atmetot “varbūt”; otrā domas pārlikšana vizuālā tēlā un runā.

Transformācija, ko sapņojumi piedzīvo, tajos izteiktās gaidas pārliekot tagadnē, tieši šajā sapnī varbūt nešķiet īpaši uzkrītoša. Tas ir saistīts ar īpašo, īstenībā otršķirīgo vēlmes piepildījuma nozīmi šajā sapnī. Aplūkosim citu sapni, kurā sapņa vēlme nenošķiras no nomoda domu turpināšanās miegā, piemēram, sapni par Irmas injekciju [112. lpp. un tālāk]. Šeit sapņojums, kas nokļuvis līdz atainojumam, ir optatīvs: ja vien Oto būtu vainīgs Irmas slimībā! Sapnis izstumj optatlvu un aizstāj to ar vienkāršu tagadni: jā, Oto ir vainīgs Irmas slimībā. Tātad tā ir pirmā no transformācijām, ko ar sapņojumiem veic arī no deformācijas brīvs sapnis. Pie šīs pirmās sapņa savdabības mēs ilgi nepakavēsimies. Mēs to atrisinām ar norādi uz apzināto fantāziju, nomoda sapni, kas gluži tāpat izturas ar savu priekšstata saturu. Kad Dodē [personāžs] M. Žojēzs14 bezdarbībā klimst pa Parīzes ielām, bet viņa meitām jātic, ka tēvs ir darbā un sēž savā birojā, viņš sapņo par atgadījumiem protams, tagadnē kas palīdzēs ar protekciju un darbu. Tātad sapnis izmanto tagadni tādā pašā veidā un ar tādām pašām tiesībām kā nomoda sapnis. Tagadne ir laika forma, kurā vēlme tiek atainota kā piepildīta.

Tikai sapnim atšķirībā no nomoda sapņa piemīt otrā iezīme priekšstata saturs tiek nevis domāts, bet gan pārvērsts jutekliskos tēlos, kam tiek ticēts un ko iedomājas pārdzīvojam. Tūdaļ pat piebildīsim, ka ne visi sapņi uzrāda priekšstata pārvēršanos jutekliskā tēlā; pastāv sapņi, kuri sastāv tikai no domām, taču kuriem tāpēc netiek apstrīdēts būtiskais sapņos. Tāds ir mans sapnis “autodidaskers — dienas fantāzija ar profesoru N.” [270. lpp. un tālāk], kurā jutekliskie elementi diez vai iejauktos vairāk, ja tā saturu būtu domājis dienā. Turklāt ikvienā garākā sapnī ir elementi, kuri nav piedalījušies transformācijā par juteklisko, kuri vienkārši tiek domāti vai apzināti, kā to esam pieraduši darīt nomodā. Tūdaļ pat gribam arī atgādināt, ka šāda priekšstatu pārvēršanās jutekliskos tēlos attiecas ne tikai uz sapni, bet arī uz halucināciju, vīzijām, kas patstāvīgi parādās veselības [stāvokli] vai arī kā psihoneirožu simptomi. Izsakoties īsāk, attiecības, ko še pētām, nevienā virzienā nav monopoliskas; tomēr šī sapņa iezīme, kur tā parādās, mums šķiet ievērības cienīga, tā ka nevaram iedomāties to izņemt no sapņa dzīves. Taču tās izpratnei ir vajadzīgi plaši izvērsti iztirzājumi.

No visām piezīmēm sapņošanas teorijai, kuras var atrast autoru [darbos], gribu izcelt vienu kā apspriešanas vērtu. Dižais G. T. Fehners savā psihofizikā (1889, Bd. 2, S. 520f) saistībā ar dažiem iztirzājumiem, ko viņš velta sapnim, izsaka pieļāvumu, ka sapņu skatuve esot cita nekā nomoda prieksstatdzīvei. [Sal.: 62. lpp.] Neviens cits pieņēmums neļauj aptvert sapņa dzīves īpašās savdabības.

Ideja, kas šādi tiek nodota mūsu rīcībā, ir psihiskās lokalitātes ideja. Mēs gribam atstāt pilnīgi sāņus to, ka dvēseles aparāts, par kuru še ir runa, mums ir pazīstams arī kā anatomisks preparāts, un gribam rūpīgi izvairīties no kārdinājuma noteikt psihisko lokalitāti kaut kā anatomiski. Mēs paliekam uz psiholoģiskiem pamatiem un grasāmies sekot tikai [tai] prasībai, ka instrumentu, kas kalpo dvēseles veikumiem, iedomājamies, piemēram, kā saliktu mikroskopu, fotogrāfisku aparātu u. tml. Psihiskā lokalitāte tad atbilst vietai kādā aparātā, kurā rodas viena no tēla priekšpakāpēm. Mikroskopa un tālskata gadījumā tās, kā zināms, ir daļēji ideālas vietas, apvidi, kuros neatrodas neviena tverama aparāta sastāvdaļa. Lūgt atvainošanos par šā un līdzīgu tēlu nepilnīgumu es uzskatu par lieku. Šīm līdzībām ir tikai jāatbalsta mēģinājums, kas cenšas mums darīt saprotamu psihiskā veikuma sarežģītību, kad sadalām šo veikumu un atsevišķo veikumu piedēvējam aparāta atsevišķām sastāvdaļām. Cik man zināms, [neviens] vēl nav uzdrošinājies mēģinājumam uzminēt dvēseles aparāta uzbūvi no šādas sadalīšanas. Man tas šķiet nevainīgs. Domāju, ka mēs varam ļaut vaļu saviem pieļāvumiem, ja vien saglabājam savu vēso spriedumu un sastatnes neuzskatām par būvi. Tā kā pirmajam tuvinājumam kaut kam nepazīstamam mums ir vajadzīgi tikai palīgpriekšstati, tad iesākumā dosim priekšroku pašiem raupjākajiem un tveramākajiem pieņēmumiem.

Tātad dvēseles aparātu mēs iedomājamies kā saliktu instrumentu, kura sastāvdaļas vēlamies dēvēt par instancēm jeb, uzskatāmības labad, sistēmām. Tad mēs veidojam gaidas, ka šīm sistēmām varbūt ir konstanta savstarpējā telpiskā orientācija kā, piemēram, tālskata atšķirīgām lēcu sistēmām. Strikti ņemot, mums nav vajadzīgs veidot pieņēmumu par psihisko sistēmu tiešām telpisko izkārtojumu. Mums pietiek, ka tiek izveidots stingrs secīgums, ja zināmu psihisku procesu gadījumā sistēmas uzbudinās noteiktā laiciskā secībā. Citu procesu gadījumā secība var mainīties; mēs gribam atstāt sev šādu iespēju atklātu. Aparāta sastāvdaļas mēs īsuma labad gribam dēvēt par “vļ/-sistēmām”.

Pirmais, kas pamanāms, ir tas, ka šim no vļ/-sistēmām izveidotajam aparātam ir virzība. Visa mūsu psihiskā darbība sākas ar (iekšējiem vai ārējiem) kairinājumiem un noslēdzas inervācijās.15 Līdz ar to mēs aparātam piedēvējam sensiblu un motoru noslēgumu; sensiblajā noslēgumā atrodas sistēma, kas uzņem uztvērumus, bet motorajā noslēgumā sistēma, kas atver motilitātes slūžas. Psihiskais process kopumā norisinās no uztvēruma noslēguma līdz motilitātes [M] noslēgumam. Pašai vispārīgākajai shēmai tātad būtu šāds izskats (2. art.):

Taču šādi ir piepildīta tikai sen zināmā prasība, ka psihiskajam aparātam ir jābūt uzbūvētam kā refleksīvam aparātam. Refleksīvais process saglabājas kā paraugs ari visam psihiskajam veikumam.

Nu mums ir pamats pieļaut, ka seilsiblajā noslēgumā norisinās pirmā diferencēšanās. No uztvērumiem, kas mums tiek, mūsu psihiskajā aparātā saglabājas pēdas, kuras varam dēvēt par “atmiņaspēdām”. Funkciju, kas attiecas uz šim atmiņas pēdām, mēs dēvējam par “atmiņu”.16 Ja mēs esam nopietni nolūkojuši saistīt psihiskos procesus ar sistēmām, tad atmiņas pēdas var saglabāties tikai paliekošās sistēmu elementu pārmaiņās. Tas, kā jau minējusi otra puse17 , rada noteiktas grūtības, jo vienai un tai pašai sistēmai precīzi jāsaglabā pārmaiņas savos elementos un tomēr vienmēr jābūt svaigai un gatavai pieņemt jaunus iemeslus izmaiņām. Saskaņā ar principu, kas vada mūsu mēģinājumu, mēs tātad abus šos veikumus attiecināsim uz atšķirīgām sistēmām. Mēs pieņemam, ka aparāta priekšējā sistēma uzņem uztvēruma kairinājumu, taču neko no tā nesaglabā, proti, tai nav atmiņas, un ka aiz šīs sistēmas atrodas otra sistēma, kas pirmās momentāno uzbudinājumu pārliek ilgstošās [atmiņas] pēdās. Tad mūsu psihiskā aparāta izskats būtu šāds (3. att.):

Zināms, ka no uztvērumiem, kas iedarbojas uz sistēmu U, mēs kā paliekošu saglabājam vēl kaut ko citu, nevis [tikai] to saturu. Mūsu uztvērumi izrādās arī atmiņā savstarpēji saistīti un pirmām kārtām saskaņā ar to notikšanas vienlaicīgumu. Mēs to dēvējam par asociācijas faktu. Tagad ir skaidrs: ja f/-sistēmai vispār nav atmiņas, tā nevar saglabāt arī pēdas asociācijai; atsevišķie f/-elementi būtu nelabojami kavēti savā funkcijā, ja pret jaunu uztvērumu stātos spēkā agrākas saistības pārpalikums. Tad jau mums drīzāk kā asociācijas pamats ir jāpieņem atmiņas sistēmas. Asociācijas fakts tad ir tajā, ka pretestības mazināšanās un ceļu pārlikšanas dēļ uzbudinājums no viena/1-elementa drīzāk izplatīsies uz otru, nevis trešo /1-elementu.

Ieskatoties detalizētāk, rodas nepieciešamība pieņemt nevis vienu, bet vairākus šādus /4-elementus, kuros viens un tas pats č/-elementa izplatītais uzbudinājums gūst atšķirīgu fiksāciju. Pirmā no šīm /4-sistēmām ikreiz saturēs asociācijas fiksāciju atbilstīgi vienlaicīgumam, nākamajās sistēmās tas pats atmiņas materiāls tiek izkārtots saskaņā ar citiem sastapšanās veidiem, tā ka, piemēram, līdzīguma u. tml. attiecības atainotu šīs vēlākās sistēmas. Protams, būtu lieki tvert vārdos šādas sistēmas psihisko nozīmi. Tās raksturojums būtu attiecību ciešums ar atmiņas jēlmateriālu, t. i., ja gribam norādīt uz dziļāktverošu teoriju, vadāmības pretestības gradācija saskaņā ar šiem elementiem.

Šeit būtu iekļaujama vispārīgas iedabas piezīme, kas varbūt norāda uz [kaut ko] nozīmīgu. t/-sistēma, kurai nepiemīt spēja saglabāt pārmaiņas, proti, nav atmiņas, mūsu apziņai sniedz visu juteklisko kvalitāšu daudzveidīgumu. Turpretim mūsu atmiņas, neizslēdzot mūsos visdziļāk iespiestās, ir par sevi neapzinātas. Tās var padarīt apzinātas; taču nav nekādu šaubu, ka neapzinātā stāvoklī tās izvērš visu savu iedarbību. Tas,

ko dēvējam par mūsu raksturu, sakņojas mūsu iespaidu atmiņu pēdās, un tieši iespaidi, kas visspēcīgāk ir uz mums iedarbojušies, mūsu agrās jaunības iespaidi, ir tādi, kas gandrīz nekad nekļūst apzināti. Taču, ja atmiņas atkal kļūst apzinātas, tās neuzrāda nekādu juteklisku kvalitāti vai uzrāda ļoti niecīgu kvalitāti salīdzinājumā ar uztvērumiem. Ja apstiprinātos, ka atmiņa un kvalitāte viena otru izslēdz apziņai y-sistēmās, atklātos daudzsološs ieskats neironu uzbudinājuma nosacījumos.*18

Tas, ko līdz šim bijām pieņēmuši par psihiskā aparāta izveidotību sensiblajā noslēgumā, norisinājās bez atskata uz sapni un no tā izvedināmajiem psiholoģiskajiem skaidrojumiem. Taču citas aparāta daļas izpratnei sapnis kļūst par pierādījuma avotu. Mēs redzējām [144. Ipp. un tālāk], ka nespējām izskaidrot sapņa veidošanos, ja negribējām uzdrošināties pieņemt, ka pastāv divas psihiskas instances un katra no tām pakļauj kritikai otras darbību, kā rezultātā rodas izslēgšana no apzināšanās.

Mēs nolēmām, ka kritizējošajai instancei ir ciešākas attiecības ar apziņu nekā kritizētajai. Tā atrodas starp to un apziņu gluži kā aizslietnis. Mēs atradām arī pieturpunktus [425. ipp.], lai kritizējošo instanci identificētu ar to, kas vada mūsu nomoda dzīvi un izšķiras par mūsu patvaļīgo, apzināto darbību. Aizstājot šīs instances nu ar sistēmām mūsu pieņēmumu aspektā, kritizējošā sistēma līdz ar pēdējo minēto atziņu nokļūst pie motorās sistēmas beigām. Iekļausim nu abas sistēmas mūsu shēmā un ar tām piešķirtajiem nosaukumiem izteiksim to attiecības ar apziņu (4. att.):

* [1925. g. papild.ļ Vēlāk es domāju, ka apziņa rodas tieši atmiņas pēdu vietā. Sk.: Piezīme par “Brīnumbloku” (1925a).

Pēdējo sistēmu pie motorā noslēguma mēs dēvējam parpriekšapzināto, lai norādītu, ka uzbudinājuma procesi tajā bez kādas uzkavēšanās var nokļūt apziņā, ja vien ir izpildīti zināmi nosacījumi, piemēram, zināma intensitātes sasniegšana, zināms tās funkcijas sadalījums, kura dēvējama par uzmanību [sk.: 509. lpp.], u. tml. Vienlaikus tā ir sistēma, kurai ir atslēgas patvaļīgai motilitātei. Aiz tās esošo sistēmu mēs dēvējam par bezapziņu, jo tai nav pieejas apziņai, kā vien caur priekšapziņu, caur kuru izejot tās uzbudinājuma procesam ir jāpakļaujas pārmaiņām. [371] 19

Kurā no šīm sistēmām mēs nu novietosim ierosmi sapņa izveidei? Vienkāršības labad bapz sistēmā. Tiesa, vēlākajos iztirzājumos mēs dzirdēsim, ka tas nav pilnīgi pareizi, ka sapņa izveide ir spiesta saistīties ar sapņojumiem, kas pieder pie priekšapziņas sistēmas [485. lpp.], taču arī citviet, runājot par sapņa vēlmi, mēs uzzināsim, ka dzinējspēks sapnim tiek no bapz [483. lpp. un tālāk], un šā pēdējā momenta dēļ mēs gribam neapzināto sistēmu pieņemt par sapņa veidošanās izejpunktu. Šis sapņa uzbudinājums, gluži kā visi citi domveidojumi, pauž tiecību turpināties papz un no tās gūt pieeju apziņai.

Pieredze mums māca, ka sapņojumiem visu dienu šis ceļš, kas cauri priekšapziņai ved uz apziņu, ir aizsprostots ar pretestības cenzūru. Naktī tie rada pieeju apziņai, taču rodas jautājums: kādā ceļā un pateicoties kādām pārmaiņām? Ja sapņojumiem tas tiktu atvieglināts tādējādi, ka naktī rimst pretestība, kas uzmana robežu starp bezapziņu un priekšapziņu, tad sapņus mēs iegūtu mūsu priekšstatu materiālā, kuri neuzrādītu halucinatoro raksturu, kas tagad mūs interesē.

Tātad cenzūras rimšana starp abām sistēmām bapz un papzmums var izskaidrot tikai tādus sapņveidojumus kā autodidaskers, nevis tādus sapņus kā degošais bērns, ko bijām izvirzījuši kā problēmu šo pētījumu ievadā.

To, kas norisinās halucinatorā sapnī, mēs nevaram aprakstīt citādi, kā vien sakot: uzbudinājums iet atgriezenisku ceļu. Tas izplatās nevis aparāta motorajā noslēgumā, bet gan sensiblajā noslēgumā un beigās nokļūst pie uztvērumu sistēmas. Virzienu, saskaņā ar kuru psihiskais process no bezapziņas turpinās nomodā, mēs dēvējam par progredientu, līdz ar to par sapni varam teikt, ka tam ir regredients raksturs. [372] 20

Tātad droši, ka šī regresija ir viena no sapņa procesa psiholoģiskajām savdabībām; taču mēs nedrīkstam aizmirst, ka tā pienākas ne tikai sapņiem. Arī tīša atminēšanās un citi daļējie mūsu normālās domāšanas procesi atbilst atgriezeniskai kustībai psihiskajā aparātā no kaut kāda kompleksa priekšstatu akta uz atmiņas pēdu jēlmateriālu, kas ir tā pamatā. Taču nomodā šī atgriešanās nekad neiziet ārpus atmiņas tēliem; tā nespēj novest pie uztvēruma tēlu halucinatoras atdzīvināšanas. Kāpēc sapnī ir citādi? Runājot par sapņa kondensācijas darbu, mēs nevarējām izvairīties no pieņēmuma, ka sapņa darbā intensitātes, kas saistās ar priekšstatiem, pilnīgi tiek pārnestas no vieniem uz citiem [294. lpp. un tālāk]. Acīmredzot šī ir tā ierastā psihiskā procesa pārmaiņa, kas ļauj U sistēmu noslogot pretējā virzienā no domām uz pilnīgi juteklisku dzīvīgumu.

Ceru, ka esam pavisam tālu no tā, lai alotos par šo iztirzājumu svarīgumu. Mēs izdarījām vien to, ka neizskaidrojamam fenomenam piešķīrām nosaukumu. Kad sapnī priekšstats atgriezeniski pārvēršas jutekliskā tēlā, no kura tas reiz izrietējis, mēs dēvējam to par regresiju. Taču arī šim solim ir vajadzīgs pamatojums. Kam dot vārdu, ja tas mums nemāca neko jaunu? Domāju, ka apzīmējums “regresija” mums kalpo tiktāl, ciktāl mums zināmu laktu saista ar dvēseles aparātu, kam piemīt noteikts virziens. Šajā vietā pirmo reizi atmaksājas tas, ka esam izvirzījuši šādu shēmu. Jo cita sapņa veidošanās savdabība mums kļūst izprotama bez kādiem jauniem apsvērumiem tikai ar shēmas palīdzību.

Skatot sapņa procesu kā regresiju mūsu pieņemtajā dvēseles aparātā, pats no sevis noskaidrojas empīriski konstatētais fakts, ka visas sapņojumu domu relācijas sapņa darbā pazūd vai izpausmi rod tikai ar grūtībām [280. lpp. un tālāk]. Saskaņā ar mūsu shēmu šīs domu relācijas ir nevis pirmajās yl-sistēmās, bet gan tālākajās, un regresijā līdz uztvēruma tēliem tām ir jāzaudē sava izteiksme. Sapņojumu struktūra regresijā tiek izšķīdināta to jēlmateriālā.

Taču kādu pārmaiņu dēļ dienā neiespējamā regresijā kļūst iespējama? Še mēs gribam aprobežoties ar pieļāvumiem. Runa laikam ir par pārmaiņām atsevišķo sistēmu enerģijas noslogojumos, kuru rezultātā tās kļūst ērtākas vai neērtākas uzbudinājuma norisei; taču katrā šāda veida aparātā vienu un to pašu efektu uzbudinājuma ceļam varētu izraisīt dažādas šādas pārmaiņas, ludaļ pat, protams, tiek domāts par miega stāvokli un noslogojuma izmaiņām, ko tas izraisa aparāta sensiblajās beigās. Dienā no U \ļ/-sistēmas plūst nepārtraukta straume uz motilitāti; naktī tā mitējas un nevarētu vairs likt kādu šķērsli uzbudinājuma atgriezeniskajai straumei. Tā būtu tā “noslēgšanās no ārpasaules”, kurai dažu autoru teorijā ir jāizskaidro sapņa psiholoģiskais raksturs (sal. 63. lpp. un tālāk). Taču sapņa regresijas skaidrojumā ir jāņem vērā tās citas regresijas, kas parādās slimīgos nomoda stāvokļos. Šo formu gadījumā minētais skaidrojums, protams, atstāj likteņa varā. Regresijā rodas, neraugoties uz nepārtraukto sensiblo straumi progredientā virzienā.

Histērijas, paranojas halucinācijām, garīgi normālu personu vīzijām varu sniegt skaidrojumu, ka tās tiešām atbilst regresijām, proti, ir tēlos pārvērstas domas, un ka šo transformāciju piedzīvo tikai tādas domas, kas ir intīmi saistītas ar atmiņām, kuras ir apspiestas vai palikušas neapzinātas. Piemēram, vienam manam jaunam histēriķim, divpadsmitgadīgam zēnam, aizmigt traucē “zaļas sejas ar sarkanām acīm”, kas viņu šausmina. Šīs parādības avots ir apspiestā, taču reiz apzinātā atmiņa par kādu zēnu, kuru viņš pirms četriem gadiem bieži redzēja un kurš viņam iemiesoja biedējošu tēlu par daudziem bērnu netikumiem, tostarp arī par onanēšanu, par kuru tagad pats izsaka sev vēlāku pārmetumu. Mamma toreiz piebilda, ka neaudzinātiem zēniem ir zaļgana sejas krāsa un sarkanas (t. i., apsārtušas) acis. No šejienes biedējošais rēgs, kas, starp citu, paredzēts tikai tam, lai atgādinātu citu mammas pareģojumu, ka šādi zēni kļūst stulbi, skolā neko nevar iemācīties un agri nomirst. Mūsu mazo pacientu ir piemeklējusi daļa no pareģojuma; viņš ģimnāzijā netiek tālāk un šausmīgi bīstas, kā to rāda negribēto iedomu pratinājums, no otrās daļas. Tiesa, dziedināšanai pēc īsa laika ir panākumi, viņš guļ, viņa bailīgums pazūd un skolas gadu noslēdz ar sekmīgu liecību.

Šeit varu pievienot kādu vīzijas skaidrojumu, ko man veselajās dienās ir izstāstījusi kāda četrdesmitgadīga histēriķe. Kādu rītu viņa paver acis un istabā redz savu brāli, kurš gan, kā viņa zina, atrodas psihiatriskā iestādē. Viņas mazais dēls guļ gultā līdzās viņai. Lai bērns neizbītos un viņu nesarautu krampji, ieraugot tēvoci, viņa tam pārvelk segu, un tad parādība pazūd. Vīzija ir dāmas bērnības atmiņas pārstrāde, kura gan bija apzināta, taču bija visintīmākajā veidā saistīta ar visu neapzināto materiālu viņas iekšienē. Viņas aukle bija viņai stāstījusi, ka ļoti agri nomirusī māte (viņa pati nāves brīdī bija pusotra gada veca) bija cietusi no epileptiskiem vai histēriskiem krampjiem, turklāt cieta kopš izbiļa, ko viņas brālis (manas pacientes tēvocis) izraisīja tādējādi, ka viņš tai parādījās kā rēgs ar galvai pārklātu segu. Vīzija satur tos pašus elementus ko atmiņa; brāļa parādīšanos, segu, izbīli un tā iedarbību. Taču šie elementi ir izkārtoti jaunā kopsakarībā un pārnesti uz citām personām. Vīzijas acīmredzamais motīvs, ko viņa aizstāja ar domu, ir bažas, ka viņas mazo dēlu, kas fiziski bija tik līdzīgs savam tēvocim, varētu piemeklēt tāds pats liktenis.

Abi še minētie piemēri nav brīvi no visāda veida attiecībām ar miega stāvokli un tāpēc varbūt nav piemēroti man vajadzīgajam pierādījumam. Līdz ar to norādu uz savu halucionējošas paranoiķes analīzi [373] un savu vēl nepublicētu psihoneirožu psiholoģijas studiju [374] rezultātiem, lai apstiprinātu, ka šajos regredientās domu transformācijas gadījumos nedrīkst neņemt vērā apspiestas vai neapzināti palikušas, lielākoties infantilas, atmiņas ietekmi. Šī atmiņa it kā ievelk ar to saistītās domas, kam cenzūra traucē izpausties, regresijā kā tajā atainojuma formā, kurā tā pati psihiski pastāv. Kā rezultātu studijām par histēriju21 varu minēt, ka infantilās scēnas (vai tās būtu atmiņas vai fantāzijas), ja tās izdodas padarīt apzinātas, tiek redzētas halucinatori un tikai izklāstījumā zaudē šo raksturu. Zināms arī tas, ka pat personas, kas atminēšanās [procesā] nav vizuālas, visagrākajām bērnības atmiņām saglabā jutekliska dzīvīguma raksturu līdz vēlīniem gadiem.

Ja vēl atceras, kāda loma sapņojumos tiek infantiliem pārdzīvojumiem vai uz tiem balstītām fantāzijām, cik bieži to fragmenti uzpeld sapņa saturā, cik bieži pašas sapņa vēlmes ir no tiem atvedināmas, tad arī sapņa gadījumā nevar noraidīt varbūtību, ka domu pārvēršanās vizuālos tēlos ir [tādas] pievilkšanās sekas, kāda piemīt pēc atdzīvināšanas tiecošai, vizuāli atainotai atmiņai uz domām, kas nogrieztas no apziņas un tiecas pēc izpausmes. Saskaņā ar šādu uzskatu sapni arī var aprakstīt kā pārnesumā uz recento izmainītu infantilās scēnas aizstāšanu. Infantilā scēna nevar panākt savu atjaunošanu; tai jāapmierinās ar atkārtošanos sapņa formā.

Norāde, ka infantilajām scēnām (vai to fantastiskajiem atkārtojumiem) piemīt zināma parauga nozīme sapņa saturam, dara lieku Šērnera un viņa piekritēju pieņēmumu par iekšējiem kairinājuma avotiem. Sērners [1861] runā par “redzes kairinājuma” stāvokli, iekšēju uzbudinājumu redzes orgānā, ja sapņi ļauj atpazīt īpašu to vizuālo elementu dzīvīgumu vai īpašu to bagātīgumu [sal. 212. lpp.]. Mums nav jāpretojas šim pieņēmumam, mēs varam apmierināties, piemēram, ar to, ka šādu uzbudinājuma stāvokli vienkārši nosakām redzes orgāna psihiskajai uztveres sistēmai, taču norādām, ka šis uzbudinājuma stāvoklis ir atmiņas radīts stāvoklis, savulaik aktuāla redzes uzbudinājuma atsvaidzinājums. No paša pieredzes man nav pa rokai labs piemērs par šādu infantilas atmiņas ietekmi; mani sapņi vispār nav tik bagāti ar jutekliskiem elementiem, kā man tas jānovērtē citiem; taču visskaistākajā un visdzīvākajā šo pēdējo gadu sapnī man ir viegli sapņa satura halucinatoro skaidrību atvedināt no recentu un nesen notikušu iespaidu jutekliskajām kvalitātēm. 406. lpp. un tālāk es pieminēju sapni, kur man dziļu iespaidu atstāja ūdens tumši zilā krāsa, kuģu skursteņu dūmu brūnā krāsa un drūmi brūnās un sarkanās ēkas, ko redzēju. Ja nu kas, šo sapni vajadzētu skaidrot ar redzes kairinājumu. Bet kas manu redzes orgānu bija novedis šajā kairinājuma stāvoklī? Nesens iespaids, kas savienojas ar agrāku iespaidu virkni. Krāsas, ko redzēju, pirmām kārtām bija [to] būvklucīšu krāsas, no kuriem bērni dienā pirms mana sapņa bija izveidojuši lielisku celtni, lai parādītu man to apbrīnošanai. Lielie klucīši bija tajā pašā drūmi sarkanajā krāsā, bet mazie zilā un brūnā krāsā. Tam pievienojās pēdējā Itālijas apceļojuma krāsu iespaidi, Izonco un lagūnas skaistais zilums un karsta brūnums.22 Sapņa krāsu skaistums bija tikai atmiņā redzētā skaistuma atkārtojums.

Apkoposim to, ko esam uzzinājuši par sapņa savdabību pārliet savu priekšstatu saturu jutekliskos tēlos. Mēs šo sapņa darba iezīmi neskaidrojām, piemēram, atvedinot no zināmiem psiholoģijas likumiem, mēs to, norādot uz nezināmām attiecībām, izcēlām un nodēvējām par “regredientu”. Mēs domājām, ka šī regresijā it visur, kur tā parādās, ir pretestības iedarbība, kas pretojas tam, lai domas normālā ceļā nokļūtu apziņā, kā arī pievilkšanās iedarbība, kas saistībā ar to piemīt jutekliski spēcīgām pastāvošām atmiņām. [375] Sapņa gadījumā regresiju varbūt atvieglotu no maņu orgāniem plūstošās progredientās dienas straumes mitēšanās, citās regresijas formās šis palīdzīgais moments ir jānodrošina citu regresīvo motīvu pastiprinājumam. Mēs negribam arī aizmirst, ka šādos patoloģiskos regresijas gadījumos kā sapnī enerģijas pārnesuma process salīdzinājumā ar normālas dvēseliskās dzīves regresijās [notiekošo procesu]varētu būt cits, jo pārnesuma process nodrošina pilnīgu uztveres sistēmas halucinatoro noslogojumu. Tas, ko sapņa darba analīzē esam aprakstījuši kā “atskatu uz atainojamību”, varētu būt saistāms ar sapņa domu skarto, vizuāli atminēto scēnu selektīvo pievilksmi.

Saistībā [376] ar regresiju mēs vēl gribam atzīmēt, ka neirotiskajā simptomu izveides teorijā tai ir ne mazāk svarīga nozīme kā sapņa teorijā.

Tad nu mēs izšķiram trīs regresijas veidus: a) topisko še izvērstās y/-sistēmas nozīmē, b) laicisko, ciktāl runa ir par atgriešanos pie senākiem psihiskiem veidojumiem, un c) formālo, kad primitīvie izteiksmes un atainojuma veidi aizstāj ierastos. Taču principā visi trīs regresijas veidi ir viens un vairumā gadījumu sakrīt, jo laiciski senākais vienlaikus ir formāli primitīvais, bet psihiskajā topikā tuvāks uztveres noslēgumam.

Mēs* nevaram ari atstāt regresijas tēmu sapni, neizsakot iespaidu, kas mums jau vairākkārt atkārtojies un kas vēl vairāk pastiprinājies pēc iedziļināšanās psihoneirožu izpētē: sapņošana kopumā ir noteikta regresija uz sapņotāja visgrīnākajām attiecībām, viņa bērnības, tajā valdošo dziņu ierosu un izmantojamo izpausmes veidu atdzīvošanās. Aiz šis individuālās bērnības tad mums tiek apsolīts ieskats filoģenētiskajā bērnībā, cilvēkdzimuma attīstībā, kuras saīsināts, nejaušo dzīves apstākļu ietekmēts atkārtojums ir atsevišķā [cilvēka] attīstība. Mēs nojaušam, cik precīzi ir F. Nlčes vārdi, ka sapnī “turpina pastāvēt aizsena cilvēces daļa, pie kuras diez vai var nokļūt tiešā ceļā”23 , un tiekam vedināti gaidīt, ka sapņu analīzē iepazīsim cilvēka arhaisko mantojumu, iepazīsim viņā [esošo] dvēseliski piedzimto. Šķiet, ka sapnis un neiroze mums ir saglabājuši no dvēseles senumiem vairāk nekā spējām iedomāties, tā ka psihoanalīze var pretendēt uz augstu rangu starp zinātnēm, kuras cenšas rekonstruēt vissenākās un vistumšākās cilvēces sākotnes fāzes.

Visnotaļ iespējams, ka šī pirmā mūsu sapņa psiholoģiskās izvērtēšanas daļa mūs pašus ne īpaši apmierina. Mēs gribam sevi mierināt ar to, ka esam spiesti strādāt, ejot ārā no neskaidrā.24 Ja neesam pilnīgi alojušies, tad no cita punkta mums vajadzētu nokļūt aptuveni tajā pašā reģionā, kurā tad varbūt orientēsimies labāk.

c

Par vēlmes piepildījumu

Iepriekš minētais sapnis par degošo bērnu sniedz mums vēlamu iemeslu, lai novērtētu grūtības, ar kādām sastopas mācība par vēlmes piepildījumu. Mēs visi laikam ar pārsteigumu uztvērām, ka sapnis nav nekas cits kā vēlmes piepildījums, un ne tikai, piemēram, pretrunas dēļ, kas izriet no baiļu sapņa. Kad analīzes pirmie skaidrojumi mums bija pamācījuši, ka aiz sapņa slēpjas jēga un psihiska vērtība, mūsu gaidas nepavisam nebija gatavas tik viennozīmīgai šīs jēgas noteiksmei. Saskaņā ar korekto, taču skopo Aristoteļa definīciju sapnis ir miega stāvoklī kamēr guļ turpinātā domāšana. [Sal.: 24. lpp.] Ja jau dienā mūsu domāšana veic tik atšķirīgus psihiskus aktus spriedumus, secinājumus, atspēkojumus, pieļāvumus, nodomus u. tml. -, kāpēc naktī tā ir spiesta aprobežoties tikai ar vēlmju radīšanu? Vai nav gana daudz sapņu, kas sapņa veidolā pārvērš cita veida psihisku aktu, piemēram, bažas, un vai tieši iepriekš minētais, visnotaļ caurskatāmais tēva sapnis nav tāds sapnis? Saistībā ar gaismu, kas viņam, arī guļošam, krīt acīs, viņš izdara bažīgu secinājumu, ka esot apkritusi svece un ka līķis varot būt aizdedzies; šo secinājumu viņš pārvērš sapnī, ko ietērpj acīm redzamā situācijā un tagadnes [formā]. Kāda loma še ir vēlmes piepildījumam, un kā gan tajā var nepamanīt [tās] domas pārspēku, kas turpinās pēc nomoda vai ko izraisījis jauns maņu iespaids?

Tas viss ir pareizi un liek mums detalizētāk aplūkot vēlmes piepildījuma lomu sapnī un to nomoda domu nozīmi, kuras turpinās miegā.

Tieši vēlmes piepildījums mūs jau bija pamudinājis nošķirt sapņus divās grupās. Mēs bijām sastapuši sapņus, kas bija skaidrs vēlmes piepildījums, [un] citus, kuru vēlmes piepildījums bija nesaprotams, bieži vien visiem līdzekļiem aizklāts. Šais pēdējos mēs atpazinām sapņa cenzūras veikumus. Nedeformētus vēlmes sapņus mēs sastapām galvenokārt bērniem; īsi, atklāti vēlmes sapņi laikam es uzsveru šo atrunu ir sastopami ari pieaugušajiem.

Nu varam jautāt, no kurienes ikreiz rodas vēlme, kas sapnī īstenojas? Taču ar kādu pretstatu vai kādu daudzveidīgumu mēs saistām šo “no kurienes”? Es domāju par pretstatu starp apzināti kļuvušo nomoda dzīvi un neapzināti palikušo psihisko darbību, kura var likt manīt par sevi tikai nakts laikā. Saskatu trīs vēlmes izcelsmes iespējas. Tā 1) var būt izraisīta dienā un ārēju apstākļu dēļ nav guvusi apmierinājumu; naktij tad paliek atzīta un neizpildīta vēlme; 2) tā var būt parādījusies dienā, taču tikusi atmesta; tad mums paliek neizpildīta, taču apspiesta vēlme; vai arī 3) tā var būt bez saistības ar nomoda dzīvi un piederēt pie tām vēlmēm, kas tikai naktī mūsos sarosās no apspiestā. Pievēršoties mūsu psihiskā aparāta shēmai, pirmā veida vēlmi mēs lokalizēsim papz sistēmā; saistībā ar otrā veida vēlmi mēs pieņemam, ka tā no papz sistēmas ir izstumta bapz sistēmā un, ja vispār, tad tikai tur varēja būt saglabājusies; par trešā veida vēlmes ierosu mēs domājam, ka tā vispār nespēj pārkāpt bapz sistēmu. Vai vēlmēm no šiem dažādajiem avotiem ir vienāda vērtība sapnim, vienāds spēks izraisīt sapni?

Pārlūkojot sapņus, kas ir mūsu rīcībā, lai atbildētu uz šo jautājumu, mums visupirms kā sapņa vēlmes ceturtais avots ir jāpievieno aktuālās, naktī radušās vēlmes ierosas (piemēram, uz slāpju kairinājuma [pamata], uz seksuālo vajadzību). Tad mums kļūst ticams, ka sapņa vēlmes izcelsme neko nemaina tā spējā izraisīt sapni. Atgādināšu par mazās sapni, kura turpina dienā pārtraukto vizināšanos pa ezeru, un līdzās minētos bērnu sapņus [131. lpp. un tālāk]; tos izskaidro dienā nepiepildīta, taču neizstumta vēlme. Visnotaļ bagātīgi ir pierādāmi piemēri tam, ka dienā apspiesta vēlme izpaužas sapnī; še varu pievienot pašu vienkāršāko šāda veida sapni. Kāda nedaudz zobgalīga dāma, kuras gados jaunāka draudzene bija saderinājusies, uz paziņu jautājumiem, vai pazīstot līgavaini un ko par viņu domājot, cauru dienu atbildēja ar bezgalīgiem slavinājumiem, noklusējot savu spriedumu, jo labprāt būtu teikusi patiesību: viņš ir vidusmēra cilvēks. Naktī viņa sapņo, ka tai tiek uzdots tas pats jautājums, un viņa atbild ar formulu: papildu pasūtinājumu gadījumā pietiek ar numura nosaukšanu. Visbeidzot, veicot daudzas analīzes, mēs esam piedzīvojuši, ka visos sapņos, kas pakļauti deformācijai, vēlme rodas no bezapziņas un to nav varēts uztvert dienā.

Tā nu šķiet, ka sapņa izveidē visām vēlmēm ir viena un tā pati vērtība un viens un tas pats spēks.

Nevaru še pierādīt, ka tomēr ir citādi, taču ļoti sliecos pieņemt stingrāku sapņa vēlmes nosacītību. Bērnu sapņi neatstāj nekādas šaubas, ka dienā neīstenota vēlme var būt sapņa izraisītāja. Taču nedrīkst aizmirst, ka tā ir bērna vēlme, vēlmes ierosa ar pašam infantilajam piemītošu spēku. Tomēr visnotaļ šaubos, vai pieaugušajam pietiek ar dienā nepiepildītu vēlmi, lai radītu sapni. Drīzāk man šķiet, ka, ar domājošo darbību aizvien vairāk apvaldot mūsu dziņu dzīvi, mēs aizvien vairāk atsakāmies no tik intensīvu vēlmju, kādas tās pazīst bērns, izveides vai saglabāšanas, uzskatot tās par kaut ko nederīgu. Tiesa, var izpausties individuālas atšķirības kāds dvēselisko procesu infantilo tipu saglabā ilgāk nekā cits, šādas atšķirības taču pastāv arī sākotnēji skaidrās vizuālās priekšstatīšanas vājināšanās gadījumā. Tomēr kopumā, lai radītu sapni, pieaugušajam, manuprāt, nepietiek ar nepiepildītu, no dienas pārpalikušu vēlmi. Labprāt piekrītu, ka apziņā sakņota vēlmes ierosa var sniegt artavu sapņa rosināšanai, bet laikam arī neko vairāk. Sapnis nerastos, ja priekšapzinātā vēlme nespētu kur citur rast pastiprinājumu.

Proti — bezapziņā. Domāju, ka apzināta vēlme kļūst par sapņa ierosinātāju tikai tad, ja tai izdodas pamodināt saskanīgu neapzinātu vēlmi, caur to kļūstot stiprākai. Atbilstoši mājieniem, kas iegūti neirožu psihoanalīzē, es uzskatu šis neapzinātās vēlmes par vienmēr dzīvām, un tās ir gatavas izpausties jebkurā brīdī, kolīdz tām rodas iespēja apvienoties ar ierosu no apziņas, pārnest savu lielāko intensitāti uz tās mazāko intensitāti. [377] tad var šķist, ka sapnī realizējusies tikai apzinātā vēlme; vienīgi neliela īpatnība sapņa veidolā kļūst mums par rādītāju, lai tiktu uz pēdām spēcīgajam palīgam no bezapziņas. Šīs allaž dzīvās un, tā sakot, nemirstīgās mūsu bezapziņas vēlmes, kas atgādina teiku titānus, pār kuriem kopš pirmlaikiem gulstas smagi kalnu masīvi, ko reiz tiem uzvēla uzvarām vainagotie dievi un kas arvien vēl laiku pa laikam nodreb no viņu locekļu konvulsijām; taču izstumšanā pastāvošās vēlmes, es saku, pašas ir infantilas izcelsmes, kā to iepazinām neirožu psiholoģiskajā izpētē. Tāpēc gribu novērst iepriekš minētu [476. lpp.] tēzi, ka sapņa vēlmes izcelsme nav svarīga, un aizstāt ar tēzi, kas skan [šādi]: vēlmei, kas atainojas sapnī, jābūt infantilai. Pieaugušajam tad tā rodas bapz-, bērnam, kam vēl nepastāv nošķīrums un cenzūra starp papz un bapz vai kur tie tikai pakāpeniski veidojas, tā ir nepiepildīta, neizstumta nomoda dzīves vēlme. Es zinu, ka šis uzskats nav pierādāms kopumā; taču apgalvoju, ka tas ir bieži pierādāms, pat ja tas nav ticis pieļauts, un kopumā nav atspēkojams.

Tātad vēlmes ierosas, kas palikušas no apzinātās nomoda dzīves, [jautājumā par] sapņa veidošanos es atstāju otrajā plānā. Negribu tās apveltīt ne ar kādu citu lomu kā vien ar to, kāda sapņa saturam, piemēram, piemīt aktuālo izjūtu materiālam miega laikā (sal.: 213.-214. lpp.). Palieku pie tās nostājas, ko man diktē šis domu gājiens, ņemot tagad vērā citus psihiskos rosinājumus, kuri paliek pāri no nomoda dzīves un kuri nav vēlmes. Kad nolemjam doties gulēt, mums var izdoties uz laiku pārtraukt mūsu nomoda domāšanas enerģijas noslogojumus. Kas to spēj izdarīt labi, tas ir labs gulētājs; pirmais Napoleons laikam ir bijis šādas cilmes paraugs. Taču ne vienmēr tas mums izdodas un ne vienmēr izdodas pilnīgi. Neatrisinātas problēmas, nomācošas raizes, iespaidu pārspēks turpina domas darbību arī miegā un uztur dvēseles procesus sistēmā, ko nodēvējām par priekšapziņu. Ja mums ir darīšana ar to domas ierosu iedalījumu, kuras turpinās miegā, varam izvirzīt šādas ierosu grupas: 1) nejaušas atturēšanas dēļ dienas laikā līdz galam nenovestais, 2) mūsu domāšanas spēka atslābuma dēļ nepabeigtais, neatrisinātais, 3) dienā atraidītais un apspiestais. Tam pievienojas spēcīgā 4. grupa tas, kas priekšapziņas darba rezultātā pa dienu ticis atdzīvināts mūsu bapz, un visbeidzot kā 5. grupu varam pievienot indiferentos dienas iespaidus, kuri tāpēc ir palikuši neatrisināti.

Psihiskās intensitātes, kas ar šiem nomoda dzīves pārpalikumiem tiek ievadītas miega stāvokli, īpaši no neatrisināto grupas, nevajag novērtēt par zemu. Protams, ari nakts laikā šis ierosas cīnās pēc izpausmes, un tikpat droši varam pieņemt, ka miega stāvoklis dara neiespējamu uzbudinājuma procesa ierasto turpināšanos priekšapziņā un tā noslēgšanos ar apzināšanos. Ciktāl mēs savus domāšanas procesus varam apzināties normālā ceļā, arī nakts laikā, tiktāl mēs arī neguļam. Nemāku norādīt, kādu pārmaiņu miega stāvoklis izraisa papz sistēmā*; tomēr nav šaubu, ka miega psiholoģiskais raksturojums principā ir meklējams noslogojuma pārmaiņās tieši šajā sistēmā, kura valda arī pār pieeju miegā paralizētajai motilitātei. Pretēji tam no sapņa psiholoģijas nezināju nevienu iemeslu, kas liktu pieņemt, ka miegs citādi kā vien sekundāri kaut ko mainītu bapz sistēmas attiecībās. Tātad nakts uzbudinājumam papz neatliek neviens cits ceļš kā vien tas, ko iet vēlmes uzbudinājumi no bapz\ tam ir jāmeklē pastiprinājums no bapz un līdz ar neapzinātajiem uzbudinājumiem jāveic apkārtceļš. Bet kādās attiecībās priekšapzinātie dienas pārpalikumi stājas ar sapni? Nav šaubu, ka tie bagātīgi ietiecas sapnī, ka tie izmanto sapņa saturu, lai uzspiestu sevi apziņai arī nakts laikā; jā, reizēm tie dominē sapņa saturā, liek tam turpināt dienas darbu; pilnīgi droši ir arī tas, ka dienas pārpalikumiem var būt jebkurš cits ne tikai vēlmju raksturs; taču ārkārtīgi pamācoši, bet mācībai par vēlmes piepildījumu gluži vai izšķirīgi ir ieraudzīt, kādiem apstākļiem tiem jāatbilst, lai tiktu uzņemti sapnī.

Aplūkosim vienu no iepriekšējiem sapņa paraugiem, piemēram, sapni, kurā man draugs Oto parādās ar Bāzedova slimības pazīmēm (248. lpp. un tālāk). Dienā biju nobažījies, iemeslu man deva Oto izskats, un bažas ņēmu pie sirds, gluži kā visu, kas skar šo personu. Tās, kā varu pieņemt, sekoja man arī miegā. Laikam gribēju izdibināt, kas viņam varētu kaitēt. Nakts laikā šīs bažas izpaudās sapnī, kuru izklāstīju, kura saturs, pirmkārt, bija bezjēdzīgs un, otrkārt, neatbilda nekādam vēlmes piepildījumam. Taču es sāku pētīt, no kurienes radusies neatbilstošā izpausme dienā izjustajām bažām, un analizē atradu kopsakarību, kurā viņu identificēju ar baronu L., savukārt pats sevi — ar profesoru R. Kāpēc man bija jāizraugās tieši šis dienas domas aizstāj ums, tam bija tikai viens skaidrojums. Bapz man vienmēr vajadzēja būt gatavam identificēties ar profesoru R., jo šādi piepildījās viena no nemirstīgajām bērna vēlmēm, lielumkāres vēlme. Nejaukās domas attiecībā pret draugu, kuras dienā bija gatavas atmešanai, izmantoja izdevību, lai ielavītos atainojumā, taču ar aizstājumu sapņa saturā savā veidā bija izpaudušās arī dienas bažas. [Sal.: 245. lpp.] Dienas domai, kas pati par sevi bija nevis vēlme, bet, gluži pretēji, bažas, kaut kādā ceļā vajadzēja saistīties ar infantilu, patlaban neapzinātu un apspiestu vēlmi, kas tai tad, kaut arī pienācīgi apstrādātai, ļāva “rasties” priekš apziņas. Jo dominējošākas bija šis bažas, jo vardarbīgāka varētu būt radāmā saistība; starp vēlmes saturu un bažu saturu vispār nevajadzēja būt kopsakarībai, un mūsu piemērā tāda arī nepastāvēja.

Iespējams*, ka mērķtiecīgi ir iztirzāt to pašu jautājumu arī pētījuma formā, kā izturas sapnis, ja sapņojumos tam tiek piedāvāts materiāls, kas ir pilnīgā pretrunā ar vēlmes piepildījumu, proti, pamatotas bažas, sāpīgi apsvērumi, nepatīkami ieskati. Iespējamo panākumu daudzveidību tad var iedalīt šādi: a) sapņa darbam izdodas visus netīkamos priekšstatus aizstāt ar pretējiem, bet tiem piederīgos nepatīkamos afektus apspiest. Tad rodas tīrs apmierinājuma sapnis, tverams “vēlmes piepildījums”, kurā laikam nekas vairāk nav iztirzājams; b) netīkamie priekšstati, vairāk vai mazāk pamainīti, tomēr labi atpazīstami, nokļūst manifestētajā sapņa saturā. Šis ir gadījums, kurš rieš šaubas par sapņa vēlmes teoriju un kuram vajadzīgs turpmāks pētījums. Šādus netīkama satura sapņus var vai nu uztvert indiferenti, vai arī tie var translēt visu netīkamo afektu, kas ar savu priekšstata saturu šķiet attaisnots vai pat, attīstoties bailēm, var pamodināt [sapņotāju].

Analīze tad pierāda, ka arī šie netīksmes sapņi ir vēlmes piepildījumi. Neapzināta un izstumta vēlme, kuras piepildījumu sapņotāja Es nevarētu uztvert citādi kā vien netīkamu, ir izmantojusi izdevību, ko tai ir piedāvājusi netīkamā dienas pārpalikumu noslogošana, piešķīrusi tiem savu atbalstu un šādi padarījusi tos sapņotspējīgus. Taču a gadījumā neapzinātā vēlme sakrīt ar apzināto, turpretī b gadījumā tiek atsegta nesaskaņa starp bezapzināto un apzināto izstumto un Es un tiek īstenota pasakas situācija par trim vēlmēm, ko feja piedāvā laulātam pārim (sk. 552. lpp. zemsvītras piezīmi). Apmierinājums par izstumtās vēlmes piepildījumu var būt tik liels, ka notur līdzsvaru starp netīkamajiem afektiem, kas saistās ar dienas pārpalikumiem [sal.: 410. lpp.]; sapnis tad savā jūtu tonī ir indiferents, kaut arī, no vienas puses, tas ir vēlmes piepildījums, bet, no otras, — viena no bažām. Vai arī var notikt tā, ka guļošais Es var piedalīties sapņa veidošanā vēl plašāk, tā ka uz izstumtās vēlmes radušos apmierinājumu reaģē ar spēcīgu sašutumu un pats bailēs dara galu sapnim. Līdz ar to nav grūti atpazīt, ka netīksmes un baiļu sapņi teorijas nozīmē ir tādi paši vēlmes piepildījumi kā tīrie apmierinājuma sapņi.

Netīksmes sapņi var būt arī “sodīšanas sapņi” [sal.: 413. lpp. un tālāk]. Var piekrist, ka līdz ar to atzīšanu sapņa teorijai pievienojas kaut kas zināmā mērā jauns. Tas, kas tajos tiek piepildīts, arī ir neapzināta vēlme, vēlme sodīt sapņotāju par izstumtu neatļautu vēlmes ierosu. Līdz ar to sapņi atbilst še pārstāvētajai prasībai, ka dzinējspēku sapņa izveidei vajadzēja sniegt kādai bezapziņai piederīgai vēlmei. Taču smalkāka psiholoģiska sadalīšana ļauj atpazīt atšķirību no citiem vēlmju sapņiem. Grupas b gadījumā neapzinātā, sapņveidojošā vēlme pieder izstumtajam, sodīšanas sapņos tā arī ir neapzināta vēlme, kas mums jāpiedēvē nevis izstumtajam, bet gan “Es” [veidojumam]. Tātad sodīšanas sapņi norāda uz vēl tālejošākas Es līdzdalības iespējamību sapņa izveidē. Sapņa veidošanās mehānisms vispār kļūst daudz caurskatāmāks, ja pretstata “apzināts” un “neapzināts” vietā lieto pretstatu “Es” un “izstumts”. Taču tā nevar rīkoties, neatskatoties uz procesiem psihoneirozēs, un tāpēc šajā grāmatā tas nav īstenots. Es tikai atzīmēšu, ka sodīšanas sapņi ne vienmēr ir saistīti ar netīkamo dienas pārpalikumu nosacījumu. Drīzāk [jau] visvieglāk tie rodas pretēja priekšnosacījuma gadījumā, kad dienas pārpalikumi ir apmierinošas iedabas domas, bet tādas, kuras pauž neatļautus apmierinājumus. No šīm domām manifestētajā sapnī tad nenokļūst nekas cits kā to tiešais pretstats, līdzīgi kā tas bija a grupas sapņos. Sodīšanas sapņu būtiskais raksturs tad būtu tas, ka tajos par sapņa veidotāju kļūst nevis neapzinātā vēlme no izstumtā (no bapz sistēmas), bet gan pret to reaģējošā, Es [veidojumam] piederīgā, kaut arī neapzinātā (t. i., priekšapzinātā) sodīšanas vēlme. [378] 25

Šo to no še izklāstītā gribu iztirzāt, izmantojot paša sapni, pirmām kārtām [jau] veidu, kā sapņa darbs izturas ar netīkamu gaidu dienas pārpalikumu.

“Neskaidrs sākums. Saku sievai, ka man viņai ir ziņa, kaut kas pavisam īpašs. Viņa izbīstas un negrib neko dzirdēt. Drošinu, gluži pretēji, kaut kas tāds, kas viņu ļoti iepriecinās, un sāku stāstīt, ka mūsu dēla virsnieku korpuss ir atsūtījis naudas summu (5000 k?), … kaut kas no atzīšanas … sadalījuma… Vienlaikus ar viņu esmu iegājis mazā istabā, it kā pieliekamajā, lai kaut ko atrastu. Pēkšņi redzu parādāmies savu dēlu, viņš ir nevis uniformā, bet gan cieši piegulošā sporta kostīmā (gluži kā ronis?) ar nelielu kapuci. Viņš uzkāpj uz groza, kas atrodas sāņus pie kastes, lai it kā uz tās kaut ko noliktu. Es uzsaucu viņam; nekādas atbildes. Man šķiet, ka viņš ir savainojis seju vai pieri, viņš kaut ko sakārto mutē, kaut ko tajā ievieto. Arī viņa matiem ir pelēcīga atblāzma. Es domāju: viņš būtu tik ļoti sevi izsmēlis? Un viņam ir mākslīgie zobi? Pirms atkal varu viņam uzsaukt, es pamostos bez bailēm, bet ar sirdsklauvēm. Mans nakts pulkstenis rāda 21/2.”

Arī šoreiz izklāstīt pilnīgu analīzi nav iespējams. Aprobežošos ar dažu izšķirīgu momentu izcelšanu. Iemeslu sapnim bija devušas dienas mokošās gaidas; no frontē karojošā atkal jau vairāk nekā nedēļu nebija nekādu ziņu.26 It viegli saredzēt, ka sapņa saturā izpaužas pārliecība, ka viņš ir ievainots vai kritis. Sapņa sākumā manāmi enerģiskie centieni aizstāt netīkamās domas ar to pretmetu. Man ir pavēstāms kaut kas ārkārtīgi iepriecinošs, kaut kas par naudas sūtījumu, atzīšanu, sadalījumu. (Naudas summa ir no iepriecinoša atgadījuma ārstnieciskajā praksē, tātad vispār grib novirzīt no tēmas.) Taču šis mēģinājums neizdodas. Māte nojauš kaut ko briesmīgu un negrib manī klausīties.

Maskējumi ari ir pārāk šķidri, visur iezaigojas saistība ar to, kam jātiek apspiestam. Ja dēls ir kritis, biedri atsūtīs viņa mantību; man viņa atstātais būs jāsadala starp brāļiem, māsām un pārējiem; virsniekam atzīšana bieži vien tiek pausta pēc viņa “varoņnāves”. Sapnis tātad tieši vēršas turp, lai izpaustu to, ko iesākumā gribēja noliegt, turklāt vēlmi piepildošo tendenci dara pamanāmu arī deformācijas. (Vietas maiņa sapnī laikam ir saprotama saskaņā ar Zilberera [1912] sliekšņa simboliku. [Sal.: 439. lpp.]) Mēs gan nenojaušam, kas tam piešķir šajā ziņā nepieciešamo dzinējspēku. Dēls parādās nevis kā viens no tiem, kas “krīt”, bet gan kā tāds, kas “kāpj”. Viņš ari ir bijis drosms kalnos kāpējs. Viņš ir nevis uniformā, bet gan sporta kostīmā, t. i., tās nelaimes vietā, no kuras patlaban bīstamies, ir stājusies agrāka nelaime, ko viņš ir piedzīvojis sportā, kad slēpojot krita un salauza augšstilbu. Taču veids, ka viņš ir tērpies tā, ka līdzinās ronim, tūdaļ pat atgādina par puiku, mūsu mazo uzjautrinošo mazdēlu; pelēcīgie mati atgādina viņa karā smagi piemeklēto tēvu, mūsu znotu.27 Ko tas nozīmē? Bet gana par to; pieliekamais, kaste, no kuras viņš grib kaut ko paņemt (kaut ko uzlikt sapnī), tie visi ir nepārprotami mājieni par paša nelaimi, ko nodarīju sev, kad man bija vairāk par diviem gadiem, bet vēl nebiju trīs gadus vecs.28 Pieliekamajā es uzkāpu uz ķeblīša, lai paņemtu sev kd labu, kas atradās uz kastes vai galda. Ķeblītis apgāzās un ar savu kanti trāpīja man pa apakšžokli. Es varēju sev izsist ari visus zobus. Vienlaikus uzplaiksni atgādinājums “Tā tev arī vajag”, gluži kā naidīga ierosa pret krietno karotāju. Analīzes padziļināšana man tad ļauj atrast slēpto ierosu, kas varēja apmierināties ar bažas raisošo dēla nelaimi. Tā ir skaudība pret jaunību, kuru padzīvojušais iedomājas esam dzīvē pamatīgi apslāpējis, un nav pārprotams, ka tieši sāpīgās skartības spēks, ja šāda nelaime tiešām notiktu, savam remdinājumam uztausta šādu izstumtu vēlmes piepildījumu.

Nu varu precīzi iezīmēt, ko sapnim nozīmē neapzinātā vēlme. Gribu piekrist, ka pastāv vesela sapņu grupa, kuriem rosinājums galvenokārt vai pat izteikti rodas no nomoda dzīves pārpalikumiem, un uzskatu, ka pat mana vēlme beidzot reiz kļūt par ekstraordināro profesoru tajā naktī man būtu ļāvusi gulēt vienā mierā, ja aizvien vēl nerosītos dienā radušās rūpes par mana drauga veselību [248. lpp. un tālāk]. Taču šīs rūpes vēl neizveidotu sapni; sapnim nepieciešamo dzinējspēku vajadzēja gūt no kādas vēlmes; bažu ziņā bija sagādāt šādu vēlmi kā sapņa dzinējspēku. Izsakot to līdzībā: ļoti iespējams, ka dienas domai sapnī ir uzņēmēja loma; taču uzņēmējs, kuram, kā mēdz teikt, ir ideja un tieksme to īstenot, neko nevar izdarīt bez kapitāla; viņam ir vajadzīgs kapitālists, kas sedz izdevumus, un šis kapitālists, kas sapnim sniedz psihisko ieguldījumu, vienmēr un neizbēgami, lai kas arī būtu nomoda doma, ir vēlme iz bezapziņasP

Citkārt pats kapitālists ir uzņēmējs; sapnim tas pat ir ierastāks gadījums. Dienas darbā ir ierosināta neapzināta vēlme, un tā nu rada sapni. Arī visām citām še kā piemēru izmantoto saimniecisko attiecību iespējām sapņa procesi ir paralēli; uzņēmējs pats var sniegt kādu mazumiņu kapitāla; vairāki uzņēmēji var vērsties pie viena un tā paša kapitālista; vairāki kapitālisti var kopīgi apmaksāt uzņēmējiem vajadzīgo. Tādējādi pastāv arī sapņi, kurus virza vairāk nekā viena sapņa vēlme, ir arī vēl citas variācijas, tās ir viegli nepamanīt un tās vairs neraisa mūsu interesi. To, kas šajā iztirzājumā par sapņa vēlmi vēl ir nepilnīgs, varēsim papildināt tikai vēlāk.

Šeit izmantotās līdzības tertium comparationis [379] , atbilstīgā daudzumā brīvai lietošanai noteiktā kvantitāte30 , pieļauj vēl smalkāku izmantojumu sapņa struktūras izgaismošanai. Vairumā sapņu var atpazīt ar īpašu juteklisku intensitāti apveltītu centru, kā tas minēts 275. lpp. [un 326. lpp. un tālāk]. Parasti tas ir tiešs vēlmes piepildījuma atainojums, jo, ja pavēršam atpakaļ sapņa darba pārvirzes, tad redzam, ka elementu psihiskā intensitāte sapņojumos ir aizstāta ar elementu juteklisko intensitāti sapņa saturā. Bieži vien elementiem vēlmes piepildījuma tuvumā nav nekādas saistības ar tā jēgu, tie ir netīkamu, vēlmei pretēju domu atvasinājumi. Taču, pateicoties bieži vien mākslīgi izveidotai saistībai ar centrālo elementu, tie ir ieguvuši tik lielu intensitāti, ka kļuvuši spējīgi atainojumam. Tādējādi vēlmes piepildījuma atainojošais spēks difundē pār zināmu saistības sfēru, kuras ietvaros visi elementi, arī tie, kas paši par sevi ir bez līdzekļiem, tiek pacelti līdz atainojumam. Sapņos ar vairākām virzošām vēlmēm var viegli nošķirt atsevišķo vēlmes piepildījumu sfēras, bieži vien arī caurumus sapņos izprast kā robežzonas.

Kaut arī ar iepriekšējām piezīmēm esam ierobežojuši dienas pārpalikumu nozīmi sapnim, tomēr ir vērts papūlēties, sniedzot tiem vēl nelielu uzmanību. Tiem taču jābūt nepieciešamam sapņa veidošanās ingredientam, ja pieredze mūs var pārsteigt ar faktu, ka ikviens sapnis savā saturā ļauj atpazīt saistību ar recentu, bieži vien visvienaldzīgākā veida dienas iespaidu. Šā papildinājuma nepieciešamību sapņa sajaukumam mēs vēl nespējam izprast. (174. Ipp. un tālāk.) Tā arī rodas tikai tad, ja ņem vērā neapzinātās vēlmes lomu un tad izvaicā neirožu psiholoģiju. No tās kļūst zināms, ka neapzināts priekšstats kā tāds vispār nespēj nokļūt priekšapziņā un ka tas tur iespēj kādu iedarbību tikai tad, ja saistās ar kādu nevainīgu, priekšapziņai jau piederīgu priekšstatu, pārnes uz to savu intensitāti un ļauj tam sevi pārklāt. Šis ir tas pārnesuma fakts31 , kas satur skaidrojumu tik daudziem spilgtiem atgadījumiem neirotiķu dvēseles dzīvē. Pārnesums priekšstatu no priekšapziņas, kas līdz ar to iegūst nepelnīti lielu intensitāti, var atstāt nemainītu vai ar pārnesamā priekšstata saturu tam pašam uzspiest modifikāciju. Lai man piedod noslieci uz līdzībām no ikdienas dzīves, tomēr nespēju atteikties no kārdinājuma sacīt, ka izstumtam priekšstatam apstākļi ir līdzīgi kā amerikāņu dentistam mūsu tēvzemē, kurš nedrīkst atvērt savu praksi, ja neizmanto atbilstīgi32 promovēta medicīnas doktora [titulu] kā izkārtni un aizsegu likuma priekšā. Un gluži tāpat kā ne jau visnodarbinātākie ārsti ir tie, kas veido alianses ar zobu tehniķiem, tā arī psihiskajā izstumta priekšstata aizsegšanai netiek izraudzīti tie priekšapzinātie vai apzinātie priekšstati, kas paši pietiekami saistījuši priekšapziņā darbīgo uzmanību. Bezapziņa pauž ar savām saistībām galvenokārt tos priekšapziņas iespaidus un priekšstatus, kuri vai nu kā indiferenti ir palikuši bez vērības, vai arī kuriem šī vērība atmešanas dēļ drīz vien atkal ir tikusi liegta. Asociācijas mācībā pastāv labi zināma tēze, ko apstiprina visa pieredze: priekšstati, kas izveidojuši ļoti ciešu saistību vienā virzienā, izturas, tā teikt, noraidoši pret visām jauno saistību grupām; reiz mēģināju uz šīs tēzes pamatot histērisku paralīžu teoriju.33

Pieņemot, ka tā pati izstumto priekšstatu pārnesuma vajadzība, ar ko mūs iepazīstina neirožu analīze, izpaužas arī sapnī, vienā rāvienā noskaidrojas arī divas no sapņa miklām, ka ikviena sapņa analīze pierāda saaudumu ar recentu iespaidu un ka šim recentajam elementam bieži vien ir visvienaldzīgākā iedaba [174. lpp.]. Pievienosim to, ko esam iemācījušies jau citviet [172. lpp.]: šie recentie un indiferentie elementi kā vissenāko sapņojumu aizstājējs sapņa saturā tik bieži nokļūst tāpēc, ka tiem vienlaikus vismazāk ir jābīstas no pretestības cenzūras. Brīvība no cenzūras mums izskaidro tikai priekšrokas došanu triviālajiem elementiem, savukārt recento elementu konstantums ļauj saskatīt pārnesuma nepieciešamību. Izstumtā pretenzijai uz materiālu, kas ir vēl brīvs no asociācijām, atbilst abu iespaidu grupas indiferentie tāpēc, ka nav devuši iemeslu plašām saistībām, recentie tāpēc, ka tiem vēl tam nav bijis laika.

Līdz ar to mēs redzam, ka dienas pārpalikumi, kuriem nu varam pieskaitīt indiferentos iespaidus, ne tikai kaut ko patapina no bapz, ja tie piedalās sapņa veidošanā, proti, dzinējspēku, kas ir izstumtās vēlmes ziņā, bet arī piedāvā bezapziņai kaut ko neaizstājamu — nepieciešamo piesaisti pārnesumam. Ja mēs še gribētu dziļāk ietiekties dvēseliskajos procesos, mums vajadzētu skaidrāk izgaismot uzbudinājumu spēli starp priekšapziņu un bezapziņu, turp gan vedina psihoneirožu izpēte, bet tieši sapnis nepiedāvā nekādu pieturpunktu.

Vēl tikai viena piezīme par dienas pārpalikumiem. Nav nekādu šaubu, ka tie ir īstie miega traucētāji, nevis sapnis, kas drīzāk cenšas miegu sargāt. Vēlāk mēs vēl pie tā atgriezīsimies [496. lpp. un tālāk].

Līdz šim mēs izsekojām sapņa vēlmi, atvedinājām to no bapz jomas un sadalījām tā attiecības ar dienas pārpalikumiem, kas savukārt var būt vēlmes vai kāda cita veida psihiskas ierosas vai vienkārši recenti iespaidi. Šādi esam izveidojuši telpu pretenzijām, ko var izvirzīt [tai] nozīmei, kāda sapņa veidošanā ir nomoda domas darbam visā tā daudzveidībā. Nebūtu pat neiespējami, ka, balstoties uz pašām mūsu domu virknēm, izskaidrotu tos ekstrēmos gadījumus, kuros sapnis, turpinot dienas darbu, nomoda neatrisināto uzdevumu noved līdz laimīgām beigām.

[Sk. 76. lpp.J Mums tikai trūkst tāda veida piemēra, lai ar tā analīzi atklātu infantilu vai izstumtu vēlmes avotu, kura piesaistīšana tik veiksmīgi ir pastiprinājusi priekšapzinātās darbības centienus. Taču mēs ne par soli neesam pietuvojušies mīklas atminējumam, kāpēc bezapziņa miegā nevar piedāvāt neko citu kā dzinējspēku vēlmes piepildījumam? Atbildei uz šo jautājumu ir jāizgaismo vēlmes psihiskā iedaba; tai jātiek dotai, izmantojot psihiskā aparāta shēmu.

Mēs nešaubāmies par to, ka arī šis aparāts savu tagadējo pilnību ir sasniedzis ilgā attīstības ceļā. Mēģināsim to pārlikt agrākā tā veiktspējas pakāpē. Citviet pamatojami pieņēmumi mums teic, ka sākotnēji aparāts centās saglabāt sevi iespēju robežās bez jebkādiem kairinājumiem34 un tāpēc savā pirmajā uzbūvē pieņēma refleksa aparāta shēmu, kas ļāva tam no ārienes nokļūstošo sensiblo uzbudinājumu tūdaļ pat novadīt motorā ceļā. Taču šo vienkāršo funkciju traucē dzīves nepieciešamība; aparāts tai arī var pateikties par stimulu turpmākai izveidei. Dzīves nepieciešamība iesākumā tam piekļūst lielo miesisko vajadzību formā. Iekšējās vajadzības noteiktais uzbudinājums meklēs atplūdumu motilitātē, ko var dēvēt par “iekšējo pārmaiņu” vai “dvēseles35 kustības izpausmi”. Izsalcis bērns bezpalīdzīgi brēks vai svaidīsies. Taču situācija saglabājas nemainīga, jo no iekšējās vajadzības izrietošais uzbudinājums atbilst nevis momentāni virzošam, bet gan kontinuitlvi iedarbīgam spēkam. Pavērsiens var iestāties tikai tad, ja kaut kādā ceļā, bērna gadījumā ar svešu palīdzību, tiek izveidota apmierinājuma pārdzīvojuma pieredze, kas atceļ iekšējo kairinājumu. Būtiska šā pārdzīvojuma sastāvdaļa ir zināma uztvēruma (piemēram, pārtikas) parādīšanās, un tā atmiņas tēls kopš šā brīža saglabājas asociēts ar vajadzības uzbudinājuma atminēšanās36 pēdām. Kolīdz šī vajadzība parādās nākamreiz, tā, pateicoties izveidotajai sasaistei, rodas psihiska ierosa, kas atkal noslogo tā uztvēruma atmiņas tēlu un atkal izraisa pašu uztvērumu, proti, īstenībā tiecas atjaunot pirmā apmierinājuma situāciju. Šāda ierosa ir tas, ko mēs dēvējam par vēlmi; uztvēruma atkārtošanās ir vēlmes piepildījums, bet pilnīgs uztvēruma noslogojums ar vajadzības uzbudinājumu ir visīsākais ceļš uz vēlmes piepildījumu. Mums nekas netraucē pieņemt primitīvu psihiskā aparāta stāvokli, kurā tiešām tiek iets šis ceļš, proti, vēlēšanās izplūst halucionēšanā. Tātad šī pirmā psihiskā darbība tiecas uz uztvēruma identitāti, proti, pēc tā uztvēruma atkārtošanās, kas saistīts ar vajadzības apmierināšanu.

Dzīves rūgtajai pieredzei vajag šo primitīvo domas darbību modificēt par mērķatbilstīgāku, sekundāru. Uztvēruma identitātes izveidei īsajā regredientajā ceļā aparāta iekšienē citviet nav seku, kas ir saistītas ar tā paša uztvēruma noslogojumu no ārienes. Apmierinājums neiestājas, vajadzība turpina pastāvēt. Lai iekšējo noslogojumu padarītu līdzvērtīgu ārējam, to vajadzētu nemitīgi uzturēt, kā tas patiešām arī notiek halucinatorās psihozēs un bada fantāzijās, kas savu psihisko veikumu izsmeļ vēlamā objekta noturēšanā. Lai sasniegtu mērķatbilstīgu psihiskā spēka izmantošanu, kļūst nepieciešams apturēt pilnīgo regresiju, lai tā neiziet ārpus atmiņas tēla un saistībā ar to var meklēt citus ceļus, kas beidzot no ārpasaules ved uz vēlamās identitātes izveidi. [380] 37 Šī aizture, gluži kā tai sekojošā uzbudinājuma novirzīšana, kļūst par otras sistēmas uzdevumu, kura valda pār patvaļīgo motilitāti, t. i., kuras veikumam motilitātes izmantošana pievienojas tikai pēc iepriekš atminētajiem mērķiem, l’acu visa šī sarežģītā domas darbība, kas aužas no atmiņas tēla līdz ārpasaules izveidotajai uztvēruma identitātei, ir tikai apkārtceļš uz vēlmes piepildījumu, kurš kļuvis nepieciešams pieredzē. [381] Domāšana taču nav nekas cits kā halucinatoriskās vēlmes aizstājējs, un, ja sapnis ir vēlmes piepildījums, tad pats par sevi kļūst skaidrs, ka iedarbināt mūsu dvēseles aparātu neiespēj nekas cits kā vēlme. Sapnis, kas savas vēlmes piepilda īsajā regredientajā ceļā, šādi mums ir tikai saglabājis psihiskā aparāta primārā darbības veida paraugu, kas atstāts kā mērķneatbilstīgs. Laikam nakts dzīvē padzīts tas, kas reiz valdīja nomodā, kad psihiskā dzīve vēl bija jauna un nespējīga, bērnistabā mēs it kā atkal atrodam pieaugušās cilvēces atstātos primitīvos ieročus, bultu un loku. Sapņošana ir pārvarētās bērna dvēseles dzīves fragments. Psihozēs šie psihiskā aparāta darbības veidi, kas nomodā parasti ir apspiesti, atkal liek ar sevi rēķināties un tad apliecina savu nespēju apmierināt mūsu vajadzības iepretim ārpasaulei. [382]

Neapzinātās vēlmju ierosas acīmredzot arī dienā tiecas nostiprināties, un pārnesuma, kā arī psihožu fakti mums māca, ka tās caur priekšapziņas sistēmu gribētu izlauzties līdz apziņai un kundzībai pār motilitāti. Tātad cenzūrā starp bapz un papz, kuras pieņemšanu mums sapnis gluži vai uzspieda, mums ir atpazīstams un godināms mūsu garīgās veselības sargs. Vai tā nav sarga nepiesardzība, ka nakts laikā tas samazina savu darbību, ļauj izpausties apspiestajām bapz ierosām, atkal nodrošina halucinatoro regresiju? Nedomāju vis, jo, kad kritiskais sargs dodas pie miera — mums ir pierādījumi tam, ka viņš tomēr nesnauž pārāk dziļi viņš slēdz arī vārtus uz motilitāti. Lai arī kādas ierosas no citkārt aizturētās beapz gribētu draiskoties uz skatuves, tām var ļaut vaļu, tās ir nevainīgas, jo tās nespēj iekustināt motoro aparātu, kas vienīgais var ietekmēt ārpasauli, ko mainot tajā. Miega stāvoklis garantē apsargājamā cietokšņa drošību. Mazāk nevainīgi ir tad, ja spēku pārvirzi nodrošina nevis kritiskās cenzūras spēku patēriņa naksnīgajā atslābumā, bet gan tās patoloģiskās vājināšanās [norisē] vai neapzināto uzbudinājumu patoloģiskā pastiprinājumā, kamēr priekšapziņa ir noslogota un vārti uz motilitāti ir vaļā. Tad sargs tiek pievārēts, neapzinātie uzbudinājumi pakļauj sev papz, valda no tās pār mūsu runām un darbībām vai uzspiež halucinatorisko regresiju un vada uzbudinājumiem neparedzēto aparātu dēļ pievilksmes, kāda uztvērumiem ir uz mūsu psihiskās enerģijas sadali. Šo stāvokli mēs dēvējam par psihozi.

Mēs atrodamies vislabākajā pozīcijā, lai turpinātu veidot psiholoģiskās sastatnes, ko, iekļaujot abas bapz un papz sistēmas, esam pametuši. Taču mums vēl ir gana motīvu, lai uzkavētos pie vēlmes novērtēšanas kā sapņa vienīgā psihiskā dzinējspēka. Mēs pieņēmām skaidrojumu, ka sapnis ikreiz ir vēlmes piepildījums tāpēc, ka tas ir bapz sistēmas veikums, kura kā sava darba mērķi nepazīst neko citu kā vēlmes piepildījumu un kuras rīcībā nav citu spēku kā vien vēlmju ierosu spēki. Ja nu kaut uz mirkli ilgāk gribam pastāvēt uz tiesībām sapņa interpretācijā izvērst tik tālejošas psiholoģiskas spekulācijas, tad mūsu pienākums ir parādīt, ka ar tām iekļaujam sapni saistībā, kas var aptvert arī citus psihiskos veidojumus. Ja bapz sistēma vai kaut kas tai līdzīgs priekš mūsu iztirzājumiem eksistē, tad sapnis nevar būt tās vienīgā izpausme; jebkurš sapnis var būt vēlmes piepildījums, taču bez sapņiem jāpastāv vēl citām anormālu vēlmju piepildījumu formām. Un visu psihoneirotisko simptomu teorija tiešām vainagojas tēzē, ka arī tie ir jāuztver kā bezapziņas vēlmes piepildījumi. [383] mūsu skaidrojumā sapnis kļūst tikai par pirmo locekli psihiatram ārkārtīgi nozīmīgajā virknē, un tā izpratne nozīmē tīri psiholoģiskās psihiatrijas uzdevuma sadaļas atrisinājumu. [384] 38 Par citiem šis vēlmes piepildījumu virknes locekļiem, piemēram, par histēriskiem simptomiem, man ir zināms to būtiskais raksturs, ko vēl nezinu par sapni. No šajā iztirzājumā bieži minētajiem pētījumiem es gan zinu, ka histēriska simptoma izveidei jāsatiekas abiem mūsu dvēseles dzīves plūdumiem. Simptoms nav vienkārši realizētas neapzinātas vēlmes izpausme; jāpievienojas arī vēlmei no priekšapziņas, kuru piepilda tas pats simptoms, tā ka simptoms tiek determinēts vismaz divkārt, ar katru no konfliktā esošo sistēmu vēlmēm. Turpmākajai pārdeterminācijai gluži kā sapņa gadījumā robežas nav noteiktas. Determinācija, kas nerodas no bapz, ciktāl redzu, parasti ir reakcijas domas iezīme uz neapzināto vēlmi, piemēram, pašsodīšana. Tātad visnotaļ vispārīgi varu sacīt, ka histērisks simptoms rodas tikai tur, kur vienā izpausmē var sastapties divi pretēji vēlmes piepildījumi, kuri katrs ir no citas psihiskās sistēmas avota. (Sk. [385] šajā jomā manus pēdējos formulējumus par histērisko simptomu rašanos rakstā “Histēriskās fantāzijas un to attiecības ar biseksualitāti”, 1908a.) Piemēri še diez vai ko dos, jo tikai pilnīga pastāvošo komplikāciju atsegšana var uzmodināt pārliecību. Tāpēc palieku pie apgalvojuma un minu piemēru vienkārši tā uzskatāmības dēļ, nevis tāpēc, ka tas būtu pārliecinošs. Tādējādi kādas pacientes histēriskā vemšana izrādījās, no vienas puses, pubertātes gadu neapzinātas fantāzijas piepildīšana, proti, vēlmes piepildīšana, aizvien būt stāvoklī, būt neskaitāmi daudzu bērnu mātei, vēlāk tam pievienojās papildinājums: no iespējami daudziem vīriešiem. Pret šo neapvaldīto vēlmi izveidojās spēcīga atvairīšanas ierosa. Taču, tā kā ar vemšanu paciente varēja zaudēt savu miesas pilnību un skaistumu, tā ka viņa vairs nepatiktu nevienam vīrietim, tad simptoms atbilda arī sodošajam domas gājienam un, abu pušu pieļauts, varēja kļūt par realitāti. Šī ir tā pati maniere piepildīt vēlmi, ko attiecībā pret triumviru Krasu izraudzījās partiešu valdniece.39 Viņa domāja, ka tas uzsācis karagājienu, savā alkatībā dzīdamies pēc zelta; tāpēc atriebībā lika līķim [rīklē] saliet izkausētu zeltu. “Še tev tas, ko tu vēlējies.” Par sapni mēs līdz šim zinām tikai to, ka tas pauž bezapziņas vēlmes piepildījumu; šķiet, ka valdošā, priekšapzinātā sistēma to pieļauj, kad tai ir uzspiestas zināmas deformācijas. Kopumā tiešām nav arī viegli pierādīt sapņa vēlmei pretēju domu gājienu, kas īstenojas sapnī gluži kā tā pretinieks. Tikai šur un tur mēs sapņa analīzē sastopam pazīmes par reakcijas veidojumiem, piemēram, maigums pret draugu R. tēvoča sapnī (141.-142. lpp.). Tomēr citviet mēs varam atrast trūkstošo papildinājumu no priekšapziņas. Sapnis pēc visdažādākajām deformācijām var paust vēlmi no bapz, savukārt valdošā sistēma ir atkāpusies uz vēlmi gulēt un ir realizējusi šo vēlmi, izveidojot tai iespējamās noslogojuma izmaiņas psihiskajā aparātā, visbeidzot ir uzturējusi to visa miega laikā. [386]

Šī priekšapziņas noturētā vēlme gulēt kopumā iedarbojas atvieglojoši uz sapņa veidošanos. Atcerēsimies tēva sapni: gaisma no mirušā istabas rosina viņu secināt, ka līķis varētu būt aizdedzies [442. lpp. un tālāk]. Kā vienu no psihiskajiem spēkiem, kas izšķīra to, ka tēvs sapnī izdara šo secinājumu, nevis pamostas no gaismas, mēs pierādījām vēlmi kaut nedaudz pagarināt sapnī priekšstatītā bērna dzīvi. Citas izstumtajā topošās vēlmes laikam mums iet secen, jo nevaram veikt šā sapņa analīzi. Taču varam pieņemt, ka otrais šā sapņa dzinējspēks ir tēva vajadzība gulēt; gluži tāpat kā ar sapni uz brīdi tiek pagarināta bērna dzīve, tā uz brīdi tiek pagarināts tēva miegs. Lai būtu sapnis pauž šis sapnis, citādi man jāmostas. Kā šajā, tā arī visos citos sapņos vajadzība gulēt piešķir neapzinātajai vēlmei savu atbalstu. 126. lpp. un tālāk mēs stāstījām par sapņiem, kas acīmredzot ir ērtības sapņi. Īstenībā visiem sapņiem ir pretenzija uz šo apzīmējumu. Modinātājsapņos, kas ārējo juteklisko kairinājumu pārstrādā tā, ka tas kļūst saticīgs ar miega turpināšanos, ieauž to sapnī, lai novērstu tā pretenzijas, visvieglāk ir atpazīt vēlmes turpināt gulēšanu [izrādīto] iedarbību. Taču tai ir jāsniedz sava artava arī visu pārējo sapņu pieļāvumā, kuri tikai no iekšienes var ķerties klāt miega stāvoklim kā modinātāji. Tas, ka dažos gadījumos, kad sapnis šauj pār strīpu, papz saka apziņai: “Liecies mierā un turpini gulēt, tas taču ir tikai sapnis” [sal.: 425. lpp.], visā kopumā apraksta, kaut arī nekļūst skanisks, mūsu valdošās dvēseles darbības attieksmi pret sapņošanu. Man ir jāizdara secinājums, ka visā miega stāvoklī mēs vienlīdz droši zinām kā to, ka mēs sapņojam, tā arī to, ka mēs guļam. Visnotaļ nepieciešams nelikties ne zinis par iebildumu, ka mūsu apziņa nekad netiek vērsta uz vienām zināšanām, bet uz otrām tikai noteiktos gadījumos, kad cenzūra it kā jūtas pārsteigta. Taču* ir personas, kurām naksnīgi saglabātās zināšanas, ka tās guļ un sapņo, kļūst visnotaļ skaidras un kurām tātad laikam piemīt apzināta spēja vadīt sapņa dzīvi. Šāds sapņotājs, piemēram, nav apmierināts ar sapņa pavērsienu, viņš nepamostoties to pārtrauc un sāk no jauna, lai to turpinātu citādi, gluži kā populārs rakstnieks pēc pieprasījuma savai izrādei piešķir laimīgākas beigas. Vai citreiz, kad sapnis viņu nostatījis seksuāli uzbudinošā situācijā, viņš miegā domā: “Negribu to turpināt sapņot, lai sevi izsmeltu pollūcijā, labāk to atcelšu priekš reālas situācijas.” Marķīzs** d’Ervē [ 1867, 268\jf.\ (Vaschide 1911, 139) apgalvoja, ka esot ieguvis šādu varu pār saviem sapņiem, ka varot to norisi pēc patikas paātrināt un pēc patikas sniegt tiem virzību. Šķiet, ka viņam vēlme gulēt bija devusi vietu citai priekšapzinātai vēlmei — novērot savus sapņus un priecāties par tiem. Ar šādu vēlmes nodomu miegs ir samierināms tāpat kā ar ierunu kā pamošanās nosacījumu (aukles miegs) [209. lpp.]. Zināms arī tas, ka interese par sapni visiem cilvēkiem ievērojami palielina sapņu skaitu, ko atminas pēc pamošanās.

Par citiem sapņu virzīšanas novērojumiem Ferenci [1911] saka: “Sapnis no visām pusēm apstrādā tieši dvēseles dzīvi nodarbinošo domu, ja draud briesmas, ka vēlmes piepildījums neizdosies, ļauj sapņa tēlam zust, izmēģina jaunu risinājuma veidu, līdz beidzot izdodas radīt vēlmes piepildījumu, kas kompromisa veidā apmierina abas dvēseles dzīves instances.”

D

Sapņa izraisīta pamošanās. Sapņa funkcija. Baiļu sapnis

Kopš zinām, ka priekšapziņa naktī ir ievirzīta uz vēlmi gulēt, varam ar izpratni turpināt izsekot sapņa procesū. Taču visupirms apkoposim mūsu līdzšinējās zināšanas par to. Tātad no nomoda darba ir palikuši pāri dienas pārpalikumi, kam nevar pilnīgi novērst enerģijas noslogojumu. Vai nu nomoda darbā dienas laikā neapzināta vēlme ir sarosījusies, vai ari abi [varianti] sakrīt; mēs še iespējamo daudzveidību jau esam iztirzājuši. Jau dienas gaitā vai arī tikai ar miega stāvokļa radīšanu neapzinātā vēlme ir veidojusi ceļu uz dienas pārpalikumiem, panākusi savu pārnesumu uz tiem. Nu rodas uz recentu materiālu pārnesta vēlme vai arī apspiestā recentā vēlme, saņemot pastiprinājumu no bezapziņas, no jauna atdzīvojas. Tā nu gribētu pa normālu domas procesu ceļu caur papz, pie kuras ar vienu sastāvdaļu taču pieder, nokļūt apziņā. Tomēr tā sastopas ar cenzūru, kura aizvien vēl pastāv un kuras ietekmei tagad tā ir pakļauta. Še tā pieņem deformāciju, kas jau bija sagatavota ar pārnesumu uz recento. Līdz šim tā ir ceļā uz to, lai kļūtu līdzīga kaut kam tādam kā uzmācības priekšstats, neprāta ideja u. tml., proti, pārnesumā pastiprināta, izpausmē cenzūras deformēta doma. Taču tagad priekšapziņas miega stāvoklis nepieļauj turpmāko virzīšanos uz priekšu; varbūt sistēma ar savu uzbudinājumu mazināšanu ir izsargājusies no ielaušanās. Līdz ar to sapņa process uzsāk regresijas ceļu, kas tieši miega stāvokļa savdabības dēļ ir atvērts, un turldāt seko pievilksmei, kādu uz to īsteno atmiņas grupas, kuras daļēji pašas pastāv tikai kā vizuāli noslogojumi, nevis kā tulkojumi vēlāko sistēmu zīmēs. [Sal.: 471. lpp. un tālāk.] Ceļā uz regresiju sapņa process iegūst atainojamību. Par kompresiju runāsim vēlāk [511. lpp.]. Tagad tas ir nogājis otro savas vairākkārt aizlauztās norises daļu. Pirmā daļa vijās progrediend no neapzinātām scēnām vai fantāzijām uz priekšapziņu; otrā daļa no cenzūras robežas atkal tiecas uz uztvērumiem. Bet, kad sapņa process ir kļuvis par uztvēruma saturu, tas it kā ir apgājis cenzūras un miega stāvokļa noteikto šķērsli papz [sistēmā]. [Sal.: 456. lpp.] Tam izdodas pievērst sev uzmanību un tikt apziņas pamanītam. Savukārt apziņu, kas mums nozīmē maņu orgānu psihisko kvalitāšu uztveršanai, nomodā var uzbudināt no divām pusēm. Pirmām kārtām no visa aparāta perifērijas, no uztveršanas sistēmas; kā arī [uzbudināt var] tīksmes un netīksmes ierosas, kas ir gandrīz vai vienīgās psihiskās kvalitātes enerģijas pārlikumos40 aparāta iekšienē. Visi pārējie procesi (//-sistēmā, arī papz [sistēmā], izvairās no jebkādas psihiskās kvalitātes un tāpēc arī nav apziņas objekti, ciktāl tie nesniedz tai tīksmes un netīksmes uztvērumu. Mēs bijām spiesti izšķirties par pieņēmumu, ka šis tīksmes un netīksmes atraisīšanās automātiski regulē noslogojuma procesu norisi. Taču vēlāk, lai nodrošinātu smalkākus sasniegumus, atklājās nepieciešamība veidot priekšstata norisi neatkarīgāku no netīksmes zīmes. Sim nolūkam papz sistēmai bija vajadzīgas savas kvalitātes, kas varētu piesaistīt apziņu, un, ļoti iespējams, ieguva tās no priekšapzināto procesu sasaistes ar valodas zīmju atmiņas sistēmu, kas nav bez kvalitātes. [Sal.: 527. lpp. un tālāk.] Ar šīs sistēmas kvalitātēm nu apziņa, kas iepriekš bija tikai maņu orgāns uztvērumiem, kļūst arī par maņu orgānu daļai mūsu domas procesu. Tagad pastāv it kā divas maņu virspuses, viena ir pievērsta uztveršanai, bet otra — priekšapzinātiem domas procesiem.

Man jāpieņem, ka papz pievērstā apziņas maņas virsma miega stāvoklī tiek padarīta daudz neuzbudināmāka nekā pret /-sistēmu vērstā

virsma. Turklāt atteikšanās no intereses par naksnīgajiem domas procesiem ir arī mērķatbilstīga. Domā nekas nedrīkst atgadīties; papz pieprasa gulēt. Bet, ja sapnis ir kļuvis par uztvērumu, tad ar tagad iegūtām spējām tas iespēj uzbudināt apziņu. Šis jutekliskais uzbudinājums veic to, kas vispār ir tā funkcija; tas diriģē daļu papz [sistēmā] izmantojamās noslogojuma enerģijas kā uzmanību uz uzbudinošo. [Sk.: 509. lpp.] Līdz ar to jāatzīst, ka sapnis ikreiz modina, daļu no papz [sistēmā] dusošā spēka pārliek darbībā. Nu tas no [šīs] pārlikšanas iegūst to ietekmi, ko, atskatoties uz sakarību un saprotamību, mēs esam nodēvējuši par sekundāro apstrādi. Proti, ar sapni tas izturas kā ar jebkuru citu uztvēruma saturu; tas tiek pakļauts tiem pašiem gaidu priekšstatiem, ciktāl tā materiāls tos pieļauj. [Sk.: 433. lpp. un tālāk.] Ciktāl šajā trešajā sapņa procesa daļā tiek ņemta vērā norises virzība, tas atkal ir progredients.

Lai novērstu pārpratumus, laikam īsti vietā ir ko minēt par sapņa procesu laiciskajām īpašībām. Ļoti pievilcīgais Goblo domas gājiens [1896, 289/], ko laikam rosinājusi Morī giljotīnas sapņa mīkla, tiecas parādīt, ka sapnis izmanto tikai to laiku, kas attiecas uz pārejas periodu starp gulēšanu un pamošanos. Lai pamostos, ir vajadzīgs laiks; šajā laikā norisinās sapnis. Mēdz domāt, ka sapņa pēdējais tēls bijis tik spēcīgs, ka lika pamosties. Īstenībā tas bija tik spēcīgs tikai tāpēc, ka tā laikā jau bijām ļoti tuvu pamošanās [brīdim], “Un rкve c’est un rйveil qui commence. ” [387]

Jau Digā [1897b] ir uzsvēris, ka Goblo nākas atmest daudz faktiskā, lai savu tēzi uzturētu par vispārīgu. Pastāv arī sapņi, no kuriem nepamostas, piemēram, daži sapņi, kuros sapņo, ka tiek sapņots. Saskaņā ar mūsu zināšanām par sapņa darbu mēs nevaram piekrist, ka tas attiecas tikai uz pamošanās periodu. Gluži pretēji, mums jākļūst paticamam, ka sapņa darba pirmā daļa sākas jau dienā, vēl priekšapziņas kundzības [laikā]. Tā otrā daļa pārmaiņas cenzūras [iespaidā], pievilkšana neapzinātu scēnu [ietekmē], izlaušanās līdz uztverei laikam turpinās visu nakti, un tādējādi mums varētu būt taisnība, paužot izjūtu, ka esam sapņojuši visu nakti, kaut arī nespējam pateikt, ko. [Sal.: 449. lpp.] Tomēr nedomāju, ka nepieciešams pieņemt, ka sapņa procesiem līdz apzināšanās [brīdim] tiešām būtu jāseko laiciskajai secībai, kā to esam aprakstījuši; visupirms esot pārnestā sapņa vēlme, tad cenzūras iespaidā norisinoties deformācija, kam sekojot regresijas virziena maiņa utt. Aprakstā mums bija jāizveido šāda sukcesija; īstenībā laikam drīzāk runa ir par viena un otra ceļa vienlaicīgu izmēģināšanu, par uzbudinājuma svārstīšanos, līdz beidzot no tā mērķatbilstīgākā uzkrājuma izveidojas paliekošs grupējums. Es pats saskaņā ar zināmiem personiskiem pieredzējumiem gribētu domāt, ka sapņa darbam bieži vajag vairāk par vienu dienu un vienu nakti, lai sniegtu tā rezultātu, šādā gadījumā neparastā sapņa uzbūves māksla zaudē visu brīnumaino. Manuprāt, pat atskats uz saprotamību kā uztveres notikumu var iedarboties, pirms sapnis sev piesaista apziņu. Tiesa, no šā brīža process iegūst paātrinājumu, jo pret sapni tagad izturas gluži tāpat kā pret visu pārējo uztverto. Tas ir gluži kā ar salūtu, kas tiek gatavots stundām ilgi un tad izdeg vienā mirklī.

Sapņa darbā tagad sapņa process vai nu iegūst pietiekamu intensitāti, lai sev piesaistītu apziņu un uzmodinātu priekšapziņu pilnīgi neatkarīgi no miega laika un dziļuma, vai arī tā intensitāte nav tam pietiekama, un sapņa procesam jābūt gatavam, lai nepastarpināti pirms pamošanās panāktos pretim uzmanībai, kas ir kļuvusi kustīgāka. Vairums sapņu laikam strādā ar salīdzinoši nelielām psihiskām intensitātēm, jo gaida uz pamošanos. Šādi izskaidrojams arī tas, ka parasti uztveram kā kaut ko sapņotu, ja mūs pēkšņi pamodina no dziļa miega. Turklāt, gluži kā pamostoties spontāni, pirmais skatiens attiecas uz sapņa darbā radīto uztvēruma saturu, bet nākamais tad uz to, kas dots no ārienes.

Taču lielāku teorētisko interesi izraisa sapņi, kas iespēj pamodināt miega laikā. Var atminēties it visur pierādāmo mērķatbilstīgumu un jautāt, kāpēc sapnim, proti, neapzinātajai vēlmei, tiek piešķirta vara traucēt miegu, proti, priekšapzinātās vēlmes piepildīšanu. [Skaidrojums] laikam ir enerģijas attiecībās, par kurām mums nav ieskata. Ja mums tāds būtu, tad, jādomā, rastu, ka vaļas ļaušana sapnim un zināmas, speciāli tam veltītas uzmanības patēriņš ir enerģijas ietaupījums salīdzinājumā ar gadījumu, kad naktī vajadzētu bezapziņu noturēt tajās pašās robežās kā dienā. [Sal.: 498. lpp.] Kā rāda pieredze, tad sapņošana, pat ja tā naktī vairākkārt pārtrauc miegu, ir savienojama ar miegu. Uz brīdi pamostas un tūdaļ pat iemieg. Tas ir tā, it kā guļot aizgaina mušu; pamostas ad hoc. Vēlreiz iemiegot, traucējums ir novērsts. Gulētvēlmes piepildījums, kā to rāda pazīstamie piemēri par aukļu miegu u. tml. [209. lpp.], ir visnotaļ labi savienojams ar zināmu uzmanības tēriņa uzturēšanu noteiktā virzienā.

Še gan jāieklausās iebildumā, kas balstās uz labāku neapzināto procesu pazīšanu. Mēs paši neapzinātās vēlmes esam nodēvējuši par nemitīgi rosīgām. Tomēr dienā tās nav pietiekami spēcīgas, lai padarītu sevi uztveramas. Bet, ja miega stāvoklis pastāv un neapzinātajai vēlmei ir bijis spēks izveidot sapni un ar to pamodināt priekšapziņu, kāpēc šis spēks izsīkst, kad sapnis ir ņemts vērā? Vai sapnim drīzāk nevajadzētu nepārtraukti atjaunoties līdzīgi traucējošajai mušai, kurai pēc tās patriekšanas tīk aizvien no jauna atgriezties? Ar kādām tiesībām mēs esam apgalvojuši, ka sapnis novērš miega traucējumu?

Visnotaļ pareizi, ka neapzinātās vēlmes allaž saglabājas rosīgas. Tās priekšstata ceļus, kas vienmēr ir ejami, kolīdz tos izmanto uzbudinājuma kvants. [Sal.: 477. lpp. piezīme.] Tas, ka tie saglabājas nesagraujami, ir pat izcila neapzināto procesu savdabība. Bezapziņā nekas nav beidzams, nekas nav pagājis vai aizmirsts. Visspēcīgāko iespaidu par to gūst, pētot neirozes, jo īpaši histēriju. Neapzinātais domas ceļš, kas lēkmē ved uz izlādēšanos, ir tūdaļ pat atkal ejams, ja sakrājies pietiekami daudz uzbudinājuma. Aizvainojums, kas atgadījies pirms trīsdesmit gadiem, gūstot pieeju neapzinātajiem afekta avotiem, visus trīsdesmit gadus darbojas kā pavisam svaigs. Kolīdz tiek skarta aizvainojuma atmiņa, tas atkal atdzīvojas un tiek noslogots ar uzbudinājumu, kas lēkmē rod motoru atplūdu. Tieši še ir reize iejaukties psihoterapijai. Tās uzdevums ir rast neapzināto procesu atrisinājumu un aizmiršanu. Tas, ko sliecamies uzskatīt par pašsaprotamu un skaidrot kā laika primāro ietekmi uz dvēseliskajām atmiņas paliekām, atmiņu vājināšanos un vairs nerecento iespaidu afektu vājumu, īstenībā ir sekundāras pārmaiņas, kas izveidojušās grūtā darbā. Tā ir priekšapziņa, kas veikusi šo darbu, un psihoterapija nevar iet citu ceļu, kā vien bapz pakļaujot papz kundzībai. [Sal.: 477. lpp. piezīmi.]

Tātad atsevišķam neapzinātam uzbudinājuma procesam ir divas izejas. Vai nu tas ir atstāts paša ziņā, tad tas beidzot kaut kur izlaužas un šai reizei savam uzbudinājumam nodrošina atplūdu motilitātē, vai arī ir pakļauts priekšapziņas ietekmei, un tad tā uzbudinājums tiek saistīts, nevis aizvadīts. Pēdējais variants ari norisinās sapņa procesā. Noslogojums, kas no papz dodas pretim par uztvērumu kļuvušajam sapnim, jo apziņas uzbudinājumā tas ir kļuvis vadāms, saista sapņa neapzināto uzbudinājumu un padara to kā traucējumu nekaitīgu. Ja sapņotājs uz mirkli pamostas, tad viņš tiešām ir patriecis mušu, kas draudēja iztraucēt miegu. Nu varam atskārst, ka tiešām mērķatbilstigāk un lētāk ir ļaut vaļu neapzinātajai vēlmei, atbrīvot tai ceļu uz regresiju, lai tā veido sapni, un tad šo sapni ar nelielo priekšapzinātā darba patēriņu saistīt un atrisināt, nevis visu miega laiku turēt bezapziņu grožos. [Sal.: 496. lpp.] Bija taču gaidāms, ka sapnis, lai ari sākotnēji tas nebija mērķatbilstlgs process, dvēseles dzīves spēku spēlē iegūs sev kādu funkciju. Mēs redzam, kas ir šī funkcija. Sapnis ir pārņēmis uzdevumu bapz brīvlaisto enerģiju atkal pakļaut priekšapziņas kundzībai; turklāt tas aizvada bapz uzbudinājumu, kalpo tam kā ventilis un vienlaikus nodrošina priekšapziņas miegu pret nelielu nomoda darbības patēriņu. Šādi tas kā kompromiss, līdzīgi citiem savas virknes psihiskajiem veidojumiem, vienlaikus parādās abu sistēmu dienestā, jo piepilda abas vēlmes, ciktāl tās ir savienojamas. Skats uz 88. lappusē izklāstīto Roberta “sekrēcijas teoriju” [1886] parādīs, ka galvenajā, sapņa funkcijas noteiksmē, mums šim autoram ir jāpiekrīt, savukārt sapņa procesa priekšnosacījumu [atzīšanā] un novērtējumā mēs no viņa norobežojamies. [Sal.: 172. lpp. un tālāk.] [388]

Ierobežojums “ciktāl abas vēlmes ir savienojamas” satur norādi uz iespējamiem gadījumiem, kad sapņa funkcija cieš neveiksmi. Visupirms sapņa process tiek pieļauts kā bezapziņas vēlmes piepildījums; ja šis izmēģinātais vēlmes piepildījums priekšapziņu sapurina tik intensīvi, ka tā vairs nevar saglabāt savu mieru, tad sapnis ir salauzis kompromisu, vairs neizpilda sava uzdevuma otro daļu. Tad tas tūdaļ pat tiek pārtraukts un aizstāts ar pilnīgu pamošanos. Īstenībā arī še nav sapņa vaina, ka tam, parasti esot miega sargam, jāuzstājas kā tā traucētājam, un mums nav jāvēršas pret sapņa mērķatbilstīgumu. Tas nav vienīgais gadījums organismā, kad citkārt mērķatbilstīgs ierīkojums kļūst mērķneatbilstīgs un traucējošs, kolīdz tā tapšanā kaut kas ir mainījies, un tad traucējums kalpo vismaz jaunam mērķim norādīt pārmaiņu un aktivizēt organisma regulēšanas līdzekli. Man, protams, padomā ir baiļu sapnis, un, lai nešķistu, ka izvairos no šīs liecības pret vēlmes piepildījuma teoriju, kolīdz ar to sastopos, gribu pietuvoties baiļu sapņa skaidrojumam vismaz ar mājieniem.

Tas, ka psihisks process, kas raisa bailes, tāpēc tomēr var būt vēlmes piepildījums, mums jau sen vairs nav pretruna. Mēs varam gadījumu izskaidrot tā, ka vēlme pieder pie vienas sistēmas, bapz [sistēmas], savukārt papz sistēma ir atmetusi un apspiedusi šo vēlmi. [389] Bapz pakļaušana papz [sistēmai] ari absolūtas psihiskās veselības gadījumā nav pilnīga; šis apspiešanas mērs uzrāda mūsu psihiskās normalitātes pakāpi. Neirotiskie simptomi mums rāda, ka abas sistēmas ir konfliktā, tie ir šā konflikta kompromisa rezultāti, kas nosaka tā pagaidu beigas. Tie, no vienas puses, bapz [sistēmai] nodrošina izeju tās uzbudinājuma atplūdumam, kalpo par izejas vārtiem, un tomēr, no otras puses, sniedz papz [sistēmai] iespēju savā ziņā valdīt pār bapz. Ļoti pamācoši ir ņemt vērā, piemēram, histēriskas fobijas jeb vietas baiļu'11 nozīmi. Neirotiķis nav spējīgs vienatnē iet pa ielu, mēs to pamatoti minam kā “simptomu”. Šo simptomu mēģina atcelt, piespiežot neirotiķi uz to darbību, uz kuru viņš iedomājas sevi neesam spējīgu. Tad seko baiļu lēkme, lai arī cik bieži baiļu lēkme uz ielas ir kļuvusi par iemeslu vietas baiļu izveidei. Šādi mēs uzzinām, ka simptoms ir konstituējies, lai novērstu baiļu izlaušanos; fobija ir novietota baiļu priekšā kā robežnocietinājums.

Mūsu iztirzājums nevar turpināties, ja nepievēršamies afekta nozīmei šajos procesos, taču še tas ir iespējams tikai nepilnīgi. Līdz ar to mēs izvirzām tēzi, ka bapz apspiešana pirmām kārtām kļūst nepieciešama tāpēc, ka savā ziņā atstātā priekšstatu norise bapz [sistēmā] izraisītu afektu, kam sākotnēji būtu tīksmes raksturs, bet līdz ar izstumsanas procesu — netīksmes raksturs. Apspiešanas mērķis, kā arī panākums, ir novērst netīksmes attīstīšanos. Apspiešana attiecas uz bapz priekšstata saturu, jo tieši no priekšstata satura var atraisīties netīksme. Še pamatā ir likts visnotaļ noteikts pieņēmums par afekta attīstības iedabu. [Sk.: 408. lpp.] Tā tiek skatīta kā motors vai sekretors veikums, kura inervācijas atslēga ir likta bapz priekšstatos. Papz [sistēmas] apvaldījumā šie priekšstati tiek it kā sažņaugti, bet afektu raisošo impulsu izsūtīšana tiek kavēta. Tātad briesmas, kad papz [veiktais] noslogojums mitējas, ir tajā, ka šādu afektu neapzinātie uzbudinājumi atraisās, ko — iepriekš notikušas izstumšanas dēļ var izjust tikai kā netīksmi, kā bailes.

Šīs briesmas izraisa sapņa procesa brīvlaišana. To realizācijas nosacījumi ir tajā, ka ir notikuši izstūmumi un ka apspiestās vēlmes ierosas var kļūt pietiekami spēcīgas. Tātad tie atrodas pilnīgi ārpus sapņa veidošanās psiholoģiskā ietvara. Ja mūsu tēma caur šo momentu, bapz atbrīvošanas miegā, nesaistītos ar baiļu attīstības tēmu, es varētu iztikt bez baiļu sapņa apspriešanas un aiztaupīt šeit visas ar to saistītās neskaidrības.

Mācība par baiļu sapni, kā jau vairākkārt esmu izteicies, iederas neirožu psiholoģijā. Norādot uz tās saskares punktu ar sapņa procesa tēmu, mums vairs ar to nekas nav darāms. Varu tik vienu vēl izdarīt. Tā kā esmu apgalvojis, ka neirotiskas bailes rodas no seksuāliem avotiem, varu baiļu sapņus pakļaut analīzei, lai to sapņojumos pierādītu seksuālo materiālu.

Visnotaļ pamatoti atsakos še no visiem piemēriem, ko man bagātīgi sniedz neirotiskie pacienti, un dodu priekšroku jaunu personu baiļu sapņiem.

Man pašam jau gadu desmitiem nav bijis neviens īsts baiļu sapnis. No sava mūža septītā vai astotā gada atminos vienu tādu, ko apmēram trīsdesmit gadus vēlāk pakļāvu interpretācijai. Tas bija ļoti dzīvīgs un rādīja mīļoto māti, kuru divas (vai trīs) personas ar putna knābjiem ienesa istabā un nolika uz gultas, /mātei paliekot] ar savdabīgi mierīgu, guļošu sejas izteiksmi. Es raudādams un kliegdams pamodos un iztraucēju vecāku miegu. Savdabīgi drapētos pārlieku garos veidolus ar putna knābjiem biju patapinājis no Filipsona bībeles ilustrācijām '2 ; domāju, ka tie bija dievi ar zvirbuļvanaga galvu no ēģiptiešu kapa bareljefa. Turklāt analīze man sniedz atmiņu par neaudzinātu sētnieka zēnu, kas mēdza ar bērniem spēlēties pļavā mājas priekšā, un gribētu teikt, ka viņa vārds bija Filips. Tālāk, man šķiet, ka no šā zēna pirmo reizi biju dzirdējis vulgāro vārdu, kas apzīmē seksuālo satiksmi un ko izglītotie aizstāj ar latīnisko vārdu “koitēt”, taču to gana skaidri iezīmē arī zvirbuļvanaga galvas izvēle. Vārda seksuālo nozīmi laikam esmu uzminējis no pasauli pieredzējušā skolotāja sejas izteiksmes. Mātes sejas izteiksme sapnī ir nokopēta no vectēva izskata, kuru slepus redzēju dažas dienas pirms viņa nāves komā. Sekundārās apstrādes nozīme [sk.: 427. lpp.] sapnī laikam ir bijusi tāda, ka māte mirst, uz to norāda arī kapa bareljefs. Šajās bailēs es pamodos un nelikos mierā, līdz nebiju pamodinājis vecākus. Atminos, ka pēkšņi nomierinājos, kad ieraudzīju māti, it kā man būtu bijis vajadzīgs mierinājums: tātad viņa nav nomirusi. Taču šā sapņa sekundārā interpretācija jau ir notikusi tapušo baiļu ietekmē. Man bija bailīgi ne tāpēc, ka biju sapņojis, ka māte mirst; priekšapzinātajā apstrādē es tā interpretēju sapni, jo pār mani jau valdīja bailes. Savukārt bailes ar izstumšanas starpniecību ļaujas atvedināties uz tumšu, acīmredzami seksuālu kārību, kas sapņa vizuālajā saturā sev ir guvusi labu izpausmi.

Kāds divdesmitseptiņgadīgs vīrietis, kurš jau gadu smagi cieš, starp vienpadsmito un trīspadsmito gadu atkārtoti lielās bailēs sapņoja, ka viņam dzenas pakaļ vīrietis ar kapli; viņš gribētu skriet, taču ir kā nolēmēts un netiek ne no vietas. Tas ir gana labs ļoti tipiska un seksuāli neaizdomīga baiļu sapņa paraugs. Analīzē sapņotājs visupirms nokļūst pie sava tēvoča vēlāk stāstīta stāsta, ka naktī viņam uz ielas uzbrucis aizdomīgs indivīds, un no šīs iedomas pats secina, ka sapņa laikā būtu varējis dzirdēt par līdzīgu pārdzīvojumu. Par kapli viņš atminas, ka reiz šajā dzīves laikā kaplējot sev savainojis roku ar kapli. Tad viņš nepastarpināti nokļūst pie savas attieksmes pret jaunāko brāli, pret kuru mēdza slikti izturēties un kuru mēdza nogāzt zemē, speciāli atminas reizi, kad trāpīja viņam ar zābaku pa galvu, tā ka viņš asiņoja, un māte izteicās: baidos, ka viņš reiz vēl to nogalinās. Kad viņš tā šķietami apstājies pie vardarbības tēmas, pēkšņi tam uzrodas atmiņa no devītā dzīves gada. Vecāki bija vēlu atgriezušies mājās un devās uz gultu, bet viņš, izliekoties guļam, tad dzirdēja elšanu un citus trokšņus, kas viņam šķita baisi, un varēja uzminēt arī abu stāvokli gultā. Viņa turpmākās domas rāda, ka viņš starp šīm vecāku attiecībām un savu attieksmi pret jaunāko brāli ir izveidojis analoģiju. To, kas notika starp vecākiem, viņš sasummēja jēdzienā: vardarbība un plēšanās. Šādas izpratnes pierādījums viņam bija tas, ka mātes gultā bieži bija manījis asinis.

Tas, ka pieaugušo seksuālā satiksme bērniem, kas to pamanījuši, šķiet [kaut kas] baiss un izraisa bailes, es gribētu sacīt, ir ikdienas pieredzes rezultāts. Šīm bailēm esmu sniedzis skaidrojumu, ka runa ir par seksuālu uzbudinājumu, ar kuru viņu izpratne netiek galā, sastop noraidījumu laikam arī tāpēc, ka tajā iejaukti vecāki, un tāpēc tas pārvēršas bailēs. Agrākā dzīves periodā seksuālā ierosa pret pretējā dzimuma vecāku pāra daļu vēl nesastop izstumšanu un, kā jau dzirdējām (235. lpp. un tālāk), izpaužas brīvi.

Šo pašu skaidrojumu bez kādām šaubām es attiecinātu uz bērnu tik biežajām nakts baiļu lēkmēm ar halucinācijām (pavor nocturnus). Arī te runa var būt tikai par nesaprotamām un noraidītām seksuālām ierosām, kuru aprakstā laikam noskaidrotos arī laicisks periodiskums, jo seksuālā libido kāpinājumu var radīt kā nejauši uzbudinoši iespaidi, tā spontāni, grūdienveidīgi notiekošie attīstības procesi.

Man trūkst vajadzīgā novērojumu materiāla, lai pamatotu šo skaidrojumu. [390] Turpretim bērnu ārstiem, šķiet, trūkst skatpunkta, kas tad ari nodrošina veselas fenomenu virknes izpratni kā somatiskā, tā arī psihiskā ziņā. Kā komisku piemēru, cik tuvu medicīniskās mitoloģijas klapju apstulbumā var paiet garām šādu gadījumu izpratnei, gribētu minēt gadījumu, ko esmu atradis Debakera (1881, 66) tēzē par pavor nocturnus.

Trīspadsmitgadīgs zēns ar vāju veselību sāka kļūt bailīgs un sapņains, viņa miegs kļuva nemierīgs, un gandrīz katru nedēļu to pārtrauca smaga baiļu lēkme ar halucinācijām. Atmiņa par šiem sapņiem aizvien bija ļoti skaidra. Tādējādi viņš varēja stāstīt, ka velns viņam esot uzkliedzis: “Tagad tu esi mūsu, tagad tu esi mūsu,” un tad viņš saoda piķi un sēru, bet uguns dedzināja viņa ādu. No šā sapņa viņš izbīlī modās, iesākumā nevarēja pakliegt, tad balss kļuva brīva un skaidri dzirdēja balsi sakām: “Nē, nē, ne mani, neesmu taču neko darījis,” vai arī: “Lūdzu, nē, es nekad vairs tā nedarīšu.” Dažkārt viņš sacīja arī tā: “Alberts to nav darījis.” Vēlāk viņš vairījās izģērbties, “jo uguns viņu pārņem tikai tad, kad esot izģērbies”. Šo velna sapņu laikā, kuri apdraudēja viņa veselību, viņš tika nosūtīts uz laukiem, pusotra gada laikā tur atveseļojās un tad reiz piecpadsmit gadu vecumā atzinās: “Je n’osais pas l'avouer, mais j’йprouvais continuellement des picotements et des surexcitations aux p arti e s [391] , а la fin, cela m’йnervait tant que plusieurs fois, j’ai pensй me jeter par la fenкtre du dortoir. ” [392]

Tiešām nav grūti uzminēt, 1) ka agrākos gados zēns ir masturbējis, laikam to ir noliedzis, un viņam par tā netikumu ticis draudēts ar smagiem sodiem (viņa atzīšanās: je ne le ferai plus [393] -, viņa liegšanās: albert n’a jamais fait зa [394] )-, 2) ka, iestājoties pubertātei, kārdinājums masturbēt ģenitāliju kņudēšanas dēļ atkal pamodās; taču tagad 3) viņā izraisījās izstumšanas cīņa, kas apspieda libido un pārvērta to bailēs, kas vēlāk iekļāva bailes no toreiz draudētajiem sodiem.

Taču paklausīsimies mūsu autora secinājumus (ibid'., 69): “No šā novērojuma izriet, ka 1) pubertātes ietekme vājinātas veselības zēnam var izraisīt liela vājuma stāvokli un ka šādi var tikt pie loti ievērojamas smadzeņu anēmijas [395] .

2)    Šī smadzeņu anēmija rada rakstura pārmaiņu, dēmoniskas halucinācijas un ļoti spēcīgus nakts [baiļu], varbūt arī dienas baiļu stāvokļus.

3)    Zēna dēmonomānija un pašpārmetumi ir atvedināmi uz reliģiozās audzināšanas ietekmēm, kas iedarbojušās uz viņu kā bērnu.

4)     Dēļ ilgstošas uzturēšanās laukos, fizisku vingrinājumu dēļ un atgriežoties spēkiem, pēc pubertātes visas izpausmes ir pazudušas.

5)    Acīmredzot iedzimtībai un senajam tēva sifilisam var piedēvēt predisponējošu ietekmi uz bērna smadzeņu stāvokļa rašanos.”

Noslēgums: “Nous avons fait entrer cette observation dans le cadre des dйlires apyrйtiques d'inanition, car c’est а l’ischйmie cйrйbrale que nous rattachons cet йtat particulier. ”******

E

Primārais un sekundārais process. Izstumšana

Uzdrošinoties mēģinājumam dziļāk ietiekties sapņa procesu psiholoģijā, esmu uzņēmies grūtu uzdevumu, līdz kuram īsti izaugusi nav arī mana izklāsta māksla. Atainot tik sarežģītas saistības vienlaicīgumu ar secīgumu aprakstā, turklāt kad jebkuras tēzes izvirzīšana šķiet nepamatota, maniem spēkiem kļūst par grūtu. Man nu atriebjas tas, ka sapņa psiholoģijas atainojumā nevaru sekot savu ieskatu vēsturiskajai attīstībai. Skatpunktus sapņa izpratnei man bija devuši iepriekšējie darbi par neirožu psiholoģiju, uz kuriem še nevaru atsaukties, bet uz kuriem tomēr nemitīgi jāatsaucas; es gan gribētu iet pretējā virzienā un piekļūt neirožu psiholoģijai no sapņa puses. Man ir zināmas visas grūtības, kas šādi rodas lasītājam; taču es nezinu līdzekli, lai tās novērstu. [Sal.: no. Ipp.]

Būdams neapmierināts ar šādu stāvokli, es labprāt pakavējos pie cita skatpunkta, kas, šķiet, palielina manu centienu vērtību. Es atradu tēmu, par kuru autoru viedokļos valdīja visasākās pretrunas, kā to ir parādījis pirmās sadaļas ievads. Pēc mūsu sapņa problēmas apstrādes vairumam šo pretrunu ir radīta [aplūkojuma] telpa. Tikai pret diviem paustajiem uzskatiem, ka sapnis ir bezjēdzīgs [67. Ipp. un tālāk] un somatisks [87. Ipp. un tālāk] process, mums vajadzēja kategoriski iebilst; taču citādi visus savstarpēji pretrunīgos viedokļus kādā samudžinātās saistības vietā esam atzinuši un varam pierādīt, ka tie raduši ko pareizu. Tas, ka sapnis turpina nomoda dzīves rosinājumus un intereses [27. Ipp. un tālāk], visā visumā apstiprinājās apslēpto sapņojumu atsegšanā. Tie nodarbojas tikai ar to, kas mums šķiet svarīgs un kas mūs spēcīgi interesē. Sapnis nekad nenododas sīkumiem. Taču mēs atstājām spēkā arī pretējo, ka sapnis uzlasa dienas vienaldzīgos atkritumus [37. Ipp. un tālāk] un nevar pievērsties lielai dienas interesei, pirms no tās zināmā mērā nebūs atstājies nomoda darbs [37. Ipp.]. Mēs to uzskatījām par pareizu attiecībā pret sapņa saturu, kas sapņojumiem sniedz deformācijā izmainītu izpausmi. Sapņa process, mēs sacījām, asociācijas mehānikas dēļ vieglāk pārņem svaigo vai vienaldzīgo priekšstatu materiālu, ko vēl nav apķīlājusi nomoda domas darbība, un cenzūras dēļ tas pārnes psihisko intensitāti no nozīmīgā, taču ari nepieklājīgā, uz indiferento. Sapņa hipermnēzija [31. Ipp. un tālāk] un bērnības materiāla izmantošana [35. Ipp. un tālāk] ir kļuvušas par mūsu mācības pamatpīlāriem; mūsu sapņa teorijā mēs vēlmei, kas rodas infantilajā, piedēvējām neaizstājamā motora nozīmi, lai veidotos sapnis. Mēs, protams, nevarējām iedomāties apšaubīt eksperimentāli pierādīto ārējo maņu kairinājumu nozīmi miega laikā [41. Ipp. un tālāk], taču šo materiālu mēs iekļāvām tādās pašās attiecībās ar sapņa vēlmi kā dienas pārpalikumus, kas palikuši pēc nomoda darba. Tas, ka sapnis objektīvo maņu kairinājumu interpretē pēc [sava veida] ilūzijas parauga, mums nav jāapstrīd; taču šai interpretācijai mēs pievienojām [šo] motīvu, ko autori bija atstājuši nenoteiktu. Interpretācija norisinās tā, ka uztveramais objekts kļūst nekaitīgs miega traucējumam un izmantojams vēlmes piepildījumam. Maņu orgānu subjektīvo uzbudinājuma stāvokli miegā, ko laikam pierādījis Tumbuls Leds [1892; sk.: 49. Ipp.], mēs gan neuzskatām par īpašu sapņa avotu, taču varam to izskaidrot ar atmiņu regrediento atdzīvošanos, kuras darbojas aiz sapņa. Arī iekšējām organiskām izjūtām, kas labprāt tiek pieņemtas par svarīgāko sapņa izskaidrošanas punktu [50. Ipp. un tālāk], mūsu izpratnē ir saglabājusies sava, kaut ari pieticīgāka nozīme. Tās piedāvā mums krišanas, šūpošanās, aizturētības izjūtas vienmēr gatavu materiālu, ko sapņa darbs, kad tas ir nepieciešams, izmanto sapņojumu izteikšanai.

Tas, ka sapņa process ir straujš, momentāns [76. Ipp], mums šķiet pareizi attiecībā pret to, kā apziņa uztver iepriekšizveidoto sapņa saturu; sapņa procesa iepriekšējām daļām mēs par ticamāku pieņēmām lēnu, viļņveidīgu norisi. Saistībā ar pārbagātā, visīsākajā mirklī sablīvētā sapņa satura mīklu mēs varējām sniegt artavu, ka runa ir par jau gatavu psihiskās dzīves veidojumu satveršanu. To, ka atmiņa deformē un sagroza sapni [59. Ipp. un tālāk], mēs uzskatījām par pareizu, taču ne apgrūtinošu, jo tā ir tikai daļa no pēdējā manifestētā deformācijas darba, kurš pastāv kopš [paša] sapņa veidošanās sākuma. Niknajā un laikam nesamierināmajā strīdā [par to], vai naktī dvēseles dzīve guļot [67. lpp. un tālāk] vai arī tās rīcībā ir visa veiktspēja gluži kā dienā [72. lpp. un tālāk], mēs varam piekrist abām pusēm un tomēr pilnīgi nevaram piekrist nevienai. Sapņojumos mēs atradām pierādījumus ārkārtīgi komplicētam, gandrīz ar visiem dvēseles aparāta līdzekļiem strādājošam intelektuālam veikumam; tomēr nav noraidāms, ka šie sapņojumi ir radušies dienā, un noteikti pieņemams, ka pastāv dvēseles dzīves miega stāvoklis. Šādi spēkā palika pat mācība par parciālo miegu [86. lpp.]; tomēr miega stāvoklim raksturīgo mēs saskatījām nevis dvēselisko saistību sabrukumā, bet gan dienā valdošās psihiskās sistēmas ievirzē uz vēlmi gulēt. Novēršanās no ārpasaules [28. lpp.] savu nozīmi saglabāja arī mūsu izpratnē; tā palīdz, kaut arī ne kā vienīgais moments, nodrošināt sapņa atainojuma regresiju. Atteikšanās no patvaļīgas priekšstatu norises vadīšanas [62. lpp. un tālāk] ir neapstrīdama; tomēr tāpēc psihiskā dzīve nekļūst bezmērķīga, jo esam dzirdējuši, ka pēc atteikšanās no gribētiem mērķpriekšstatiem sāk valdīt negribētie. Vaļīgo asociāciju sasaisti sapnī [70. lpp.] mēs ne tikai esam atzinuši, bet arī tās kundzībai piešķīruši daudz lielākus apmērus, nekā varētu nojaust; taču mēs konstatējām, ka tā ir tikai uzspiests aizstājējs citai, korektai un jēgpilnai sasaistei. Protams, arī mēs sapni dēvējām par absurdu; taču piemēri mums varēja parādīt, cik gudrs ir sapnis, kad tas rādās absurds. Saistībā ar funkcijām, kas tikušas piešķirtas sapnim, mums nav nekādas pretrunas. Tas, ka sapnis atslogo dvēseli kā ventilis [88. lpp. 1 un ka saskaņā ar Roberta izteikumu [1886, 10/ļ viss kaitīgais ar priekšstatīšanu sapnī tiek padarīts nekaitīgs, ne tikai precīzi sakrīt ar mūsu mācību par sapņa divkāršo vēlmes piepildījumu, bet savā formulējumā kļūst arī saprotamāks par Roberta formulējumu. Dvēseles brīvā pašizpausme savu spēju spēlē [91. lpp. un tālāk] mums atbilst tam, ka sapnim vaļa tiek dota caur priekšapzināto darbību. “Atgriešanās pie embrionālā dvēseles dzīves skatpunkta sapnī” un Heveloka Ellisa piezīme [1899, 721] “an archaic world of vast emotions and imperfect thoughts” [72. lpp.] mums šķiet veiksmīgas anticipācijas mūsu iztirzājumiem, kas sapņa veidošanā ļauj piedalīties primitīviem, dienā apspiestiem darba veidiem; Sallija [396] apgalvojumu [1893, 362], ka “sapnis atjaunojot mūsu agrākās sukcesīvi attīstītās personības, mūsu senos veidus uzlūkot lietas, impulsus un reakcijas veidus, kas senāk valdīja pār mums” [72. Ipp.]43 , mēs pilnā apjomā varētu padarīt par savu; gluži kā Delāža [1891] “apspiestais" mums kļūst par sapņošanas dzinuli.

Lomu, kuru Šērners [1861] piedēvē sapņa fantāzijai, un paša Šērnera interpretācijas mēs esam atzinuši pilnā apjomā [92. Ipp. un tālāk], taču mums tūdaļ pat jānorāda cits novietojums problēmā. Ne jau sapnis veido fantāziju, bet gan neapzinātajai fantāzijas darbībai ir vislielākā līdzdalība sapņojumu izveidē. Mēs esam pateicīgi Šērneram par norādi uz sapņojumu avotu, tomēr gandrīz viss, ko viņš piedēvē sapņa darbam, ir pieskaitāms dienā rosīgās bezapziņas darbībai, kas sapņiem sniedz ne mazāk ierosinājumu kā neirotiskiem simptomiem. Sapņa darbu mums vajadzēja nošķirt no šīs darbības kā kaut ko pilnīgi atšķirīgu un daudz saistītāku. Visbeidzot mēs nekādā ziņā neatcēlām sapņa saistību ar dvēseles traucējumiem [96. Ipp. un tālāk], mēs to stingrāk pamatojām uz jauniem balstiem.

Pateicoties jaunajam mūsu sapņa mācībā, kas [visu] it kā satur augstākā vienībā, mēs konstatējam, ka mūsu veidojumā iekļauti visatšķirīgākie un vispretrunīgākie autoru rezultāti, daži no tiem ir izmantoti citādi, tikai daži ir atmesti pilnīgi. Taču arī mūsu veidojums vēl nav pilnīgi gatavs. Neraugoties uz daudzām neskaidrībām, kuras esam piesaistījuši ar savu ietiekšanos psiholoģijas tumsā, mūs laikam vēl nomāc arī jauna pretruna. No vienas puses, mēs sapņojumiem esam ļāvuši rasties no pilnīgi normāla garīgā darba, bet, no otras puses, starp sapņojumiem esam atraduši veselu virkni pavisam anormālu domas procesu un caur tiem [arī] sapņa saturā, ko tad atkārtojam sapņa interpretācijā. Itin viss, ko esam dēvējuši par “sapņa darbu”, šķiet tik tāls procesiem, kas mums pazīstami kā korekti, ka visskarbākajiem autoru spriedumiem par sapņošanas zemo psihisko veikumu vajadzētu mums šķist visnotaļ pamatotiem.

Še laikam tikai ar turpmāku ietiekšanos mēs gūstam skaidrojumu un palīdzību. Gribu izcelt vienu konstelāciju, kas ved uz sapņa veidošanos.

Mēs uzzinājām, ka sapnis aizstāj daudzas domas, kas rodas mūsu dienas dzīvē un ir saistītas visnotaļ loģiski. Tāpēc mēs nevaram šaubīties, ka šīs domas rodas mūsu normālajā gara dzīvē. Visas īpašības, kuras augstu vērtējam mūsu domas gājienos, ar kurām tie iezīmējas kā sarežģīti augsta līmeņa veikumi, mēs konstatējam arī sapņojumos. Taču nepastāv nekāda nepieciešamība pieņemt, ka šis domas darbs tiktu īstenots miegā, kas pamatīgi novirzītu mūsu līdzšinējo priekšstatu par psihisko miega stāvokli. Drīzāk jau šīs domas var rasties dienā, guvušas no tās grūdienu, šīs domas, mūsu apziņas nepamanītas, turpinājās un līdz ar iemigšanu tad uzradās gatavā veidā. Ja mums no tā kas jāsecina, tad labākajā gadījumā tas ir pierādījums, ka vissarežģītākie domas veikumi ir iespējami bez apziņas līdzdalības, ko mums jau tā vajadzēja piedzīvot ikvienā histēriskā vai uzmācības priekšstatu pārņemtas personas psihoanalīzē. Šie sapņojumi paši par sevi, protams, nav apziņnespējīgi; ja dienas laikā tie nav kļuvuši apzināti, tam var būt dažādi cēloņi. Apzināšanās ir saistīta ar noteiktas psihiskas funkcijas [466. lpp.], uzmanības, pievēršanu, un tā, kā šķiet, izmantojama tikai noteiktā kvantitātē, kuru no attiecīgā domu gājiena var pavērst uz citiem mērķiem. Cits veids, kā šādi domu gājieni var būt atturēti no apziņas, ir šāds: no savām apzinātajām pārdomām mēs zinām, ka uzmanības piemērošanā ejam noteiktu ceļu. Nokļūstot šajā ceļā pie priekšstata, kas neiztur kritiku, mēs pārtraucam [virzību]; mēs ļaujam uzmanības noslogojumam krist. Šķiet, ka sāktais un atstātais domas gājiens tad var turpināties bez uzmanības līdzdalības, ja vien tas kādā vietā nesasniedz īpaši augstu intensitāti, kas pievērš uzmanību. Domas akta sākotnējā atmešana, ko, piemēram, veic apziņa ar spriedumu, ka tas nav pareizs vai nav izmantojams aktuālam mērķim, tātad var būt cēlonis tam, ka domas process, apziņas nepamanīts, turpinās līdz iemigšanai.

Rezumēsim: šādu domas gājienu mēs dēvējam par priekšapzinātu, uzskatām to par pilnīgi korektu, to var gan vienkārši atstāt novārtā, gan pārtraukt, apspiest. Atklāti arī pasakām, kādā veidā mēs attēlojam priekšstata norisi. Mēs domājam, ka no mērķpriekšstata pa asociācijas ceļiem, ko izraudzījies šis mērķpriekšstats, tiek virzīts zināms uzbudinājuma lielums, ko mēs dēvējam par “noslogojuma enerģiju”. “Novārtā atstātais” domas gājiens šādu noslogojumu nav saglabājis; no “apspiesta” vai “atmesta” tas atkal ir ticis atņemts; abi ir atstāti paši saviem uzbudinājumiem. Mērķnoslogots domas gājiens noteiktos apstākļos spēj sev pievērst apziņas uzmanību un tad ar tās starpniecību gūst “pārnoslogojumu”. Mūsu pieņēmumus par apziņas iedabu un veikumu mums būs jāpaskaidro nedaudz vēlāk. [526. Ipp. un tālāk.]

Šādi priekšapziņā rosināts domas gājiens var spontāni izdzist vai saglabāties. Pirmo variantu mēs iedomājamies tā, ka domas gājiena enerģija difundē pa visiem no tā izejošajiem asociācijas virzieniem, novieto visu domu virkni uzbudinātā stāvoklī, kas kādu laiku pastāv, bet tad izskan, jo uzbudinājums, kam vajadzīga atslodze, pārvēršas mierīgā noslogojumā. Iestājoties pirmajam variantam, procesam turpmāk vairs nav nekādas nozīmes sapņa izveidē. Taču mūsu priekšapziņā glūn citi mērķpriekšstati, kas rodas no mūsu neapzināto un vienmēr rosīgo vēlmju avotiem. Tās var ņemt virsroku pār uzbudinājumu, kas domu lokā atstāts pats savā ziņā, izveidot saistību starp to un neapzināto vēlmi, pārnest uz šo uzbudinājumu neapzinātajai vēlmei piemītošo enerģiju, un no šā brīža novārtā atstātais vai apspiestais domu gājiens spēj saglabāties, kaut arī ar šādu pastiprinājumu nevar pretendēt uz pieeju apziņai. Mēs varam teikt, ka līdz tam priekšapzinātais domas gājiens ir ticis iesaistīts bezapziņā.

Citas sapņa veidošanās konstelācijas būtu šādas: priekšapzinātais domas gājiens jau no sākta gala bija saistīts ar neapzināto vēlmi un tāpēc sastapās ar valdošā mērķnoslogojuma noraidījumu vai neapzinātā vēlme ir kļuvusi aktīva citu cēloņu (piemēram, somatisko) dēļ un bez kādas pretimnākšanas meklē pārnesumu uz papz nenoslogotajiem psihiskajiem pārpalikumiem. Beigu beigās visi trīs gadījumi saplūst rezultātā, ka domas gājums rodas priekšapziņā, un tas, priekšapzinātā noslogojuma atstāts, ir guvis noslogojumu no neapzinātās vēlmes.

No šīs vietas domas gājiens piedzīvo virkni transformāciju, ko vairs neatzīstam par normāliem psihiskiem procesiem un kas mums sniedz pārsteidzošu rezultātu, psihopatoloģisku veidojumu. Mēs gribam to izcelt un salīdzināt.

1)    Atsevišķo priekšstatu intensitātes visā to apjomā kļūst atplūstspējīgas un pāriet no viena priekšstata uz citu, tā ka tiek izveidoti atsevišķi ar lielāku intensitāti apveltīti priekšstati. [Sal.: 295. lpp.] Šim procesam vairākkārt atkārtojoties, visa domas gājuma intensitāte beigu beigās var tikt savākta vienā vienīgā priekšstata elementā. Tas ir kompresijas jeb kondensācijas fakts, ko esam iepazinuši sapņa darbā. Tam ir galvenā vaina pārsteidzošajā iespaidā par sapni, jo kaut kas tam līdzīgs no normālās un apziņai pieejamās dvēseles dzīves mums ir pilnīgi nezināms. Arī še mums ir priekšstati, kuriem kā mezglpunktiem vai kā visas domu virknes galarezultātam piemīt liela psihiska nozīme, taču šis vērtīgums neizpaužas nevienā iekšējam uztvērumam acīm redzamā īpašībā; tāpēc tajā priekšstatītais nekādā ziņā nekļūst intensīvāks. Kondensācijas procesā visa psihiskā saistība pārvēršas priekšstata satura intensitātē. Tas ir tāds pats gadījums, kad vārdu, kam piešķiru īpašu vērtību teksta izpratnei, grāmatā lieku nodrukāt retināti vai treknināti. Runā to pašu vārdu es izrunātu skaļi un lēnām, un izteikti uzsvērti. Pati pirmā līdzība nepastarpināti ved pie piemēra, kas patapināts no sapņa darba (trimetilamīns sapnī par Irmas injekciju [120. lpp.]). Mākslas vēsturnieki vērš mūsu uzmanību uz to, ka senākās vēsturiskās skulptūras seko līdzīgam principam, jo atainoto personu ranga lielumu pauž tēla lielumā. Karalis tiek atveidots divkārt vai trīskārt lielāks nekā viņa svīta vai pievārētais ienaidnieks. Romiešu laika darbs tam pašam mērķim izmanto smalkāku līdzekli. Imperatora figūra tiek novietota vidū, rādot viņu taisni izslējušos, īpaša rūpība viņa veidola izstrādei tiek veltīta, novietojot ienaidniekus pie viņa kājām, taču viņu vairs nerāda kā milzi starp punduriem. Bet padotā paklanīšanās savam priekšniekam mums aizvien vēl ir šā senā atainošanas principa atbalss.

Virziens, kurā virzās sapņa kondensācijas, noteic, no vienas puses, sapņojumu korektās priekšapzinātās relācijas, bet, no otras, bezapziņā [esošo] vizuālo atmiņu pievilcība. Kondensācijas darbs tiecas sasniegt tās intensitātes, kas vajadzīgas, lai izlauztos caur uztveres sistēmām.

2)    Tās pašas brīvās pārnesamības un kondensācijas dēļ tiek veidoti pastarpinoši priekšstati, kas līdzīgi kompromisiem (sk. daudzos piemērus [265. lpp. un tālāk]). Tas arī ir kaut kas nedzirdēts normālā priekšstatu norisē, kur pirmām kārtām svarīgākais ir “pareizā” priekšstata elementa izvēle un saglabāšana. Turpretim, kad priekšapzinātām domām meklējam valodisku izpausmi, ārkārtīgi bieži izveidojas tādi jaukti veidojumi kā kompromisveidojumi, kas tiek minēti kā “pārteikšanās” veidi.

3)     Priekšstati, kas cits uz citu pārnes savas intensitātes, atrodas vaļīgās attiecībās un ir saistīti ar tādiem asociāciju veidiem, kurus mūsu domāšana noniecina un kuri tiek atstāti vienīgi asprātīgu efektu [radīšanai]. Jo īpaši līdzvērtīgas ir līdzīga un tāda paša skanējuma asociācijas.

4)    Pretrunīgas domas netiecas cita citu atcelt, tās pastāv līdzās cita citai, bieži savienojas kondensācijas produktos, it kā pretruna starp tām nepastāvētu, vai veido kompromisus, kurus nekad nepiedotu savai domāšanai, bet atzīstam savās darbībās.

Tie būtu daži spilgtākie anormālie procesi, kuriem sapņa darba gaitā tiek pakļauti iepriekš racionāli veidotie sapņojumi. Kā to pamatraksturs atzīstams tas, ka visa vērtība ir likta uz to, lai noslogoto enerģiju padarītu kustīgu un atslogojamu; psihisko elementu, kam pieķeras šie noslogojumi, saturs un īstā nozīme kļūst par ko otršķirīgu. Varētu pat pieļaut, ka kondensācija un kompromisveidojums rodas tikai regresijas dēļ, kad domas ir jātransformē tēlos. Vienīgi tādu sapņu, kuriem liegta regresēšana līdz tēliem, piemēram, “autodidaskera — sarunas ar profesoru N.” sapnis [270. Ipp. un tālāk], analīze un vēl izteiktāk sintēze atsedz tos pašus pārvirzes un kondensācijas procesus kā citos gadījumos.

Tātad līdz ar to mēs nevaram novērsties no atziņas, ka sapņa izveidē piedalās divēji būtiski atšķirīgi psihiskie procesi: viens rada pilnīgi korektus, normālai domāšanai līdzvērtīgus sapņojumus, otrs pret tiem izturas ārkārtīgi pārsteidzošā, nekorektā veidā. Pēdējo mēs jau VI nodaļā esam nošķīruši kā īsto sapņa darbu. Kas nu mums sakāms par šā pēdējā psihiskā procesa atvedinājumu?

Mēs še nevarētu sniegt atbildi, ja nebūtu tikuši soli tālāk neirozes, īpaši histērijas, psiholoģijā. Bet no tās mēs uzzinām, ka tādi paši nekorekti psihiskie procesi un vēl citi neuzskaitītie valda pār histērisko simptomu rašanos. Ari histērijā mēs iesākumā fiksējam virkni pilnīgi korektu, mūsu apzinātajām domām pilnīgi līdzvērtīgu domu, par kuru eksistenci šajā formā gan neko nevaram uzzināt, kuru tikai vēlāk rekonstruējam. Ja tās kaut kā nokļuvušas līdz mūsu uztverei, tad no izveidoto simptomu analīzes nomanām, ka šis normālās domas ir cietušas no anormālas izturēšanās un ka ar kondensāciju, kompromisveidojumu, virspusīgām asociācijām, pretrunu aizklāšanu, eventuālu regresiju ir tikušas pārvestas simptomā. Pastāvot pilnīgai identitātei starp sapņa darba savdablbām un psihiskās darbības savdabībām, kas noslēdzas ar psihoneirotiskiem simptomiem, uzskatīsim par pamatotu pārnest uz sapni secinājumus, uz kuriem mūs spiež histērija.

No mācības par histēriju mēs patapinām tēzi, ka šāda normāla domas gājuma anormāla psihiska pārstrāde parādās vien tad, ja tas ir kļuvis par neapzinātas vēlmes pārnesumu, kas rodas infantilajā un atrodas izstūmumā. Šīs tēzes labad mēs sapņa teoriju esam veidojuši uz pieņēmuma, ka virzošā sapņa vēlme vienmēr rodas bezapziņā, kuru, kā paši atzinām, nevar vispārīgi pierādīt, taču to nevar arī noraidīt. Bet, lai spētu pateikt, kas ir “izstumšana”, ar kuras apzīmējumu jau bieži esam spēlējušies, mums jāturpina būvēt mūsu psiholoģiskās sastatnes.

Mēs iedziļinājāmies primitīva psihiskā aparāta fikcijā [487. lpp. un tālāk], kura darbu regulē tiekšanās novērst uzbudinājuma uzkrāšanos un saglabāties bez iespējamiem uzbudinājumiem. Tāpēc tas bija veidots pēc refleksa aparāta shēmas; motilitāte, pirmām kārtām [jau] ķermeņa iekšējās izmaiņas ceļš, bija tā rīcībā esošais atslogošanas ceļš. Tad mēs iztirzājām apmierinājuma pārdzīvojuma psihiskās sekas un jau tad būtu varējuši pievienot otro pieņēmumu, ka uzbudinājuma uzkrāšanās pēc noteiktām, mūs neinteresējošām modalitātēm tiek izjusta kā netīksme un iedarbināts aparāts, lai atkal izraisītu apmierinājuma rezultātu, kad uzbudinājuma samazināšana tiek izjusta kā tīksme. Šādu, no netīksmes izejošu, uz tīksmi tiecošos strāvojumu aparātā mēs dēvējam par vēlmi; mēs teicām, ka aparātu nespēj iekustināt nekas cits kā vēlme un ka uzbudinājuma norisi tajā automātiski regulē tīksmes un netīksmes uztvērumi. Pirmā vēlēšanās varētu būt bijusi apmierinājuma atmiņas halucinatorā noslogošana. Taču šī halucinācija, ja vien netiktu uzturēta līdz pilnīgai izsmeltībai, nespēja izraisīt vajadzības mitēšanos, proti, ar apmierinājumu saistīto tīksmi.

Šādi kļuva nepieciešama otra darbība — mūsu izteiksmes veidā: otras sistēmas darbība kas nepieļautu, ka atmiņas noslogojums izlaužas līdz uztvērumam un no turienes saista psihiskos spēkus, kuri no uzbudinājuma kairinājuma izrietošo uzbudinājumu novestu apkārtceļā, kas patvaļīgajā modlitātē beidzot mainītu ārpasauli tā, ka var iestāties reāls apmierinājuma objekta uztvērums. Tiktāl jau esam aplūkojuši psihiskā aparāta shēmu; abas sistēmas ir dīglis tam, ko pilnīgi izveidotajā aparātā ievietojam kā bapz un papz.

Lai ar motilitāti varētu mērķatbilstīgi mainīt ārpasauli, vajag uzkrāt lielu pieredzējumu summu atmiņas sistēmās un daudzveidīgā attiecību fiksācijā, kuras šajā atmiņas materiālā izraisa atšķirīgi mērķpriekšstati. ļSal.: 466. Ipp.] Nu ejam tālāk savos pieņēmumos. Daudzkārt aptaustošajai, noslogojumus izsūtošajai un atkal ievelkošajai otrās sistēmas darbībai, no vienas puses, vajag brīvi rīkoties ar visu atmiņas materiālu; no otras puses, tas būtu lieks tēriņš, ja lielas tā noslogojuma kvantitātes sūtītu uz atsevišķiem domas ceļiem, ja tās tad mērķneatbilstīgi atplūstu un samazinātu ārpasaulei pārmaiņai nepieciešamo kvantitāti. Tādējādi mērķatbilstībai par labu es postulēju, ka otrajai sistēmai enerģijas noslogojumus lielākoties izdodas noturēt mierā un tikai nelielu daļu izmantot pārvirzei. Šo procesu mehānika man ir pilnīgi nezināma; tam, kurš visā nopietnībā gribētu strādāt ar šiem priekšstatiem, vajadzētu atrast fizikālas analoģijas un izveidot ceļu, lai uzskatāmi [atainotu] neirona uzbudinājuma kustības ceļu. Es tikai turos pie priekšstata, ka pirmās i^-sistēmas darbība ir vērsta uz brīvu uzbudinājuma kvantitāsu atplūšanu un ka otrā sistēma ar noslogojumiem, kas no tās izriet, izraisa šīs atplūšanas aizturi, pārvēršanos rimstošā noslogojumā, acīmredzot paaugstinot līmeni. Tātad es pieņemu, ka uzbudinājuma norise, valdot otrajai sistēmai, tiek saistīta ar pavisam citiem mehāniskiem apstākļiem, nekā tad, ja valda pirmā sistēma. Kad otrā sistēma beidz savu pārbaudošo domas darbu, mitējas arī uzbudinājumu aizture un uzkrāšanās un ļauj tiem noslēgties motilitātē.

Ņemot vērā šīs otrās sistēmas atplūšanas aiztures attiecības ar regulēšanu, izmantojot netīksmes principu, rodas interesanta domu secība. Uzmeklēsim pretmetu primārajam apmierinājuma pārdzīvojumam ārēju izbīļa pārdzīvojumu. Uz primitīvo aparātu iedarbotos uztvēruma kairinājums, kas ir sāpju uzbudinājuma avots. Tad nesakārtotās motorās izpausmes sekotu tik ilgi, līdz kāda no tām neliegtu aparātam uztvērumu un vienlaikus sāpes, un, uztvērumam parādoties vēlreiz, tas tūdaļ pat tiks atkārtots (piemēram, kā bēgšanas kustība), līdz uztvērums atkal pazudis. Taču še nesaglabājas nekāda nosliece halucinatori vai kā citādi atkal noslogot sāpju avota uztvērumu. Drīzāk primārajā aparātā saglabājas nosliece tūdaļ pat atstāt netīkamo atmiņas tēlu, kolīdz tas kaut kādā veidā tiek uzmodināts, jo tā uzbudinājuma pārplūšana uz uztvērumu izraisītu netīksmi (precīzāk: sāk izraisīt). Novēršanos no atmiņas, kas ir tikai kādreizējās bēgšanas no uztvēruma atkārtojums, atvieglina ari tas, ka atmiņai atšķirībā no uztvēruma nav pietiekami daudz kvalitātes, lai uzbudinātu apziņu un šādi sev piesaistītu jaunu noslogojumu. Šī vieglā un regulāri notiekošā psihiskā procesa novēršanās no atmiņas par reiz netīkamo sniedz psihiskās izstumšanas paraugu un pirmo piemēru. Vispārzināms, cik lielā mērā vēl pieaugušā normālajā dvēseles dzīvē ir pierādāma šī novēršanās no netīkamā, strausa [izturēšanās] taktika.

Tātad saskaņā ar netīksmes principu pirmā i//-sistēma vispār nespēj domu kopsakarā iekļaut kaut ko nepatīkamu. Sistēma nevar neko citu kā vien vēlēties. Taču, ja viss paliktu šādi, otrās sistēmas domas darbs būtu traucēts, jo tai vajag rīkoties ar visām pieredzē sedimentētajām atmiņām. Nu atklājas divi ceļi: vai nu otrās sistēmas darbs pilnīgi atbrīvojas no netīksmes principa, turpina savu ceļu, neraizējoties par atmiņas netīksmi, vai ari spēj netīksmes atmiņu tā noslogot, ka izvairās no netīksmes atraisīšanās. Pirmo iespēju varam noraidīt, jo netīksmes princips izpaužas arī kā otrās sistēmas uzbudinājuma norises regulators; līdz ar to mums ir norādīta otrā iespēja, ka šī sistēma noslogo atmiņu tā, ka atplūšana no tās tiek aizturēta, proti, arī motorai inervācijai pielīdzināma atplūšana, izraisot netīksmi. Tātad uz hipotēzi, ka otrās sistēmas [veiktais] noslogojums vienlaikus ir uzbudinājuma atplūšanas aizture, mūs vedina divi izejpunkti: atskats uz netīksmes principu un vismazākā inervācijas patēriņa princips. Bet tagad fiksēsim — tā ir izstumšanas mācības atslēga, ka otrā sistēma priekšstatu var noslogot tikai tad, ja spēj aizturēt no tā izrietošo netīksmes attīstību. Tas, kas, piemēram, izvairās no šīs aiztures, paliktu nepieejams arī otrajai sistēmai, saskaņā ar netīksmes principu tūdaļ pat tiktu atstāts. Turklāt netīksmes aizturei nav jābūt pilnīgai; tās sākumam ir jātiek pieļautam, jo otrajai sistēmai uzrāda atmiņas iedabu un, piemēram, tās trūkstošo piemērotību mērķim, ko meklē domāšana.

Psihisko procesu, ko pieļauj tikai pirmā sistēma, tagad es dēvēšu par primāro procesu-, bet to, kas rodas no otrās [veiktās] aiztures, par sekundāro procesu.44 Vēl citā punktā varu parādīt, kādam nolūkam otrajai sistēmai ir jākoriģē primārais process. Primārais process tiecas pēc uzbudinājuma atslogojuma, lai ar šādi savāktu uzbudinājuma lielumu izveidotu uztvēruma identitāti [sal.: 487. Ipp. un tālāk]; sekundārais process ir atstājis šo nolūku un pieņēmis citu — sasniegt domas identitāti. Visa domāšana ir tikai apkārtceļš no apmierinājuma atmiņas, kas pieņemta kā mērķpriekšstats, uz identu tās pašas atmiņas noslogojumu, kas atkal jāsasniedz motoro pieredzējumu ceļā. Domāšanai ir jāinteresējas par saistības ceļiem starp priekšstatiem, neļaujot sevi maldināt to intensitātēm. Tomēr ir skaidrs, ka priekšstatu kondensācijas, palīgveidojumi un kompromisveidojumi traucē šā identitātes mērķa sasniegšanā; aizstājot vienu priekšstatu ar citu, tie novēršas no ceļa, kas bija vedis no pirmajiem. Līdz ar to no šādiem procesiem sekundārajā domāšanā rūpīgi izvairās. Viegli palaist garām arī to, ka netīksmes princips domas procesam, kam parasti piedāvā svarīgākos pieturpunktus, liek ceļā grūtības, lai sasniegtu domas identitāti. Tātad domāšanas tendencei jāvirzās turp, lai aizvien vairāk atbrīvotos no izteiktās netīksmes principa regulēšanas un lai domas darbā afekta attīstību ierobežotu uz visniecīgāko, kas vēl izmantojams kā signāls.45 Šis veikuma uzlabojums ir jāsasniedz ar jaunu pārnoslogojumu. [Sk.: 526. Ipp. un tālāk.] Taču mēs zinām, ka pat normālā dvēseles dzīvē tas reti izdodas pilnīgi un ka mūsu domāšana vienmēr paliek pieejama falsifikācijai netīksmes principa iejaukšanās dēļ.

Taču ne tas ir trūkums mūsu dvēseles aparāta darbaspējās, kura dēļ kļūst iespējams tas, ka domas, kas atveidojas kā sekundārā domas darba rezultāts, ir pakļautas primārajam psihiskajam procesam, ar šo formulu mēs tagad varam aprakstīt darbu, kas ved pie sapņa un histēriskiem simptomiem. Nepietiekamības gadījums izriet no divu momentu tikšanās mūsu attīstības vēsturē, no kuriem viens pilnīgi attiecas uz dvēseles aparātu un kuram ir noteicoša ietekme abu sistēmu attiecībās; otrais ir ar mainīgu nozīmi un dvēseles dzīvē ievieš organiskas izcelsmes dzinējspēkus. Abi rodas bērna dzīvē un ir [tās] pārmaiņas sedimentējums, kuru kopš infantilajiem laikiem ir piedzīvojis mūsu dvēseliskais un somatiskais organisms.

Nodēvējot vienu psihisko procesu dvēseles aparātā par primāro, es to darīju ne tikai dēļ atskata uz ranga kārtību un veiktspēju, šādi nominācijā varētu ierunāties arī laiciskās attiecības. Psihisks aparāts, kam būtu tikai primārais process, saskaņā ar mūsu zināšanām nepastāv un līdz ar to ir teorētiska fikcija; tomēr tiktāl tiešām [ir skaidrs], ka primārie procesi tajā ir doti no paša sākuma, savukārt sekundārie veidojas tikai pakāpeniski dzīves gaitā, aiztur un pārklāj primāros un visu savu kundzību pār tiem varbūt sasniedz tikai dzīves zenītā. Šīs vēlīnās sekundāro procesu izpausmes dēļ mūsu būtības kodols, ko veido neapzinātas vēlmju ierosas, priekšapziņai ir netveramas un neaizturamas, priekšapziņas loma uz visiem laikiem ir ierobežota, lai bezapziņā topošajām vēlmju ierosām norādītu pašus mērķatbilstīgākos ceļus. Šīs neapzinātās vēlmes visiem turpmākajiem dvēseles centieniem ir spaids, kuram tiem jāpakļaujas, bet kurus tie var censties atvasināt un novadīt uz augstāk stāvošiem mērķiem. Šī vēlīnuma dēļ liela atmiņas materiāla joma paliek arī nepieejama priekšapzinātajam noslogojumam.

Starp šīm infantilajā topošajām, nesagraujamām un neaizturamajām vēlmju ierosām atrodas arī tādas, kuru piepildījumi ir nokļuvuši pretrunā ar sekundārās domāšanas mērķpriekšstatiem. Šo vēlmju piepildījums izraisītu nevis vairs tīksmes, bet gan netīksmes afektu, un tieši šī afekta transformācija veido tā būtību, ko dēvējam par “izstumšanu Pa kādu ceļu, ar kādiem dzinējspēkiem var norisināties šāda transformācija tajā ir izstumšanas problēma, kam mums še vajag pieskarties.46 Svarīgi fiksēt, ka šāda afekta transformācija norisinās attīstības gaitā (atcerēsimies kaut vai sākotnēji bērnības dzīvē trūkstošo pretīgumu) un ka tā ir saistīta ar sekundārās sistēmas darbību. Atmiņas, no kurām neapzinātā vēlme izraisa afekta atraisīšanos, nekad nebija pieejamas papz; tāpēc tās afekta atraisīšanās arī nav aizturama. Pieši afekta attīstības dēļ šie priekšstati tagad nav pieejami arī no priekšapzināto domu

puses, uz kurām ir pārnests to vēlmes spēks. Spēkā stājas netīksmes princips un vedina papaz novērsties no šīm pārnesuma domām. Tās tiek atstātas pašas savā ziņā, “izstumtas”, un tādējādi infantila atmiņas krājuma pastāvēšana, kas sākotnēji liegta papz [sistēmai], kļūst par izstumšanas priekšnosacījumu.

Vislabākajā gadījumā netīksmes attīstība mitējas, kolīdz pārnesuma domām papz [sistēmā] tiek liegts noslogojums, un šis panākums raksturo netīksmes principa iejaukšanos kā mērķatbilstīgu. Taču ir citādi, ja izstumtā neapzinātā vēlme gūst organisku pastiprinājumu, ko var piešķirt savām pārnesuma domām, šādi varot tās novietot stāvoklī, lai ar savu uzbudinājumu tās varētu mēģināt izlauzties, kaut arī papaz [sistēmas] noslogojums tās ir atstājis. Tad rodas atvairīšanas cīņa, jo papaz pastiprina pretstatu izstumtajām domām (pretnoslogojums*), un turpmākajā kaut kādā kompromisa formā ar simptoma veidošanos [veicina] pārnesuma domu izlaušanos, kuras ir neapzinātās vēlmes nesēji. Taču no brīža, tā kā izstumtās domas spēcīgi noslogo neapzinātā vēlmes ierosa, savukārt priekšapzinātais noslogojums izstumtās domas ir atstājis, tās ir pakļautas primārajam psihiskajam procesam, tiecas tikai uz motoru atslogojumu vai, ja ceļš ir brīvs, halucinatoru gribētās uztvēruma identitātes atdzīvināšanu. Iepriekš mēs empīriski fiksējām, ka aprakstītie nekorektie procesi norisinās tikai ar domām, kas atrodas izstūmumā. Tagad mēs aptversim nākamo saistības daļu. Šie nekorektie procesi ir primārie psihiskajā aparātā; tie iestājas it visur, kur priekšstatus atstāj priekšapzinātais noslogojums, kur tie tiek atstāti savā ziņā un var no bezapziņas piepildīties ar neaizturētu enerģiju, kas tiecas pēc atplūda. Tam pievienojas daži citi novērojumi, kas balsta uzskatu, ka procesi, kuri nodēvēti par nekorektiem, ir nevis īstas normālo procesu falsifikācijas, domas kļūdas, bet gan no aiztures atbrīvots psihiskā aparāta darba veids. Tā mēs redzam, ka priekšapzinātā uzbudinājuma pārvade uz motilitāti norisinās saskaņā ar tiem pašiem procesiem un ka priekšapzināto priekšstatu sasaiste ar vārdiem ir tā pati, ko uzrāda neuzmanībai piedēvētās pārvirzes un sajaukumi. Visbeidzot pierādījums darba palielinājumam, kas kļūst nepieciešams šo primāro norises veidu aizturei, varētu rasties no fakta, ka sasniedzam komisku efektu, smieklos atslogojamu pārmēru, ja šiem domāšanas norises veidiem ļaujam nokļūt apziņā. [397]

Psihoneirožu teorija ar pilnīgu pārliecību apgalvo, ka tās var būt tikai seksuālās vēlmju ierosas no infantilā, kuras, bērnības attīstības periodos piedzīvojot izstumšanu (afekta transformāciju), vēlākos attīstības periodos tad spēj atjaunoties vai nu seksuālās konstitūcijas dēļ, kas veidojas no sākotnējās biseksualitātes, vai arī nelabvēlīgu seksuālās dzīves ietekmju dēļ, un līdz ar to sniedz dzinējspēkus visiem psihoneirotiskiem simptomveidojumiem.** Tikai ar šo seksuālo spēku ieviešanu var aizpildīt robus, kas vēl uzrādāmi izstumšanas teorijā. Gribu atstāt atklātu jautājumu, vai seksuālā un infantilā prasību var attiecināt arī uz sapņa teoriju; atstāju to še nepabeigtu, jo jau ar pieņēmumu, ka sapņa vēlme ikreiz rodas bezapziņā, esmu spēris soli ārpus pierādāmā. [398] 47

Negribu turpināt pētīt arī to, kāda psihisko spēku spēlē ir atšķirība starp sapņa veidošanos un histērisko simptomu veidošanos; šim nolūkam trūkst precīzas zināšanas par vienu no salīdzinājumā iekļaujamajiem locekļiem. Taču vērtību es piešķiru citam punktam un jau iepriekš atzīstos, ka tikai šā punkta dēļ še esmu iekļāvis visus iztirzājumus par abām psihiskajām sistēmām, to darbības veidiem un izstumšanu. Patlaban nav runa par to, vai aplūkojamās psiholoģiskās attiecības esmu uztvēris visumā pareizi vai, kā tas it viegli iespējams tik grūtās lietās, greizi un fragmentāri. Lai kā arī mainītos psihiskās cenzūras, sapņa satura korektās un anormālās apstrādes interpretācija, paliek spēkā, ka šādi procesi darbojas sapņa izveidē un ka svarīgākajā tie uzrāda vislielāko analoģiju ar histērisko simptomu izveidē iepazītajiem procesiem. Sapnis nav nekāds patoloģisks fenomens; tā priekšnosacījums nav nekāds psihiskā līdzsvara traucējums; tas neatstāj nekādu veiktspējas vājināšanos. Iebildumu, ka mani un manu neirotisko pacientu sapņi neļauj spriest par veselo cilvēku sapņiem, varētu noraidīt bez kāda vērtējuma. Spriežot par fenomeniem pēc to dzinējspēkiem, mēs atpazīstam, ka psihisko mehānismu, ko izmanto neiroze, nepavisam nerada slimīgs traucējums, kas pārņem dvēseles dzīvi, tas jau pastāv normālajā dvēseles aparāta uzbūvē. Abas psihiskās sistēmas, pārejas cenzūra starp tām, aizture un abu darbību pārklāšanās, abu attiecības ar apziņu vai ko tā vietā varētu sniegt pareizāka faktisko attiecību interpretācija -, tas viss attiecas uz mūsu dvēseles instrumenta normālo uzbūvi, un sapnis mums rāda vienu no ceļiem, kas ved uz tā struktūras iepazīšanu. Ja gribam apmierināties ar pilnīgi nodrošinātu izziņas pieaugsmes minimumu, tad teiksim, ka sapnis mums pierāda, ka apspiestais turpina pastāvēt ari normāliem cilvēkiem un ir spējīgs uz psihiskiem veikumiem. Pats sapnis ir viena no šā apspiestā izpausmēm; saskaņā ar teoriju tas tāds ir visos gadījumos, saskaņā ar pastāvošo pieredzi — vismaz vairumā gadījumu, kuri tieši visuzskatāmāk pauž sapņa dzīves uzkrītošās iezīmes. Dvēseliski apspiestais, kam nomoda dzīvē traucēja izpausties pretrunu pretiskais atrisinājums un kas tika nogriezts no iekšējā uztvēruma, nakts dzīvē un kompromisveidojumu kundzības apstākļos rod līdzekļus un ceļus, lai uzmāktos apziņai.

“Flectere si nequeo superos, Acheronta movebo. ” [399]

Bet sapņa interpretācija ir via regia, lai iepazītu bezapziņu dvēseles dzīvē.

Sekojot sapņa analīzei, mēs speram soli šā visapbrīnojamākā un visnoslēpumainākā instrumenta izveides izpratnē, tiesa, nelielu soli, taču šādi ir likts sākums, lai, skatoties no citiem par patoloģiskiem dēvētiem veidojumiem, turpinātu ietiekties tā sadalīšanā. Jo slimības vismaz pamatoti par funkcionālu dēvētās priekšnosacījums nav šā aparāta sabrukums, jaunu sašķēlumu izveide tā iekšienē; tā ir skaidrojama dinamiski ar spēku spēles komponentu pastiprināšanos un vājināšanos, kurā tik daudzas iedarbības normālajā funkcijā ir aizklātas. Citviet varētu vēl parādīt, kā aparāta salikums no abām instancēm nodrošina arī normālā veikuma pilnveidi, ko neiespētu viena vienīga instance. [400]

F

Bezapziņa un apziņa. Realitāte

Ieskatoties precīzāk, redzams, ka aparāta motoro beigu tuvumā pastāv nevis divas sistēmas, bet gan divēji Uzbudinājuma procesi vai norises veidi, kurus mūs vedināja pieņemt iepriekšējās sadaļas psiholoģiskie iztirzājumi. Tas gan bija mazsvarīgi, jo mums vienmēr jābūt gataviem atteikties no mūsu palīgpriekšstatiem, ja iedomājamies, ka spējam tos aizstāt ar citiem, kas labāk pietuvināti nepazīstamajai īstenībai. Mēģināsim tagad precizēt dažus uzskatus, kas varēja izveidoties pārprotami, skatot abas sistēmas vispietuvinātākajā un visvienkāršākajā nozīmē kā divas lokalitātcs dvēseles aparātā, uzskatus, kas atstājuši savas pēdas izteikumos “izstumt” un “izlauzties”. Tātad, sakot, ka neapzināta doma tiecas pēc pārlikuma48 priekšapziņā, lai tad izlauztos līdz apziņai, mēs nedomājam, ka jātiek izveidotai otrai, jaunā vietā noliktai domai, sava veida transkripcijai, kurai līdztekus turpina pastāvēt oriģināls; un arī izlaušanos līdz apziņai mēs gribam rūpīgi nošķirt no jebkuras idejas par vietas pārmaiņu. Sakot, ka priekšapzināta doma tiek izstumta un ka tad to uzņem bezapziņa, šie tēli, kas patapināti no cīņas par teritoriju priekšstatu loka, varētu vedināt uz pieņēmumu, ka tiešām vienā psihiskā lokalitātē viens izkārtojums tiek izjaukts un citā lokalitātē aizstāts ar citu. Šīs līdzības vietā liekam citu, kas šķiet labāk atbilstam lietu reālajām attiecībām: enerģijas noslogojums tiek pārlikts noteiktā izkārtojumā vai tam atņemts, tā ka psihiskais veidojums nokļūst kādas instances kundzībā vai tiek no tās vaļā. Mēs še atkal topisko priekšstatīšanas veidu aizstājam ar dinamisko; mūsuprāt, kustīgais ir nevis psihiskais veidojums, bet gan tā inervācija. [401] 49

Tomēr uzskatu, ka ir mērķtiecīgi un pamatoti saglabāt uzskatāmu priekšstatu par abām sistēmām. Mēs izvairīsimies no jebkuriem šāda atainošanas veida izmantošanas pārpratumiem, ja atminēsimies, ka priekšstatus, domas, psihiskos veidojumus kopumā vispār nevar lokalizēt nervu sistēmas orgniskajos elementos, tie lokalizējami, tā teikt, starp tiem, tur, kur pretestības un izveidotie ceļi veido tiem atbilstīgo korelātu. Viss, kas var kļūt par mūsu iekšējā uztvēruma priekšmetu, ir virtuāls kā gaismas staru gājuma dotais tēls tālskatī. Bet sistēmas, kas pašas nav nekas psihisks un nekad nekļūst pieejamas mūsu psihiskajai uztverei, mums ir pamats pieņemt kā kaut ko līdzīgu tālskata lēcām, kas projicē tēlu. Turpinot šo līdzību, cenzūra starp abām sistēmām atbilstu staru lūšanai, pārejot jaunā vidē.

Līdz šim mēs ar psiholoģiju nodarbojāmies uz savu roku; pienācis laiks palūkoties pēc viedokļiem, kas valda tagadējā psiholoģijā, un pārbaudīt to saistību ar mūsu izvirzītajiem [pieņēmumiem]. Saskaņā ar Lipsa spēcīgajiem vārdiem (1897) bezapziņas jautājums psiholoģijā ir ne tik daudz kāds psiholoģisks jautājums, cik visas psiholoģijas jautājums. Kamēr psiholoģija šo jautājumu atrisināja ar vārdu skaidrojumu, ka “psihiskais” arī esot “apzinātais” un “neapzinātie psihiskie procesi” esot acīmredzama bezjēdzība, tikmēr novērojumu, ko ārsts varēja gūt par anormāliem dvēseles stāvokļiem, psiholoģisks izvērtējums bija izslēgts. Ārsts un filosofs tiekas tikai tad, kad abi atzīst, ka neapzinātie psihiskie procesi ir “pastāvīga fakta mērķatbilstīga un visnotaļ pamatota izpausme”. Apgalvojumu “apziņa ir neatraujama psihiskā iezīme” ārsts var tikai noraidīt ar plecu paraustīšanu un, ja, piemēram, viņa respekts pret filosofu izteikumiem ir vēl pietiekami liels, pieņemt, ka nav iztirzājuši vienu un to pašu objektu un nepiekopj vienu un to pašu zinātni. Jo pat vienam vienīgam izprotošam neirotiķa dvēseles dzīves novērojumam, vienai vienīgai sapņa analīzei ārstā ir jāizraisa nesatricināma pārliecība, ka paši sarežģītākie un korektākie domas procesi, kam vēl nav atteikts psihisko procesu nosaukums, var norisināties, nemodinot personas apziņu. [402] 50 Protams, ārsts saņem ziņu par šiem neapzinātajiem procesiem tikai tad, kad tie ir iedarbojušies uz apziņu un pieļauj pavēstīšanu vai novērojumu. Taču šis apziņas efekts var paust psihisku iezīmi, kas pilnīgi atšķiras no neapzinātā procesa, tā ka iekšējais uztvērums nespēj vienu atpazīt kā otra aizstājēju. Ārstam ir jāsaglabā tiesības secināšanas procesā virzīties no apziņas efekta uz neapzināto psihisko procesu; šajā ceļā viņš uzzina, ka apziņas efekts ir tikai attāla neapzinātā procesa psihiskā iedarbība un ka neapzinātais process kā tāds nav kļuvis apzināts, ka tas ir pastāvējis un darbojies, nekādi vēl sevi nenododams apziņai.

Novēršanās no pārāk augstā apziņas īpašības novērtējuma kļūst par neatņemamu priekšnosacījumu jebkuram pareizam ieskatam psihiskā izcelsmē. Bezapziņa saskaņā ar Lipsa izteikumu [1897, 146/1 ir jāpieņem kā vispārējs psihiskās dzīves pamats. Bezapziņa ir lielāks loks, kas ietver mazāko apziņas loku; visam apzinātajam ir neapzināta priekšpakāpe, savukārt bezapziņa var palikt šajā pakāpē un tomēr pretendēt uz visu psihiskā veikuma vērtību. Bezapziņa ir tiešām reālais psihiskais, mums savā iekšējā iedabā tik nepazīstama kā ārpasaules reālais un apziņas datos mums tikpat nepilnīgi dota, cik ārpasaule mūsu maņu orgānu liecībās.

Kolīdz devalvēts senais apzinātās dzīves un sapņa dzīves pretstats, piešķirot neapzināti psihiskajam tam pienācīgo vietu, tā atkrīt virkne sapņa problēmu, kas vēl pamatīgi nodarbināja iepriekšējos autorus. Piemēram, daži veikumi, par kuru īstenošanos sapnī varēja brīnīties, ir piedēvējami nevis vairs sapnim, bet gan arī dienā strādājošajai neapzinātajai domāšanai. Ja sapnis šķiet spēlējamies — saskaņā ar Šērneru [1861, 114/] ar ķermeni simbolizējošu atainojumu [sk.: 93. Ipp.], mēs zinām, ka tas ir noteiktu neapzinātu fantāziju veikums, kuras laikam padodas seksuālām ierosām un izpaužas ne tikai sapnī, bet arī histēriskās fobijās un citos simptomos. Ja sapnis turpina un pabeidz dienas darbus un pat vedina rasties vērtīgām iedomām, tad mums tikai jāpieņem sapņa maskējums kā sapņa darba veikums un dvēseles dzīļu tumšo spēku palīdzības marka (sal. ar velnu Tartīni sonātes sapnī’1 ). Pats intelektuālais veikums pienākas tiem pašiem dvēseles spēkiem, kas visu to veic dienā. No dažu ārkārtīgi produktīvu cilvēku, piemēram, Gētes un Helmholca, atziņām mēs tomēr uzzinām, ka būtiskais un jaunais viņu darinājumos viņiem ticis dots iedomas veidā un gandrīz gatavs nokļuvis viņu uztvērumā. Nav ko brīnīties par apzinātās darbības līdzdalību citos gadījumos, kur bija vajadzīga visa garaspēku piepūle. Taču tā ir apzinātās darbības bieži nevietā izmantotā privilēģija, ka var mums aizklāt visu pārējo, lai kur tā būtu līdzdarbojusies.

Diez vai ir vērts pūlēties izvirzīt sapņu vēsturisko nozīmi kā īpašu tēmu. Ja kādu virsaiti sapnis, piemēram, uzvedināja uz pārdrošu pasākumu, kura panākums transformējoši iejaucies vēsturē, jauna problēma pastāv vien tik ilgi, cik [ilgiļ sapni kā svešu spēku pretstata citiem pazīstamiem dvēseles spēkiem, un [tā] vairs nepastāv, ja sapni skata kā [to] ierosu izpausmes formu, pār kurām dienā gulēja pretestības slogs un kuras naktī varēja gūt pastiprinājumu no dziļi esošiem uzbudinājuma avotiem. [403] savukārt godāšana, ar kādu senās tautas attiecās pret sapni, ir pareizā psiholoģiskā nojautā sakņots suminājums nesavaldītajam un nesagraujamajam cilvēka dvēselē, dēmoniskajam, no kā izriet sapņa vēlme un ko atkal atrodam mūsu bezapziņā.

Ne bez nolūka saku “mūsu bezapziņā”, jo tas, ko tā dēvējam, nesakrīt ar filosofu [skatīto] bezapziņu, kā arī ar Lipsa [aplūkoto] bezapziņu. Tur tai vienkārši jāapzīmē pretstats apzinātajam; tas, ka līdztekus apzinātiem procesiem pastāv arī neapzināti psihiski procesi, ir karsti apstrīdēta un enerģiski aizstāvēta atziņa. Lipsa [darbā] mēs dzirdam tēzi, kas sniedzas tālāk, ka viss psihiskais pastāv neapzināti, bet šis tas vēlāk arī apzināti. Taču ne šīs tēzes pierādīšanai esam minējuši sapņa un histērisko simptomu veidošanās fenomenus; pietiek ar normālās dienas dzīves novērošanu, lai to konstatētu bez kādām šaubām. Jaunais, ko mums māca psihopatoloģisko veidojumu un jau tā pirmā locekļa, sapņu, analīze, ir tas, ka bezapziņa proti, psihiskais pastāv kā divu nošķirtu sistēmu funkcija un šādi pastāv jau normālā dvēseles dzīvē. Tātad pastāv divējāda bezapziņa, ko psihologiem vēl neatrodam nošķirtu. Abas ir bezapziņas psiholoģijas nozīmē; taču viena, ko dēvējam par bapz, ir arī apziņnespējīga, savukārt otra, papz, ko šādi esam nodēvējuši tāpēc, ka tās uzbudinājumi, kaut arī ievērojot zināmus noteikumus, iespējams, tikai izturot jaunu cenzūru, tomēr bez atskata uz Ј<2/>Ј-sistēmu, var sasniegt apziņu. Fakts, ka uzbudinājumiem, lai nokļūtu apziņā, jāveic nemainīgs gājiena secīgums, gājiens cauri instancēm, ko mums nodeva to cenzūras pārmaiņas, ļāva mums izvirzīt līdzību no telpiskuma [sfēras]. Mēs aprakstījām abu sistēmu savstarpējās attiecības un attiecības ar apziņu, sakot, ka papz sistēma ir kā aizslietnis starp bapz sistēmu un apziņu. Papz sistēma ne tikai noslēdz pieeju apziņai, tā vaJda arī pār pieeju patvaļīgai motilitātei, un tās rīcībā ir mobilas noslogojuma enerģijas izsūtīšana, enerģijas, daļa no kuras mums ir pazīstama kā uzmanība [sal.: 509. Ipp.]. [404]

Mums pa gabalu jāturas arī no nošķlruma virsapziņa un zemapziņa, kas kļuvis tik iecienīts jaunākajā psihoneirožu literatūrā, jo tas, šķiet, tieši uzsver psihiskā pielīdzināšanu apzinātajam.

Kāda loma mūsu izklāstā paliek reiz visvarenajai, visu pārējo pārklājošajai apziņai? Neviena cita loma kā būt psihisko kvalitāšu uztveršanas maņu orgānam. Saskaņā ar mūsu shematiskā mēģinājuma pamatdomām apziņas uztvērumu mēs varam izprast tikai kā īpašas sistēmas veikumu, kurai iesakām saīsinājumu apz. Domājam, ka šī sistēma savās mehāniskajās iezīmēs ir līdzīga uztvēruma sistēmai U, proti, to uzbudina kvalitātes un tā nespēj saglabāt pārmaiņu pēdas, proti, tā ir bez atmiņas. Psihiskais aparāts, kas ar ^/-sistēmas maņu orgānu ir pievērsts ārpasaulei, pats ir ārpasaule apz maņu orgānam, kuras teleoloģiskais pamatojums sakņojas šajās attiecībās. Še mēs vēlreiz sastopam principu par gājienu caur instancēm, kas laikam valda pār aparāta uzbūvi. Uzbudinājuma materiāls apz-maņu orgānam pieplūst no divām pusēm no Ј/-sistēmas, kuras kvalitāšu noteiktais uzbudinājums laikam veic jaunu pārstrādi, līdz kļūst par apzinātu izjūtu, un no paša aparāta iekšienes, kura kvantitatīvie procesi tiek izjusti kā tīksmes un netīksmes kvalitāšu virkne, kad tie piedzīvo zināmas pārmaiņas.

Filosofi, kas bija pārliecinājušies, ka korekta un ārkārtīgi komplicēta domu veidošanās ir iespējama arī bez apziņas līdzdalības, kā grūtību tad fiksēja to, kāda funkcija piešķirama apziņai; viņiem tā šķita lieks pabeigtā psihiskā procesa atspoguļojums. Mūsu tf/>z-sistēmas analoģija ar uztvēruma [U] sistēmām izglābj mūs no šīs ķezas. Mēs redzam, ka mūsu maņu orgānu uztvērums virza uzmanības noslogojumu pa ceļiem, pa kuriem izplatās pienākošais maņas uzbudinājums; /-sistēmas kvalitatīvais uzbudinājums mobilajai kvantitātei psihiskajā aparātā kalpo kā tās norises regulators. Tādu pašu funkciju varam piešķirt tf/>z-sistēmas pārklājošajam maņu orgānam. Uztverot jaunas kvalitātes, tas sniedz jaunu artavu mobilo noslogojuma kvantitāšu vadīšanai un mērķatbilstīgai sadalei. Uztverot tīksmi un netīksmi, tas ietekmē noslogojumu norisi psihiskajā aparātā, kas parasti strādā neapzināti un ar kvantitātes pārvirzēm. Iespējams, ka iesākumā netīksmes princips noslogojuma pārvirzes regulē automātiski; tomēr ļoti iespējams, ka apziņa šīm kvalitātēm pievieno otru un smalkāku regulēšanu, un tā pat var būt pretrunā ar pirmo un pilnīgo aparāta veiktspēju, kas pretēji tā sākotnējam stāvoklim ļauj noslogot un pārstrādāt arī to, kas saistīts arī ar netīksmes atraisīšanos. No neirožu psiholoģijas zināms, ka šai regulēšanai ar maņu orgānu kvalitatīvās uzbudināšanās starpniecību ir piešķirta liela nozīme aparāta funkcionēšanā. Primārā netīksmes principa automātiskā kundzība un ar to saistītā veiktspējas ierobežošana tiek pārtraukta ar sensibliem regulējumiem, kuri paši kļūst par automātismiem. Šādi uzzināms, ka izstumšana, kas sākotnēji ir mērķatbilstīga, tomēr noslēdzas ar kaitīgu atteikšanos no aiztures un dvēseliskās apvaldīšanas, daudz vieglāk īstenojas ar atmiņām nekā uztvērūmiem, jo atmiņām jāizpaliek bez noslogojuma pieaugsmes, uzbudinot psihiskos maņu orgānus. Ja atvairāma doma nekļūst apzināta, jo ir pakļauta izstumšanai, tad citreiz tā var tikt izstumta tikai tāpēc, ka citu iemeslu dēļ kļuvusi nepieejama apziņas uztvērumam. Tie ir mājieni, ko izmanto terapija, lai pavērstu atpakaļ īstenotos izstūmumus.

Ar apz-maņas orgāna regulējošo ietekmi uz mobilo kvantitāti radītā pārnoslogojuma vērtība teleoloģiskajā sakarībā vislabāk ir parādāma ar jaunas kvalitāšu virknes un līdz ar to jaunas regulēšanas radīšanu, kas arī veido cilvēka priekšrocību attiecībā pret dzīvniekiem. Domāšanas procesi ieskaitot tos pavadošos tīksmes un netīksmes uzbudinājumus, kurus kā iespējamos domāšanas traucējumus vajag turēt [noteiktos] ietvaros, — paši par sevi ir bez kvalitātes. Lai piešķirtu šiem procesiem kvalitāti, cilvēka gadījumā tie tiek asociēti ar vārdatmiņām, ar kuru kvalitātes pārpalikumiem ir gana, lai pievērstu sev apziņas uzmanību un iz tās pievērstu domāšanai jaunu mobilu noslogojumu. [Sk.: 494. lpp.; 522. lpp. piezīme.]

Visa apziņas problēmas daudzveidība kļūst pārskatāma tikai histērisko domas procesu sadalīšanā. Tad rodas iespaids, ka arī pāreja no priekšapziņas uz apziņas noslogojumu ir saistīta ar cenzūru, kas ir līdzīga cenzūrai starp bapz un papz?1 Arī šī cenzūra iestājas tikai līdz ar noteiktu kvantitatīvu robežu, tā ka mazāk intensīvi domveidojumi no tās izvairās. Visi iespējamie gadījumi, atturot no apziņas, kā arī izlaužoties līdz tai [noteiktos] ierobežojumos, psihoneirotisko fenomenu ietvaros ir apvienoti; kopumā tie norāda uz ciešo un divpusējo saistību starp cenzūru un apziņu. Izklāstot divus šāda veida atgadījumus, gribu noslēgt šos psiholoģiskos iztirzājumus.

Iepriekšējā gadā biju konsīlijā pie inteliģentas un uzvedībā nepiespiestas meitenes. Viņas ietērps ir dīvains; parasti sievietes apģērbs ir līdz pēdējai ielocei apgarots, bet viņai viena zeķe ir nošļukusi un blūzei divas pogas vaļā. Viņa žēlojas par sāpēm kājā un neaicināta atsedz ikrus. Taču viņas galvenā žēlošanās ir burtiski šāda: viņai ir izjūta, ka it kā miesā slēptos kaut kas tāds, kas kustas šurpu turpu un viņu caurcaurēm satricina. Turklāt dažkārt viņas miesa it kā kļūst stīva. Mans klātesošais

> >

kolēģis uzlūko mani; viņam [šīs] žēlabas ir nepārprotamas. Mums abiem šķiet dīvaini, ka slimās māte neko nesaprot; viņai taču vairākkārt ir bijis jābūt situācijā, ko apraksta viņas bērns. Pašai meitenei nav ne nojausmas par teiktā nozīmi, citādi viņa to nemaz neteiktu. Še cenzūru ir izdevies tā apstulbināt, ka citkārt priekšapziņā paliekošai fantāzijai kā nevainīgai [fantāzijai] žēlošanās maskā tiek ļauts piekļūt apziņai.

Cits piemērs. Es uzsāku četrpadsmitgadīga zēna psihoanalītisku dziedināšanu; viņš cieš no tic convulsif, histēriskas vemšanas, galvassāpēm u. tml., viņš iegalvo, ka pēc acu aizvēršanas redzēs tēlus vai uztvers iedomas, kas viņam jāizklāsta man. Viņš atbild tēlos. Zēna atmiņā vizuāli atdzīvojas pēdējais iespaids, pirms viņš ir ieradies pie manis. Viņš bija spēlējis ar tēvoci galdiņspēli un tagad savā priekšā redz galdiņu. Viņš pārdomā dažādas kombinācijas, kas ir labvēlīgas vai nelabvēlīgas, gājienus, kurus nedrīkst veikt. Tad viņš uz galdiņa redz dunci — priekšmetu, kas pieder viņa tēvam, bet ko viņa fantāzija pārliek uz galdiņa. Tad uz galdiņa atrodas sirpis, tam pievienojas izkapts, un tagad parādās veca zemnieka tēls, kas pļauj zāli attālās dzimtās mājas priekšā. Dažas dienas vēlāk guvu izpratni par šo tēlu virknējumu. Neiepriecinoši ģimenes apstākļi zēnu bija uzbudinājuši. Stingrs, dusmās ātrs tēvs, kurš dzīvoja nemierā ar māti un kura audzināšanas līdzeklis bija draudi; tēva šķiršanās no piekāpīgās un maigās mātes; tēva atkārtota apprecēšanās, kādu dienu viņš mājās pārveda jaunu sievieti kā jauno mammu. Tuvākajās dienās pēc tam izlauzās četrpadsmitgadīgā zēna slimība. Tās ir apspiestās dusmas pret tēvu, kas šos tēlus ir savienojušas saprotamos mājienos. Materiālu ir sniegusi reminiscence no mitoloģijas. Sirpis ir tas, ar ko Zevs laupīja vīrietību tēvam, izkapts un zemnieka tēls ataino Kronu, vardarbīgo veci, kurš apēd savus bērnus un kuram tik nebērnišķīgi atriebjas Zevs. [Sal.: 236. Ipp.] Tēva precības bija izdevība atgriezt viņam pārmetumus un draudus, kurus bērns reiz no viņa bija dzirdējis, jo viņš spēlējās ar ģenitālijām (galdiņspēle; aizliegtie gājieni; duncis, ar kuru var nogalināt). Šeit sen izstumtas atmiņas un to neapzināti palikušie derivāti pa tiem atvērtiem apkārtceļiem ielavās apziņā kā šķietami bezjēdzigi tēli.

Līdz ar to sapņa izpētes teorētisko vērtību es meklētu psiholoģiskās izziņas ieguldījumos un psihoneirožu izpratnes sagatavē. Kas gan spēj nojaust, kādu nozīmi vēl var gūt pamatīga dvēseles aparāta uzbūves un veikumu pazīšana, ja jau mūsu tagadējo zināšanu stāvoklis pieļauj veiksmīgu pašu par sevi dziedināmu psihoneirožu terapeitisku ietekmēšanu? Bet šīs nodarbošanās praktiskā nozīme, dzirdu jautājam, dvēseles izziņai, atsevišķo [indivīdu] apslēpto raksturīpašību atsegšanā? Vai tad neapzinātajām ierosām, ko atklāj sapnis, nav reālu spēku vērtības dvēseles dzīvē? Vai būtu zemu novērtējama apspiesto vēlmju ētiskā nozīme, kuras līdzīgi tam, kā rada sapņus, kādu dienu var radīt ko citu?

Nejūtos tiesīgs atbildēt uz šiem jautājumiem. Manas domas nav izsekojušas šo sapņa problēmas aspektu. Es tikai domāju, ka Romas valdniekam, kurš lika sodīt ar nāvi padoto, jo tas sapņojis, ka nogalina imperatoru, noteikti nebija taisnība. [Sal.: 78. Ipp.] Viņam iesākumā vajadzēja parūpēties par to, lai noskaidrotu, ko nozīmē šis sapnis; ļoti iespējams, ka tas nenozīmēja to, ko rādija. Un, pat ja citam sapnim piemistu šī pret majestāti noziedzīgā nozīme, būtu vietā atgādināt Platona vārdus, ka krietnajam ir gana sapņot par to, ko ļaunais dara dzīvē. [78. Ipp.ļ Proti, es domāju, ka labāk ļaut sapņiem vaļu. Nevaru pateikt, vai neapzinātās vēlmes ir atzīstamas par realitāti. Visās pārejas domās un starpdomās tā, protams, nav atzīstama. Pieņemot neapzinātās vēlmes to galīgajā un vispatiesākajā izpausmē, laikam jāteic, ka psihiskā realitāte ir īpaša eksistences forma, ko nedrīkst sajaukt ar materiālo realitāti. [405] Tad šķiet nepamatoti, ka cilvēki atsakās uzņemties atbildību par savu sapņu amoralitāti. Dvēseles aparāta funkcionēšanas veida novērtējums un ieskats attiecībās starp apziņu un bezapziņu lielākoties liek pazust ētiski piedauzīgajam mūsu sapņa un fantāzijas dzīvē.

“To, ko sapnis mums pavēstījis par attiecībām ar tagadni (realitāti), mēs tad gribam uzmeklēt arī apziņā un nedrīkstam brīnīties, ja briesmoni, ko esam redzējuši caur analīzes palielināmo stiklu, tad ieraugām kā infuzoriju” (H. Sachs [1912, 569]).

Cilvēka rakstura praktiskajai novērtēšanai lielākoties pietiek ar rīcību un apzināti paustu uzskatu. Pirmām kārtām pirmajā rindā ir novietojama rīcība, jo daudzus impulsus, kas izlaužas līdz apziņai, vēl pirms izvēršanās rīcībā atceļ reāli dvēseles dzīves spēki; jā, bieži tie savā ceļā nesastop psihisku šķērsli tāpēc, ka bezapziņa ir droša par šķērsli citviet. Katrā ziņā pamācoši iepazīt daudz pārrakto augsni, no kuras lepni stīdz mūsu tikumi. Visos cilvēka rakstura virzienos dinamiski kustīgā sarežģītība ārkārtīgi reti ir atrisināma ar vienkāršo alternatīvu, kā to gribētu mūsu novecojusī morāles mācība. [406] 53

Bet sapņa vērtība nākotnes zināšanai? Par to, protams, nav ko domāt. [Sal.: 25. lpp.] Tā vietā gribētos teikt: pagātnes zināšanai. Jo sapnis katrā ziņā rodas iz pagātnes. Kaut ari senā ticība, ka sapnis rāda nākotni, pilnīgi nezaudē patiesības saturu. Katrā ziņā, rādot vēlmi kā piepildītu, sapnis ved mūs uz nākotni; taču šī nākotne, ko sapņotājs uztver kā tagadnīgu, nesagraujamās vēlmes dēļ ir izveidota par tās pagātnes attēlu.

Bibliogrāfija

A

Bibliogrāfijā tiek norādīti tikai tie darbi, uz kuriem tieši vai netieši atsaucas Freids vai kuri ir svarīgi Freida atziņu skaidrojumam tulkotajos tekstos. Komentāros minētie darbi netiek uzrādīti.

Par bibliogrāfijas pamatu kalpo Studijizdevumā minētā bibliogrāfija, kura gan ir nepilnīga un neprecīza. Ar zvaigznīti (*) izdevēji norāda darbus, kurus nav bijis iespējams identificēt. Flermana Belanda izdevumā (Freud S. Die Traumdeutung. Frankfurt/M., 1991; 2009) publicētā bibliogrāfija ir atšķirīga un vietām koriģēta. Darba “Sapņa interpretācija” 1. un 2. izdevumā tiek minēti 78 darbi; 3. izdevumā tiek pievienoti vēl 40 darbi. 4. un 5. izdevumā bibliogrāfijā tiek ieviests nošķīrums A un B (attiecīgi 259 un 369 vienības; 5. izdevuma A sadaļā 258 vienības). 6. un 7. izdevumā tiek ieviesta sadaļa C, ietverot tajā darbus, kas publicēti laikā no 1914. gada līdz 1920. gadam. 8. izdevumā kā publikācijas pēc 1900. gada tiek uzrādīts 201 izdevums. Par dažām atšķirībām bibliogrāfijā plašāk sk. sadaļā “Komentāri”.

Nelieli labojumi un papildinājumi ir ieviesti bez īpašām atrunām. Manis veiktie papildinājumi vai precizējumi ir ievietoti kvadrātiekavās. Rakstu lappuses uzrādītas, ja to izdevies noskaidrot. Ja vienā gadā autoram ir publicēti vairāki darbi, tad aiz viņa uzvārda slīpajās iekavās ir minēts gadaskaitlis un burts alfabētiskā secībā.

Freida darbiem tiek minēta pirmpublikācija, kā arī norādes uz Kopotajiem darbiem (GW) un Studijizdevumu (St). Kvadrātiekavās ir norādīti Freida darbu tulkojumi latviešu valodā. Saistībā ar Freida darbiem sk.: Meyer-Palmedo I., Fichtner G. Freud-Bibliographie mit Werkkonkordanz. Frankfurt/M., 1989.

Abel K. /1884/ Uber den Gegensinn der Urworte. Leipzig, 1884.

Abraham K. /1909/ Traum und Mythus: Eine Studie zur Vцlkerpsychologie.

Leipzig, 1909. Pārpublicējums: Abraham K. Psychoanalytische Studien

zur Charakterbildung. Frankfurt/M., 1969, S. 26 \jf. (2. Aufl.: Psychoanalytische Studien. Frankfurt/M., 1971. Bd. 1.) [Traum und Mythos. Saarbrьcken, 2006.]

Adler A. /1910/ Der psychische Hermaphroditismus im Leben und in der Neurose // Fortschritte der Medizin. 1910. Bd. 28., S. 486-493. [Pārpublicējums: Adler A. u.a. Heilen und Bilden. Frankfurt/M., 1983, S. 85-93.J

Adler A. /1911/ Beitrag zur Lehre vom Widerstand // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1911. Bd. 1, S. 21 Af.

Allison A. /1868/ Nocturnal insanity // Ibe Medical Times & Gazette.

1868. Vol. 947, p. 210.

Almoli S. /1637/ Pithrфn Chalфmфth. Amsterdam, 1637.

Amram N. /1901/ Sepher pithrфn chalфmфthe. Jerusalem, 1901. Aristoteles. De somniis; De divinatione per somnum (Hermaņa Bendera tulkojums vāciski. Aristoteles. Kleine naturwissenschaftliche Schriften. Berlin, 1855—1897. T. IV, S. 60—70; S. 70-75] — Freida teksta izdevēju iekļāvums.)

Artemidorus von Daldis. Oneirocritica (Deutsche Ьbersetzung von F. S. Krauss. Symbolik der Trдume. Wien, 1881; von Hans Licht. Erotische Trдume und ihre Symbolik // Anthropophyteia. 1912. Bd. 9, S. 3\6ff. — Freida teksta izdevēju iekļāvums.)

Artigues R. /1844/ Essai sur la valeur sйmйiologique du rкve. Paris, 1844. [1884.]

Benini V. /1898/ La memoria e la durata dei sogni II Rivista italiana di ftlosofta. 1898. T. 13a, p. 1 Bernard-Leroy E. [Leroy E.-B.], Tobowolska J. /1901/ Mйcanisme intellectuel du rкve II Rev. philosophique. 1901. T. 51, p. 570ff. [Sur le mйcanisme intellectuel du rкve. Paris, 1904; extrait.]

Bernstein I., Segel B. W. /1908/ Jьdische Sprichwцrter und Redensarten. Warschau, 1908. [Frankfurt/M., 1908; Warschau, 1912; pдrpubl.: Wiesbaden, 1988.]

Betlheim S., Hartmann H. /1924/ Ьber Fehlreaktionen des Gedдchtnisses bei der Korsakoffschen Psychose // Archiv f. Psychiatrie und Nervenkrankheiten. 1924. Bd. 72, S. 278-286.

Bianchieri F. /1912/1 sogni dei bambini di cinque anni // Rivistapsicologia.

1912.  T. 8, p. 325-330.

Binz C. /1878/ Ьber den Traum. Bonn, 1878.

Bleuler E. /1910/ Die Psychoanalyse Freuds // Jb. f. psychoanalytische und psychopathologische Forschungen. 1910. Bd. 2, S. 623JJ. [Atsevišķa publ.: Die Psychoanalyse Freuds. Verteidigung und kritische Bemerkungen. Leipzig, 1911.]

Bonatifelli F. /1880/ Del sogno // La filosofia delle scuole italiane. 1880. Feb. 16.

Bцrner J. /1855/ Das Alpdrьcken, seine Begrьndung und Verhьttung. Wьrzburg, 1855.

*Bцttinger /1795/ Sprengel C. P. J. [(Hrsg.)] Beitrдge zur Geschichte der Medizin. [Halle,] 1795. Bd. 2. [Bd. 1, Stьck 2.]

Bouchй-Leclerq A. /1879-1882/ Histoire de la divination dans l’antiquitй. Paris, 1879-1882. [T. 1-4.]

BreuerJ., Freud S. /1895/ Studien ьber Hysterie. Wien, 1895. [Pārpublicējums: BreuerJ., FreudS. Studien ьber Hysterie ( 1970). Frankfurt/M., 1991.]

Bьchsenschьtz B. /1868/ Traum und Traumdeutung im Altertum [Alterthume], Berlin, 1868. [Sandig, 1976.]

Burdach K. F. /1838/ Die Physiologie als Erfahrungswissenschafi. Leipzig, 1838. Bd. 3. [2. Aufl.; 1. Aufl. 1830.]

Busemann A. /1909/ Traumleben der Schulkinder // Ztschr. f. pдdagogische Psychologie und Jugendkunde. 1909. Bd. 10, S. 294-301.

Cabanis P. J. G. /1802/ Rapports du physique et du moral de l’homme. Paris, 1802. [Nouv. йd. Paris, 1843.]

Calkins M. W. /1893/ Statistics of dreams // Am. J. Psychol. 1893. Vol. 5, pp. 311-342.

Carena C. /1631/ Tractatus de Officio Sanctissimae Inquisitionis [et modo procedendi in causis fidei]. Cremona, 1631.

Chabaneix P. /1897/ Physiologie cйrйbrale: le subconscient chez les artistes, les savants et les йcrivains. Paris, 1897.

Cicero. De divinatione. (Werke. Stuttgart, 1828. Bd. 7/8 Freida teksta izdevēju iekļāvums.)

Claparиde E. /1905/ Esquisse d’une thйorie biologique du sommeil II Arch. de Psychologie. 1905. T. 4, p. 245ff.

Clerk-Maxwell J. /1876/ Matter and Motion. London, 1876.

Coriat I. H. /1913/ Zwei sexual-symbolische Beispiele von ZahnarztTrдume // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1913. Bd. 3, S. AAOf.

Dattner B. /1913/ Gold und Kot II Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1913.

Bd. 1, S. 495-496.

Davidson W. /1799/ Versuch ьber den Schlaf. Berlin, 1779. 2. Aufl.,

1.  Aufl. 1795.

Debacker F. /1881/ Des hallucinations et terreurs nocturnes chez les enfants. Paris, 1881.

Delacroix H. /1904/ Sur la structure logique du rкve II Rev. de mйtaphysique et de morale. 1904. T. 12, p. 921 ff.

Delage Y. /1891/ Essai sur la thйorie du rкve? Il Rev. industr. 1891. T. 2, p. 40. [Rev. scientifique. 1891. T. 48, p. 40-49.]

Delboeuf J. R. L. /1885/ Le sommeil et les rкves [considйrйs principalement dans leurs rapports avec les thйories de la certitude et de la mйmoire]. Paris,

1885.   [Pвrpublicлjums■. Le sommeil et les rкves autres textes. Paris, 1993. Elektron, versija — Psychanalyse-Paris.com.]

Diepgen P. /1912/ Traum und Traumdeutung als medizinisch-naturwissenschaftliches Problem im Mittelalter. Berlin, 1912.

Doglia S., Bianchieri F. /1910-1911/ I sogni dei bambini di tre anni // Contributi Psicologici. 1910-1911. T. 1, p. 9ff.

Dцllinger J. /1857/ Heidenthum und Judenthum: Vorhalle zur Geschichte des Christenthums. Regensburg, 1857.

Drexl F. X. /1909/ Achmets Traumbuch: Einleitung und Probe eines kritischen Textes. Mьnchen, 1909.

Dugas L. /1897a/ Le sommeil et la cйlйbration inconsciente durant le sommeil II Rev. philosophique. 1897. T. 43, p. 41 Off.

Dugas L. /1897b/ Le souvenir du rкve II Ibid., 1897. T. 44, p. 220Jf.

Du Prel C. /1885/ Die Philosophie der Mystik. Leipzig, 1885.

Eder M. D. /1913/ Augentrдume // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1913.

Bd. 1, S. 157-158.

Egger V. /1895/ La durйe apparente des rкves II Rev. philosophique. 1895. T. 40, p. 41-59.

Egger V. /1898/ Le souvenir dans le rкve II Ibid., 1898. T. 46, p. 15AJf. Ellis H. /1899/ The stuff that dreams are made of // Popular Sei. Monthly.

1899. Vol. 54, pp. 721^

Ellis H. /1911/ The World of Dreams. London, 1911 (tulk.: Die Welt der Trдume. Wьrzburg, 1911).

Erdmann J. E. /1852/ Psychologische Briefe (Brief VI). Leipzig, 1852. [Berlin, 1855; 5. Aufl. 1879.]

Fechner G. T. /1860/ Elemente der Psychophysik. Leipzig, 1860. 2 Bde.,

2.   Aufl. 1889. [Leipzig, 1907.]

Federn P. /1914/ Ьber zwei typische Traumsensationen // Jb. der Psychoanalyse. 1914. Bd. 6, S. 89j^

Fйrй C. /1886/ Note sur un cas de paralysie hystйrique consйcutive а un rкve II Soc. Biolog. 1886. T. 41 (20. nov.).

Fйrй C. /1887/ A contributions to the pathology of dreams and hysterical paralysis II Brain. 1887. Vol. 9, pp. 488\jf.

Ferenczi S. /1910/ Die Psychoanalyse der Trдume II Psychiatrisch-neurologische Wochenschrifi. 1910. Bd. 12, S. 102, 114, 125.

Ferenczi S. /1911/ Ьber lenkbare Trдume // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1911. Bd. 2, S. 5 \ff. Pдrpublicejums: Ferenczi S. Schrifien zur Psychoanalyse. Frankfurt/M., 1970. Bd. 1, S. 97ff.

Ferenczi S. /1912/ Symbolische Darstellung des Lustund Realitдtsprinzips im Цdipus-Mythos // Imago. 1912. Bd. 1, S. 276ff.

Ferenczi S. /1913/ Zur Augensymbolik // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse.

1913. Bd. 1, S. 161-164.

Ferenczi S. /1916/ Affektvertauschung im Traume // Ibid., 1916. [1917] Bd. 4, S. 112ff. Pдrpublicejums: Ferenczi S. Schriften zur Psychoanalyse. Frankfurt/M., 1970. Bd. 1, S. 227ff.

Ferenczi S. /1917/ Trдume der Ahnungslosen // Ibid., 1917. Bd. 4, S. 208-209. Pдrpublicejums: Ferenczi S. Schrifien zur Psychoanalyse. Frankfurt/M., 1970. Bd. 1, S. 239ff.

Fichte 1. H. /1864/ Psychologie: die Lehre vom bewussten Geiste des Menschen [oder Entwicklungsgeschichte des Bewusstseins, begrьndet auf Anthropologie und innerer Erfahrung]. Leipzig, 1864. 2 Bde.

Fischer K. P. /1850/ Grundzьge des Systems der Anthropologie (Teil I, Bd. 2) // Grundzьge des Systems der Philosophie. Erlangen, 1850.

Fliess W. /1906/ Der Ablauf des Lebens. Grundlegung zur exakten Biologie.

Leipzig, 1906. [2. Aufl. 1923.]

Freud S. /1877/ Ьber den Ursprung der hinteren Nervenwurzeln im Rьckenmarke von Ammocoetes (Petromyzon Planeri) // Sitzungsberichte der Kaiserlichen Akademie der Wissenschaften. Wien, 1877. III Abt. Bd. 75, S. 15-27.

Freud S. /1884/ Ьber Coca // Centralblatt f. die gesamte Therapie. 1884. Bd. 2, S. 289-314. [Separдtizdevums Wien, 1885; pārpublicējums: Freud S. Schriften ьber Kokain. Frankfurt/M., 1996, S. 41-86.]

Freud S. /1893/ Quelques considйrations pour une йtude comparative des paralyses motrices organiques et hystйriques II [Arch. Neurol. 1893. T. 26, p. 29-43]. Pārpublicējums: GW. Bd. 1, S. 39-55.

Freud S. /1894/ Die Abwehr-Neuropsychosen // [Neurologisches Centralblatt. 1894. Bd. 13(10), 13 (11), S. 362-364; 402-409]. Pārpublicējums: GW. Bd. 1, S. 59-74.

Freud S. /1895/ Uber die Berechtigung, von der Neurasthenie einen bestirnten Symptomenkomplex als “Angstneurose” abzutrennen // [Ibid., 1895. Bd. 14 (2), S. 50-60]. Pārpublicējums: GW. Bd. 1, S. 315-342; St. Bd. 6, S. 25-49.

Freud S. /1896/ Weitere Bemerkungen ьber die Abwehr-Neuropsychosen // [Ibid., 1896. Bd. 15 (10), S. 434-448]. Pārpublicējums: GW. Bd. 1, S. 379-403.

Freud S. /1898/ Zum psychischen Mechanismus der Vergesslichkeit // [Monatschrift f. psychiatrische Neurologie. 1898. Bd. 4, S. 436-443]. Pārpublicējums: GW. Bd. 1, S. 519-527.

Freud S. /1899/ Ьber Deckerinnerungen // [Monatschrift f. psychiatrische Neurologie. 1899. Bd. 6 (3), S. 215-230]. Pārpublicējums: GW. Bd. 1, S. 531-554.

Freud S. /1900/ Die Traumdeutung. Wien, 1900. Pārpublicējums: GW. Bd. 2/3; St. Bd. 2. [Pirmizdevuma reprints Frankfurt/M., 1999; pēdējais atsev. izd. Frankfurt/M., 2009.]

Freud S. /1901/ Ьber den Traum. Wiesbaden, 1901. Pārpublicējums: GW. Bd. 2/3.

Freud S. /1904/ Zur Psychopathologie des Altagslebens. Berlin, 1904. Pārpublicējums: GW. Bd. 4. [Separдtizdevums — Frankfurt/M., 2000,

4.   Aufl. 2006.]

Freud S. /1905a/ Der Witz und seine Beziehung zum Unbewussten. Wien, 1905. Pārpublicējums: GW. Bd. 6, S. 1-285; St. Bd. 4, S. 9-219. Freud S. /1905b/ Drei Abhandlungen zur Sexualtheorie. Wien, 1905. [Sk.: Freids Z. Seksuālā dzīve. Riga, 2014, 28.-119. Ipp.]

Freud S. /1905c/ Bruchstьck einer Hysterie-Analyse // [Monatschrift f. Psychiatrie und Neurologie. 1905. Bd. 18 (4; 5), S. 285-310; 408-467]. Pārpublicējums: GW. Bd. 5, S. 161—286; St. Bd. 6, S. 83—186.

Freud S. /1906/ Meine Ansichten ьber die Rolle der Sexualitдt in der Дtiologie der Neurosen // Lцwenfeld L. (Hrsg.) Sexuelleben und Nervenleiden. Wiesbaden, 1906, S. 313-322. [Sk.: Freids Z. Seksuālā dzīve. Riga, 2014, 120.-127. lpp.]

Freud S. /1907/ Der Wahn und die Trдume in W. Jensens ‘Gradiva. Leipzig, 1907. Pдrpublicejums: GW. Bd. 7, S. 31—125; St. Bd. 10, S. 13-85. Freud S. /1908a/ Hysterische Phantasien und ihre Beziehung zur Bisexualitдt // [ Ztschr. f. Sexualwissenschaft. 1908. Bd. 1 (1), S. 27-34]. Pдrpublicejums: GW. Bd. 7, S. 191-199; St. Bd. 6, S. 189-195.

Freud S. /1908b/ Charakter und Analerotik // [Psychiatrisch-neurologische Wochenschrift. 1908. Bd. 9 (52), Sp. 465-467]. Pдrpublicejums: GW. Bd. 7, S. 203-209; St. Bd. 7, S. 23-30.

Freud S. /1908c/ Ьber infantile Scxualtheorien // [Sexual-Probleme. 1908. Bd. 4 (12), S. 763-779]. [Sk.: Freids Z. Seksuālā dzīve. Rīga, 2014, 135.-146. lpp.]

Freud S. /1908d/ Der Dichter und das Phantasieren // [Neue Revue. 1908. Bd. 1 (10), S. 716-724]. Pдrpublicejums: GW. Bd. 7, S. 213-223; St. Bd. 10, S. 169-179.

Freud S. /1909a/ Allgemeines ьber den hysterischen Anfall // [Ztschr: f. Psychotherapie und medizinische Psychologie. 1909. Bd. 1 (1), S. 10-14]. Pдrpublicejums: GW. Bd. 7, S. 235-240; St. Bd. 5, S. 199—203. Freud S. /1909b/ Analyse der Phobie eines fьnfjдhrigen Knaben // \Jb. f. psychoanalytische undpsychopathologische Forschungen. 1909. Bd. 1 (1), S. 1-109]. Pдrpublicejums: GW. Bd. 7, S. 241-377; St. Bd. 8, S. 9-122. Freud S. /1909c/ Bemerkungen ьber einen Fall von Zwangsneurose // \Jb. f. psychoanalytische und psychopathologische Forschungen. 1909. Bd. 1 (2), S. 357-421]. Pдrpublicejums: GW. Bd. 7, S. 379-463; St. Bd.

7,   S. 31-103.

Freud S. /1910a/ Ьber Psychanalyse. Wien, 1910. Pдrpublicejums: GW. Bd. 8, S. 3ff.

Freud S. /1910b/ Die zukьnftigen Chancen der psychoanalytischen Therapie// [Zentbl. f. Psychoanalyse. 1910. Bd. 1, S. 1—9]. Pдrpublicejums: GW. Bd. 8, S. 104fi Freud S. /1910c/ Ьber den Gegensinn der Urworte // Jb. f. psychoanalytische und psychopathologische Forschungen. 1910. Bd. 2 (1), S. 179—184]. Pārpublicējums: GW. Bd. 8, S. 214—221; St. Bd. 4, S. 227—234.

Freud S. /191 Od/ Ьber einen besonderen Typus der Objekrwahl beim Manne // [Jb. f. psychoanalytische undpsychopathologische Forschungen.

1910.     Bd. 2 (2), S. 389-397]. [Sk.: Freids Z. Seksuālā dzīve. Rīga, 2014, 147.-154. lpp.]

Freud S. /191 Oe/ Typisches Beispiel eines verkappten Odipustraumes // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1910. Bd. 1, S. 45. Iekļauts: Die Traumdeutung GW. Bd. 2/3, S. 404; St. Bd. 2, S. 389-390.

Freud S. /191 la/ Nachtrдge zur Traumdeutung // Die Traumdeutung GW. Bd. 2/3, S. 365-370, 412/ (nepilnīgi); St. Bd. 2, S. 354-359, 397/ (pilnīgi).

Freud S. /1911b/ Formulierungen ьber die zwei Prinzipien des psychischen Geschehens // [Jb. f. psychoanalytische und psychopathologische Forschungen. 1911. Bd. 3 (1), S. 1-8]. Pārpublicējums: GW. Bd. 8, S. 230-238; St. Bd. 3, S. 17-24.

Freud S. /1911c/ Die Handhabung der Traumdeutung in der Psychoanalyse // [Zentbl. f. Psychoanalyse. 1911. Bd. 2 (3), S. 109—113]. Pārpublicējums: GW. Bd. 8, S. 350-357; St. Bd. 11, S. 151-156.

Freud S. /1912/ A note on the unconscious in psycho-analysis // Proc. of the Society for Psychical Research. 1912. Vol. 26 (66), pp. 312-318. Hansa Zahsa tulk. vāciski: Einige Bemerkungen ьber den Begriff des Unbewussten in der Psychoanalyse // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse.

1913.   Bd. 1 (2), S. 117-123. Pārpublicējums: GW. Bd. 8, S. 430—439; St. Bd. 3, S. 29-36.

Freud S. /1913a/ Totem und Tabu. Wien, 1913. Pārpublicējums: GW. Bd. 9; St. Bd. 9, S. 287-444. [Sk.: Freids Z. Totēms un tabu. Rīga, 1995.]

Freud S. /1913b/ Ein Traum als Beweismittel // [Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1913. Bd. 1, S. 73—78]. Pārpublicējums: GW. Bd. 10, S. 12-22.

Freud S. /1913c/ Mдrchenstoffe in Trдumen // [Ibid., S. 147-151]. Pārpublicējums: GW. Bd. 10, S. 2-9.

Freud S. /1913d/ Das Motiv der Kдstchenwahl // [Imago. 1913. Bd. 2 (3), S. 257—266]. Pārpublicējums: GW. Bd. 10, S. 24—37; St. Bd. 10, S. 183-193.

Freud S. /1913e/ Erfahrungen und Beispiele aus der analytischen Praxis // [Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1913. Bd. 1, S. 377-382]. Pārpublicējums: GW. Bd. 10, S. 40^42 (nepilnīgi). Die Traumdeutung GW.

Bd. 2/3, S. 238, 359/, 413/, 433 (nepilnīgi); GW. Bd. 19, S. 614# (pilnīgi); St. Bd. 2, S. 239, 349, 350, 398, 417-418 (nepilnīgi). Freud S. /1914a/ Zur Einfьhrung des Narzissmus // [Jb. der Psychoanalyse.

1914.   Bd. 6, S. 1-24]. Pārpublicējums: GW. Bd. 10, S. 137-170; St. Bd. 3, S. 37-68.

Freud S. /1914b/ Zur Geschichte der psychoanalytischen Bewegung // [Jb. f. Psychoanalyse. 1914]. Pārpublicējums: GW. Bd. 10, S. 4?>jf. [Sk.: Par psihoanalītiskās kustības vēsturi // Freids Z. Psihoanalīzes nozīme un vēsture (1994). Lielvārde, 1997, 81.-121. lpp.]

Freud S. /1914c/ Darstellung der “grossen Leistung” im Traum // [Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1914. Bd. 2, S. 384/ļ. Pārpublicējums: Die Traumdeutung GW. Bd. 2/3, S. 416 (nepilnīgi); GW. Bd. 19, S. 620 (pilnīgi); St. Bd. 2, S. 401 (nepilnīgi).

Freud S. /1915a/ Zeitgemдsses ьber Krieg und Tod // [Imago. 1915. Bd. 4, S. 1-21]. Pārpublicējums: GW. Bd. 10, S. 324-355; St. Bd. 9, S. 33-60.

Freud S. /1915b/ Die Verdrдngung // [Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse.

1915.    Bd. 3 (3), S. 129-138]. Pārpublicējums: GW. Bd. 10, S. 248261; St. Bd. 3, S. 107-118.

Freud S. /1915c/ Das Unbewusste // [Ibid., Bd. 3 (4), S. 189-203; Bd. 3 (5), S. 257-269]. Pārpublicējums: GW. Bd. 10, S. 264-303; St. Bd. 3, S. 125-173.

Freud S. /1916/ Einige Charaktertypen aus der psychoanalytischen Arbeit // [Imago. 1916. Bd. 4 (6), S. 317-336]. Pārpublicējums: GW. Bd. 10, S. 364-391; St. Bd. 10, S. 229-253.

Freud S. /1917a/ Vorlesungen zur Einfьhrung in die Psychoanalyse. Wien, 1917. [Latviski: Freids Z. Ievadlekcijas psihoanalīzē. Rīga, 2007, 11.— 335. lpp.]

Freud S. /1917b/ Metapsychologische Ergдnzung zur Traumlehre // [Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1917. Bd. 4 (6), S. 277-287]. Pārpublicējums: GW. Bd. 10, S. 412-426; St. Bd. 3, S. 179-191.

Freud S. /1918b/ Aus der Geschichte einer infantilen Neurose // [Freud S. Sammlung kleiner Schriften zur Neurosenlehre. Wien, 1918. Bd. 4, S. 578— 717]. Pārpublicējums: GW. Bd. 12, S. 27-157; St. Bd. 8, S. 125-231. Freud S. /1919/ Das Unheimliche // [Imago. 1919. Bd. 5 (5/6), S. 297324]. Pārpublicējums: GW. Bd. 12, S. 229-268; St. Bd. 4, S. 243—274.

Freud S. /1920a/ Ьber die Psychogenese eines Falles von weiblicher Homosexualitдt // [Int. Ztschr. f. Psychoanalyse. 1920. Bd. 6 (1), S. 1-24]. Pārpublicējums: GW. Bd. 12, S. 271-302; St. Bd. 7, S. 255-281.

Freud S. /1920b/ Ergдnzungen zur Traumlehre // Ibid., Bd. 6, S. 397ff.\. Pārpublicējums: GW. Bd. 19, S. 622'.ff.

Freud S. /1920c/ Jenseits des Lustprinzips. Wien, 1920. Pārpublicējums: GW. Bd. 13, S. 1-69; St. Bd. 3, S. 213-272.

Freud S. /1921a/ Introduction // Varendonck J. The Psychology of DayDreams. London, 1921. Vāciski (nepilnīgi): GW. Bd. 13, S. 439/C

Freud S. /1921b/ Massenpsychologie und Ich-Analyse. Wien, 1921. Pārpublicējums: GW. Bd. 13, S. 71—161; St. Bd. 9, S. 61-134.

Freud S. /1922a/Traum und Telepathie // [Imago. 1922. Bd. 8, S. 1-22]. Pārpublicējums: GW. Bd. 13, S. 165—191.

Freud S. /1922b/ Ьber einige neurotische Mechanismen bei Eifersucht, Paranoia und Homosexualitдt // [Int. Ztschr. f. Psychoanalyse. 1922. Bd. 8 (3), S. 249-258]. Pārpublicējums: GW. Bd. 13, S. 195-207; St. Bd. 7, S. 219-228.

Freud S. /1923a/ Das Ich und das Es. Wien, 1923. Pārpublicējums: GW. Bd. 13, S. 237-289; St. Bd. 3, S. 273-330.

Freud S. /1923b/ Bemerkungen zur'Iheonie und Praxis der Traumdeutung // [Int. Ztschr. f. Psychoanalyse. 1923. Bd. 9 (1), S. 1-11]. Pārpublicējums: GW. Bd. 13, S. 301-314; St. Bd. 11, S. 259-270.

Freud S. /1923c/ Eine Teufelsneurose im siebzehnten Jahrhundert // [Imago. 1923. Bd. 9 (1), S. 1-34]. Pārpublicējums: GW. Bd. 13, S. 317-353; St. Bd. 7, S. 287-319.

Freud S. /1923d/ Josef Popper-Lynkeus und die Theorie des Traumes // [Allgemeine Nдhrpflicht. 1923. Bd. 6.] Pārpublicējums: GW. Bd. 13, S. 357-359.

Freud S. /1924a/ Das цkonomische Problem des Masochismus // [Int. Ztschr. f. Psychoanalyse. 1924. Bd. 10 (2), S. 121-133]. Pārpublicējums: GW. Bd. 13, S. 371-383; St. Bd. 3, S. 339-354. [Sk.: Mazohisma ekonomiskā problēma // Freids Z. “Bērnu sit”. Rīga, 1998, 92.-103. lpp.]

Freud S. /1925a/ Notiz ьber den “Wunderblock" // [Int. Ztschr. f. Psychoanalyse. 1925. Bd. 11 (1), S. 1-5]. Pārpublicējums: GW. Bd. 14, S. 3-8; St. Bd. 3, S. 365-369.

Freud S. /1925b/ Einige Nachtrдge zum Ganzen der Traumdeutung // [Gesammelte Schriften. Bd. 3, S. 172-184]. Pārpublicējums: GW. Bd. 1, S. 561#

Freud S. /1925c/ Einige psychische Folgen des anatomischen Geschlechtsunterschieds // Int. Ztschr. f. Psychoanalyse. 1925. Bd. 11 (4), S. 401 — 410. [Latviski: Freids Z. Seksuālā dzive. Riga, 2014, 193.201. lpp.] Freud S. /1926/ Hemmung, Symptom und Angst. Wien, 1926. Pārpublicējums: GW. Bd. 14, S. 111-205; St. Bd. 6, S. 227-308.

Freud S. /1927/ Die Zukunft einer Illusion. Leipzig, 1927. Pārpublicējums: GW. Bd. 14, S. 325-380; St. Bd. 9, S. 139-189. [Sk.: Freids Z. Kādas ilūzijas nākotne. Riga, 1996.]

Freud S. /1929/ Brief an Maxim [sic] Leroy. Ьber einen Traum des Cartesius // [Leroy M. Descartes, le philosophe au masque. Paris, 1929. T. 1, p. 89/7] Pārpublicējums: GW. Bd. 14, S. 558/

Freud S. /1930a/ Das Unbehagen in der Kultur. Wien, 1930. Pārpublicējums: GW. Bd. 14, S. 419-506; St. Bd. 9, S. 191—270. [Latviski: Freids Z. īgnums kultūrā. Rīga, 2000.]

Freud S. /1930b/ Ansprache im Frankfurter Goethe-Haus // [Psychoanalytische Bewegung. Wien, 1930. Bd. 2 (5), S. 421—426]. Pārpublicējums: GW. Bd. 14, S. 547-550; St. Bd. 10, S. 292-296.

Freud S. /1931/ Ьber die weibliche Sexualitдt // Int. Ztschr. f. Psychoanalyse. 1931. Bd. 17 (3), S. 317—332. [Latviski: Freids Z. Seksuālā dzīve. Rīga, 2014, 205.-219. lpp.]

Freud S. /1932a/ Meine Berьhrung mit Josef Popper-Lynkeus // [Psychoanalytische Bewegung. Wien, 1932. Bd. 4, S. 113—118]. Pārpublicējums: GW. Bd. 16, S. 261-266.

Freud S. /1932b/ Preface to the Third (revised) English edition of the Interpretation of Dreams. London, 1932. Pārpublicējums: GW. Bd. 19, S. 746; St. Bd. 2, S. 28.

Freud S. /1933/ Neue Folge der Vorlesungen zur Einfьhrung in die Psychoanalyse. Wien, 1933. Pārpublicējums: GW. Bd. 15; St. Bd. 1, S. 447# [Sk.: Freids Z. Ievadlekcijas psihoanalīzē. Rīga, 2007. 336.462. lpp.]

Freud S. /1940a/ Abriss der Psychoanalyse // [Int. Ztschr. f. Psychoanalyse und Imago. 1940. Bd. 25 (1), S. 7-67]. Pārpublicējums: GW. Bd. 17, S. 63-138, GW. Bd. 19, S. 749# St. Bd. 11, S. 407-421 (fragm.).

[Pārpublicējums: Freud S. Abriss der Psychoanalyse. Frankfurt/M., 1994; 10. Aufl.-2004.]

Freud S. /1941/ Eine erfьllte Traumahnung// GW. 1941. Bd. 17, S. 21.

Freud S. /1942/ Psychopathische Personen auf der Bьhne // [Psychoanalytical Quarterly. New York, 1942. Vol. 11 (4), pp. 459-464]. Pārpublicējums: GW. Bd. 19, S. 655-661; St. Bd. 10, S. 163-168.

Freud S., Oppenheim D. E. /1957/ Trдume im Folklor // [Dreams in Folklore. New York, 1958]. Pārpublicējums: GW. Bd. 19, S. 573, 576-600.

Fuchs E. /1909-1912/ Illustrierte Sittengeschichte [vom Mittelalter bis zur Gegenwart]. Mьnchen, 1909/1912. [3 Bde. Pārpublicējums: Frankfurt/M., 1985. 6 Bde].

Galton F. /1907/ Inquiries into Human Faculty and Its Development. London, 1907. Ist ed. 1883.

Garnier A. /1872/ Traitй des facultйs de l’вme, contenant [sic comprenant] l’histoire des principales thйories psychologiques. Paris, 1872. T. 1-3. 1. йd. — 1852. [Pārpublicējums: Paris, 2007.]

Giessler C. M. /1888/ Beitrдge zur Phдnomenologie des Traumlebens. Halle,

1888.

Giessler C. M. /1890/ Aus den Tiefen des Traumlebens. [Eine psychologische Forschung auf Grund eingehender Beobachtungen. Halle, 1890.

Giessler C. M. /1896/ Die physiologischen Beziehungen der Traumvorgдnge. Halle, 1896.

Girou de Bouzareinges C., Girou de Bouzareinges L. /1848/ Physiologie: essai sur le mйcanisme des sensations, des idйes et des sentiments. Paris, 1848.

Goblot E. /1896/ Sur le souvenir des rкves II Rev. philosophique. 1896. T. 42, p. 288^

Gomperz T. /1866/ Traumdeutung und Zauberei. Wien, 1866.

Gotthardt O. /1912/ Die Traumbьcher des Mittelalters. Eisleben, 1912.

Griesinger W. /1845/ Pathologie und Therapie der psychischen Krankheiten [f. Arzte und Studirende]. Stuttgart, 1845. 2. Aufl. — 1861, sk.: Radestock /1879/. [4. Aufl. Braunschweig, 1876; pārpublicējums: Amsterdam, 1964.]

Gruppe P. O. /1906/ Griechische Mythologie und Religionsgeschichte // Mьller I. E. P. Handbuch der klassischen Altertums-Wissenschaft. Mьnchen, 1906. Bd. 5, S. 2ff. [Pārpublicējums: New York, 1975.]

Guislain J. /1833/ Leзons orales sur les phrйnopathies. Bruxelles, 1833. T. 1—3. (Vāciski: Abhandlungen ьber die Phrenopathien [oder neues System der Seelenstцrungen, gegrьndet auf praktische und statistische Beobachtungen und Untersuchung der Ursachen, der Natur, der Symptome, der Prognose, der Diagnose und der Behandlung dieser Krankheiten]. Nьrnberg, 1838.)

Haffner P. /1887/ Schlafen und Trдumen. [Eine Studie]. Frankfurt/M., 1887. [Frankfurt/M., 1884.]

Hagen F. W. /1846/ Psychologie und Psychiatrie // Wagner [R. (Hrsg.)] Handwцrterbuch der Physiologie [mit Rьcksicht auf physiologische Pathologie1. Braunschvveig, 1846. Bd. 2, S. 692-827.

Hallam F., Weed S. [, Phinney E., Calkins M. W.] /1896/ A study ofdream counsciousness // Am. J. Psychol. 1896. Vol. 7, pp. 405—411.

Hartmann E. /1890/ Philosophie des Unbewussten (1. Aufl. 1869). Leipzig, 1890. 10. Aufl.

Hennings J. C. /1784/ Von den Trдumen und Nachtwandlern. Weimar, 1784.

Henzen W. /1890/ Ьber die Trдume in der altnordischen Sagaliteratur. Leipzig, 1890.

Herbart J. F. /1892/ Psychologie als Wissenschaft neu gegriimdet auf Erfahrung, Metaphysik und Mathematik // Sдmtliche Werke. Langensalza, 1892. Bd. 6. (1. Aufl. — Kцnigsberg, 1825). [Pārpublicējums: Amsterdam, 1968.]

Hermann K. F. /1858/ Lehrbuch der gottesdienstlichen Alterthьmer der Griechen. Heidelberg, 1858. 2. Aufl. [Pārpublicējums: Heidelberg,

1913.]

Hermann K. F. /1882/ Lehrbuch der griechischen Privatalterthьmer. Freiburg, 1882. 3. Aufl.

Herodot. Geschichte. (Vāciski: Die Geschichte des Herodotus. Leipzig (um 1885). II. Teil, 6. Buch: Erato.)

[Hervey de Saint-Denys. D.] /1867/ Les rкves et les moyens de les diriger. [Observations pratique.] Paris, 1867. [Pārpublicējums: Paris, 2008.]

Hildebrandt F. W. /1875/ Der Traum und seine Verwerthung fьrs Leben. [Einepsychologische Studie.] Leipzig, 1875. [2. Aufl. — Leipzig, 1881.]

Hippokrates. Die alte Heilkunst (Hippocrates. Schriften. Hamburg, 1962, S. 210-211).

Hippokrates. Die Regelung der Lebensweise (Viertes Buch. Ьber die Trдume) // Ibid., S. 253-261).

Hitschmann E. /1913/ Goethe als Vatersymbol // Int. Ztscbr. f. дrztl.

Psychoanalyse. 1913. Bd. 1, S. 569/

Hobbes T. /1651/ Leviathan. London, 1651.

Hoffbauer J. C. /1796/ Naturlehre der Seele. Halle, 1796.

Hohnbaum C. /1830/ [Psychologische Fragmente //] C. F. Nasse. [(Hrsg.)] Jb. Anthrop. 1830. Bd. 1. [Jahrbьcher Jur Anthropologie und zur Pathologie und Therapie des Irrseyns, S. 122—133.]

Hug-Hellmuth H. /1911/Analyse eines Traumes eines 5'/2jдhrigen Knaben // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1911. Bd. 2, S. 122-127.

Hug-Hellmuth H. /1913/ Kindertrдume // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1913. Bd. 1, S. 470-474 Hug-Hellmuth H. /1915/ Ein Traum, der sich selbst bedeutet // Int. Ztschr.

f. дrztl. PsychoanalyseX 915. Bd. 3, S. 33#

Idelcr K. W. /1853/ Ьber die Entstehung des Wahnsinns aus Trдumen // Annalen des Charite-Krankenhauses. Berlin, 1853. Bd. 3 (2), S. 284# IwayaS. /1902/ Traumdeutung in Japan// Ost-Asien. 1902. Bd. 5, S. 170# Jessen P. /1855/ Versuch einer wissenschaftlichen Begrьndung der Psychologie. Berlin, 1855.

Jodl F. /1896/ Lehrbuch der Psychologie. Stuttgart, 1896. [6. Aufl. 1924.] Jones E. /1910a/ The Oedipus complex as an explanation of Hamlets mystery // American Journal of Psychology. 1910. Vol. 21, pp. 72-113. (Vāciski: Das Problem des Hamlet und der Цdipus-Komplex. Leipzig,

1912.)

Jones E. /1910b/ Freud’s theory of dreams // Am. J. Psychol. 1910. Vol. 21, pp. 283#

Jones E. /1911/ The relation between dreams and psychoneurotic symptoms // Am. J. Insanity. 1911. Vol. 68, pp. 57#

Jones E. /1912a/ Unbewusste Zahlenbehandlung // Zentbl. f. Psychoanalyse.

1912.   Bd. 2, S. 241#

Jones E. /1912b/ A forgotten dream II J. Abnormal Psychol. 1912. Vol. 7, PP5#

Jones E. /1914a/ Frau und Zimmer // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse.

1914.   Bd. 2, S. 380#

Jones E. /1914b/ Zahnziehen und Geburt // Ibid.

Jones E. /1916/ The theory of symbolism // Brit. J. Psychol. 1916. Vol. 9, pp. 181# (Vāciski: Die Theorie der Symbolik // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1919. Bd. 5, S. 244-273).

Jung C. G. /1906/ Diagnostische Assoziationsstudien. Leipzig, 1906. [Pārpublicējums: Jung C. G. Gesammelte Werke. Olten, 1991. Bd. 2.] Jung C. G. /1907/ Ьber die Psychologie der Dementia praecox. Halle,

1907.    [Pārpublicējums: Jung C. G. Gesammelte Werke. Olten, 1991. Bd. 3, S. 3-170.]

Jung C. G. /1910a/ Ьber Konflikte der kindlichen Seele // Jb. f. psychoanalytische undpsychopathologische Forschungen. 1910. Bd. 2, S. 33# Jung C. G. /1910b/ Ein Beitrag zur Psychologie des Gerьchtes // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1910. Bd. 1, S. 81-90. [Pārpublicējums: Jung C. G. Gesammelte Werke. Olten, 1990. Bd. 4, S. 43-57.]

Jung C. G. /1911/ Ein Beitrag zur Kenntnis des Zahlentraumes // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1911. Bd. 1, S. 567-572. [Pārpublicējums: Jung C. G. Gesammelte Werke. Olten, 1990. Bd. 4, S. 61-69.]

Kant I. /1764/ Versuch ьber die Krankheiten des Kopfes. Kцnigsberg, 1764.

('Gesammelte Schriften. Bd. 2.)

Kant I. /1798/ Anthropologie in pragmatischer Hinsicht abgefasst. Kцnigsberg, 1798. (Gesammelte Schriften. Bd. 7.)

Karpinska L. /1914/ Ein Beitrag zur Analyse “sinnloser” Worte im Traume // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1914. Bd. 2, S. 164-169. Kazowsky A. D. /1901/ Zur Frage nach dem Zusammenhange von Trдumen und Wahnvorstellungen // Neurologisches Zentbl. 1901. Bd. 20, S. 440-447, 508-514.

Kirchgraber F. /1912/ Der Hut als Symbol des Genitales // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1912. Bd. 3, S. 95.

Kleinpaul R. /1898/ Die Lebendigen und die Toten in Volksglauben, Religion und Sage. Leipzig, 1898.

Krauss A. /1858-1859/ Der Sinn im Wahnsinn // Allgemeine Ztschr. f. Psychiatrie und psychisch-gerichtliche Medizin. 1858. Bd. 15/6, S. 617— 671; 1859. Bd. 16/1, S. 10-34; Bd. 16/2, S. 222-280.

Ladd G. T. /1892/ Contribution to the psychology of visual dreams // Mind. 1892. Vol. 1. April, p. 299.

Landauer K. /1918/ Handlungen des Schlafenden // Ztschr. f. gesamte Neurologie und Psychiatrie. 1918. Bd. 39, S. 329.

Lasиgue G. /1881/ Le dйlire alcoholique n’est pas un dйlire, mais un rкve II Arch, gйnйrales de mйdecine. 1881. T. 2, p. 513-536.

Lauer C. /1913/ Das Wesen des Traumes in der Beurteilung der talmudischen und rabbinischen Literatur // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse.

1913.   Bd. 1, S. 459-469.

Lehmann A. /1908/ Aberglaube und Zauberei von den дltesten Zeiten an bis in die Gegenwart. Stuttgart, 1908. [1. Aufl. 1898; 3. Aufl. 1925. Pдrpublicejumi: Aalen, 1969, 1985; Bindlach, 1990.]

Le Lorrain J. /1894/ La durйe du temps dans les rкves // Rev. philosophique.

1894.   T. 38, p. 275-279.

Le Lorrain J. /1895/ Le rкve II Rev. philosophique. 1895. T. 40, p. 59.

Lйlut L.-F. /1852/ Mйmoire sur le sommeil, les songes et le sonnambulisme II Ann. mйd.-psychol. 1852. T. 4, p. 331. [Sйances et travaux de lAcadйmie des sciences morales et politiques. 1852. T. 21 (mai-juin), p. 1-31.]

Lemoine A. /1855/ Du sommeil au point de vue physiologique et psychologique. Paris, 1855. [Rййd. 1865.]

Leuret F. /1834/ Fragments psychologiques sur la folie. Paris, 1834.

Liйbeault A. A. /1889/ Le sommeil provoquй et les йtats analogues. Paris, 1889.

LippsT. /1883/ Grundtatsachen des Seelenlebens. Bonn, 1883.

LippsT. /1897/ Der Begriff des Unbewussten in der Psychologie // Records of the Third Int. Congr. Psychol. Mьnchen, 1897. [Dritter Internationaler Congress fur Psychologie in Mьnchen, 1896.]

‘Lloyd W. /1877/ Magnetism and Mesmerism in Antiquity. London, 1877.

"Lцwinger /1908/ Der Traum in der jьdischen Literatur // Mitteilungen zur jьdischen Volkskunde. 1908. Bd. 10. [Hf. 1, 2.]

Lucretius. De rerum natura (Deutsche Ьbersetzung von K. L. Knebel. Leipzig, 1831). [Sk.: Tits Lukrкcijs Kars. Par lietu dabu. J. Eidusa tulk. Riga, 1995.]

Lynkeus (Popper J.) /1899/ Phantasien eines Realisten. Dresden, 1899 (2. Aufl. Wien, 1900). [Pдrpublicejums: Leipzig, 1986.]

Maass J. G. E. /1805/ Versuch ьber die Leidenschaften. Halle, 1805.

Macario M. M. A. /1847/ Des rкves considйrйs sous le rapport physiologique et pathologique II Ann. mйdico-psychologiques. 1847. T. 9, p. 2Iff. [1846. T. 8, p. 170-218.]

Macario M. M. A. /1857/ Du sommeil, des rкves et du somnambulisme dans l'йtat de santй et de maladie. Paris, 1857. [Pвrpublicлjums: Nendeln,

1978.J

Macnish R. /1830/ Philosophy of Sleep. Glasgow, 1830 Der Schlaf in allen seinen Gestalten. Leipzig, 1835). [3rd ed. — 1836.]

Maeder A. /1908/ Die Symbolik in den Legenden, Mдrchen, Gebrдuchen und Trдumen // Psychiatrisch-neurologische Wochenschrift. 1908. Bd.

10,  S. 55.

Maeder A. /1912/ Ьber die Funktion des Traumes // Jb. f. psychoanalytische undpsychopathologische Forschungen. 1912. Bd. 4, S. 692.

Maine de Biran M. F. P. /1834/ Nouvelles considйrations sur les rapports du physique et du moral de l’homme. Paris, 1834.

Marcinowski J. /1911/ Eine kleine Mitteilung II Zentbl. f. Psychoanalyse.

1911.   Bd. 1, S. 575.

Marcinowski J. /1912a/ Gezeichnete Trдume // Ibid., 1912. Bd. 2, S. 490518.

Marcinowski J. /1912b/ Drei Romane in Zahlen // Ibid., 1912. Bd. 2, S. 619-638.

Maudsley H. /1868/ Physiology and Pathology of Mind. London, 1868.

Maury L. F. A. /1853/ Nouvelles observations sur les analogies des phйnomиnes du rкve et de l’aliйnation mentale II Ann. mйdico-psychologiques. 1853. T. 5, p. 404.

Maury L. F. A. /1878/ Le sommeil et les rкves. Paris, 1878 (1. йd. 1861).

*Meier G. F. /1758/ Versuch einer Erklдrung des Nachtwandelns. Halle, 1758.

Meynert T. /1892/ Sammlung von populдrwissenschaftlichen Vortrдgen ьber den Bau und die Leistungen des Gehirns. Wien, 1892.

Miura K. /1906/ Ьber japanische Traumdeuterei // Mitteilungen der Deutschen Gesellschaft fьr Naturund Vцlkerkunde Ostasiens. 1906. Bd. 10, S. 291-306.

Moreau J. /1855/ De l’identitй de l’йtat de rкve et de folie // Ann. mйdicopsychologiques. 1855. T. 1, p. 361.

Mьller J. /1826/ Ьber die phantastischen Gesichtserscheinungen. Koblenz, 1826.

Myers F. W. H. /1892/ Hypermnesic dreams // Procceedings ofSociety for Physical Research. 1892. Vol. 8, p. 362.

Nдckc P. /1903/ Ьber sexuelle Trдume // Arch. f. Kriminal-Anthropologie und Kriminalistik. 1903, S. 307.

Nдcke P. /1905/ Der Traum als feinstes Reagens fьr die Art des sexuellen Empfindens // Monatsschrift f. Kriminalpsychologie und Staifrechtsreform. 1905. Bd. 2, S. 500.

Nдcke P. /1907/ Kontrasttrдume und spezielle sexuelle Kontrasttrдume // Arch. f. Kriminal-Anthropologie und Kriminalistik. 1907. Bd. 24, S. 1.

Nдcke P. /1908/ Beitrдge zu den sexuellen Trдumen // Ibid., 1908. Bd. 29, S. 363.

Nдcke P. /1911/ Die diagnostische und prognostische Brauchbarkeit der sexuellen Trдume // Arztl. Sachverstдndigen-Zeitung. 1911. Nr. 2.

Negelein J. /1912/ Der Traumschlьssel des Jaggadeva// Religions geschichtliche Versuche. 1912. Bd. 11, S. 4.

Nelson J. /1888/ A study of dreams // Am. J. Psychol. 1888. Vol. 1, p. 367.

Nordenskjцld O. /1904/ Antarctic: Zwei Jahre in Schnee und Eis am Sьdpol. Berlin, 1904.

Pachantoni D. /1909/ Der Traum als Ursprung von Wahnideen bei Alkoholdelirianten // Zentbl. f. Nervenheilkunde. 1909. Bd. 32, S. 796.

Paulhan E /1894/ A propos de l’activitй de l’esprit dans le rкve II Rev. philosophique. 1894. T. 38, p. 546.

Peisse L. /1857/ La mйdecine et les mйdecins [: philosophie, doctrines, institutions, critiques, moeurs et biographies mйdicales]. Paris, 1857.

Pfaff E. II. /1868/ Das Traumleben und seine Deutung nach den Prinzipien der Araber, Perser, Griechen, Inder und Дgypter [fьr Gebildete aller Stдnde]. Leipzig, 1868. [Pārpublicējums: Potsdam, 1873.]

Pfister O. /1909/ Ein Fall von psychoanalytischer Seelsorge und Seelenheilung // Evangelische Freiheit. Tьbingen, 1909. Bd. 9, S. 108.

Pfister O. /1911-1912/ Die psychologische Entrдtselung der religiцsen Glossolalie und der automatischen Kryptographie // Jb. f. psychoanalytische undpsychopathologische Forschungen. Bd. 3, S. 427, 730.

Pfister O. /1913/ Kryptolalie, Kryptographie und unbewusstes Vexierbild bei Normalen // Ibid., 1913. Bd. 5, S. 117.

Pichon A. E. /1896/ Contribution а l’йtude des dйlires oniriques ou dйlires de rкve. Bordeaux, 1896.

Pilez A. /1899/ Ьber eine gewisse Gesetzmдsslichkeit in den Trдumen // Monatschrift f. Psychologie und Neurologie. 1899. Bd. 5, S. 231. [Wiener klinische Rundschau. 1898. Bd. 12, S. 505-507.]

Pohorilles N. E. /1913/ Eduard von Hartmanns Gesetz der von unbewussten Zielvorstellungen geleiteten Assoziationen // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1913. Bd. 1, S. 605.

Pцtzl O. /1917/ Experimentell erregte Traumbilder in ihren Beziehungen zum indirekten Sehen // Ztschr. f. die gesamte Neurologie und Psyschiatrie. 1917. Bd. 37, S. 278.

Prince M. /1910/ The mechanism and interpretation ofdreams // J. Abnormal Psychol. 1910. Vol. 5, p. 139.

Purkinje J. E. /1846/ Wachen, Schlaf, Traum und verwandte Zustдnde // Wagner R. [Hrsg.J Handwцrterbuch der Physiologie mit Rьcksicht auf physiologische Pathologie. Braunschweig, 1846. Bd. 3, S. 412—480.

Putnam J. J. /1912/ Ein charakteristischer Kindertraum // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1912. Bd. 2, S. 328.

*Raalte F. /1912/ Kinderdroomen // Het Kind. 1912. Januar.

Radestock P. /1879/ Schlaf und Traum. [Eine physiologische-psychologische Untersuchung.] Leipzig, 1879.

Rank O. /1909/ Der Mythos von der Geburt des Helden. Leipzig, 1909.

Rank O. /1910/ Ein Traum, der sich selbst deutet // Jb. f. psychoanalytische undpsychopathologische Forschungen. 1910. Bd. 2, S. 465.

Rank O. /1911a/ Beispiel eines verkappten Цdipustraumes // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1911. Bd. 1, S. 167.

Rank O. /1911 b/ Belege zur Rettungsphantasie // Ibid., S. 331.

Rank O. /1911 c/ Zum Thema der Zahnreiztrдume // Ibid., S. 408.

Rank O. /1912a/ Die Symbolschichtung im Wecktraum und ihre Wiederkehr im mythischen Denken // Jb. f. psychoanalytische und psychopathologische Forschungen. 1912. Bd. 4, S. 51.

Rank O. /1912b/ Aktuelle Sexualregungen als Traumanlдsse // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1912. Bd. 2, S. 596.

Rank O. /1912c/ Das Inzest-Motiv in Dichtung und Sage. Leipzig, 1912.

Rank O. /1913/ Eine noch nicht beschriebene Form des Цdipus-Traumes // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1913. Bd. 1, S. 151—156.

Rank O. /1914a/ Traum und Dichtung // Freud S. Die Traumdeutung. Leipzig, 1914 (bis 7. Aufl.).

Rank O. /1914b/ Traum und Mythos // Ibid. (bis 7. Aufl.).

Rank O. /1914c/ Die “Geburts-Rettungsphantasie” in Traum und Dichtung // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1914. Bd. 2, S. 43-49.

Rank O., Sachs H. /1913/ Die Bedeutung der Psychoanalyse fьr die Geisteswissenschaften. Wiesbaden, 1913.

Rйgis E. /1894/ Les hallucinations oniriques ou du sommeil des dйgйnйrйs mystiques II Compte rendu du Congrиs de la mйicine. aliйniste. Paris,

1895,   p. 260.

Reik T. /1911/ Zur Rettungssymbolik II Zentbl. f. Psychoanalyse. 1911. Bd. 1,S. 499.

Reik T. /1915/ Gold und Kot II Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1915. Bd. 3, S. 183.

Reitler R. /1913a/ Zur Augensymbolik // Ibid., 1913. Bd. 1, S. 158-161. Reitler R. /1913b/ Zur Genitalund Sekret-Symbolik // Ibid., S. 492-494. Robert W. /1886/ Der Traum als Naturnotwendigkeit erklдrt. Hamburg, 1886. Robitsek A. /1912/ Zur Frage der Symbolik in den Trдumen Gesundener // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1912. Bd. 2, S. 340.

Roffenstein G. /1923/ Experimentelle Symboltrдume // Ztschr. f. die gesamte Neurologie und Psychiatrie. 1923. Bd. 87, S. 362. [Ein Beitrag zur Diskussion ьber die Psychoanalyse // Ibid., S. 362-371.] Rorschach H. /1912/ Zur Symbolik der Schlange und der Krawatte // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1912. Bd. 2, S. 675.

Sachs H. /1911/ Zur Darstellungs-Technik des Traumes // Ibid., 1911. Bd. 1, S. 413.

Sachs H. /1912/Traumdeutung und Menschenkenntnis // Jb. f. psychoanalytische und psychopathologische Forschungen. 1912. Bd. 3, S. 568. Sachs H. /1913/ Ein Traum Bismarcks // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse.

1913.   Bd. 1, S. 80-83.

Sachs H. /1914/ Das Zimmer als Traumdarstellung des Weibes // Ibid.,

1914.   Bd. 2, S. 35.

Sanctis S. de. /1896/ /sogni e ilsonno nell’isterismo e nella epilessia. Roma,

1896.

Sanctis S. de. /1897a/ Les maladies mentales et les rкves II Ann. de la Sociйtй de mйdecine de Gand. 1897. T. 76, p. 177.

Sanctis S. de. /1897b/ Sui rapporti d’identitа, di somiglianza, di analogia e di equivalenza fra sogno e pazzia // Rivista quindicinale di Psicologia, Psichiatria, Neuropatologia. 1897. 15. nov.

Sanctis S. de. /1898a/ Psychoses et rкves // Rapport au Congrиs de neurologie et d'hypnologie de Bruxelles 1897. 1898. T. 1, p. 137.

Sanctis S. de. /1898b/ I sogni dei neuropatici e dei pazzi II Arch. dйlia psichiatria ed antropologia criminale. 1898. T. 19, p. 342.

Sanctis S. de. /1899/ Isogni. Torino, 1899 (Vāciski: Die Trдume. [Medizinisch-psychopathologische Untersuchungen.] Halle, 1901).

Scherner K. A. /1861/ Das Leben des Traumes. Berlin, 1861. Schleiermacher F. E. D. /1862/ Psychologie // Gesammelte Werke. Berlin, 1862. Bd. 6, III.

Scholz F. /1887/ Schlaf und Traum. [Eine populдr-wissenschaftliche Darstellung]. Leipzig, 1887.

Schopenhauer A. /1862/ Versuch ьber das Geistersehen und was damit zusammenhдngt // Parerga und Paralipomena. Berlin, 1862. Bd. 1, S. 213 (1. Aufl. Leipzig, 1851; Sдmtliche Werke. Wiesbaden, 1946. Bd. 5, S. 239).

Schubert G. H. /1814/ Die Symbolik des Traumes. Bamberg, 1814.

[4. Aufl. Leipzig, 1862; pārpublicējums: Amsterdam, 1966.] Schwarz F. /1913/Traum und Traumdeutung nach “Abdalgani an-Nabulusi” // Ztschr. der Deutschen Morgenlдndischen Gesellschaft. 1913. Bd. 67, S. 437 [-493; Abalanl Nābulusī].

Secker F. /1910/ Chinesische Ansichten ьber den Traum // Neue metaphysische Rundschau. 1910. Bd. 17, S. 101.

Siebeck H. /1877/ Das Traumleben der Seele. Berlin, 1877.

Silberer H. /1909/ Bericht ьber eine Methode, gewisse symbolische Halluzinations-Erscheinungen hervorzurufen und zu beobachten // Jb. f. psychoanalytische undpsychopathologische Forschungen. 1909. Bd. 1, S. 513-525.

Silberer H. /1910/ Phantasie und Mythos // Ibid., 1910. Bd. 2, S. 541. Silberer H. /1912/ Symbolik des Erwachens und Schwellenssymbolik // Ibid., 1912. Bd. 3, S. 621-660.

Silberer H. /1914/ Probleme der Mystik und ihrer Symbolik. Leipzig, 1914.

[2. Aufl. — Darmstadt, 1961.]

Simon P. M. /1888/ Le monde des rкves. [Le rкve, l’hallucination, le somnambulisme et l'hypnotisme. Paris, 1888. [2e йd.].

Sperber H. /1912/ Uber den Einfluss sexueller Momente auf Entstehung und Entwicklung der Sprache // Imago. 1912. Bd. 1, S. 405. Spielrein S. /1913/Traum von “Pater Freudenreich” // Int. Ztschr. f. дrztl. Psychoanalyse. 1913. Bd. 1. S. 484-486. [Pārpublicējums: Spielrein S. Sдmtliche Schriften. Freiburg, 1987, S. 171—175.]

Spitta H. /1882/ Die Schlafund Traumzustдnde der menschlichen Seele.

Tьbingen, 1892 (1. Aufl. 1878).

Spitteier C. /1914/ Meine frьhesten Erlebnisse. Jena, 1914. [Gesammelte Werke. Zьrich, 1947. Bd. 6. Autobiographische Schriften.]

Stannius H. /1849/ Das peripherische Nervensystem der Fische, anatomisch und physiologisch untersucht. Rostock, 1849.

Stдrcke J. /1913/ Neue Traumexperimente in Zusammenhang mit дlteren und neueren Traumtheorien // Jb. f. psychoanalytische und psychopathologische Forschungen. 1913. Bd. 5, S. 233-306.

Stekel W. /1909/ Beitrдge zur Traumdeutung // Ibid., 1909. Bd. 1.S.458. Stekel W. /1911/ Die Sprache des Traumes. Eine Darstellung der Symbolik und Deutung des Traumes in ihren Beziehungen zur kranken und gesunden Seele fьr Дrzte und Psychologen. Wiesbaden, 1911 (2. Aufl. 1922). Stricker S. /1879/ Studien ьber das Bewusstsein. Wien, 1879.

Strьmpell A. /1883—1884/ Lehrbuch der speciellen Pathologie und Therapie der inneren Krankheiten [fьr Studierende und Arzte]. Leipzig, 1883— 1884. [32. Aufl. — Leipzig, 1934. 2 Bde.]

Strьmpell L. /1877/ Die Natur und Entstehung der Trдume. Leipzig, 1877.

[Pвrpublicиjums: Saarbrьcken, 2007.]

Stumpf E. J. G. /1899/ Der Traum und seine Deutung [, nebst erklдrten Traumbeispielen]. Leipzig, 1899.

Sully J. /1893/ Ihe dream as a rйvйlation II Eortnightly Review. 1893. Vol. 53, p. 354.

Swoboda H. /1904/ Die Perioden des menschlichen Organismus in ihrer psychologischen und biologischen Bedeutung. Leipzig, 1904.

Tannery M. P. /1898/ Sur la memoire dans le rкve II Rev. philosophique.

1898.  T. 45, p. 637.

Tausk V. /1913/ Zur Psychologie der Kindersexualitдt // Int. Ztschr. f. дrztl.

Psychoanalyse. 1913. Bd. 1, S. 444-458.

Tausk V. /1914/ Kleider und Farben im Dienste der Traumdarstellung // Ibid., 1914. Bd. 2, S. 464-466.

Tfinkdji J. /1913/ Essai sur les songes et l’art de le interprйter (oniricritie) en Mйsopotamie II Anthropos. 1913. Bd. 8, S. 505 [-525].

Thomayer J. /1897/ La signification de quelques rкves II Rev. neurologique.

1896.  T. 5, p. 98-101.

Tissiй P. /1898/ Les rкves, physiologie et pathologie. Paris, 1898 ( 1. йd. 1870).

Tobowolska J. /1900/ Etude sur les illusions de temps dans les rкves du sommeil normal. Paris, 1900.

VarendonckJ. /1921/ The Psychology of Day-Dreams. London, 1921. Vaschide N. /1911/ Le sommeil et les rкves. Paris, 1911.

Vespa B. /1897/ Il sonno e i sogni nei neuroe psicopatici II Bolletino dйlia Societа Lancisiana Ospedali. 1897. T. 42, p. 193.

Vold J. M. /1896/ Expйriences sur les rкves et en particulier sur ceux d’origine musculaire et optique II Rev. philosophique. 1896. T. 42, p. 542—544. Vold J. M. /1910-1912/ Ьber den Traum. [Experimental-psychologische Untersuchungen.] Leipzig, 1910-1912. 2 Bde.

Volkelt J. /1875/ Die Traum-Phantasie. Stuttgart, 1875.

Weygandt W. /1893/ Entstehung der Trдume. Leipzig, 1893.

Wiggam A. /1909/ A contribution to the data of dream psychology // Pйdiatrie Semestrial Journal of Genetic Psychology. 1909. Vol. 16, pp. 250# [PedagogicalSeminary. 1909. June, pp. 240-251].

Winterstein A. /1912/ Zwei Belege fьr die Wunscherfьllung im Traume // Zentbl. f. Psychoanalyse. 1912. Bd. 2, S. 292.

Wittels F. /1924/ Sigmund Freud: der Mann, die Lehre, die Schule. Leipzig, 1924.

Wundt W. /1874/ Grundzьge der physiologischen Psychologie. Leipzig, 1874.

[6. Aufl. Leipzig, 1908.]

Zeller A. Irre [, irren, irrereden, irrwahn] // Ersch J. S., Gruber J. G. [(Hrsg.)] Allgemeine Encyclopйdie der Wissenschaften und Kьnste. 1818. Bd. 24, S. 120 [Leipzig, 1845. Sect. 2. Th. 24, S. 117-133; Electronic, ed. Gцttingen, 2003.]

В

Studijizdevumā šajā rubrikā ir minēti darbi, kas publicēti pirms Freida grāmatas “Sapņa interpretācija” publicēšanas 1899. gadā. Bibliogrāfija nav pilnīga un precīza; ar zvaigznīti (*) atzīmēti neidentificēti darbi. Hermaņa Belanda izdevumā (Freud S. Die Traumdeutung. Frankfurt/M., 1991; 2009) publicētā bibliogrāfija ir atšķirīga un vietām koriģēta. Tās pamatprincips ir darbi pirms (A) un pēc (B) Freida grāmatas publicēšanas.

Sajā bibliogrāfijā tiek atkārtota Studijizdevumā bibliogrāfija. Ja darbu ir izdevies identificēt, tad zvaigznīte (*) ir noņemta. Nelieli labojumi un papildinājumi ir ieviesti bez īpašām atrunām. Papildinājumi un precizējumi ir ievietoti kvadrātiekavās; tāpat kvadrātiekavās ir ievietota informācija par attiecīgo darbu jaunākiem izdevumiem vai izdevumu, kura nosaukums atšķiras, t. i., ja man nav izdevies atrast norādīto darbu.

Ahmad Ibn Sīrīn. Achmetis f. Seirim Oneirocriticae. Ed. N. Rigaltius. Paris, 1603. [Artemidori Daldiani, Achmetis Sereimi F. Oneirocritica. Rec. N. Rigaltius. Lutetiae, 1603; Mьnchen, 1992.]

Alberti M. Se insomniorum influxu in sanitatem et morbos. [ Was Trдume zur Gesundheit und Kranckheit beytragen? Halae, 1744.

Alix. Les rкves II Rev. sei. industr. (3. sйrie). 1883. T. 6, p. 554#

*Anon. Rкves et l’hypnotisme II Le Monde. 1890. 25. aug.

*Anon. Science of dreams II The Lyceum. Dublin, 1890, p. 28#

‘Anon. The utility of dreams II J. Comp. Neurol. Granville, 1893. Vol. 3, pp. 17# Bacci D. Sui sogni e sul sonnambulismus, pensiero fisiologico-metafisici. Venezia, 1857.

Ball B. La morphinomanie, les rкves prolongйs. Paris, 1885. \La morphinomanie: les frontiиres de la folie; le dualisme cйrйbral; les rкves prolongйs; la folie gйmillaire ou aliйnation mentale chez les ju meaux. Paris, 1885.] Benezй E. Das Traummotiv in der mittelhochdeutschen Dichtung bis 1250 und in alten deutschen Volksliedern. Halle, 1897.

‘Benini V. Nel moncto dei sogni // II Pensiero nuovo. 1898. apr. Birkmaier H. Licht im Finsternьss der nдchtlichen Gesichte und Trдume. Nьrnberg, 1715.

Bisland E. Dreams and their mysteries II N. Am. Rev. 1896. Vol. 162, pp. 716 [-726].

Bradley F. H. On the failure of movement in dream // Mind. London, 1894. Vol. 3, pp. 373#

Brander R. Der Schlaf und das Traumleben. Leipzig, 1884.

Bremer L. Traum und Krankheit II New York Med. M\onthly\. 1893. Vol. 5, pp. 281-286].

*Bussola S. De somniis. Ticini Reg[ii], 1834.

Caetani-Lovatelli E. I sogni e l’ipnotismo nel mondo antico II Nuova Antologia. 1889. T. 24. Serie III. 1. Dez.

Cane F. The physiology of dreams II The Laticet. 1889. Vol. 67, p. 1330 (Dec. 28).

Cardano G. Somniorum synesiorum, omnisgeneris insomnia explicantes libri IV. Basel, 1562 (2. Aufl.: Opera omnia Cardani. Lyon, 1663. T. 5, p. 593#) [Somniorum Synesiorum libri quator. Ed. par J.-Y. Boriand. Firenze, 2008.]

Cariero A. De somniis deque divinatione per somnia. Padua, 1575. Carpenter. Dreaming (under “Sleep”) // Cyclop. ofAnat. and Physiol. London, 1849/1852. Vol. 4, pp. 687#

Claviиre. La rapiditй de la pensйe dans le rкve II Rev. philosophique. 1897.

T. 43, p. 507/

Courts G. A. Night-terrors II Amer. J. Med. Sei. 1896.

D. L. А propos de l’apprйcitation du temps dans le rкve II Rev. philosophique. 1895. T. 40, p. 69/

Dagonet H. Du rкve et du dйliere alcoolique II Ann. Mйd.-psychol. 1889. T. 10, p. 193/

Dandolo G. La conscienza nel sogno [: studio di psicologia]. Padova, 1889. Dechambre A. Cauchemar II Diet. Encycl. Sei. Mйd. 1880. T. 2, p. 48/ ‘Dietrich J. D. An ea, quae hominibus in somno et somnio accidunt, iisdem possint imputari? Wittemberg, 1726.

*Dochmasa A. M. Dreams and Their Significance as Forebodings of Disease. Kazan, 1890.

Dreher E. Sinneswahrnehmung and Traumbild II Reichsmed. Anzeiger.

Leipzig, 1890. Bd. 15. Nr. 20, 21, 22, 23, 24; Bd. 16. Nr. 3, 8. Ducostй M. Les songes d’attaques des йpileptiques II J. Mйd. Bordeaux.

1899. 26. nov., 3. dec.

Du Prel C. Oneirokritikon: der Traum vom Standpunkte des transcendentalen Idealismus // Deutsche Vierteljahrschrift. Stuttgart, 1869. Hf. 2. [S. 188-241].

Du Prel C. Psychologie der Lyrik. [Beitrдge zur Analyse der dichterischen Phantasie. Leipzig, 1880.

Du Prel C. Kьnstliche Trдume // Sphinx. 1889. Juli.

Egger V. Le sommeil et la certitude, le sommeil et la mйmoire II Critique philos. Paris, 1888. T. 1, p. 341/

Ellis H. On dreaming of the dead II Psychol. Rev. 1895. Vol. 2, pp. 458# Ellis H. A note on hypnagogic paramnesia // Mind. 1897. Vol. 6, pp. 283# Erdmann J. E. Das Trдumen// Ernste Spiele. Kap. 12. Berlin, 1855. [Ernste Spiele: Vortrдge, theils neu theils lдngst vergessen. Berlin, 1855; Das Trдumen. Vortrag. Berlin, 1861.]

Erk V. Ьber den Unterschied von Traum und Wachen. [Eine erkenntnistheoretische Studie. Prag, 1874.

*Escande de Messiиres. Les rкves chez les hystйriques. Bordeaux, 1895. Faure. Йtudes sur les rкves morbides. Rкves persistants II Arch, gйnйr. mйd.

1876. T. 27, p. 550/

*Fenizia. L’azione suggestiva delle cause esterne nei sogni II Arch, per TAnthrop. 1896. T. 26.

*Fйrй C. Les rкves d’accиs chez les йpileptiques II Mйd. mod. 1897. 8. dec. Fischer J. Ad artis veterum onirocriticae historiam symbola. lenae, 1899. Florentin V. Das Traumleben: Plauderei II Alte und neue Welt. 1899. Bd.

33,   S. 725f.

Fornachschon H. Die Geschichte eines Traumes als Beitrag derTranscendentalpsychologie // Psychische Studien. 1897. Bd. 24, S. 274f. Frensberg [A.]. Schlaf und Traum // Sammlung gemeinverst. wiss. Vortr. Virchow-Holtzendorff, 1885. Serie 20. Bd. 466. [Schlaf und Traum: Vortrag, gehalten im April 1883. Berlin, 1885.]

Frerichs J. H. Der Mensch: Traum, Herz, Verstand. Norden, 1866.

Galen. Depraecognitione, ad Epigenem. Lyon, 1540. [On prognosis. Berlin,

1979.]

*Girgensohn L. Der Traum: psychol.-physiol. Versuch. 1845. *Gleichen-Russwurm A. Traum in det Dichtung // Nat. Z. 1899. Nr. 553-559.

*Gley E. Apprйciation du temps pendant le sommeil II L’intermйdiaire des biologistes. 1898. T. 10, p. 228/

Gorton D. A. Psychology of the unconscious II Am. Med. Times. 1896.

Vol. 24, pp. 33, 37.

Gould G. M. Dreams, sleep and consciousness И The Open Court. Chicago, 1889. 2, pp. 1433-1436, 1444-1447.

*Grabener G. C. Ex antiquitate judaica de menыdim bachalфm sive excommunicatisper insomnia exerc. Resp. Klebius. Wittemberg, 1710. Graffunder P. C. Traum und Traumdeutung II Sammlung gemeinverstдndlicher wiss. Vortrдge. 1894. Bd. 197. [Flamburg, 1894.] Greenwood F. Imaginations in Dreams and Iheir Study. London, 1894.

[BiblioBazaar, 2008.]

Grot N. Dreams, a Subject of Scientific Analysis. Kiew, 1878 (krieviski). [Грот H. Сновиденья как предмет научного анализа. Киев, 1878.]

Guardia J. M. La personnalitй dans les rкves II Rev. philosophique. 1892. T. 34., p. 225/

Gutfeldt I. Ein Traum II Psyehol. Studien. 1899. Bd. 26, S. 491/

Hampe T. Ьber Hans Sachsens Traumgedicht II Z. deutsch. Unterricht.

1896. Bd. 10, S. 616/

Heerwagen [F.]. Statististische Untersuchungen ьber Trдume und Schlaf // Philosophische Studien. 1889. Bd. 5, S. 301—320.

Hiller G. Traum. Ein Kapitel zu den zwцlf Nдchten // Leipz. Tagbl. und Anz. 1899. Nr. 657. Zusatz 1.

Hitschmann F. Ьber das Traumleben der Blinden // Z. Psychol. 1894. Bd. 7, S. 387/

Jastrow J. The dreams of the blind II New Princeton Rev. 1888. Vol. 5, pp. 387/

Jensen J. Trдumen und Denken // Samml. gemeinverst. wiss. Vortr. VirchowHoltzendorff, 1894. Serie 6. Bd. 134. [ Trдumen und Denken. Vortrag, gehalten in Wehlau, 12. November 1869. Berlin, 1871.]

Kingsford A. Dreams and Dream-Stories. London, 1888. 2nd ed. [Ihe Echo Library, 2008.]

Kloepfel F. Trдumerei und Traum: Allerlei aus unserem Traumleben // Universum. 1899. Bd. 15, Sp. 2469 [-2484], 2607 [-2622].

Kramar O. O spаnku a snu // Prager Akad. Gymn. 1882. [Kramдr O.

O spдnku a snu // Prazskй akademicke gymnasium. 1882.]

Krasnicki E. Karls IV. Wahrtraum // Psychol. Studien. 1897. Bd. 24, S. 697/ Kucera E. Aus dem Traumleben // Mдhr-Weisskirchen. Gymn. 1895. [XIV. Jahresbericht des k. k. Staatsgymnasiums in Mдhr Weisskirchen fьr das Schuljahr 1894/1895. Mдhr Weisskirchen, 1895, S. 3-22.]

LaistnerL. Das Rдtsel der Sphinx. [Grundzьge der Mythengeschichte]. Berlin,

1889.   2 Bde.

*Landau M. Aus dem Traumleben // Mьnchener Neueste Nachrichten.

1892.   9. Jan.

Laupts. Le fonctionnement cйrйbral pendant le rкve et pendant le sommeil hypnotique II Ann. mйd.-psychol. 1895. (8. sйrie) T. 2, p. 354/ *Leidesdorf M. Das Traumleben II Sammlung der ‘Aima Mater”. Wien, 1880.

Lerch M. F. Das Traumleben und seine Bedeutung // Gymn. Progr. Komotau, 1883—1884. [Programm des k. k. Obergymnasium zu Komotau.]

*Liberali F. Dei sogni. Padova, 1834.

Liйbeault A. A travers les йtats passifs, le sommeil et les rкves II Rev. hypnot.

1893.  T. 8, p. 41, 65, 106.

Luksch L. Wunderbare Traumerfiillung als Inhalt des wirklichen Lebens. Leipzig, 1894.

Macario M. M. A. Des rкves, considйrйs sous le rapport physiologique et pathologique II Ann. mйd.-psychol. 1846. (1. sйrie) T. 8, p. 180, 184.

Macario M. M. A. Des rкves morbides II Gaz. mйd. de Paris. 1889. T. 8, p. 1, 85,97, 109, 121.

Macfarlane A. W. Dreaming II Edinb. Med. J. 1890. Vol. 36, pp. 499/

Maine de Biran M. F. P. Nouvelles considйrations sur le sommeil, les songes, et le sonnambulisme (1792) II Oeuvres philosophiques. Paris, 1841, p. 209/

Maury L. F. A. De certains faits observйs dans les rкves II Ann. mйd.-psychol. 1857. (3. sйrie) T. 3, p. 157/

Meisel J. Natьrlich-gцttliche und teuflische Trдume, fBewiesen einem guten Freundin Wien]. Sieghartstein, 1783.

Melinand M. C. Dream and reality II Popular Sei. Monthly. 1898. Vol. 54, p. 96.

Melzentin C. Ьber wissenschaftliche Traumdeutung// Gegenwart. Leipzig,

1899.   Nr. 50.

Mentz R. Die Trдume in den altfranzцsischen Karlsund Artus-epen. Marburg, 1888.

Monroe W. S. A study of taste-dreams II Am. J. Psychol. 1899. Vol. 10, pp. 326/

Moreau de La Sarthe J. L. Rкve // Diet. sc. mйd. 1820. T. 48, p. 245.

Motet. Cauchemar II Diet. mйd. chir. pratiques. Paris, 1829-1836.

Murray J. C. Do we ever dream of tasting? // Proc. Am. Psychol. Ass. 1894, pp. 20/

Nagele A. Der Traum in der epischen Dichtung II Programm der Realschule. Marburg, 1889. [Jahresbericht der k. k. Staats-Oberrealschule in Marburg.]

Newbold W. R. Sub-conscious reasoning II Proc. Soc. Psychic. Res. London, 1896. Vol. 12, pp. 11/

Passavanti J. Libro dei sogni. Roma, 1891. [Trattato de sogni. Esempli. Milano, 1917.]

Paulhan F. А propos de l’activitй de l’esprit dans le rкve II Rev. philosophique. 1894. T. 38, p. 546/

Pick A. Ьber pathologische Trдumerei und ihre Beziehungen zur Hysterie // Jb. Psychiat. 1896. Bd. 14, S. 280/

‘Ramm K. Pertractans somnia. Wien, 1889.

‘Rйgis E. Les rкves Bordeaux // La Gironde (Variйtйs). 1890. 31. mai. Richard J. La thйorie des songes. Paris, 1766.

Richardson B. W. The physiology of dreams II Asclep. 1892. Vol. 9, pp. 129/ Richier E. Onйirologie ou dissertation sur les songes, considйrйs dans l’йtat de maladie. Paris, 1816.

Richter J. P. Blicke in die Traumwelt II Museum. 1813. Bd. 2. Werke. Hrsg. von Hempel. Bd. 44, S. 128.) [Sдmtliche Werke. Abt. 2. Bd. 2, S. 1017-1048.]

Richter J. P. Ьber Wahlund Halbtrдume // Werke. Bd. 44. S. l42f.

(1826-1833) Wahrheit aus Jean Pauls Leben.

Robinson L. What dreams are made of // N. Am. Rev. 1893. Vol. 157, pp. 687/

Rousset C. Contribution а l’йtude du cauchemar. Paris, 1876.

Roux J. Le rкve et les dйlires oniriques II Province mйd. Lyon. 1898. T. 12, p. 212/

RyffW. H. Traumbьchlein. Strassburg, 1554. [ Wahrhaftige, kьnstliche und gerechte underweisung wie alle Trдume, Erscheinungen und Nдchtliche gesicht erklдrt werden mцgen. Strassburg, 1551.]

Santel A. Poskus raz kladbe nekterih pomentjivih prokazni spanja in sanj // Progr. Gymn. Gцrz, 1874. [Pokus razkladbe nekterih pomenljivih prikazni spanja in san // Programm des k. k. akademischen Gimnasiums in Gцrz. Gцrz, 1874.]

Sarlo F. / sogni. Saggiopsicologico. Napoli, 1887.

Sch. Fr. Etwas ьber Trдume // Psychol. Studien. 1897. Bd. 24, S. 686# Schleich K. L. Schlaf und Traum // Zukunft. 1899. Bd. 29, S. 14#, 54# Schwartzkopff P. Das Leben im Traum: eine Studie. Leipzig, 1887. Stevenson R. L. A Chapter on dreams II Across the Plainsss. 1892.

Stryk M. Der Traum und die Wirklichkeit (nach C. Mйlinand) II Baltische Monatsschrift. Riga, 1899. Bd. 48, S. 189#

Sully J. Illusions. A Psychological Study. London, 1881.

Sully J. Йtudes sur les rкves II Rev. scientif. (3. sйrie) 1882. T. 3, p. 385/

Sully J. The Human Mind. London, 1892. Vol. 1-2.

Sully J. Dreams // Enc. Brit. 1875-1889. 9th ed.

Summers T. O. The physiology of dreamings // St. Louis Clin. 1895. Vol. 8. P. 401/

Surbled G. Origine des rкves II Rev. quest, scient. 1895.

Surbled G. Le rкve. Paris, 1898.

Synesius of Syrene. Liber de insomniis (Deutsche Ьbersetzung von F. S. Krauss: Oneiromantik. Wien, 1888).

Tannery M. P. Sur l’activitй de l’esprit dans le rкve II Rev. philosophique.

1894.  T. 38, p. 630.

Tannery M. P. Sur la paramnйsie dans les rкves II Ibid., 1898. T. 46, p. 420.

Thiйry A. Aristote et la psychologie physiologique du rкve II Rev. neo-scol. 1896. T. 3, p. 260.

Thomayer S. Beitrдge zur Pathologie der Trдume II Poliklinik der tschechischen Universitдt. Prag, 1897 (cehiski). [Pri'spкvky k patologii snь // Poliklinika ceskй univerzity. Praha, 1897.]

Tissiй P. Les rкves; rкves pathogиnes et thйrapeutiques; rкves photographiйs Il Journ. mйd. Bordeaux. 1896. T. 36. p. 293, 308, 320.

Titchener E. B. Taste dreams II Am. J. Psychol. 1895. Vol. 6, p. 505/

Tonnini S. Suggestione e sogni II Arch, psichiatr. antrop. crim. 1887. T. 8, p. 264/

*TonsorJ. H. Disputatio de vigilia, somno etsomniis. Prop. Lucas. Marburg, 1627.

Tuke D. Fi. Dreaming II Diet, of Psychol. Med. London, 1892. Ed. by Hack Tuke.

Ullrich M. W. Der Schlaf und das Traumleben, Geisteskraft und Geistesschwдche. Berlin, 1896. 3. Aufl.

Unger F. Die Magie des Traumes als Unsterblichkeitsbeweis. Nebst einer Vorwort: Okkultismus und Sozialismus von C. Du Prel. Mьnster,

1897.   2. Aufl.

Vignoli T. Mito e scienza: Saggio. Milano, 1879. Myth and Science: An Essay. London, 1882). [Mythos und Wissenschaft: Eine Studie. Leipzig, 1880.J

*VischerF.T. Studien ьber den Traum // Beilage z. Allg. Z. 1876, Nr. 105-107.

Void J. M. Einige Experimente ьber Gesichtsbilder im Traume // Bericht ьber d. 3. Psych. Kongr. Mьnchen, 1897; Z. Psychol. Physiol. Sinnesorgane. 1897. Bd. 13, S. 66#

Vykoukal F. V. Ьber Trдume und Traumdeutungen. Prag, 1898 (cehiski).

[0 snech a vykladech snu: kulturni obrdzek. Praha, 1898.]

Wedel R. Untersuchungen auslдndischer Gelehrter ьber gew. Traumphдnomene // Beitr. zur Grenzwissenschaft. 1899, S. 24.

Wehr H. Das Unbewusste im menschlichen Denken II Programm der Oberrealschule. Klagenfurt, 1887. [Jahresbericht der k. k. Realschule zu Klagenjurt.]

Weill A. Qu’est-se que le rкve? Paris, 1872.

*Wendt K. Kriemhilds Traum. Rostock, 1858.

Wilks S. On the nature of dreams // Med. Mag. London, 1893-1894. Vol. 2, pp. 597#

Williams Fо. S. The dream state and its psychic correlatives // Am. J. Insanity. 1891-1892. Vol. 48, pp. 445#

Woodworth R. S. Note on the rapidity of dreams // Psychol. Rev. 1897. Vol. 4, pp. 524#

Woodworth R. S. Ce qu’on peut rкver en cinq secondes II Rev. sei. (3. sйrie)

1886.  T. 11, p. 572f.

Zuccarelli. Polluzioni notturne ed epilepsia II L’anomalo. 1894-1895. T. 1-3.

Komentāri

Kaut ari titullapā ir uzrādīts 1900. gads, Freida grāmata “Sapņa interpretācija” ir publicēta 1899. gada 4. novembrī. Līdztekus darbam “Trīs apcerējumi par seksuālā teoriju” šo grāmatu Freids, izdodot to no jauna, ir labojis un papildinājis. Sākot ar trešo izdevumu, Freids pārtrauc atzīmēt labojumus un papildinājumus. Freida Kopoto darbu (Gesammelte Werke) izdevēji vienā sējumā iekļāva sākotnējo versiju, bet labojumus un papildinājumus ievietoja citā sējumā; darbs gan netika veikts pietiekami rūpīgi un precīzi (izlaistais materiāls daļēji publicēts t. s. Papildsējumā). Studijizdevumā (Studienausgabe) un Hermaņa Belanda izdevumā tiek publicēts pilnais teksts, taču Belands pārņem Kopoto darbu versiju, nefiksējot labojumus un visus papildinājumus, veicot vien korekcijas saskaņā ar Studijizdevumu.

Bibliogrāfiski dati

1900 Die Traumdeutung. Leipzig; Wien: Franz Deuticke, iv + 375 Ipp. 1909 Die Traumdeutung. 2. (papi. un revi) izd. Turpat, vii + 389 lpp. 1911 Die Traumdeutung. 3. (papi. un rev.) izd. Turpat, x + 418 lpp.

1914 Die Traumdeutung. 4. (papi. un rev.) izd. Turpat, x + 498 Ipp.

1919 Die Traumdeutung. 5. (papi. un rev.) izd. Turpat, ix + 474 Ipp.

1921  Die Traumdeutung. 6. izd. (5. izd. ar jaunu priekšvārdu un revidētu bibliogrāfiju). Turpat, vii + 478 lpp.

1922    Die Traumdeutung. 7. izd. (nemainīts 6. izd.). Turpat.

1925 Die Traumdeutung. Grдm.: Gesammelte Schriften. Leipzig; Wien; Zьrich: Internationaler Psychoanalytischer Verlag, 2. sēj., 543 lpp.;

3.   sēj., 1.-185. lpp.

1930 Die Traumdeutung. 8. (papl. un rev.) izd. Leipzig; Wien: Franz Deuticke. x + 435 lpp1942 Die Traumdeutung. Grдm.: Gesammelte Werke. 2./3. sēj., xv +

1.                   -642. lpp. (8. izdevuma pārpublicējums).

1972 (1989) Die Traumdeutung. Grдm.: Studienausgabe. Frankfurt/M.: S. Ficher, 2. sēj., 19 + 698 lpp.

1987 Gesammelte Werke. Nachtragsband. 604/, 610f., 616—619, 620f, 746. 1991 (2009) Die Traumdeutung. Frankfurt/M.: Fischer Taschenbuch Verlag, 663 lpp.

1999 Die Traumdeutung. Frankfurt/M.: Fischer, 375 lpp. (pirmizdevuma atkārtojums ar pielikumu. Elibron Classics Series ietvaros pirmizdevuma atkārtojums arī Ādama nt Media Corporation 2005).

Viens no tematiem, kam pievienoti aizvien jauni iztirzājumi, ir sapņa simbolika. Sākotnējais šā temata izklāsts aprobežojas ar dažām lappusēm 6. nodaļas D. sadaļas “Atskats uz atainojamību” noslēgumā. Otrajā izdevumā (1909) Freids 5. nodaļā ievieto sadaļu “Tipiskie sapņi” ar simbolikas izklāstu, kas trešajā izdevumā (1911) tiek papildināts. Ceturtajā izdevumā (1914) Freids 6. nodaļā ievieto sadaļu E (Atainojums ar simboliem sapnī — citi tipiskie sapņi), kurā iekļauj papildināto materiālu no iepriekšējā izdevuma 5. nodaļas. Turpmākajos izdevumos darba uzbūvē šajā ziņā mainīts nekas nav, vien pievienots jauns materiāls. Astotajā izdevumā (1930) sadaļā “Tipiskie sapņi” atkal tiek iekļautas dažas izlaistās pasāžas.

Darba ceturtajā, piektajā, sestajā un septītajā izdevumā 6. nodaļas beigās tiek publicēti divi Oto Ranka teksti (“Sapnis un dzeja” un “Sapnis un mīts”), kas turpmākajos izdevumos tiek izlaisti.

Grāmatas pirmajā izdevumā Freids atsaucas uz 78 darbiem. Trešajā izdevumā tiek pievienotas norādes uz vēl 40 darbiem. Sākot ar ceturto izdevumu, par bibliogrāfiju ir atbildīgs Oto Ranks. Publikāciju saraksts top aizvien kuplāks, tas tiek dažādi grupēts (sk.: Bibliogrāfija). Turpmākajos izdevumos literatūras saraksts tiek papildināts, kaut arī Freids tieši uz šiem darbiem nav atsaucies vai arī bez norādēm ir atsaucies uz citām publikācijām (sk. turpmāk komentāros).

Studijizdevuma teksts, no kura veikts tulkojums, atbilst Kopoto darbu izdevumam, kura pamatā ir 8. izdevuma teksts, kas publicēts Freida dzīves laikā. Tajā ir ņemti vērā papildinājumi un labojumi vācu izdevumos, kas atzīmēti ar datējumiem kvadrātiekavās ([]). Kvadrātiekavās ir iekļautas arī savstarpējās atsauces un sasauces tekstā, kā arī precizētie — tieši un netiešie citāti un tulkotāja paskaidrojumi. Tomēr literatūras saraksts joprojām ir uzskatāms par nepilnīgu, daļēji tas attiecas arī uz citātiem (precizējumi ir uzrādīti attiecīgo vietu komentāros).

Pie darba “Sapņa interpretācijas” Freids strādā laikā no 1897. gada nogales līdz 1899. gada septembrim. 1893. gada 17. aprīlī Freids raksta Minnai Bernaisai: “Guļu bibliotēkas istabā un varu veikt visskaistākos pētījumus par dīvainajiem sapņiem” (Freud S., Bernays M. Briefwechsel 1882—1938. Hrsg. von A. Hirschmьller. Tьbingen, 2005, S. 233). Pirmā nozīmīgā publikācija, kurā fiksēta sapņa problemātika, ir Freida un Breiera kopdarbs “Studijas par histēriju”. Saistībā ar Emmiju fon N. (Fanniju fon Zulceri) Freids raksta: “Par šāda asociēšanas spaida spēku nesen varēju pārliecināties ar novērojumiem citā jomā. Uz vairākām nedēļām man vajadzēja nomainīt ierasto gultu uz cietāku guļvietu, kurā laikam vairāk vai mazāk dzīvi sapņoju, vienīgi laikam nevarēju sasniegt normālo miega dziļumu. Pirmajā ceturtdaļstundā pēc pamošanās es zināju visus nakts sapņus, papūlējos tos pierakstīt un pamēģināt atrisināt. Man izdevās šos sapņus kopumā atvedināt uz diviem momentiem: 1) uz nepieciešamību izstrādāt tādus priekšstatus, pie kuriem dienā biju uzkavējies tikai garāmejot, kas bija tikai skarti, nevis atrisināti, 2) uz spaidu saistīt lietas, kas pastāvēja vienā un tajā pašā apziņas stāvoklī. Uz pēdējā momenta brīvo valdīšanu bija atvedināms sapņu bezjēdzīgums un pretrunīgums” (Breuer, Freud 1895 (1991), 88). Minētā paciente pie Freida ārstējās 1889. gadā un vēl astoņas nedēļas nākamajā gadā.

1895.   gada septembrī Freids nosūta Vilhelmam Flīsam tā saukto “Psiholoģijas uzmetumu” (Freud S. Aus den Anfдngen der Psychoanalyse 1887— 1902. Frankfurt/M., 1975, S. 297-384). Šis uzmetums ļauj noskaidrot Freida uzskatu attīstību, taču laika gaitā viņš atsakās no neiroloģiskās teorijas. Turklāt atskatā Freids norāda, ka 1895. gada 24. jūlijā viņam esot izdevusies pilnīga sapņa interpretācija. Darbā “Par psihoanalītiskās kustības vēsturi” Freids raksta, ka “Sapņa interpretācija” būtībā bija gatava

1896.   gada sākumā, taču tā tika uzrakstīta tikai 1899. gada vasarā (sk. Freud 1914b, 91).

Manuskriptu un slejas Freids ir sūtījis Vilhelmam Flīsam, apspriežot ar viņu, ko un kā publicēt. Tomēr pēc grāmatas pabeigšanas 1899. gada

21.    septembrī Freids raksta: “Vienīgi domāju, ka mana paškritika nebija pilnīgi nepamatota. Arī manī kaut kur slēpjas formizjūtas daļa, skaistā kā sava veida pilnības novērtējums, un mana sapņu raksta neskaidrie, netiešiem vārdiem lepojošies, pēc domām šķielējošie teikumi ir smagi skāruši manu ideālu. Laikam arī nerīkojos nepamatoti, kad šo formas trūkumu uztveru kā trūkstošās materiāla pārvaldes zīmi” (Freud S. Briefe an W. Fliess. Frankfurt/M., 1986, S. 410). Acīmredzot arī tāpēc Freida darbs “Sapņa interpretācija” ir kļuvis par viņa pazīstamāko, visvairāk pirkto un vienlaikus visretāk lasīto un bieži vien pārprasto darbu (Grubrich-Simitis I. Metamorphosen der “Traumdeutung”. In: Starobinski J., GrubrichSimitis I., Solms M. Hundert Jahre “Traumdeutung” von Sigmund Freud. Frankfurt/M., 1999, S. 70). Darbs tiek laists klajā, pieskaņojot to Čārlza Darvina grāmatas “Sugu izcelšanās” publicēšanai 1859. gadā. Henrijs Ellenbergers raksta: “Lai gan “Sapņa interpretācija” ir ieguvusi lielu slavu, tā patlaban ir viens no mazāk saprastajiem Freida darbiem, un tam ir vairāki cēloņi. Pirmkārt, teksts ikvienā jaunā izdevumā ir bijis pakļauts daudziem labojumiem, papildinājumiem un svītrojumiem, tā ka patlaban pieejamais izdevums formas un satura ziņā ļoti atšķiras no oriģināla. Otrkārt, grāmata ir grūti tulkojama, daudzas nianses zūd ari vislabākajos tulkojumos. Vienīgā iespēja patiesi uzzināt tās saturu ir lasīt vācu oriģinālizdevumu, kas diemžēl ļoti reti atrodams. Treškārt, “Sapņa interpretācija” ir pilna ar norādēm uz notikumiem un tikumiem, kas pazīstami laikabiedriem, bet mūsdienās bez komentāriem ir gandrīz nesaprotami” (Ellenberger H. Die Entdeckung des Unbewussten. Zьrich, 1985, S. 615-616).

1999. gadā izdevniecība “Fischer" laiž klajā darba pirmizdevumu, kam pievienoti Zana Starobinska, Ilzes Grubrihas-Simitisas un Marka Solmsa raksti.

1898.   gada un 1900. gada vasaras semestrī Freids universitātē ir pieteicis lekciju kursu “Sapņa psiholoģija”, taču to nenolasa (Gicklhorn J., Gicklhorn R. Sigmund Freuds akademische Laufbahn im Lichte der Dokumente. Wien, 1960, S. 152).

Komentāros esmu centies izvairīties no principiālas Freida atziņu iztirzāšanas, sniedzot minimālu papildu informāciju. Kvadrātiekavās ([]) iekļautie vārdi (vai vārds) ir nevis paša Freida tekstā, bet tikai tulkojumā, lai atvieglotu izpratni vai izteikšanos latviski. Plašāk par Freida minētajiem analītiķiem un terminoloģiju sk.: Suvajevs I. Dzīļu psiholoģija. Personas, idejas un risinājumi. Rīga: Zvaigzne ABC, 2002; Suvajevs I. Freida lieta. Rīga: Intelekts, 2003. Par palīdzību tulkojuma un komentāru tapšanā pateicos Irēnai Auziņai, Leonam Briedim, [Inārai Ķemerei , Edgaram

Narkēvičam, Intai Rozenvaldei, Vilhelmam Šmidam, Paveļam Štollam,

Andrim Šuvajevam, Andželai Šuvajevai, Annai Šuvajevai, Katrīnai Šuvajevai, kuri, protams, nav atbildīgi par publicēto tekstu. Kaut ari Latvijā veikt komentējošo darbu ir apgrūtinoši, šo izdevumu var uzskatīt par soli Freida tekstu akadēmiski kritiska izdevuma virzienā.

Skaidrojumos ir minētas personas un reālijas, kuras var palīdzēt izprast tekstu, tomēr tulkojumā nenovēršami pazūd oriģinālteksta daudznozīmīgā burvība. Freida sapņi ir dažādi interpretēti un pārinterpretēti. Freids — apzināti vai neapzināti pats reizēm ir šo to aizklājis, tāpēc ne vienmēr un visur esmu uzrādījis pārinterpretācijās veiktos lasījumus. Piemēram, vārdos “ciklamena” un “ciklops” tiek izlasīti vārdi “cikls” vai “āmen”, “Auf Geseres" un “Ungeseres” tiek lasīti kā “košerēts”, “nekošerēts” u. tml. Plašāk par šādām iespējām un dienas pārpalikumiem sk. franču psihoanalītiķa Didjē Anzjē (1923-1999) pētījumu (Anzieu D. L’auto-analyse de Freud et la dйcouverte de la psychanalyse. Paris, 1988).

Freida darba moto, kas tekstā vēlreiz tiek atkārtots, ir daudznozīmīgs un guvis atšķirīgas interpretācijas (sk.: Starobinski J. Acheronta movebo. Nachdenken ьber das Motto der “Traumdeutung”, ln: Starobinski J., Grubrich-Simitis I., Solms M. Hundert Jahre "Traumdeutung” von Sigmund Freud, 5. 7-34). Tā ir atziņa no Vergilija darba “Eneīda”, kas Augusta Ģiezena tulkojumā skan šādi: “Piesaukšu pazemes dievus, ja nespēšu augšējos locīt” (Vergilijs. Eneīda. Rīga: Liesma, 1970, 177. lpp.; Verg. Aen. Vil, 312). Ēnejs šajā darbā tiekas ar mirušo tēvu, arī Freids vēlāk uzsver tēva nozīmi darba “Sapņa interpretācija” tapšanā. Freids ir labi pazīstams ar klasisko kultūru, jaunības draugam Emīlam Flusam 1873. gada 16. jūnijā viņš stāsta, ka pārbaudījumā esot bijusi jātulko pasāža no Vergilija darba (Aen. IX, 176-223; sk. Freud S. "Selbstdarstellung . Frankfurt/M., 1989, S. 118). 1899. gada 17. jūlijā Freids raksta: “Līdz ar savu manuskriptu uz Berhtesgādenu ņemu līdzi Lasalu un dažus rakstus par bezapziņu” (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 396)Šajā vēstulē arī parādās moto: “Flectere si nequeo Superos, Acheronta movebo”. Tā otro daļu Freids jau 1896. gada

4.   decembrī ir iecerējis kā darba “Simptoma veidošanās” moto (ibid.,

5.   217). 1927. gada 30. janvārī Freids vēstulē raksta: “Citātu patapināju no Lasala, kuram, protams, tas bija domāts personiski un saistījās ar sociālu nevis psiholoģisku diferenciāciju. Manā [darbā] tam vajadzēja tikai izcelt daļu no sapņa dinamikas. Vēlmes ierosa, ko noraida augstākās dvēseles instances (izstumtā sapņa vēlme), iekustina dvēseles pazemi (bezapziņu), lai izpaustos” (Freud S. Briefe 1873-1939. Frankfurt/M., 1980,

S. 390). Runa ir par Ferdinanda Lasala (1825-1864) 1859. gadā publicēto brošūru “Itāliešu karš un Prūsijas uzdevums” (Der italienische Krieg und die Aufgabe Preussens).

Iepriekšēja piezīme

Sadaļā “Iepriekšēja piezīme” pirmā izdevuma savveida priekšvārdā pausto var pārprast, jo Freids uzsver anormālo, psihopatoloģisko aspektu un atsaucas uz neiropatoloģiskajām interesēm. Tāpēc jāņem vērā, ka viņš 1) relativē anormālo, psihopatoloģisko un 2) sapņus, t. i., sapni skata kā paradigmu (tāpēc, kā arī Freida valodiskā lietojuma dēļ darba nosaukums ir “Sapņa interpretācija”). Freids norāda uz savu sapņu izmantošanu analīzē, to savā rakstā atzīmē jau Ogists Ljebo un aicina šos sapņus iekļaut monogrāfijā, “nekaunoties pašam no sevis” (Liēbault A. Streifzьge in das Gebiet der passiven Zustдnde, des Schlafes und der Trдume. In: Zeitschrift fьr Hipnotismus, Suggestionstherapie, Suggestionslehre und verwandte psychologische Forschungen, Jg. 1, 1893, S. 223). Freids ir viens no minētā žurnāla izdevējiem. 1893. gada 17. aprīli Freids raksta Minnai Bernaisai par savām sapņu studijām, un var pieņemt, ka šajā gadā Freids sāk pierakstīt savus sapņus.

Priekšvārds otrajam izdevumam

1908.    gadā no 15. jūlija līdz 31. augustam Freids ar ģimeni un Šāndoru Ferenci atpūšas Berhtesgādenē, kur arī uzraksta priekšvārdu otrajam izdevumam.

1.    Pirmajos sešos gados tiek izpirkts 651 darba eksemplārs. Tomēr Freids nav īsti korekts, rakstot par darba noklusēšanu, — pirmajos trīs gados vien tiek publicētas vismaz 17 recenzijas; sk.: Kimmerle G. (Hrsg.). Freuds Traumdeutung. Frьhe Rezensionen 1899—1903. Tьbingen, 1986. 1902. gadā tiek izveidota Psiholoģisko trešdienu sabiedrība, kas 1908. gada 15. aprīlī tiek pārdēvēta par Vīnes psihoanalītiķu apvienību. Plašāk sk.: Mьhlleitner E. Biographisches Lexikon der Psychoanalyse. Die Mitglieder der Psychologischen Mittwoch-Gesellschaft und der Wiener Psychoanalytischen Vereinigung 1902-1938. Tьbingen, 1992.

2.   Nomirst Freida tēvs Jakobs (1815-1896). 1896. gadā. 2. novembri Freids raksta: “Pa kādu tumšu ceļu aiz oficiālās apziņas mani ir ļoti aizkustinājusi vecā nāve. Es viņu ļoti cienīju, ļoti labi sapratu, un viņš ļoti daudz izdarīja manā dzīvē ar sev raksturīgo dziļās gudrības un fantastiskās vieglprātības sajaukumu. Viņš jau sen bija nodzīvojis savu mūžu, pirms nomira, taču šajā sakarībā ir uzmodināts viss agrākais” (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 212—213). Ar šo notikumu tiek saistīta Freida sistemātiskās pašanalīzes uzsākšana (Schur M. Sigmund Freud. Leben und Sterben. Frankfurt/M., 1982, S. 136).

Priekšvārds trešajam izdevumam

3.   Acīmredzot domāta norāde uz 1905. gadā publicēto darbu “Trīs apcerējumi par seksuālā teoriju”, kuru Freids arī vairākkārt labo un papildina. Beigu beigās viņš nepavisam neuzskata, ka izveidojis pabeigtu (psiho) seksuālo teoriju. Plašāk sk.: Freids Z. Seksuālā dzīve. Rīga: Zvaigzne ABC, 2014.

4.     Vilhelms Štēkels (Stekel, 1868-1940) — Psiholoģisko trešdienu sabiedrības izveides ierosinātājs, psihoanalītiķis (1912. gadā izstājas no psihoanalītiķu apvienības). 1911. gadā Štēkels publicē grāmatu “Sapņa valoda. Sapņa simbolikas un interpretācijas atainojums tā saistībā ar slimo un veselo dvēseli” (Stekel 1911). Visos sapņos viņš gandrīz vienmēr atrod nāves simboliku; kaut arī piekrīt paša sapņotāja iedomām, tomēr skaidrojumus lielākoties sniedz pats. Štēkels ir t. s. aktīvās jeb eklektiskās psihoanalīzes izveidotājs.

5.   Oto Ranks (Rank, 1884—1939) — psihoanalītiķis, neārsts. Sākotnēji Ranks ir viens no Freida aizbilstamajiem, taču pēc 1924. gadā publicētā darba “Dzimšanas trauma” viņu attiecības pajūk. Laikā no 1925. gada līdz 1935. gadam Ranks strādā Parīzē un ietekmē psihoanalīzes veidošanos Francijā.

Priekšvārds ceturtajam izdevumam

6.   Ābrahams Brils (Brill, 1874—1948) Austroungārijā dzimis amerikāņu psihoanalītiķis. 1911. gadā viņš nodibina Bostonas psihoanalīzes biedrību, tajā pašā gadā tiek izveidota ari pārreģionāla organizācija — Amerikas psihoanalītiķu asociācija. 1913. gadā tiek nodibināts pirmais Amerikas psihoanalītiķu periodiskais izdevums “Psychoanalytic Review".

7.   Pēc 7. izdevuma Ranka raksti “Sapnis un dzeja” un “Sapnis un mīts” vairs netiek iekļauti darbā “Sapņa interpretācija”. Jāatzīmē, ka 1930. gadā, kad klajā nāk Freida darba 8. izdevums, Freida un Ranka attiecības ir pajukušas.

Priekšvārds piektajam izdevumam

8.    Ištvāns Hollošs (Hollos, Isidor Hesslein 1872-1957) — Ungārijas psihoanalītiķis, psihiatrs.

Šāndors Ferenci (Ferenczi, 1873-1933) Ungārijas psihoanalītiķis, kas izstrādā t. s. aktīvo tehniku un interesējas par psihosomatisko problemātiku.

Darba “Sapņa interpretācija” tulkojums (“Alomfejtйs’) ungāru valodā tiek publicēts tikai 1935. gadā.

9.    Hugo Hellers (Heller, 1870—1923) — grāmatizdevējs un mākslas salona uzturētājs ar sociāldemokrātisku orientāciju. Psiholoģisko trešdienu sabiedrības un Vīnes psihoanalītiķu apvienības loceklis no 1902. gada. Sk. Freida darbu “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a).

Priekšvārds astotajam izdevumam

10.   Ideja par Kopotajiem rakstiem desmit sējumos rodas 1924. gadā, nākamajā un aiznākamajā gadā katrā tiek publicēts pa pieciem sējumiem. 1928. gadā tiek publicēts 11. sējums, bet 1934. gadā 12. sējums.

11.    Ignacs Meiersons (Meyerson, 1888-1983) Polijā dzimis franču ārsts, psihologs. Viņa tulkojums (Le science de rкves) publicēts 1926., 1953., 1967. gadā.

Jons Landkvists (Landquist, 1881-1974) — zviedru literāts, filosofs, pedagoģijas un psiholoģijas profesors.

Luiss Lopess-Baļestēross i de Torress (Lopez Ballesteros y de Torres, 18961938) spāņu tulks, kura tulkojums Freida darbu izdevumam Kopotajos darbos tiek publicēts arī vēlāk; sk., piemēram: La interpretaciфn de los suenos. Barcelona, 2002. Freida darbu tulkošanu iniciē Hosē Ortega i Gasets (Ortega y Gasset, 1883—1955), kurš turklāt grib izdot visus viņa darbus. 1934. gadā spāņu (katalāņu) valodā jau ir izdoti Freida darbi 17 sējumos.

12.  Sk. 8. skaidrojumu. Bez Freida minētajiem tulkojumiem viņa dzīves laikā darbs “Sapņa interpretācija” ir izdots arī krievu (1913), japāņu (1930) un čehu (1938) valodā. Sk.: Фрейд 3. Толкование сновидений. Москва, 1913 (Ереван, 1991). Sal. ar 1914. gadā rakstīto: “Krievijā psihoanalīze ir ļoti labi pazīstama un izplatīta; gandrīz visi mani un pārējo analīzes piekritēju darbi ir pārtulkoti krievu valodā. Taču dziļāka analītiskās mācības izpratne Krievijā vēl nav izveidojusies” (1914b, 98).

13.  Sk. 7. skaidrojumu.

Priekšvārds trešajam (labotajam) angļu izdevumam

Studijizdevumā angļu valodā ir pārpublicēts šis 1932. gadā publicētais priekšvārds. Runa ir par autorizētu Freida teksta tulkojumu angļu valodā, piemēram, no 1. nodaļas ir tulkotas tikai dažas lappuses. Sk. neseno pārpublicējumu sērijā “ Wordsworth Classics of World Literature”. Freud S. The Interpretation of Dreams. [Hertfordshire,] 1997.

14.  Grenvils Stenlijs Hols Hall, 1844-1924) — amerikāņu psihologs, psihiatrs, kas interesējas par psihoanalīzi, taču drīz vien kļūst par ādlerieti; pirmais Klārka Universitātes prezidents. Klārka Universitātē lekcijas nolasa arī Šāndors Ferenci un Karls Gustavs Jungs. 1910. gadā Freida lekcijas “Par psihoanalīzi” (1910a) tiek publicētas vāciski.

15.  Freida tekstā lietots vārds “insight”.

Sapņa problemātikas zinātniskā literatūra

1.   Vēstulē Flīsam (1899.6.VIII) Freids skaidro grāmatas kompozīciju: “Viss kopumā ir izveidots uz pastaigas fantāzijas pamata. Sākotnēji autoru (kuri neredz kokus) tumšais mežs, nekādu cerību, ļoti maldinoši. Tad aizklāts ieplakas ceļš, pa kuru vadu lasītāju, mani sapņu paraugi ar to īpatnībām, detaļām, nediskrētumiem, sliktiem jokiem un tad pēkšņi augstiene un perspektīva, un jautājums: “Lūdzu, kurp tagad vēlaties doties?”” (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 400-401.) Bibliogrāfisko pārskatu Freids uztver kā “briesmīgu sodu” (ibid., S. 368, 1898.5.XII). Taču viņš saprot arī tā nepieciešamību: “Ja nevēlamies “zinātniekiem” dot rokās cirvi, lai nosistu nabaga grāmatu, kaut kā mums tas jāpacieš” (ibid., S. 400).

2.  Džons Laboks (Lubbock, 1834—1913) — britu antropologs; Herberts Spensers (Spencer, 1820-1903) angļu filosofs un sociologs; Edvards Bārnets Tailors (lylor, 1832—1917) britu antropologs, kurš, pateicoties darbam “Pirmatnējā kultūra” (Primitive Culture, 1871), tiek uzskatīts ari par kulturoloģijas pamatlicēju.

3.  Bihzenšics Bernhards (Būchsenschūtz, 1828—1922) — vācu klasicists.

4.   Aristotelis (384—322 p.m.ē.) — sengrieķu domātājs. Pirmajā izdevumā šī un nākamā rindkopa ir apvienota. Pirmais teikums ir šāds: “Pirmais raksts, kurā sapnis iztirzāts kā psiholoģijas objekts, laikam ir Aristoteļa raksts (“Par sapni” un “Par sapņa interpretāciju”).” Freids atsaucas uz Hermaņa Bendera tulkojumu, kas precizēti tiek uzrādīts Studijizdevumā. Taču Starobinskis norāda (Starobinski J. Acheronta movebo, S. 32), ka Freids citē pēc Bihzenšica izdevuma. Savukārt rindkopu Freids noslēdz šādi: “Ietiekties dziļāk Aristoteļa iztirzājumā man bez pietiekamas iepriekšējās izglītības un zinīgas palīdzības nebija iespējams.” Freida tekstā runa ir par diviem Aristoteļa darbiem, proti, “Par sapņiem” (Peri enhypnion, De insomniis) un “Par pareģošanu miegā” (Peri tēs kath’ hypnon mantikēs, De divinatione per somnum). Tekstā atsauces ir uz otro darbu.

5.   Šo un iepriekšējo teikumu der salīdzināt ar Bihzenšica un Aristoteļa tekstu. “Sapņi nav dieva sūtīti, jau tā iemesla dēļ, ka sapņo ne tikai cilvēki, bet arī citas dzīvas būtnes, taču tie ir dēmoniski, jo daba taču ir dēmoniska, nevis dievišķa, t. i., tie neveido pārdabisku atklāsmi, saskaņā ar dabiskiem likumiem tie seko ar dievību radniecīgajam cilvēka garam” (Būchsenschūtz B. Traum und Traumdeutungim Alterthume. Berlin, 1868, S. 22-23), savukārt Aristotelis raksta: “Mēs dzirdam, ka sapnis neesot dieva sūtīts, tam esot (..), kas, tiesa, radniecīgs dievībai, likumiem” (Arist. De divin. 463 b 13-15). Bihzenšics raksta (op. cit., S. 20): “No šiem iztirzājumiem nu izriet definīcija, ka sapnis ir priekšstata tēls, kas izrietējis no jutekliskā uztvēruma kustības guļošajam, kamēr viņš guļ,” un citē Aristoteli (ibid., S. 77; De divin. 462 a29): “ Tophantasma to apo tēs kinēseos ton aisthēmaton, hotan en tdj katheydein ēj, bēj katheydei tout’estin enhypnion'.'

6.    Mazo kairinājumu pārinterpretēšana lielos (Arist. De divin. 463 a 10—11), iešana cauri ugunij (463 al5—16), sapņi par pārmaiņām ķermenī (463 al7-19). Bihzenšics par to raksta citētā darba 22. un 31. lpp.

Hipokrats (5-/4. gs. p.m..ē.) — sengrieķu ārsts. Runa ir par tekstu “Par sapņiem” (Peri enhypnidri). Latviešu tulkojumā (Hipokratiskie raksti. Rīga:

Liepnieks & Rītups, 2003) tas netiek minēts, uz sapņa attiecībām ar slimībām norāda Bihzenšics (op. rit., S. 32).

7.   Acīmredzot runa ir par Oto Grupi (Gruppe, 1851—1921) vācu klasicistu, mītu pētnieku; Ambrosijs Tcodosijs Makrobijs (4.15. gs.) — romiešu rakstnieks; Daldas Artemidors (2. gs.) grieķu rakstnieks, darba “Oneirokritikons” autors.

Uz Freida minēto sapņu iedalījumu ir norādījis jau Bihzenšics (op. rit., S. 59-60).

8.   Freida bibliotēkā ir Daldas Artemidora darba tulkojums (Symbolik der Trдume. Wien, 1881). Viņam varētu būt zināma arī klasicista Teodora Gomperca (sk. 11 nodaļas 4. skaidrojumu) recenzija par šo izdevumu (Zeitschrift fьr цsterreichische Gymnasien, Bd. 32, 1881, S. 501—513), kurā teikts, ka labāks virsraksts būtu “Sapņa interpretācijas māksla” (S. 503).

Pauls Dīpgens (Diepgen, 1878-1966) medicīnas un teoloģijas vēsturnieks, kura grāmata par sapņu interpretāciju viduslaikos ir Freida bibliotēkā.

iMakss Fērsters (Fцrster, 1869-1954) vācu filologs. Sk.: Bibliographie der wissenschaftlichen Verцffentlichungen Max Fцrsters. Bochum, 1939.

Oto Gotharts (Gotthardt) neko vairāk nav izdevies uzzināt. Runa ir par viņa nelielo (20 lpp.) brošūru; sk. Gotthardt 1912.

Almoli ben Jākobs Šlomo (15./16. gs.) — ebreju rabi Turcijā. Sk. darba tulkojumu: Covitz J. Visions of the Night: A Study in Jewisch Dream Interpretation. Boston, 1990. Sk. arī: Šelomo Almoli. Halцmцt. Wilna, 1818.

Nātans ben Hajjims Amrams (1805-1870) ebreju rabīns; minētais darbs ir izdots arī 1910. gadā.

Ādolfs Lēvingers (Lцwinger) neko vairāk nav izdevies noskaidrot.

Karls Lauers (Lauer) — neko vairāk nav izdevies noskaidrot.

Francs Dreksls (Drexl, 1885-1951) vācu klasicists. Tiek norādīts uz viņa disertāciju, kas aizstāvēta Minhenē 1909. gadā 14. jūlijā. Sk.: Achmetis Oneirocriticon. Rec.: Franciscus Drexl. Lipsiae, 1925 (Bibl. script. Graec. et Rom. Teubneriana).

Pauls Švarcs (Schwarz, 1867—1939) — vācu orientālists (irānists un arābists).

Žozefs Tfinkdži (Tfinkdji) pirms Pirmā pasaules kara bijis haldiešu kristiešu priesteris Mardīnas diocēzē (Turcijas dienvidaustrumos).

Kinnosuke Miura (Miura, 1864-1950) japāņu ārsts neirologs.

Sazanami Ivaja (Iwaya, 1869—1933) japāņu rakstnieks, dzejnieks.

Frics Zekers (Secker) identificējamu informāciju nav izdevies atrast.

Jūlijs fon Nēgeleins (Negelein, 1872-1932) vācu orientālists, Erlangenes Universitātes profesors. Uzrādītie bibliogrāfiskie dati minētajam 428 lappušu traktātam precizējami šādi: Negelein J. von. Der Traumschlьssel des Jagaddeva; ein Beitrag zur indischen Mantik (Religionsgeschichtliche Versuche und Vorarbeiten. Bd. 11, Hf. 4, 1912).

9.    Pauls Leopolds Hafners (Haffher, 1829—1899) katoļu teologs, Maincas bīskaps. No 1879. gada līdz 1886. gadam izdod sēriju “Zeitgemдsse Broschьren".

10.     Šellingieši — plašs apzīmējums Fridriha Šellinga (1775—1854) panteistiskās natūrfilosofijas piekritējiem. Freids to saista ar sapņa okulto nozīmi, sk. darbā “Sapņa interpretācija”, 76., 529. lpp.; sk. arī darbu “Ievadlekciju jaunā kārta” (30. lekcija). Par šellingieti tiek uzskatīts arī turpmākajā tekstā Freida minētais Karls Burdahs. Sk.: Bach Th., Breidbach O. (Hrsg.). Naturphilosophie nach Schelling. Stuttgart, 2005 (Schellingiana 17), sk. nākamo (11.) skaidrojumu.

A.       Sapņa attiecības ar nomoda dzīvi

11.   Karls Fridrihs Burdahs (Burdach, 1776-1847) — vācu anatoms un fiziologs, viens no mūsdienīgās bioloģijas veidotājiem. No 1811. gada kādu laiku strādājis Tērbatas Universitātes Anatomijas, fizioloģijas un tiesu medicīnas katedrā. Viņa slavenais darbs par fizioloģiju 6 sējumos tiek publicēts laikā no 1826. gada līdz 1840. gadam.

12.     Imanuels Hermans Fihte (Fichte, 1796-1879) vācu filosofs, Johana Gotlība Fihtes dēls. Freida norādītajā Fihtes darbā figurē tādi psihoanalīzē svarīgi apzīmējumi kā priekšapziņa (508. Ipp.), priekšapzinātais reģions (514., 516. lpp.), pirmfantāzija (527. lpp.). Freida sarakstē ar Flīsu vairākkārt figurē apzīmējums “priekšapziņa”, taču nepastāv tieša norāde uz Fihti (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 218, 223, 228, 265, 303).

13.     Ludvigs Štrimpels (Strьmpell, 1812-1899) — vācu filosofs un pedagogs, precējies ar Augusta Bīlenšteina (1826-1907) māsu Sofiju. Strādājis par mājskolotāju Jaunaucē, vēlāk — Tērbatā. Pirms grāmatas “Sapņu iedaba un rašanās” Štrimpels publicē darbu “Par sapņiem” (Strьmpell L. Ьber die Trдume. Baltische Monatsschrift, Hf. 3, 1868, S. 206-233;

Hf. 4, S. 271—292). Savukārt grāmata ir veltīta citam vācbaltiešu pētniekam Aleksandram Keizerlingam (Keyserling, 1815-1891), kurš, Štrimpela ietekmēts, arī ir pievērsies sapņu izpētei. Štrimpela grāmatas uzbūvei ir līdzība ar Freida darba 1. nodaļas uzbūvi. Štrimpels: 1) Sapņa nošķirtība no nomoda apziņas; 2) Sapņa atmiņa. Kāpēc dvēsele sapņoto uzskata par īstu; 3) Sapņu rašanās; 4) Kāpēc sapņus var viegli aizmirst. Freids: 1) Sapņa attiecības ar nomoda dzīvi; 2) Sapņa materiāls atmiņa sapnī; 3) Sapņa kairinājumi un avoti; 4) Kāpēc sapni pēc pamošanās aizmirst. Štrimpela darba pārpublicējums un informācija par šo domātāju ir rodami literatūrzinātnieka Stefana Goldmana (dz. 1957) darbos, sk.: Goldmann S. Via regia zum Unbewussten. Freud und die Traumforschung im 19. Jahrhundert. Giessen, 2003; Goldmann S. (Hrsg.). Traumarbeit vor Freud. Quellentexte zur Traumpsychologie im spдten 19. Jahrhundert. Giessen, 2005.

14.  Vilhelms Veigants (Weygandt, 1870-1939) —vācu psihiatrs. Runa ir par viņa disertāciju 51 lappuses apjomā, kas aizstāvēta 1893. gada 8. martā. Gīslers par to uzraksta recenziju: Zeitschrift Jur Psychologie und Physiologie der Sinnesorgane, Bd. 6, 1894, S. 251-252.

15.   Luijs Ferdinands Alfreds Morī (Maurey, 1817—1892) — daudzpusīgs franču zinātnieks, kas īpaši pievērsies arheoloģijai, tiesību un medicīnas vēsturei, klasiskajām valodām, kā arī sapņu pētniecībai.

Peters Villers Jesens (Jessen, 1793—1875) — vācu psihiatrs.

16.  Johans Gebhards Ērenreihs Māss (MaaЯ, 1776-1823) vācu filosofs un psihologs. Runa ir par divsējumu darbu: T. 1: Allgemeiner Theil, 1805; T. 2: Besonderer Theil, 1807.

Alfreds Vinteršteins (Winterstein, 1885-1958) austriešu psihoanalītiķis, savulaik studējis pie Freida, pārgājis no jurisprudences uz filosofijas un mākslas vēstures studijām.

17.   Pauls Vilhelms Rādeštoks (Radestock, 1857-1885) vācu psihologs. Rādeštoks ir agrīns Vilhelma Vunta (sk. 51. komentāru) doktorants, kurš disertāciju uzraksta jau 6. semestrī. Freids dažkārt netieši citē no Rādeštoka darba. Rādeštoka grāmata ir Freida bibliotēkā.

Kserkss (grēcisms, pers. Hšjāršā (519—465 p.m.ē.) Persijas valdnieks (486-465 p.m.ē.). Epizode ar Artabanu zināma pēc sengrieķu “vēstures tēva” Hērodota (484-425 p.m.ē.) pārstāsta (Herodotus. Historiae 7, 12-19). Izdevēji gan iekļauj bibliogrāfijā Hērodota darba izdevumu, taču tas nenozīmē, ka Freids būtu no tā citējis.

18.   Sk.: Tits Lukrēcijs Kārs. Par lietu dabu. Jāzepa Eidusa tulk. Rīga: ZvaigzneABC, 1995, 125. lpp. (IV, 962-967). Tits Lukrēcijs Kārs (1. gs. p.m.ē.) romiešu rakstnieks epikūrietis.

19.    Cicerons Marks Tullijs (106-43 p.m.ē.) romiešu domātājs un valstsvīrs. Stefans Goldmans norāda, ka citēts no Rādeštoka darba: Radestock 1879, S. 302, Anm. 205. Sk. arī: Spitta 1882, S. 183, Anm 1.

20.   Fridrihs Vilhelms Hildebrants (Hildebrandt, 1811—1893) — mācītājs, rakstnieks, Magdeburgas superintendants.

21.   Napoleons Bonaparts (Napolйon Bonaparte, 1769-1821) — franču karavadonis un valstsvīrs, imperators.

B.     Sapņa materiāls — atmiņa sapni

22.   Nekatrā vietniekvārda izmantošanas gadījumā nereti tiek (un tiks) lietots vārds “cilvēks”.

23.    Nikolaje Vašide ( Vaschide, 1874-1907) — rumāņu izcelsmes psihologs, psihiatrs.

24.     Žozefs Remī Leopolds Delbefs (Delboeuf, 1831-1896) beļģu psihologs un hipnologs. Sk. viņa rakstu: Le sommeil et les rкves. Revue philosophique, t. 8, 1879, p. 329—356. Sk. arī sadaļu “Bibliogrāfija”.

25.   Justs Kristiāns Henningss (Hennings, 1731—1815) filosofs Jēnā. Sk. arī viņa darbus: Von den Ahndungen und Visionen (Leipzig, 1777); Vorn Geistern und Geistersehers (Leipzig, 1780); Visionen vorzьglich neuerer und neuester Zeit philosophisch in ein Licht gestellt (Altenburg, 1781).

Vecais Skaligers = Žils Sezārs Skaligers (Scaliger, 1484—1558) itāliešu izcelsmes franču humānists; viņa dēls Žozefs Zīsts Skaligers (1540-1609) franču reliģiskais darbinieks un zinātnieks.

Bruņols (Brugnolus) — iespējams, kāds veronietis.

Iepriekšējā rindkopā minētais Morī piemērs par Misidanu acīmredzot ņemts no Rādeštoka darba, turklāt Morī tikai dažas dienas vēlāk sapņo par personu no Misidanas (Radestock 1879, 158).

26.   Agnoscēt (austricisms) identificēt.

27.    Marī Žans Leons marķīzs d’Ervē de Sendenī (d’Hervey de SaintDenys, 1822—1892) — franču sinologs, rakstnieks. Freida bibliotēkā šā autora darbs gan atrodas, taču sākotnēji viņš to nav lasījis. Turpmāk tekstā Freids atsaucas uz vēl vienu viņam nepieejamu autoru, proti, Frederiku

Viljamu Henriju Maiersu (Myers, 1843-1901) — angļu dzejnieku, esejistu. Maierss ir pirmā spirituālisma viļņa pārstāvis, viņš acīmredzot ieviesis apzīmējumu “telepātija” (telepathy, iepriekš — thought transference). Jau pēc Maiersa nāves tiek publicēta viņa grāmata “Human Personality and Its Survival of Bodily Death” (“Cilvēka personība un tās dzīve pēc ķermeņa nāves”), 1903.

28.    Kafijas nams nepavisam nav mūsdienu kafejnīca. Kontušovka — spēcīgs, absintam līdzīgs uzlējuma liķieris. Nosaukums ir saistīts ar poļu dižciltīgo svinīgo vesti (kontusz). Kontušovka ir tikusi brūvēta ne tikai Polijā, bet ari Čehijā (drīz pēc Otrā pasaules kara tās ražošana pārtraukta).

29.    1886. gadā Freids veic vairākus ceļojumus, nav skaidrs, par kuru ceļojumu un par kuru staciju ceļa posmā starp Zalcburgu un kūrvietu Rcihenhalli ir runa. 1895. gadā no 22. augusta līdz 1. septembrim Freids ir ceļojumā uz Venēciju, tad laikam viņš apmeklējis arī Paduju. 1907. gadā (no augusta beigām līdz 29. septembrim) Freids apmeklē Romu, pa ceļam iegriežoties ari Padujā. Džoto (Giotto, 1266-1337) itāliešu gleznotājs un arhitekts; viņš darinājis Arēnas Madonnas (Madonna dell’ Arena) kapelas (Svētās Marijas Žēlsirdīgās (Santa Maria della Caritд), arī Skroveņi kapela) freskas (1304—1306).

30.  Johaness Folkelts (Volkelt, 1848-1930) vācu filosofs. Ari Folkelts savā grāmatā iekļauj paša sapņus. Folkelts Freidam ir pazīstams jau studiju laikā, jo ir klausījies viņa priekšlasījumu (1875-10.III) “Kanta kategoriskais imperatīvs un tagadne” (Freud S. Jugendbriefe an Eduard Silberstein 1871-1881. Frankfurt/M., 1989, S. 127). 1873. gadā Folkelts publicē grāmatu “Bezapziņa un pesismisms” (Das Unbewusste und der Pessimismus. Berlin, 1873) un nākamos divus gadus pavada Vīnē. Ludvigs Štrimpels ir publicējis recenziju par Freida minēto Folkelta grāmatu (Jenaer Literaturzeitung, Bd. 3, 1876, S. 63-65). Savukārt Folkelts ir publicējis recenzijas par Freida vēlāk minēto Zībeka un Gīslera (“No sapņa dzīves dzīlēm”) darbiem (Jenaer Literaturzeitung, Bd. 4, 1877, S. 719—720; Gцttingische gelehrte Anzeigen, 1892, S. 325-336).

31.   Dzimtās vietas ārsts un vienlaikus pilsētas birģermeistars ir Jozefs Purs (Pur). Minētais ģimnāzijas skolotājs ir gana nozīmīga persona Freida dzīvē, turklāt netieši ar viņu ir saistīts arī sapnis par Irmas injekciju. Runa ir par Zāmueļu Hammeršlāgu (1826-1904) reliģijas skolotāju ģimnāzijā un tēvišķīgu draugu. Freids viņam velta nekrologu (Nachruf auf Prof.

S. Hammerschlag. Neue Freie Presse, 1904, 11. Nov. Morgenblatt, S. 8. Pдrpubl.: GW. Nachtragsband).

32.  Teikuma daļa pēc komata ievietota 1909. gadā, pēc 1922. gada tā atkal tiek izlaista. 252. lpp. vēlreiz tiek minēta šī persona, bet notikums izklāstīts 483. lpp. Šo sapni Freids piemin arī darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 147).

33.  Roberts V. nav identificēts, iespējams, ka tas ir pseidonīms (Goldmann S. Via regia zum Unbewussten, 2003, S. 78). Ellenbergers norāda (Ellenberger H. Die Entdeckung des Unbewussten, S. 432), ka Roberts esot ieviesis apzīmējumu “sapņa darbs”.

Nelsons. Iespējams, ka runa ir par Dānijā dzimušo amerikāņu biologu Jūliusu Nelsonu (Nelson, 1858—1916), kurš publicējis darbus par dažādiem tematiem.

34.   Ivs Delāžs (Delage, 1854-1920) — franču zoologs, eksperimentālās embrioloģijas izveidotājs. Sk. arī: Delage Y. Le rкve: Йtude psychologique, philosophique et littйraire. Paris, 1920. Šī grāmata (696 lpp.) ir raksta izvērsts un paplašināts variants. Recenziju par Delāža rakstu publicē Gīslers (sk.: Zeitschrift fur Psychologie un Physiologie der Sinnesorgane, Bd. 3, 1892, S. 229-230).

35.   Florensa Hallema (Hallam), Sāra Vīda (Weed) — neko vairāk nav izdevies noskaidrot.

36.   Henrijs Heveloks Elliss (Ellis, 1859-1939) — britu seksologs, sociāli seksuālais reformators.

37.   Karls Bines (Binz, 1832-1913) vācu farmakologs.

38.    Marija Vitona Kolkinsa (Calkins, 1863-1930) — amerikāņu psiholoģe, filosofe; pirmā Amerikas psihologu asociācijas prezidente (1905).

39.   Fridrihs Šolcs (Scholz, 1831-1907) — vācu ārsts, psihiatrs. Viņš līdz ar Freidu ir minētā hipnotismam un suģestijai veltītā žurnāla redkolēģijā. Šolca darbs ir izdots arī angliski: Scholz F. Sleep and Dreams. A Scientificpopular Dissertation. New York, 1893.

40.   Aleksandrs Piles (Pilez, 1871-1954) austriešu neirologs, psihiatrs; vairāku psihiatrijas mācībgrāmatu autors. Sk.: Pilez A. Ьber Hypnotismus, okkulte Phдnomene, Traumleben. Leipzig, 1926.

41.    Sk.: 180., 330. lpp. un tālāk. Iztirzātajai problemātikai Freids vēlreiz pievēršas 5. nodaļas pirmajās divās sadaļās, sk.: 160. lpp. un tālāk.

C. Sapņa kairinājumi un avoti

42.   Ādolfs Štrimpels (Strьmpell, 1853—1925) vācu mediķis, Ludviga Štrimpela (sk. 1 nodaļas 13. skaidrojumu) dēls.

43.   Georgs Fridrihs Meiers (Meier, 1718-1777) vācu filosofs, apgaismotājs.

Johaness Kristofors Hofbauers (Hojftauer, 1766-1827) — vācu filosofs. Kopā ar Reilu viņš izdod Beytrдge zur Befцrderung einer Curmethode auf psychischem Wege. Halles, 1808-1812. 2 Bde. Johans Kristiāns Reils (Reil, 1759-1813) jau agrākā publikācijā iestājas par psihisku dziedināšanu: Reil J. Chr. Rhapsodien ьber die Anwendung der psychischen Curmethode auf Geisteszerrьttungen. Halle, 1803.

Pieminētais Gregorijs varētu būt Džons Gregorijs (Gregory, 17241773) skotu dabaszinātnieks, ārsts un morālists.

Roberts Maknišs (Macnisb, 1802-1837) skotu ārsts un rakstnieks.

44.   Luijs Fransuā Žirū de Bizarengs (Girou de Buzareingues, 1773-1856).

45.    Šo piemēru Freids piemin arī darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 67. lpp.).

Johans (Džovanni) Marija Farina (Farina, 1685-1766) itāliešu izcelsmes Ķelnes parfimērs. Viņš izveido smaržas, kuras par godu savai mītnes pilsētai nodēvē par Eau de Cologne (Ķelnes ūdens), tās ir 18. gadsimta galvenās galma smaržas.

46.   Abrantes hercogiene Lora Zino (Junot, 1784-1838), rakstniece, slavena ar savām atmiņām un Parīzes salonu vēsturi: Mйmoires historiques sur Napolйon I, la Rйvolution, le Directoire, /’ Empire et la Restauration (1831-1835; 18 sēj.); Histoire des salons de Paris (1837-1838; 6 sēj.).

Kurinātāji, arī pēdu dedzinātāji (brыleurs de pieds) laupītāji un populāru pastāstu varoņi vēl 20. gadsimta sākuma Francijā.

47.   Ādolfs Garnjē (Garnier, 1801-1864) franču filosofs.

48.   Maksimiljē (Maksimilians) Robespjērs (Robespierre, 1758-1794) — franču revolucionārs jakobīnis.

Žans Pols Marats (Marat, 1743-1793) franču ārsts, žurnālists, revolucionārs jakobīnis.

Antuāns Fukjē-Tenvils (Fouquier-Tinville, 1746-1795) franču revolucionārs, revolucionārā tribunāla publiskais apsūdzētājs (accusateur public).

49.   Žaks Lelorēns (Le Lorrain, 1856-1904) franču filosofs, psihologs.

Viktors Egers Egger, 1848-1909) franču psihologs.

42.   Freids atkārto minētos piemērus ari darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 68. lpp.).

43.  Vilhelms Vunts (Wundt, 1832-1920) -vācu filosofs un psihologs.

44.   Pols Makss Simons (Simon, 1837—1889) — franču psihiatrs.

45.    Runa ir par milžu zemi Brobdingnegu un hoihnhnmu (Zirgu) zemes apceļošanu, kas aprakstīta Džonatana Svifta (Swift, 1667-1745) darba otrajā un ceturtajā nodaļā, sk.: Lemjuela Gidivera ceļojumi. Tulk. Mirdza Ķempe. Rīga: LVI, 1959.

46.   Johaness Peters Millers (Mьller, 1801—1858) vācu fiziologs, ārsts, natūrfilosofs. Minētā grāmata (Ьber die phantastischen Gesichtserscheinungen: eine physiologische Untersuchung mit einer physiologischen Urkunde des Aristoteles ьber Traum, den Philosophen und Дrzten gewidmet) ir vairākkārt pārpublicēta, pēdējā komentāru autoram zināmā publikācija iznākusi Zārbrikenā 2007. gadā.

47.  DžordžsTrumbuls Leds (Ladd, 1842-1921) amerikāņu psihologs un filosofs.

48.   Izdevēji tālāk kvadrātiekavās ievieto vārdu “cerebrālo”.

49.   Sk., piemēram: Bьchsenschьtz 1868, 22; Radestock 1879, 311.

Alfreds Georgs Ludvigs Lēmans (Lehmann, 1858-1921) dāņu psihologs. Pirmpublicējums dāniski: Overtro og trolddom fta de aeldste tider til vore dage (1893-1896).

Ogists Bušē-Lelderks (Bouche-Leclerq, 1842—1923) — franču vēsturnieks.

Karls Fridrihs Hermans (Hermann, 1804-1855) — vācu klasicists, arheologs.

Betingers (Bцttinger) neko vairāk nav izdevies noskaidrot, savukārt krājuma izdevējs ir Kurts Polikarps Joahims Šprengels (Sprengel, 1766—

1833)  — vācu botāniķis un ārsts.

Loids (Lloyd) — nav izdevies identificēt.

Johans Jozefs Ignacs Dellingers (Dцllinger, 1799-1890) katoļu teologs, veckatoļu baznīcas pamatlicējs.

50.    Filips Ogists Tisjē (Tissiē, 1852—1935) — franču mediķis, sporta higiēnists, sporta nodarbību ieviesējs skolā.

Renē Artigs (Artigues). Artigs ir piedzimis 1860. gadā Bezansonā un 1884. gada 29. janvārī aizstāvējis disertāciju medicīnā. Vairāk neko nav izdevies uzzināt.

51.    Heinrihs Špita (Spitta, 1849-1929) — vācu filosofs un psihologs. 1873. gada 14. novembri viņš Tībingenē promovējas ar darbu “Cilvēka dvēseles sapņa stāvokļi” (Die Traumzustдnde der menschlichen Seele. Tьbingen, 1873). 1877. gadā viņš habilitējas ar darbu, kas gadu vēlāk tiek publicēts: Die Schlafund Traumzustдnde der menschlichen Seele. Berьcksichtigung ihres Verhдltnisses zu den psychischen Allenationen.

52.   Bērners (Bцrner) — neko vairāk nav izdevies noskaidrot. Kaut ari Freida bibliotēkā atrodas šī grāmata, Goldmans uzrāda citus citēšanas avotus: Radestock 1879, 130; Spitta 1882, 237; Binz 1878, 27.

53.   Arturs Sopenhauers (Schopenhauer, 1788-1860) — vācu filosofs. Freids visai precīzi pārstāsta Šopenhauera atziņu: Schopenhauer A. Werke. Zьrich, 1977, Bd. 7, S. 259.

54.    Karls Alberts Sērners (Scherner, 1825-1889) — vācu filosofs un psihologs. Sērnera darbā “Sapņa dzīve” īpaši tiek aplūkota simbolu problemātika.

55.   Augusts Krauss (KrauЯ, 1806-1896) vācu mediķis.

56.   Džons Mourlī Volls (Vold, 1850-1907) — norvēģu filosofs un psihologs. Par šo darbu recenziju uzraksta Alfreds Binē (Binet, 1857-1911) (L’annйpsychologique, vol. 3, 1896, p. 637). Runa ir par nelielo Mourlī brošūru (16 lpp.): lagttagelser om dromme, sarling om dromme af muskulдr og optisk oprindelse. Cristiania, 1896. .Šķiet, ka arī Freids atsaucas uz recenziju.

65Šai problemātikai Freids vēlreiz pievēršas 5. nodaļas C sadaļā.

D. Kāpēc sapni pēc pamošanās aizmirst?

66.    Pols Šabanē (Chabaneix, 1875-1948) — franču mediķis, literāros darbos lieto pseidonīmu Žaks Nervā (Nervat).

67.   Kombinācijas Vergesellschaftungen.

68.   Bonatifelli acīmredzot domāts itāļu filosofs Frančesko Bonatelli (Bonatelli, 1830—1911). Bonatelli ir studējis Vīnē, tad bijis filosofijas profesors Boloņā (1861—1867) un Padujā (1867-1911), ir izdevis periodisko izdevumu “Filosofia delle scuole italiane”. Sk. vēl vienu Bonatelli rakstu: Nel mondo dei sogni. Pensiero Nuova, 1898, 1, p. 150-170.

Benīni (Benini) — neko vairāk nav izdevies noskaidrot.

69.                Šajā sadaļā ieskicētajiem jautājumiem Freids vēlreiz pievēršas

7.   nodaļas A sadaļā.

E. Sapņa psiholoģiskās īpatnības

70.   Gustavs Teodors Fehners (Fechner, 1801-1887) vācu filosofs un psihologs, eksperimentālās psiholoģijas pamatlicējs. Freids atsaucas uz Fehnera grāmatu “Psihofizikas elementi”, kas pirmo reizi publicēta 1860. gadā.

71.   Šī ideja tiek izvērsta 7. nodaļas B sadaļā.

72.                Fridrihs Daniels Ernsts Šleiermahers (Schleiermacher, 1768-

1834)   — vācu teologs un filosofs.

73.    Herberts Zilberers (Silberer, 1882—1923) — vispusīgi izglītots un sportisks vīnietis, kas raksta par sportu, dzejo un komponē, Vīnes psihoanalītiķu apvienības loceklis, ir viens no pirmajiem, kas interesējas par alķīmiju, astroloģiju, mistiku. Freida bibliotēkā ir arī Zilberera grāmata par sapņa problemātiku, sk.: Silberer H. Der Traum. Einfьhrung in die Traumpsychologie. Stuttgart, 1919.

74.   Eduārs Klapareds (Claparede, 1873-1940) — Šveices psihologs un pedagogs.

75.   Sal.: Radestock 1879, 148.

Zaks Albērs Fēlikss Lemuāns (Lemoine, 1824—1874) franču psihologs un filosofs.

76.     Georgs Fridrihs Vilhelms Hēgelis Hegel, 1770-1831) vācu filosofs.

77.   Ludoviks Digā (Dugas, 1857-1942 vai 1943) franču psihologs un filosofs.

78.    Laikam netiešās citēšanas gadījums: Radestock 1879, 302 Anm. 205; Spitta 1882, 183 Anm. 1.

79.                 Fridrihs Jodls (Jodl, 1849-1914) filosofs un psihologs, no

1896.    gada strādā Vīnē. Freids ir pazīstams ar Jodlu, kurš 1908. gada oktobrī viņam uzdāvina savu psiholoģijas mācībgrāmatu ar ierakstu. Sk.: Freud S. Brief an Friedrich Jodl (1908, 27.1). In: Greve L., Volke W. (Hrsg.). Jugend in Wien. Literatur um 1900 (Eine Ausstellung der Deutschen Literaturarchivs im Schiller-Nationalmuseum Marbach am Neckar). Marbach, 1974. Nepublicētās vēstules atrodas Library ofCongress (Vašingtonā) un Stadtund Landesbibliothek (Vīnē).

80.   Zālomons Štrikers (Stricker, 1834-1898) — austriešu patologs un histologs, no 1872. gada profesors Vīnes Universitātē, Freida skolotājs.

1898.    gada 3. aprīlī Freids raksta: “Vakar ir nomiris Štrikers, viņš bija ievērojams cilvēks, spēcīga personība, kam bija izdevies savu principā prasto, bet fantastisko iedabu identificēt ar zinātniskiem centieniem. Pret mani personiski viņš bija noskaņots naidīgi. Man ir viņa atziņa no laika, kad strādāju viņa laboratorijā, padoms nekad neņemties ar sīkumiem, bet gan uzdrošināties kādai lielai dzīves problēmai” (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 335-336). Štrikera laboratorijā Freids vienu laiku veic eksperimentus ar kokaīnu. Darba pirmizdevumā Freids norāda uz vēl vienu Štrikera grāmatu: Stricker [S.]. Studien ьber die Associatien der Vorstellungen. Wien, 1883. Sk. arī 4. skaidrojumu 5. nodaļas A sadaļā (Jaunais un indiferentais sapnī).

70.    Gustavs Hermans Zībeks (Siebeck, 1842—1920) — vācu filosofs.

71.   Goldmans uzskata (Goldmann S. Via regia zum Unbewussten), ka citēts un atstāstīts pēc Rādeštoka (1879, 106).

72.   Domāts Hamlets.

73.   Džeimss Sallijs (Sully, 1842-1923) angļu psihologs, filosofs.

74.   Johans Štērke (Stдrcke, 1882—1917) — ārsts Amsterdamā, interesējies par psihoanalīzi.

Volfs Dāvidsons (Davidson, 1772-1800) Berlīnes mediķis, rakstnieks. Darba pirmais izdevums tiek publicēts ar citu virsrakstu: Ьber den Schlaf. Eine medizinisch-psychologische Abhandlung. Berlin, 1796.

75.    Gothilfs Heinrihs Šūberts (Schubert, 1780-1860) — vācu ārsts, natūrfilosofs. Freida bibliotēkā atrodas 1837. gadā izdots Šūberta darbs. Šūberts raksta par Ich-Sucht un Todessehnsucht, savukārt Freids attiecīgi raksta par Es dziņu un nāves dziņu. Šūberts nošķir arī vārdu valodu no tēlu valodas.

76.   Karls Diprels (du Prel, 1839-1899) vācu filosofs.

77.  Justīne (Žistīne) Tobovolska (Tobowolskd) — neko vairāk nav izdevies noskaidrot.

F.   Ētiskās jūtas sapni

Goldmans norāda, ka šajā nodaļā minētie citāti ir no Rādeštoka darba (Radestock 1879, 163-165). Sadaļas “Ētiskās jūtas sapnī” kontekstā svarīgs ir Nīčes darbs “Rīta ausma. Domas par morāliem aizspriedumiem” (1881; 1887), kura 2. grāmatas 128. pasāžai ir virsraksts “Sapnis un atbildība”. Sal.: “Un tieši šeit jūs baidāties un kaunieties no sevis, bet jau Oidips, viedais Oidips prata smelt mierinājumu no domas, ka mēs neko nevaram pret to, ko mēs sapņojam! Es secinu: vairumam cilvēku jābūt apzinātiem par saviem nosodāmajiem sapņiem. Būtu citādi: cik ļoti būtu nodarbināta naksnīgā dzejošana cilvēka augstprātībai! — Man jāpiebilst, ka viedajam Oidipam bija taisnība, ka tiešām par saviem sapņiem esam tikpat maz atbildīgi kā par mūsu nomodu.” (Nietzsche F. Kritische Studienausgabe. Mьnchen, 1988. Bd. 3, S. 117-118.)

78.    Goldmans norāda, ka pareizai atsaucei jābūt šādai: Radestock 1879, 164.

79.    Karls Filips Fišers (Fischer, 1807—1885) vācu filosofs, šellingietis. Fišeram ir darbs “Filosofijas sistēmas pamatiezīmes” (1848-1855) 3 daļās, 4 sējumos. Otrā sējuma virsraksts — Grundzьge der Wissenschaft des subjektiven Geistes oder der Anthropologie; prettitulā — Grundzьge des Systems der Anthropologie.

Iepriekš Freids principā precīzi citē Sopenhauera atziņu, ka sapnī cilvēks “rīkojas un runā vispilnīgākā saskaņā ar savu raksturu” (Schopenhauer A. Werke. Zьrich, 1977. Bd. 7, S. 253).

80.    Platons (427-347 p.m.ē.) sengrieķu domātājs. Norāde saistīta ar visai patvaļīgi interpretētu pasāžu Platona darbā “Valsts” (Plat. Resp. 571d-572a).

81.    Emīls Rihards Pfafs (Pfaff, 1827—1871) vācu ārsts, rakstnieks.

82.   Imanuels Kants Kant, 1724-1804) vācu filosofs. Fundamentālais [pamats] Fundamentale.

83.    Sal.: “Katrs, kas savu brāli ienīst, ir slepkava, un jūs zināt, ka neviens slepkava nepatur sevī mūžīgu dzīvību” (1. Jņ. 3: 15).

84.    Kareņja — tekstā ir vārda un izdošanas vietas atšķirības. Čezāre Karena vai Kareņja (Careha, 1597—1659) — tiesībnieks, iesaukts arī par Kremonieti, jo darbojies Kremonā. Skatījis esmu 1641. gadā Kremonā izdoto variantu. Pastāv darba elektroniskā versija (Yale Internet Resource, 2007) ar norādi uz 1645. gadu.

Par dakteri Enigeru (Ehniger) neko vairāk nav izdevies uzzināt.

85.    Alberts Cellers (Zeller, 1804—1877) vācu psihiatrs. Sk.: Zeller G. Albert Zellers medizinische Tagebuch der psychiatrischen Reise durch Deutschland, England, Frankreich und nach Prag von 1832 bis 1833. Zwiefalten, 2007, 2 Bde. Šā darba izdevēji ir Halles bibliotekārs Johans Zāmuels Eršs (Ersch, 1766—1828) un Johans Gotfrīds Grūbers (Gruber, 1774-1851) filosofs, universālzinātnieks. “Vispārējā zinātņu un mākslu enciklopēdija” (Allgemeine Encyclopдdie der Wissenschaften und Kьnste) izdota Leipcigā 167 sējumos (1818-1889).

86.    Norāde ir aplama. Goldmans apgalvo, ka Freids atsaucies uz Kantu pēc Rādeštoka (1879, 163-164). Kanta attiecīgā darba mūsdienu izdevums: Kant I. Menschenkunde oder philosophische Anthropologie. Hildesheim, 1976, S. 174.

87.   Johans Eduards Erdmans (Erdmann, 1805-1892) vācbaltiešu filosofs un rakstnieks, dzimis Valmierā, studējis Tērbatā, Berlīnē, vienulaik mācītājs Valmierā (1829-1832). Erdmanam ir arī neliels darbiņš priekšlasījums “Sapņošana” (Das Trдumen. Vortrag, gehalten im wissenschaftlichen Verein zu Berlin von Dr. Erdmann, Professor in Halle. Berlin, 1861).

88.  Jautājums par afektu sapnī tiek apskatīts 6. nodaļas H sadaļā, savukārt jautājumam par morālo atbildību sapņojot Freids pievēršas 529. lpp. un tālāk.

G.       Sapņa teorijas un sapņa funkcija

89.      Johans Fridrihs Herbarts (Herbart, 1776-1841) vācu filosofs, psihologs un pedagogs. Sal.: Radestock 1879, 279 Anm. 84. Pirmo reizi Herbarta darbs “Psiholoģija kā zinātne” 2 sējumos publicēts 1824. un 1825gadā.

90.      Sal.: “No gaisa, zemes, ūdens dziļuma / Dzimst dzīves dīglīši bez skaita” (Gēte J. V. Tausts. J. Raiņa tulk. Rīga: Liesma, 1972, 51. lpp.; arī turpmākos “Fausta” citējumos izmantots šis tulkojums).

91.      Šo piemēru Freids izmanto arī darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 63).

92.      Roberta teorijai Freids pievēršas vairākkārt: 36., 88.-90., 161. (piez.)., 172., 507. lpp.

93.      Anatols Franss (France, 1844-1924) franču rakstnieks. Citāts no viņa autobiogrāfiski ietonētā romāna “Sarkanā lilija” (1894).

94.       Freids pieļauj Burdaha kļūmi, ari pasāža cita (Burdach 1838, Bd. 3, S. 488). Novalisam ir nevis kцstliche Aufgabe (brīnišķs sūtījums), bet gan gцttliche Mitgabe (dievišķa dāvana). Novaliss (1772-1801) vācu dzejnieks. Novalisa atziņa ir no romāna “Heinrihs fon Ofterdingens” (1802; 1. daļas 1. nodaļa).

95.      Jans Evaņģēlista Purkinje (Purkinje, 1787—1869) — čehu fiziologs, eksperimentālās fizioloģijas un mikroskopiskās anatomijas pamatlicējs.

96.                  Šērnera teorijai Freids pievēršas atkārtoti: 103., 133., 210.-212.,

299.,    308., 319., 508., 524. lpp.

H.     Attiecības starp sapni un garīgām slimībām

97.       Santй de Sanktiss (Sanctis, 1862—1935) itāliešu psihologs, psihiatrs. Freida bibliotēkā ir vairāki Sanktisa darbi.

Saris Samsons Ferē (Fйrй, 1852-1907) franču psihiatrs.

Karls Vilhelms пdelers (Ideler, 1795-1860) vācu psihiatrs, pirmais psihiatrijas profesors Berlīnē. Pamatdarbs: “Grundriss der Seelenheilkunde” (1835/1838, 2 Bde).

Ernsts Šarls Lazegs (Lasиgue, 1816-1883) franču psihiatrs. Bibliogrāfijā acīmredzot kļūme vārda norādē.

Eduārs Žans Batists Pišons (Pichon, 1890-1940) franču mediķis, psihoanalītiķis, lingvists. Bibliogrāfijā acīmredzot kļūme vārda norādē.

Emanuēls Režī Rйgis, 1855—1918) — franču psihiatrs.

Benjamīno Vespa (Vespa) vairāk neko nav izdevies noskaidrot.

Karls Makss Gīslers (Giessler). Sk. citus viņa darbus: “Wegweiser zu einer Psychologie des Geruchs” (Hamburg, 1894); “Die Gemьtsbewegungen und ihre Beherrschung” (Leipzig, 1900). Gīslers ir uzrakstījis recenziju par Tomaiera (sk. no. skaidrojumu šajā pašā sadaļā) darbu, kā arī par Mourlī Volla darbu (sk. 64. skaidrojumu šajā pašā sadaļā).

Par Kazovski (Kazowsky) neko vairāk nav izdevies uzzināt.

Demētrijs Pakantoni (Pachantoni) — grieķu izcelsmes Šveices ārsts, 1904. gadā Ženēvā aizstāvējis disertāciju. Pakantoni iet bojā 1918. gada augustā (sk.: Britisch Medical Journal, Vol. 2, 1918, p. 237), kad Fribщras kara hospitālī, kur ārstē karagūstekņus, inficējas ar gripu, kas pāriet pneimonijā; tobrīd viņam ir 45 gadi.

98.        Karls Honbaums (Flohnbaum, 1780-1855) vācu ārsts, publicists. Kristiāns Fridrihs Nase (Nasse, 1778-1851) vācu mediķis, Reila (sk. šīs nodaļas 43. skaidrojumu) skolnieks. Nase nodibina žurnālu “Zeitschrift Jur psychische Arzte” (1830, vēlākais nosaukums “Jahrbьcher fur Anthropologie und zur Pathologie und Therapie des Irrseyns’). Abu kopdarbs: Hohnbaum C., Nasse Chr. F. Psychische Gesundheit und Irrseyn in ihrer

Ьbergangen. Ein Versuch zur nдhern Ergrьndung zweifelhafter Seelenzustдnde, fьr Kriminalisten und Gerichtsдrzte. Berlin, 1845.

99.     Jozefs Tomaiers (Thomayer, 1853-1927) čehu ārsts. ParTomaiera darbu referē Gīslers, sk.: Zeitschrift fьr Psychologie und Physiologie der Sinnesorgane. 1897, 15, S. 236.

100.    Elisons Endrū (Allison) — nav izdevies identificēt. Hermans Belands nemaz nemin šādu autoru.

101.  Žozefs Gislēns (Guislain, 1797—1860) — beļģu psihiatrs.

102.  Atsauce labojama: Krauss 1859, 619/

103.    Moriss Martēns Antuāns Makario (Macario, 1811-1898) franču psihiatrs. Ideju pārlēcieni latviski tiek lietots apzīmējums “domu skraidīšana”.

104.   Freids vēlāk pats publicē pētījumu “Par dažiem greizsirdības, paranojas un homoseksualitātes neirotiskajiem mehānismiem” (1922b).

105.   Pjērs Žans Žoržs Kabaniss (Cabanis, 1757-1808) franču filosofs, fiziologs. Attiecīgais darbs ir tulkots arī vāciski: Ьber die Verbindung des Psychischen und Moralischen in dem Menschen. Flalle, 1804.

Luijs Francisks Lelī (Lelut, 1804-1877) franču ārsts un filosofs.

Žaks Žozefs Moro (Moreau, 1804-1884) psihiatrs, slavens ar saviem pētījumiem par narkotisko vielu ietekmi uz nervu sistēmu; 1844. gadā nodibināja t. s. Hašiša klubu.

Pjērs Mens de Birāns (Maine de Biran, 1766-1824) franču filosofs.

106.  Kanta citāts: “Trakais tātad ir sapņotājs nomodā” (Kant I. Sдmmtliche Werke. Leipzig, 1867, Bd. 2, S. 219).

Savukārt pēc teikuma minētā Sopenhauera atziņa ir šāda: “Tāpēc, raugoties no šāda skatpunkta [t. i., atmiņas sabrukuma -1. 5.], sapni var dēvēt par īsu ārprātu, bet ārprātu par garu sapni” (Schopenhauer A. Werke. Zьrich, 1977, Bd. 7, S. 254). Vēlams ņemt vērā, ka Wahnsinn var būt ne tikai ārprāts, bet arī neprāts. Plašāk par šo problemātiku Šopenhauers izsakās darba “Pasaule kā griba un priekšstats” 1. grāmatas 36. paragrāfā un 2. grāmatas 32. nodaļā.

107.  Fridrihs Vilhelms Hāgens (Hagen, 1814—1888) vācu psihiatrs.

Rūdolfs Vāgners (Wagner, 1805—1864) vācu anatoms un fiziologs.

108.  Psihiatriskā iestāde nosacīts apzīmējuma “Irrenhaus”tulkojums; ja nepārprastu, varētu lietot apzīmējumu “trako nams”.

109.  Vilhelms Grīzingers (Griesinger, 1817-1868) vācu psihiatrijas pamatlicējs.

110.   Luijs Peiss (Peisse, 1803-1880) franču žurnālists, tulkotājs.

111.   Sapņa un psihozes aplūkojums ir ari darba “Ievadlekcijas psihoanalīzē. Jaunā kārta” (1933) 29. lekcijā.

112.   Freida atziņa nav gluži pamatota, sk. 1. skaidrojumu Otrajam priekšvārdam.

113.  Hermans Svoboda (Swoboda, 1873—1963) austriešu psihologs.

Vilhelms Flīss (Fliess, 1858-1928) — ārsts Berlīnē, vienu laiku vistuvākais Freida draugs. Freids ir iejaukts Svobodas un Flīsa strīdā par periodiskuma mācību. Sk.: Fliess W. In eigener Sache. Berlin, 1906; Swoboda H. Die gemeinnьtzige Forschung und der eigennьtziger Forscher. Leipzig, 1906; Pfenning R. Wilhelm Fliess und seine Nachentdecker: O. Weininger und

H.     swoboda. berlin, 1906. flīss jau 1897. gadā publicē grāmatu “Attiecības starp degunu un sieviešu dzimumorgāniem”, sk.: Fliess W. Die Beziehung zwischen Nase und weibliche Geschlechtsorganen. In ihrer biologischen Bedeutung dargestellt. Saarbrьcken, 2007.

Sk. arī: Schrцter M. Hermann Swoboda (1873—1963): Frьher FreudSchьler und Kritiker der “Traumdeutung”. Luzifer-Amor, Nr. 12 (24), 1999, S. 49-64; Schrцter M. Fliess vs. Weininger, Swoboda und Freud: Der Plagiatstreit von 1906 im Licht der Dokumente. Psyche, 56, 2002,

S. 313-337; logel Chr., Schrцter M. Sigmund Freud und Hermann Swoboda: ihr Briefwechsel (1901-1906). Ibid., S. 338-368.

114.   Linkeiss (Lynkeus) ir austriešu sociālā reformatora Jozefa Popera (Popper, 1838-1921) pseidonīms. Freids vēlāk uzraksta rakstu “Mana saskare ar Jozefu Poperu-Linkeisu” (1932a).

Sapņa interpretācijas metode. Sapņa piemēra analīze

1.  Sk.: 1. Moz. 41; īpaši: 41: 18-27.

2.   Vilhelms Jensens (Jensen, 1837-1911) vācu rakstnieks. Trīs īsas viņa vēstules (1907.13.V, 25.V, 14.XII) ir publicētas: Psychoanalytische Bewegung, 1929, Bd. 1, S. 207-211.

3.  Sk. 4. un 5. skaidrojumu I nodaļai “Sapņa problemātikas zinātniskā literatūra”. Attiecīgā Aristoteļa pasāža ir ne tikai 104. lappuses 2. piezīmē minētajā darbā, bet arī darbā “Par sapņiem”.

Mākslas prakse Kunstьbung.

4.   Teodors Gompercs (Gomperz, 1832—1912) austriešu klasicists un filosofs. Freids atsaucas uz Gomperca 1866. gada 9. aprīlī nolasītās lekcijas publicējumu. Gomperca darbu “Grieķu domātāji” Freids uzskata par vienu no visu laiku labākajām (no desmit) grāmatām (Freud S. Briefe. Frankfurt/M., 1980, S. 268; 1906.1.XI). Freida darbā “Sapņa interpretācija” Teodors Gompercs vairākās pasāžās figurē kā profesors M. (sk. 246.,

247.,    386., 388. lpp.).

5.   Alfreds Robiceks (Robitsek, 1871-1937) psihoanalītisku rakstu autors.

Hugo Vinlders (Winckler, 1863-1913) — vācu arheologs, orientālists.

Piemēru no Daldas Artemidora Freids piemin arī darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 173).

6.   Ernsts Johans Georgs Stumpfs (Stumpf. Neko īpaši vairāk par Štumpfu nav izdevies atrast, sk. viņa grāmatu (pēdējā fiksētā monogrāfija): Die Zukunft-Aussagen fьr Europa 1932-1937. Heidelberg, 1932.

7.    Jozefs Breiers (Breuer, 1842-1925) austriešu ārsts, vienubrīd Freida tēvišķais draugs. Runa ir par abu kopdarbu “Studijas par histēriju”.

8.    Izvērstu tā sauktās katartiskās metodes izklāstu Freids tā arī nav sniedzis. Vēl 1914. gadā Freids raksta: “Breiera atklājums ir izklāstīts tik bieži, ka to nav nepieciešams detalizēti iztirzāt: galvenais histērisko cilvēku simptomu atkarība no iespaidīgām, bet aizmirstām viņu dzīves scēnām (traumām); terapija hipnozē viņi šo pārdzīvojumu var atcerēties un reproducēt (katarse); izrietošie teorijas fragmentiņi — šie simptomi atbilst nenormālam noteikta daudzuma nerealizēta uzbudinājuma īstenošanas veidam (konversija)” (1914b, 82).

9.  Pats Freids dziedināšanā ne vienmēr ievēro šos noteikumus, kaut gan acu aizvēršanai vēlāk nepiešķir sākotnējo, hipnosuģestīvajā dziedināšanā sakņoto nozīmi.

10.  Uzmanības funkcijai Freids pievēršas arī vēlāk: 509. lpp. un tālāk.

11.   Par vizualizāciju jeb simbolizāciju sk.: VI nodaļas D (304. lpp. un tālāk) un E sadaļā.

12.  Fridrihs Šillers (Schiller, 1759-1805) vācu dzejnieks un domātājs.

Kristiāns Gotfrīds Kērners (Kцrner, 1756-1831) vācu jurists, Šillera

draugs, kas izdod viņa darbus. Sk.: Schillers Briefwechsel mit Kцrner. Berlin, 1847, T. 1, S. 382. Ranks par to ir referējis Psiholoģisko trešdienu sabiedrībā (1908.4.III) un vēlāk Zalcburgā. 1908. gada 5. martā Freids raksta: “Mūsu sekretārs Oto Ranks ir atklājis jauku pasāžu mūsu psihoanalītiskās tehnikas pamatošanai” (Freud S., Jung C. G. Briefwechsel. Frankfurt/M., 1974, S. 144).

13.   Slepenās domas — Hintergedanken, slepens nolūks, t. i., kaut kas tieši neatklāts, aiz kaut kā esošais.

14.  Sal.: 368.—369. lpp.; 392.—393. Ipp. Sapņa interpretācijas tehnika tiek izklāstīta vēlāk: 453. lpp. un tālāk.

15.  7. nodaļas E sadaļas sākumā Freids raksta par šis ieceres problemātiskumu, viņš vairākkārt norāda (piemēram, 145., 149. lpp.), ka izjūtot kārdinājumu atteikties no šā nolūka. Principā ari “Ievadlekcijas psihoanalīzē” ir pakārtotas šim nolūkam; iespējams, ka tas nav nācis par labu sapņa interpretācijas un psihoanalīzes izpratnei vispār.

16.    Saistībā ar šo personu tiek minēts ari dažādi interpretētais un pārinterpretētais Irmas sapnis. Tomēr šī persona nav viennozīmīgi identificējama ar Emmu Ekšteinu (Eckstein, 1865—1924), kura ārstējas pie Freida no 1882. gada. 1895. gadā Vilhelms Flīss F.kšteinai veic operāciju, izraisot pēcoperācijas komplikācijas. Irmas tēlā ir iekļauta arī Anna Hammeršlāga jeb Lihtheima (Hammerschlag, 1861 — 1938). Sk. turpmākos komentārus. Sk. arī: Eckstein E. Die Sexualfrage in der Erziehung des Kindes. Leipzig, 1904.

Sapnī figurē arī Freida sieva, un šajā saistībā var norādīt uz “lielās halles simbolisko” nozīmi. Arī “pieņemam” var skatīt kā “ieņemam” empfangen. Saistībā ar propilu vēlāk parādās “propileji” vārti pie ieejas templī, savukārt Minhenē tie ir pilsētas vārti; ar šo vārdu mēdz apzīmēt arī lielās kaunumlūpas.

17.   1900. gada 12. jūnijā Freids raksta: “Vai tiešām tu tici, ka reiz uz marmora plāksnes pie šis mājas būs lasāms: “Šeit 1895. gada 24. jūlijā dr. Zigmunds Freids atklāja sapņa noslēpumu”?” (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 458). Iepriekš šādu vēlmi vai atziņu par sapņa interpretācijas izdošanos Freids nav paudis. Iespējams, ka drīzāk runa ir par atskārsmi, kā Freids raksta šā darba angļu versijas priekšvārdā (sk. 15. skaidrojumu). 1977. gada 6. maijā vietā, kur savulaik atradās šis nams, patiešām tiek atklāta plāksne ar attiecīgo uzrakstu.

Draugs Oto — acīmredzot Oskars Riē (Rie, 1863-1931). Riē ir Vīnes pediatrs, Freida draugs, precējies ar Flīsa sievas Idas (1869-1941) māsu Melāniju (1872—1930). Freids un Riē publicē kopīgu grāmatu: Freud S., Rie O. Klinische Studie ьber halbseitige Cerebrallдhmung der Kinder. Wien, 1891.

Dr. М. — acīmredzot Jozefs Breiers.

18.    Kālenbergs — 484 m augsts kalns, patlaban ietilpst 19. iecirknī, Dēblingā; iecienīta vīniešu atpūtas vieta. Kālenbergs ietilpst Vīnes Mežā. Freida sievas Martas dzimšanas diena ir 26. jūlijs. Otrā pasaules kara laikā Belvjū pils (Bellevue) tiek nopostīta.

19.   Freida vecākā meita ir Matilde (1887-1978). 1897. gada 17. martā Freids raksta, ka Matilde ir saslimusi ar septisko difteriju (Freud S. Op. cit., S. 246), 1899. gada 9. novembrī rakstītajā vēstulē ibid., S. 422) viņš norāda, ka meita slimojusi divas reizes.

20.     Runa ir par Freida draugu, fiziologu Ernstu Fleišlu-Marksovu Fleischl-Marxow, 1846-1891), publikācijā uzrādīts nepareizs nāves datums. Citi mājieni par šo notikumu: 165.-171., 195.-196., 203., 422. lpp. Freida pirmā publikācija par kokaīnu dienasgaismu ierauga nevis 1885., bet gan 1884. gadā.

21.    Par letālo intoksikāciju saistībā ar Freida gadījumu sk.: Jolles A. Ьber das chemische Verhalten der Harne nach Sulfonal-Intoxication. Internationale Klinische Rundschau, Bd. 5, 1891 (6. Dezember), Sp. 1913— 1916; 1953—1959. Adolfs Jolless Jolles, 1862-1942) — Vīnes ķīmiķis. Plašāk par šo acīmredzot Celestīnes Šleiheres gadījumu: Voswinckel P. Der Fall Mathilde S.: Eine Akute Bericht von Sigmund Freud. Zum

100.   Jahrestag der Sulfonal-Bayer. Arzt und Krankenhaus, Bd. 61, 1988,

S. 177—185; Hirschmьller A. Freuds “Mathilde”, ein weiter Tagesrest zum Irma-Traum. Jahrbuch der Psychoanalyse, 1989, 24, S. 128—159. Eižens Baumans Baumann, 1846-1896) un Alfreds Kasts Kast, 1856-1903)

1887.    gadā nejauši atklāj sulfonāla iemidzinošo iedarbi, bet 1888. gadā tas jau ir populārs visā pasaulē.

Vērts paturēt prātā, ka Freida vecākās meitas Matildes krustmāte ir Freida apbrīnotā Matilde Breiere Breuer, 1846-1931). Turklāt 1897. gadā

12.   aprīlī Freids raksta (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 249) par dēla Martina pēkšņo kakla kaiti, kuras simptomus Riē nav gatavs tūdaļ izskaidrot, bet cits ārsts saista tos ar difteriju.

22.   Acīmredzot runa ir par Emanuēlu Freidu (1833-1914).

23.  Leopolds acīmredzot Fleišls-Marksovs, lai gan principā Leopolds tiek saistīts ar Ludvigu Rozenbcrgu, 1927. gadā mirušu bērnu ārstu, Freida draugu.

24.   Runa ir par tā saukto Maksa Kasovica institūtu. Makss Kasovics Kassowitz, 1842-1913) vadīja Vīnes Pirmo publisko bērnu slimnīcu (institūtu), kuras Nervu slimību nodaļu savulaik (1886-1896) vadīja Freids. Prof. R. ir Makss Kasovics.

25.  Runa ir par lejasvācu valodā (dialektā) rakstošā rakstnieka Friča Reutera (Retiter, 1810—1874) romāna “No mana volontiera laika” (1862/1864; Ut mineStromtid. HinstorfF, 2008) galvenajiem varoņiem. Sk. arī Reutera darbu “Inspektora Brēziga piedzīvojumi” (1861; Abendteuer des Enspekter Braesig. HinstorfF, 1999). Sal. ar vācu izteicienu "brаsig sein” — lēnīgs domāšanā.

26.  Mājiens nav skaidrs, ja vien netiek apspēlēts nevis uzvārds, bet gan vārds, proti, Anna.

27.  Norāde uz Vilhelmu Fllsu.

28.   Šī sapņa daļa tiek atkārtoti skaidrota 266. lpp. un tālāk.

29.  ŠI vecā dāma tiek minēta vēlreiz 123. lpp.

30.   Šo anekdoti Freids iztirzā darba “Asprātība un tās attiecības ar bezapziņu” 2. un 7. nodaļā (1905a).

Sapnis ir vēlmju piepildījums

1.  Šajā gadījumā Freida lietotais jēdziens atveidots burtiski, lai uzsvērtu domāšanu, domas sapnī, citkārt tiek lietots vārds “sapņojums”.

2.    Pepi acīmredzot Rūdolfs Kaufmans (Kaufmann, 1871-1927), Breiera māsasdēls. 1895. gada 4. martā rakstītā vēstulē Freids piedāvā šādu stāstu: “Rūdijs Kaufmans, ļoti inteliģents Breiera māsasdēls, arī mediķis, ceļas vēlu un liek vienai apkalpotājai sevi modināt, kurai tad ļoti nelabprāt sekoja. Kādu rītu viņa atkal to modināja un sauca, jo viņš negrib dzirdēt saucam savu vārdu “Rūdija kungs”. Uz to gulētājs halucionē slimnīcas tāfelīti (sal. Rūdolfi nams!) ar vārdiem “Rūdolfs Kaufmans” uz tās un saka sev: tad jau R. K. tāpat ir slimnīcā, man turp nav jādodas, un turpina gulēt” (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 114—115). Rūdolfi nams (Rūdolfinerhaus) — Vīnes slimnīca.

3.  Nav skaidrs, par kuru pacienti ir runa.

4.  Acīmredzot domāti Vilhelms un Ida Flīsi.

5.  Alfons Dodē (Daudet, 1840-1897) franču rakstnieks.

Pols Šarls Žozefs Buržē (Bourget, 1852-1935) — franču novelists.

Marsels Prevo (Prйvost, 1862-1941) — franču rakstnieks.

6.             Faktiski atvaļinājumu Auszē Freids pavada gadu vēlāk. Runa ir par

16.  oktobrī dzimušo meitu Matildi un dēlu Oliveru (dz. 1891.19.11). Sk.

arī “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 92, 472). Pirms Studijizdevuma iepriekšējos vācu izdevumos Eherntāle ir aplam atveidota kā Ešerntāle.

7.  Dornbaha atrodas Vīnes apkaimē Vīnes Meža teritorijā. Rorera būda Rohrer-Hūtte), gluži kā Simonī būda (Simonlhite), vienlaikus ari kalna, kalna virsotnes apzīmējums — Rorerhite.

8.  Runa acīmredzot ir par 1893. gada 12. aprīlī dzimušo Sofiju. Nākamajā rindkopā tiek minēts Žans Martins (1889.7.XII).

9.  Anna Freida ir dzimusi 1895. gada 3. decembrī. Tomēr 1897. gada vasarā, kad acīmredzot notika aprakstītais gadījums, viņas un Freida mātes Amālijas (1835-1930) kopējais vecums nav septiņdesmit gadu. Šis piemērs minēts arī Freida darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 96, 472). Freids šo atgadījumu atzīmē 1897. gada 31. oktobrī rakstītā vēstulē, taču burtu r neizlaiž, savukārt attiecīgos vācu burtus d, s neievieto iekavās (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 298).

10.   Acīmredzot domāts Hermans Grāfs. Freidu dzimtas ģenealoģiju sk.: Freids Z. Psihoanalīzes nozīme un vēsture. Lielvārde: Lielvārds, (1994) 1997, 142.-143. lpp.

11.   Karls Gustavs Jungs (Jung, 1875-1961) savulaik Freida piekritējs, kas tiek ekskomunicēts no psihoanalītiķu kustības un izveido savu mācību analītisko psiholoģiju.

Hermīne Huga-Helmūte (Hug-Hellmuth, 1871-1924) Vīnes pedagoģe, kas pievēršas psihoanalīzei.

Džeimss Džeksons Patnams (Putnam, 1846—1918) — amerikāņu ārsts, psihoanalītiķis.

Raalte — nav izdevies identificēt.

Sablna Špīlreina (Spielrein, 1885-1942) — Krievijā dzimusi analītiķe, kas centusies samierināt Freidu un Jungu, viena no pirmajām Junga pacientēm, kuru viņš mēģinājis dziedināt psihoanalītiski. 1923. gadā atgriežas Krievijā, 1942. gadā iet bojā nacistu īstenotā masu iznicināšanas akcijā Rostovā pie Donas.

Viktors Tausks (Tausk, 1879-1919) žurnālists, ārsts, psihoanalītiķis.

Bianchieri nav izdevies identificēt.

Busemann — iespējams, ka vācu psihologs Ādolfs Būzemans (18871967), kurš gan studē laikā no 1906. gada līdz 1910. gadam, kad tiek publicēts raksts.

Doglia nav izdevies identificēt.

Augusta Vigema ( Wiggam, 1887—1949) amerikāņu psiholoģe.

Oto Nurdenšelds (Nordenskjцld, 1869-1928) zviedru ģeogrāfs, ceļotājs, polārpētnieks. Minētā darba pirmizdevums: Antarctic, tvв вr bland sydpolem isar, 1904.

Mungo Parks (Park, 1771—1806) ceļotājs, kurš pirmais sasniedz (1795/1797) Nigēriju. Sk.: Park M. Reise in das Innere von Afrika. Berlin, 1800 (Leipzig, 1984).

Fridrihs Trenks (Trenck, 1726-1794) ceļotājs un dēkainis.

Džordžs Beks (Beck, 1795—1878) — divu arktisko zemju apceļošanas ekspedīciju (1819/1822; 1825/1827) dalībnieks. Sk.: Back G. Narrative of the Arctic Land Expedition. London, 1836 (Reise durch Nord-Amerika. Leipzig, 1836).

Džons Frenklins (Franklin, 1786-1847) britu karaliskās flotes virsnieks un ceļotājs; pazūd savas pēdējās ekspedīcijas laikā.

Šo ceļotāju sapņus Freids aplūko arī darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917 a, 97).

12.    Saistībā ar zoss sapni Freids norāda uz diviem vārdiem, proti, Kukuruz un Mais.

Ignacs Bernsteins (Bernstein, 1836—1909) paremiologs. Sk.: Bernstein I. Catalogue des livres parйmiologiques composant la bibliothиque de Ignace Bernstein. Warschau, 1900 (pārpubl.: Hildesheim, 2003).

Binjamins Zēgels (Segel, 1867—1931) žurnālists; rakstījis par pogromiem, Ciānas gudro protokoliem, vispasaules sazvērestību u. tml.

Sakāmvārdi (shprikvert) sākotnēji publicēti izdevumā “Der Hoyz Fraynd” (1888/1889); pārpublicējums: Yidische Sphrihverter. New York, 1983.

13.  Vairums no (bērnu) sapņiem kā vēlmes piepildījums tiek aplūkoti darba “Ievadlekcijas psihoanalīzē” 8. lekcijā (1917a).

Hērofils (330-255 p.m.ē.) — sengrieķu ārsts.

Sapņa deformācija

1.  Plotīns (203-269) antīkās pasaules filosofs. Citētā pasāža: “Jo, kad tiek iekustināta iekārotspēja, atnāk iekārotā priekšstatījums gluži kā sajūta, kas vēsta un atklāj iekāres pieredzējumu, un prasa sekot iekārei un iegūt kārojamo” (Ennead. IV 4, 17, 11-14).

2.   Eduards Hartmans (Hartmann, 1842-1906) vācu filosofs, tiek dēvēts ari par bezapziņas filosofu.

3.  Fēlikss Luijs Debakers (Debacker) neko vairāk nav izdevies noskaidrot. Norādītā grāmata ir Freida bibliotēkā.

4.   Džefrijs Čosers (Chaucer, 1343-1400) angļu dzejnieks.

Viljams Šekspīrs (Shakespeare, 1564—1616) angļu dramaturgs, dzejnieks un aktieris.

Džons Miltons (Milton, 1608-1674) angļu dzejnieks.

5.  Freids par to raksta vēstulē Fllsam 1897. gada 8. februārī (Freud S. Briefe an W Fliess, S. 244). Runa ir par Hermaņu Notnāgelu (Notbnagel, 1841—1905) un Rihardu Kraftu-Ebingu (Kmft-Ebbing, 1840-1902). Sk. ari: Gicklhorn J., Gicklhorn R. Op. cit., S. 95-98. Freids tiek ieteikts par ārkārtas profesoru neiropatoloģijā. Notnāgels Freida tekstā figurē kā prof. N. Ieteikšana par profesoru notiek 1897. gada 12. jūnijā, apstiprināšanu Francs Jozefs I izsludina 1902. gada 5. martā.

6.    Parasti Bild tiek tulkots kā tēls, tomēr šeit lietots vārds “aina”. Apzīmējums “tēls” lielākoties tiek izmantots terminoloģiskās vienveidības dēļ. Iespējams, ka daudznozīmīgā nojēguma vienveidīgai atveidei var lietot aizguvumu “bilde”.

7.  Oriģ.: Geschicbte, t. i., vēsture, notikums.

8.  Jozefs Freids (1826-1897) — Freida tēvabrālis. Nav saprotams, ko Freids domā ar saviem pazīstamajiem pieciem tēvočiem.

9.   Frānsiss Galtons (Galton, 1822-1911) britu dabaszinātnieks un rakstnieks.

10.  Oriģ.: Behandlungen, t. i., iztirzājoši dziedinājumi.

11.  Tā raksta Freids, domāta ir 3. nodaļa. Turpmāk tekstā kvadrātiekavās tiek ievietots atbilstīgais apzīmējums.

12.   Freida iecienīta Mefistofeļa atziņa. Raiņa tulkojumā: “Vislabāko, ko zināt iespēji, / Jau nedrīkst dzirdēt zeņķu pūlis” (Gēte J. V. Fausts, 1972, 67. lpp.).

13.   Acīmredzot pirmo reizi cenzūras nojēgumu Freids lieto vēstulē Fllsam 1897. gada 22. decembrī: “Vai esi kādreiz redzējis, ko ar ārzemju avīzēm uz robežas izdara krievu cenzūra? Vārdi, veselas teikuma daļas un teikumi pārsvītroti melnā krāsā, tā ka pārpalikums kļūst nesaprotams” (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 315).

14.    Minēto sapni ar dažiem papildu skaidrojumiem Freids aplūko darba “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a) 9. lekcijā.

15.    Šajā gadījumā draugs R. acīmredzot ir Vilhelms Flīss. Sapņa iztirzājums tiek minēts arī vēlāk: 183. lpp. un tālāk. Kaut gan parasti kā draugs R. figurē Leopolds Kēnigšteins (sk. 4. skaidrojumu V nodaļas A sadaļā).

16. Freids citē Gētes (Goethe, 1749-1832) atziņu no darba “Totalitāte” (1814/1815).

17.  Ipolits Bernheims (Bernheim, 1837—1919) franču mediķis, Nansī skolas vadītājs; viņa darbus Freids ir pārtulkojis vāciski.

18.   Šis ir viens no retajiem Freida aplūkotajiem identificēšanās gadījumiem. Vēlāk šī problemātika tiek aplūkota darbā “Masu psiholoģija un Es analīze” (1921b).

19.   Šā sapņa iztirzājums tiek turpināts 230. un 404. lpp. un tālāk. Sapnis tiek aplūkots arī darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 148), tiesa, tur tiek uzrādīts cits meitenes vecums, proti, nevis piecpadsmit, bet gan septiņpadsmit gadi.

20.  Nikolauss Lēnavs (Lenau, 1802—1850) — austriešu dzejnieks. Viņa agrīnās vārsmas (krājums “Gedichte” (“Dzeja”), 1832) ir rosinājusi mātes nāve. Minētais dzejolis “Mirusī laime”.

21.  Par Freida lekciju klausītājiem sk.: Gicklhorn J., Gicklhorn R. Op. rit., S. 168-172.

22.  Augusts Štērke (Stdrcke, 1880—1954) holandiešu mediķis, daudz darījis psihoanalīzes nostiprināšanā Holandē. No izklāsta gan neizriet, ka Augusts Štērke pats būtu sapņotājs.

23.  Detalizētāk šī problemātika tiek aplūkota rakstā “Mazohisma ekonomiskā problēma” (1924a, 93.-103. lpp.).

24.   Sekkieren — austricisms: uzmākties, errot; no itāl. seccare.

25.   Karls Špitelers (Spitteler, 1845-1924) Šveices vācu rakstnieks. Saistībā ar 1925. gada papildinājuma pēdējā rindkopā pausto sk. Freida darba “Es un Tas” (1923a) 4. nodaļu.

26.  Freida vēlākie uzskati par libido attiecībām ar bailēm ir izklāstīti rakstā “Aizture, simptoms un bailes” (1926).

27.  Freids acīmredzot tomēr maina savu uzskatu, sk. 499. lpp. un tālāk.

V. Sapņa materials un avoti

A. Jaunais un indiferentais sapnī

1.  Arnolds Bēklins (Bцcklin, 1827-1901) vācu gleznotājs.

Alfreds Dreifuss (Dreyfus, 1859—1935) — franču virsnieks, kura nepamatota apvainošana tēvzemes nodevībā izraisa Dreifusa lietu jeb afēru (1898). Saskaņā ar tiesas spriedumu Dreifuss tiek nometināts Velna salā (Ile du Diable) pie (Franču) Gviānas Dienvidamerikā. Gviāna ir Francijas aizjūras departaments. Tur Dreifuss pavada gandrīz piecus gadus.

2.   Džirolamo Savonarola (Savonarola, 1452-1498) — itāļu dominikānis, Florences faktiskais pārvaldītājs (1494-1498) līdz savam nāvessodam. Nav skaidrs, par kādu medaljonu ar Savonarolas profilu Freids raksta. Kādreizējā sārta vietā ir novietota apaļa sarkanā granīta plāksne ar uzrakstu.

Arhimēds (287-212 p.m.ē.) sengrieķu matemātiķis, inženieris. 1910. gada 18. septembrī Freids raksta Annai Freidai: “Redzi, manas domas jau ir vairāk mājās nekā pie Arhimēda, kam šeit pie Aretūzas [avota] zem maniem logiem ir piemineklis” (Freud S. Unser Herz zeigt nach dem Sьden. Berlin, 2003, S. 359). Nākamajā dienā Freids izsūta skatu kartīti — Fontana Aretusa ibid., S. 360).

Leopolds Ozers (Oser, 1839-1910) Vīnes ārsts, iekšķīgo slimību profesors.

3.  Vieta, kuru Elliss cenšas atminēties, ir Sarauca.

4.   Karls Kollers (Koller, 1857-1944) Vīnes oftalmologs, vēlāk pārceļas uz ASV. Sk.: Vorlдufige Mittheilung ьber locale Anдsthesirung am Auge (vorgetragen von Dr. Brettauer). In: Bericht ьber die Sechzehnte Versammlung der Ophtalmologischen Gesellschaft. Heidelberg 1884. Rostock, 1884; Koller K. Ьber die Verwendung des Cocain zur Anдsthesirung am Auge. Wiener medizinische Wochenschrift, Bd. 34, Nr. 43, 1884, Sp. 1276—1278; Nr. 44, Sp. 1309-1311.

5.  Leopolds Kēnigšteins (Kцnigstein, 1850—1924) Freidam draudzīgs Vīnes oftalmologs. Freida tekstā figurē arī kā draugs R.

Jubilejas krājums — 30 Jahre experimentelle Pathologie: Herrn Prof. Dr. S. Stricker zu Feier seines 25jдhrigen Jubilдums als ordentlicher Professor der allgemeinen und experimentellen Pathologie und zur Erinnerung an den 30jдhrigen Bestand des Instituts fьr experimentelle Pathologie in Wien. Leipzig, 1898.

1.   Gadījums — Geschichte, t. i., arī vēsture, stāsts.

2.  Gustavs Gertners (Gдrtner, 1855-1937) austriešu patologs, viņa sieva — Flora. Freids viņu piemin 1898. gada 3. aprīļa vēstulē Fllsam saistībā ar profesora Štrikera nāvi (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 336).

3.   Oriģ.: Bestimmungen.

4.  Acīmredzot runa ir par Aloizu Pokorniju (1826-1886). Kopā ar Konstantīnu fon Etinshauzenu publicējis darbus botānikā, sk.: Ettinshausen C., Pokorny A. Physiotipia plantarum austriacarum. Der Naturselbstdruck in seiner Anwendung auf die Gefasspflanzen des цsterreichischen Kaiserstaates, mit besonderer Berьcksichtigung der Nervation in den Flдchenorganen der Pflanzen. Wien, 1855—1873.

Saistībā ar Freida sapni acīmredzot vietā ir pieminēt ari vācu botāniķa Fridriha Hildebranda (1835-1915) monogrāfiju “Ciklamenu ģints” (Hildebrand F. Die Gattung Cyclamen. Jena, 1898).

5.     Salabājušās ir Freida vēstules, nevis Flīsa.

6.      Runa ir par māsu Annu (1858—1955), vēlāko Bernaisu.

7.     Šekspīrs V. Kopoti raksti. Rīga: LVI, 1967, 4. sēj., 271. lpp. Kārļa Egles tulk.

8.       Gotholds Efraims Lesings (Lessing, 1729-1781) — vācu dramaturgs, rakstnieks. Hanss Gudrinieks Hдnschen Schlau. Sapņa interpretācijas turpinājums: 256. lpp. un tālāk.

9.      Freids lieto vārdu Gedдchtnis, savukārt otrajā gadījumā Erinnerung, latviski diemžēl šo nošķlrumu neizdodas atveidot. Lielākoties runa ir par atmiņu otrajā nozīmē, t. i., par kaut ko iekšēju. Pirmajā gadījumā atmiņa funkcionē kā atcerēšanās.

10.  Minēto sapņa darba noslieci Freids pats ir jau atzīmējis savā kopdarbā ar Breieru, sk. Komentāru ievadījumā (Breuer, Freud 1895 (1991), 88).

11.  Oto Peels (Pцtzl, 1877—1962) — austriešu psihiatrs.

12.   Saistībā ar šo atziņu Freids Vilkcilvēka analīzē (1918) 5. sadaļas zemsvītras piezīmē raksta par bērnības pārdzīvojumiem.

13.    Freida teksta izdevēji norāda, ka nākamais vārds ir “onanē”. Apollona sveces augstas kvalitātes stearīna sveces, kas no 1839. gada tiek ražotas Vīnes 7. iecirkni. Nosaukums atvedināms no izpriecu lokāla apzīmējuma “Apollona zāle” jeb Fēna pils (Zieglergasse 15), kas 1876. gadā nodeg.

A.   Infantilais kā sapņa avots

14.     Dažus šāda daudzgadīga sapņa piemērus Freids aplūko darbā “Kādas histērijas analīzes fragments” (1905c).

15.   Fritjofs Nansens (Nansen, 1861-1930) norvēģu zoologs, polārpētnieks un filantrops.

16.   Prāters izpriecu un atrakciju parks Vīnē, sākotnēji imperatora medību lauki, kas 18. gadsimta nogalē kļūst pieejami ari pilsētas iedzīvotājiem. 19. gadsimtā parka rietumu daļā tiek izveidots atrakciju parks.

Eduards Herbsts (Herbst, 1820-1892) — austriešu jurists, politiķis, tieslietu ministrs (1867-1870).

Karls Giskra (Giskra, 1820-1879) austriešu jurists un politiķis, iekšlietu ministrs (1867-1870), Brinnes (Brno) birģermeistars.

Jozefs Ungers (Unger, 1828—1913) — austriešu jurists un politiķis, Austrijas civiltiesību vēsturiskās skolas pamatlicējs.

Johans Nepomuks Bergers (Berger, 1816-1870) austriešu politiķis un rakstnieks, ministrs bez portfeļa (1867-1870).

Freids piemin vācliberālus politiķus.

17.    Gleihenberga (Gleichenberg) kūrorts Štīrijā netālu no Grācas. Nosaukums burtiski nozīmē: tāds pats, līdzīgs kalns.

18.   Vēstulē Flīsam (1897.22.VI) Freids norāda, ka pēdējā laikā sācis krāt dziļdomīgus ebreju stāstus, anekdotes (Freud S. Briefe an W. Fliess,

S. 271). S is materiāls tiek iestrādāts darbā “Par asprātību un tās attiecībām ar bezapziņu” (1905a). Freids šīs pilsētas piemin sarakstē ar Flīsu, Karlsbāde un Roma vienulaik simbolizē nesasniedzamo mērķi sk., piemēram, 1900.11.III vēstulē (ibid.j S. 443). Pirmo anekdoti Freids daudzmaz izstāsta. Karlsbādē (tag. Karlovivari) Freids ārstē diabētu; “ciešanu stacijas” ir mājiens uz citu ebreju, proti, Jēzu Kristu. Anekdotē minētā biļete ietver mājienu uz Heinriha Heines slaveno izteicienu “Kristības ir ieejas karte Eiropas kultūrā”. Savukārt otrā anekdote nemaz netiek izklāstīta. Jautājums ir šāds: vai jūs zināt, kur ir Rišeljē iela? Atbilde ir visai naidīga: jā, es zinu, kur ir Rišeljē iela (Savez-vous oū est la rue de Richelieu? — Oui, je sais oū est la rue de Richelieu.) Runa ir par ebreju, kurš emigrē uz Parīzi, taču neprot franciski. Šādi vaicāt ir ieteicis draugs. Taču jidišā runājošais ebrejs nevar izrunāt skaņu ieu, viņš var vienīgi pateikt iē. Noskaidrojas, ka ari atbildētājs ir ebrejs; jautātājs, to sapratis, var ironiski bilst, ka šādi var rīkot sabatu, proti, ka atbilde nav nekā vērta. Turklāt riche lieu ir “bagāta vieta”, proti, ebrejiem pārmestā naudaskāre.

Freids pirmo reizi apmeklē Parīzi 1885. gadā (11.X-20.XII).

19.   Freids dzimis Freibergā (tag. Čehijas pilsēta Pžibora (Pfibor).

20.   Žans Pols (Johans Pauls Fridrihs Rihters; Richter, 1763-1825) — vācu domātājs, rakstnieks.

Johans Joahims Vinkelmans ( Winckelmann, 1717—1768) — vācu bibliotekārs, mākslas vēsturnieks un arheologs.

Hannibals (“Bals ir žēlīgs”, 246-183 p.m.ē.) kartāgiešu karavadonis, kas pie Trazimeno ezera (Trasimeno lago) Umbrijā 2. pūniešu kara laikā

217.   gada 24. jūnijā sakauj romiešu karaspēku.

21.     Flamilkars Barkass (“Zibens”, 270-229 p.m.ē.) kartāgiešu valstsvīrs un karavadonis. Viņa zēni Hannibals un Hasdrubals (245207 p.m.ē.).

22.  Luijs Adolfs Tjērs ( Thiers, 1797-1877) — franču politiķis un vēsturnieks. Darba nosaukums ir “Konsulāta un impērijas vēsture” (Histoire du Consulat et de TEmpire, faisant suite а l’Histoire de la Rйvolution franзaise. Paris, 1845-1862. Vācu izdevums: Geschichte des Konsulats und des Kaiserreichs. Mannheim, 1864).

Andrē Masēns [Massena; Massйna, 1758-1817) — itāliešu izcelsmes franču karavadonis. 1793. gadā Francijas maršala nosaukums Marйchalde France) tiek atcelts, bet Napoleons 1804. gada 19. maijā 18 personas, to skaitā Masēnu, ieceļ par impērijas maršaliem Marйchal dEmpire).

23.  Runa ir par 1855. gada 13. augustā dzimušo pusbrāļa dēlu Džonu (Johanu).

24.   Šī tēma tiek izvērsta rakstā “Raksturs un anālā erotika” (1908b). Saistībā ar vārdu “tilts” sk. turpmāk 34. skaidrojumu: tilts ir Brьcke, t. i., arī Brike.

25.  Tikpat labi tā var būt arī māsas meita Nichte.

26.   Grābens promenādes un prestižas iepirkšanās iela Vīnes vecpilsētā; mūsdienās prostitūcijas promenādes ir pārdislocētas.

27.  Vēlāk Freids atsakās no šī histērijas mehānisma, taču pašam papildināmības nojēgumam ir svarīga loma viņa skaidrojumos.

28.  Acīmredzot saistībā ar atziņu no Šekspīra darba “Henrijs IV”: “Tu nu gan esi dievam nāvi parādā” (Šekspīrs V. Kopoti raksti. Rīga: LVI, 1965,

6.   sēj., 104. lpp.).

29.    Ernsts Brike (Brьcke, 1819-1892) Freida skolotājs, fiziologs, dabaszinātnieks. Sk. arī iepriekš 29. skaidrojumu saistībā ar Brikes vārda burtisko nozīmi.

30.   Gēte J. V. Fausts, 68. lpp.

31.   Jūliuss Štetenheims (Stetenheim, 1831-1916) vācu rakstnieks humorists. Freids sapnī piemin sievas iepirkšanos. Sal. ar rindām, kas rakstītas 1898. gada 9. septembrī vēstulē no Splitas: “Visa diena pieder antikvitātēm, kuras redzējām ļoti labi, taču neko sev nenopirku. Ma[rta] varēja nedaudz izdot naudu, ko sev bija aiztaupījusi mutei. Proti, Dalmācijā viņai ar iztikšanu ir grūtības” (Freud S., Bernays M. Briefwechsel. Tьbingen, 2005, S. 248).

32.  Johans Volfgangs Gēte (Goethe, 1749-1832) vācu dzejniekfilosofs, valstsvīrs un dabaszinātnieks.

Johans Gotfrīds Herders (Herder, 1744-1803) vācu domātājs un dzejnieks. Apspēlēts tiek Gētes uzvārds (Goethe), kas izrunā skan līdzīgi vārdam “dievi” (Gцtter).

33.                   Tūnas un Hoenšteinas grāfs Osvalds (ьswaldvon Thun und Hohenstein, 1849-1913) austriešu uzņēmējs un politiķis, iestājās par vācu un čehu interešu izlīdzināšanu Bohēmijā, no 1880. gada ar pārtraukumiem darbojies Bohēmijas landtāgā, Austroungārijas ministru prezidents (1898/1899).

Kūrortpilsētā Išlā (Bad Ischl) Zalckamergūtā galms parasti pavadīja vasaras mēnešus.

34.  Pjērs Ogistēns Bomaršē (Beaumarchais, 1732-1799) franču uzņēmējs un komediogrāfš. Darba (La follejoumē ou le Marriage de Figaro) pirmuzvedums notiek 1784. gadā, taču tad tas tiek aizliegts. Balstoties uz libretista Lorenco Da Pontes (Da Ponte, 1749-1838) tekstu, Volfgangs Amadejs Mocarts (Mozart, 1756-1791) uzraksta operu “Figaro kāzas” (Le nozze di Figaro), kuras pirmizrāde Vīnes Burgteātrī notiek 1786. gada 1. maijā.

35.   Eduards Francs Jozefs grāfs von Tāfe (Taaffe, 1833-1895) austriešu valstsvīrs, dižciltīgās īru Tāfes dinastijas atvase.

36.   Znaima jeb Znojmo ir pilsēta Dienvidmorāvijā, Kremsa atrodas Lejasaustrijā. Neviena no tām nav bijusi imperatora rezidence. Grāca — Stīrijas galvaspilsēta.

37.   Ādolfs Fišhofs (Fischhof 1816-1892) ārsts un liberāls politiķis; apglabāts nevis Vahavas Emmersdorfā, bet Emmersdorfā, kas patlaban ir Klāgenfurtes daļa. Vahava — Donavas ieleja starp Melku un Kremsu.

38.   Nav skaidrs, par kuru pusbrāli ir runa.

Alfreds Tenisons (Tennyson, 1809-1892) — britu dzejnieks. Izdevēji norāda, ka, iespējams, runa ir par odu “On the Jubilee of Queen Victoria”, kurā parādās frāze “fiftyyears", vai arī dzejoli “Locksley Hall' ar frāzi “sixty years after".

39.   Henrijs VIII (1491—1547) no 1509. gada ir Anglijas karalis. Viņš tiek sasaistīts ar atziņu Šekspīra darbā: 3. Henrijs VI, 1. cēl. 1. aina.

Jērikas roze, arī tuksneša roze (Anastatica hierochuntica) — slavena ar savu “atdzīvošanos”. Tai ir vājas saknes, tāpēc vējš tās zaru kamolus dzenā kilometriem tālu, līdz ūdens liek zaru kamolā ietvertajām sēklām uzdīgt.

40.   Runa acīmredzot ir par austriešu sociāldemokrātu Viktoru Ādleru Adler, 1852-1918); Adler ‘ērglis’. Freida pieminētais vecākais kolēģis pieceļas da erhob sieto) — šī varētu būt asociācija ar Jērikas rozi.

41.   Salātsuns tiek saistīts ar spāņu dramaturga, dzejnieka Lopesa de Vegas (1562-1635) komēdiju “Dārznieka suns” (El perro del hortelano), latviski vairāk gan pazīstams izteiciens “suns uz siena kaudzes”.

Vācu tekstā vārds “žirafe” ir sadalīts daļās — Gir-ajfe-, vācu valodā Affe ir ‘mērkaķis, pērtiķis, ķēms’.

42.  Pissenlit (nopisse-en-lit) īstenībā gan ir pienene, kas tautas medicīnā pazīstama arī kā diurētiķis.

43.   Emīls Zolā (Zolas, 1840-1902) — franču rakstnieks un žurnālists, attiecīgie darbi: “Žermināls” (1885) un “Zeme” (1887).

44.   Flatus (lat.) vējš, pūtiens, kā arī lielīšanās un vēji, t. i., pirdieni.

45.   Isabella (1451—1504) Kastīlijas (vēlāk arī Aragonas) karaliene.

Ferdinands II (1452—1516) Aragonas, Sicīlijas, Sardīnijas, Kastīlijas,

Neapoles karalis, dēvēts par Katoļu Ferdinandu.

Spāņu armādu (sākotnēji spān. armada apbruņotie; vēlāk iegūst karaflotes apzīmējumu) sagrauj angļi 1588. gadā, bet to iznīcina holandieši 1607. gada 25. aprīlī Gibraltāra līcī. Uzraksts uz medaļas: “Pūtiens, un viņi bija izklīdināti”.

Fries Vitelss (Wittels, 1880-1950) — psihoanalītiķis un rakstnieks, publicējis pirmo Freida biogrāfiju un mācības apskatu.

46.    Francs Grilparcers (Grillparzer, 1791-1872) austriešu rakstnieks, dramaturgs. Darba nosaukums ir nevis “Hēra un Leandrs”, bet gan “Jūras un mīlestības viļņi”, traģēdija, kas Burgteātrī uzvesta 1831. gada 5. aprīlī.

47.              Tomēr pirmajam no šiem sapņiem Freids pievēršas vēlreiz; sk.

379.   lpp un tālāk.

48.   Fransuā Rablē (Rabelais, 1494-1553) franču mediķis un rakstnieks, slavenā romāna “Gargantija un Pantagriels” autors. Sk. komentēto izdevumu: Rabelais F. Les cinq livres. Gargantua / Pantagruel. Paris, 1994. Diemžēl latviešu izdevums būtu papildināms un labojams.

49.   Fēlikss Dāns (Dahn, 1834-1912) vācu tiesibzinātnieks, rakstnieks un vēsturnieks, tā saukto profesorromānu autors. Izdevēji norāda uz Dāna darbu “Odina mierinājums” (1880).

50.  Oskars Panica (Panizza, 1853-1921 ) promovējies psihiatrs, vācu rakstnieks, publicists, kas 20. gadsimta 60. gados piedzīvo savu renesansi. Norāde uz viņa darbu “Mīlestības koncils” (1894).

Lukrēcija Bordža (Borgia, 1480-1519) spāņu izcelsmes itāļu dižciltīgā, kuras dzīve vairāk zināma pēc leģendām, nevis faktiem.

51.  Sapņa interpretācija tiek turpināta 379. lpp. un tālāk.

B.    Sapņa somatiskie avoti

52.  Teodors Meinerts (Meynert, 1833-1892) vācu-austriešu psihiatrs, Freida, kā arī Jozefa Breiera, Karla Vernikes, krievu neiropsihiatra Sergeja Korsakova (1854—1900) u. c. skolotājs.

53.  Teodors Lipss (Lipps, 1851-1914) vācu filosofs, psihologs.

54.   Karls Landauers (Landauer, 1887-1945) vācu psihoanalītiķis.

55.  Vāciski attiecīgi izmantotie vārdi: Kunststьcke, Kunstreiter.

Vēstulē Flīsam (1898.7.VII) Freida raksta: “Svētdienas jātnieka Itciga

princips. “Itcig, kurp jāj?” — “Kā lai zinu, prasi zirgam.”” (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 348-349.)

56.   Gen poētiski: uz, pret.

57.   Husjatina dažādi dēvēta pilsēta Galīcijā, tag. Ukrainā.

58.   Sal.: “Vai tu jau gribi iet? Vēl diena tālu. / Tā lakstīgala bij, ne cīrulis, / Kas tev tik baigi ausī ieskanējās”. Šekspīrs V. Kopoti raksti. Rīga: LVI, 1963, 2. sēj., 216. lpp. (Romeo un Džuljeta, 3. cēl., 5. aina, Kārļa Egles tulkojums).

59.  Nesaprotama teikuma daļa es gibt ist nicht etwa historisch gemeint.

60.   Šis temats tiek iztirzāts 7. nodaļas C sadaļā, jo īpaši 481. lpp. un tālāk; sk. arī 245., 424. lpp.

61.  Freids par šo sapni raksta 1897. gada 31. maijā, taču tad sievišķis tuvojas no mugurpuses (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 266).

62.   Par aizturēto kustību sapnī sk. 300. lpp. un tālāk; šā sapņa turpmāko analīzi sk. 228. lpp. un tālāk.

C.     Tipiskie sapņi

63.   Hanss Kristiāns Andersens (Andersen, 1805—1875) — dāņu rakstnieks, dzejnieks.

Ludvigs Fulda (Fulda, 1862-1939) vācu dramaturgs, tulkotājs. Darbs “Talismans” ir ārkārtīgi populārs, sk.: Der Talisman: Dramatisches Mдrchen (1893). Stuttgart, 1919, 21. Aufl.

64.   Sekundārā apstrāde tiek aplūkota 6. nodaļas A sadaļā.

65.  Plašāk šo tematu Freids iztirzā darbā “Trīs apcerējumi par seksuālā teoriju” (1905b).

71 Šajā rindkopā paustās atziņas tiek izvērstas darbā “Viņpus tīksmes principa” (1920c).

72.   Kellers G. Zaļais Heinrihs. Tulk. Ērika Lūse. Rīga: Liesma, 1982, 268. lpp. Gotfrīds Kellers (1819-1890) — Šveices vācu rakstnieks. Darba pirmie trīs sējumi top 1854. gadā, 4. sējums 1855. gadā; pārstrādātais variants 1879./1880. gadā. Sk.: Keller G. Sдmtliche Werke (historischkritische Ausgabe). Basel, 2006, Abt. A, Bd. 3-4.

73.     Par afektiem sapnī tiek runāts 6. nodaļas H sadaļā, jo īpaši 404. lpp. un tālāk.

74.   Mazais Hanss; Freids par viņu pēc vecāku aprakstiem saraksta darbu “Piecgadīga zēna fobijas analīze”. Zēna tēvs Makss Grāfs (Graf 1873-1958) komponists, mūzikas kritiķis, Vīnes psihoanalītiķu apvienības dalībnieks (1904-1913). Grāfs emigrē uz ASV, docē Ņujorkas Sociālo pētījumu Jaunajā skolā, pēc kara atgriežas Austrijā, Zalcburgā. 1906. gada sākumā Freids uzraksta darbu “Psihopātiskas personas uz skatuves” un manuskriptu velta Maksam Grāfam. Grāfa pirmajā laulībā ar aktrisi Olgu Hēnigu piedzimst divi bērni. Mazais Hanss, proti, Herberts Grāfs (1903-1973) režisors, Ņujorkas Mйtropolitain operas direktors (1936-1960), Ženēvas Lielā teātra (Grand Thйвtre) direktors. Viņa māsa Hanna, kas piedzimst trīsarpus gadus vēlāk, piecdesmitajos gados ASV izdara pašnāvību.

75.  Acīmredzot runa ir par Regīnas Deboras (Rozas) (1860-1942) un Heinriha Grāfa (1852-1908) bērniem Hermani un Cecīliju.

76.   Oriģ.: zu k(l)ein, zu k(l)ein, t. i., par mazu un nekā(d)a.

77.    Runa ir par Judīti un Lusiju — Annas Bernaisas (Bernays, 18581955) meitām. Freids gan nepiemin māsasdēlu Edvardu Bernaisu (18911995) — sabiedrisko attiecību [public relations) “tēvu”. Sk. E. Bernaisa darbus: Crystallizing Public Opinion. New York, 1923 (2004); Propaganda. New York, 1928 (2007).

78.    Eņģeļdarinātāja sieviete, kas pieņem par naudu bērnu, lai to nomirdinātu; sieviete, kas veic nelegālu abortu.

79.  Par pieaugušā ievirzi pret nāvi Freids raksta darba “Totēms un tabu” (1913a) 3. nodaļas 3. sadaļā; rakstā “Kastīšu izvēles motīvs” (1913d) un raksta “Laikmetīgi par karu un nāvi” (1915a) otrajā daļā.

80.  Sevišķā patika Vorliebe, arī pirmsmīlestība.

81.     Henriks Ibsens [Ibsen, 1828-1906) — norvēģu dramaturgs un dzejnieks.

82.    Savus uzskatus Freids ir modificējis rakstos “Dažas anatomiskās dzimumatšķirības psihiskās sekas” (1925c) un “Par sievišķo seksualitāti” (1931).

83.  Šis pats pacients tiek minēts vēlreiz 400. lpp. un tālāk.

84.             Netiešā veidā Oidipa problemātika pirmo reizi parādās 1897. gada

21.   septembrī vēstulē Flīsam (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 283f). Kaut gan jau 1897. gada 31. maijā Freids raksta: “Nesen es sapņoju par ārkārtīgi maigām jūtām pret Matildi, viņu sauca Hella, un tad es vēlreiz savā priekšā redzēju trekni nodrukātu “hella”. Atrisinājums: Hella ir Amerikā dzīvojošās māsas meita, kuras fotogrāfiju saņēmām. Matildi varētu saukt par Hellu, jo nesen viņa tik rūgti raudāja par grieķu sakāvi. Viņa sajūsminās par senās Hellādas mitoloģiju un visos hellēņos, protams, redz varoņus. Sapnis, dabiski, rāda manas vēlmes piepildījumu tapt par neirožu autorības tēvu un dara galu manām aizvien vēl pastāvošajām šaubām” (ibid., S. 266). Pēc dažiem mēnešiem, neilgi pirms tēva nāves gadadienas Freids

15.  oktobrī raksta: “Man ir radusies viena vienīga vispārējas vērtības doma. Esmu arī sevī atklājis iemīlēšanos mātē un greizsirdību pret tēvu un uzskatu to par vispārēju agrīnas bērnības notikumu, kaut arī ne vienmēr par tik agru kā histerizētiem bērniem. (Līdzīgi kā paranojas izcelsmes romānā varoņiem, reliģijas dibinātājiem.) Ja tas ir tā, tad saprotama valdnieka

Oidipa aizraujošā vara, neraugoties uz visiem iebildumiem, ko sapratne izvirza pret fātuma priekšnosacījumu, un saprotams, kāpēc tik nožēlojami bija jābeidzas vēlākajai likteņa drāmai Ikviens klausītājs reiz dīglī un fantāzijā bija šāds Oidips, un ikviens visā izstumšanas apjomā nošausminās no realitātē iekļautā sapņa piepildījuma, kas šķir viņa tagadējo stāvokli no infantilā” (ibid., S. 293). Sk. arī: ibid., S. 294, 299, 332.

Sofokls (496—406 p.m.ē.) — sengrieķu traģiķis. Freidam svarīgs ir Leopolda Konstāna (1845-1916) pētījums: Constans L. La lйgende d’Œdipe, йtudiйe dans l'antiquitй, au moyen вge et dans les temps modernes. Paris, 1881 (pārpublicējums: Genиve, 1974). Daudzmaz izvērsti par Oidipa kompleksu vēlāk ir rakstīts darbā “Par īpašu vīrieša izvēles tipu” (191 Od).

85.    Sofokls. Valdnieks Oidips. Grām.: Sengrieķu traģēdijas. Rīga: Liesma, 1975, 183. lpp. (108-109). Henrika Novacka tulk.

86.  Domāta Franca Grilparcera traģēdija “Ahnfrau”, pirmuzvedums — 1817. gada 31. janvārī (Theater an der Wien), tajā pašā gadā arī publicēta.

87.  Sofokls. Valdnieks Oidips, 216. lpp. (1524—1527).

88.    Norādē uz incesta simbolisko interpretāciju ietverts mājiens uz Kārlu Gustavu Jungu. Svarīgākās atziņas par Oidipu Freids pauž 1897. gada 15. oktobra vēstulē Flīsam (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 293—294).

89.  Sofokls. Valdnieks Oidips, 203. lpp. (981-983). Freida izcēlums.

90.  Georgs Brandess (Brandes, 1842—1927) dāņu literatūrzinātnieks un kritiķis. Sk.: William Shakespeare. Kulturhistorisk illustreret (1896); pārpublicējums: Udvalgte skrifter. Kobenhavn, 1986, Bd. 7. Vāciski darbs ir publicēts vairākkārt: Gesammelte Schriften. Mьnchen, 1904, 3. Aufl., Bd. 7.

“Atēnu Timons” Šekspīra darbs, kas radīts laikā no 1606. gada līdz 1609. gadam.

91.   Ernsts Džonss (Jones, 1879-1958) britu ortodoksāls psihoanalītiķis.

Ludvigs Jekelss (Jekels, 1867—1954) Ļvovā dzimis ebreju izcelsmes analītiķis, nostiprina psihoanalīzi Polijā, analīzi praktizē Vīnē, Stokholmā un Ņujorkā. Mēģinājumi interpretēt Šekspīra darbus no psihoanalīzes viedokļa.

>

92.   Solons (ap 640-ap 560 p.m.ē.) viens no septiņiem viedajiem, Atēnu dzejnieks un valstsvīrs.

93.  Sk. 1911. un 1925. gada papildinājumus 248. lpp., kā arī 289. lpp. un tālāk.

94.  To, ka bērniem patīk atkārtošana, Freids aplūko darba “Asprātība un tās attiecības ar bezapziņu” (1905a) 7. nodaļas noslēgumā un darba “Viņpus tīksmes principa” (1920c) 5. nodaļas sākumā.

95.  Oto Lehers (Lecher, 1861-1939) austriešu jurists un politiķis. Viņa slavenā runa, kas noturēta 1897. gada 28./29. oktobrī, esot ilgusi 12 stundas, sk.: Lecher O. Rede ьber das Ungarische Ausgleich-Provisorium. Leipzig, 1897. Oto tēvs Konrads Lehers (1829-1905) izdod avīzi “Neue Freie Presse”.

96.   Karls Ādolfs Bāzedovs (Basedow, 1799-1854) vācu ārsts. Viņa 1840. gadā aprakstītā slimība (tireotoksikoze, struma toxica palielināts vairogdziedzeris ar pastiprinātu hormono sintēzi) vēlāk tiek nosaukta viņa vārdā morbus Basedowii.

97.    Freida zināšanas tomēr ir precīzas; runa ir par Karla Ādolfa tēvu Johanu Bernhardu Bāzedovu (1724-1790) vācu teologu un pedagogu.

98 Šis sapnis tiek aplūkots vēlreiz 480., 483. lpp.

99.   Par spēlēm un seksuālām ierosām Freids raksta darba “Trīs apcerējumi par seksuālā teoriju” (1905b) otrā apcerējuma pēdējā sadaļā.

100.    “Dusmu diena, tā diena” — pirmā rindiņa no himnas, kuru kā sekvenci līdz 1970. gadam izpilda katoļu liturģijā mirušo mesē. Tradicionāli par himnas autoru tiek uzskatīts Toms no Čelāno (Tommaso da Celano, ap 1190-ap 1260).

VI. Sapņa darbs

A.    Kondensācijas darbs

1.  Šis jautājums tiek izvirzīts vēlreiz: 280. lpp.; detalizētāk: 7. nodaļas A sadaļas beigās (456. lpp. un tālāk), jo īpaši: 461. lpp.

2.  Gēte J. V. Fausts, 69.-70. lpp. Latviski — ritinās; vāciski fliessen; iespējamā sasauce ar Flīsu.

3.    Runa ir par Dodē darbu “Sapfo: parīziešu tikumi” (Sapho: moeurs parisiennes, 1884); pēc romāna veidotās lugas pirmuzvedums notiek 1885. gada 18. decembrī.

4.   Ludvigs Ūlands (Uhland, 1787-1862) — vācu rakstnieks un dzejnieks. Rindas no “Ceļojumdziesmas” dzejoļa “Iegriešanās”.

5.   Gēte J. V. Fausts, 165. lpp. Vāciski sapnis tiek dēvēts par skaistu (einen schцnen Traum), bet persona — par Skaisto (Die Schцne).

6.    Freids norāda, ka infantilie seksuāli traumatiskie pārdzīvojumi lielākoties ir bijuši tikai fantāzijas, sk. viņa rakstu “Mani uzskati par seksualitātes nozīmi neirožu etioloģijā” (1906).

7.    Sk. Freida darbu “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 243, 484).

8.   Runa ir par Mērijas Annes Evansas (Evans, 1819-1880; pseidonīms Džordžs Eljots (GeorgeEliot)) pirmo romānu “Adam Bede" (1859).

9.   Gijs de Mopasāns (Maupassant, 1850—1893) — franču rakstnieks.

10.   Dodē romāna centrālā personāža hercoga de Moras prototips ir Šarls Ogists Luijs Žozefs, Morī hercogs (due de Moray, 1811-1865) — franču uzņēmējs, politiķis un kolekcionārs, Napoleona III pusbrālis. Dodē laiku pa laikam ir bijis Morī sekretārs. “Nabābs” (Le Nabab) publicēts 1877. gadā. Apzīmējums pārņemts no bengāliešu valodas (gubernators, vietvaldis). 18. gadsimtā Anglijā un Francijā šajā vārdā tiek saukts cilvēks, kas kļuvis bagāts kolonijās; vēlāk to attiecina uz ikvienu, kas strauji kļuvis bagāts. Šo vārdu attiecina ari uz dīku, izšķērdīgu, ekstravagantu cilvēku.

11.   Burvja Zarastro vārdi Nakts karalienes meitai Paminai Mocarta operas “Burvju flauta” 1. cēliena finālā.

12.   Heinrihs Kleists (Kleist, 1777—1811) vācu rakstnieks un dzejnieks. Runa ir par Kleista darbu “Katele no Heilbronnas” (pirmuzvedums 1810. gada 17. martā, Theater an der Wien), 4. cēliens 2. aina. Otrais Freida tekstā minētais darbs ir traģēdija “Pentesilaja” (1808).

13.   Freids acīmredzot ir domājis pāvesta nolādējumu, par ko Tanheizers vēsta pēdējā ainā, proti, “vai dalīji tik ļaunas kāres”. Runa ir par Riharda Vāgnera (1813-1883) operu “Tanheizers un dziedoņu sacensība Vartburgā” (1845).

14. T. s. spāņu mušiņa — zaļā eļļas vabole jeb spāniešu muša (Lytta vesieatoria) pieder pie eļļasvaboļu dzimtas (Meloidae), nevis pie mīkstspārņu dzimtas (Cantharidae), kā bieži mēdz pārprast.

15.  Sk.: 295. lpp., 7. nodaļas E sadaļu, jo īpaši 511. lpp. un tālāk.

16.  Attiecības starp vārdiskajiem un lietiskajiem priekšstatiem Freids aplūko darbā “Bezapziņa” (1915c).

17.  Runa ir par Ibsena drāmu “Nora” (1879) un “Meža pīle” (Vildanden, 1884) varoņiem.

18.  Ebreju žargonā, t. i., jidišā. Mies ir iekļāvies vācu valodā, jidišā: miess, no ebr. miuss.

19.  Nav skaidrs, par kādu sapņotāju ir runa. Pirmais grāmatas lasītājs — Vilhelms Flīss. Darba “Asprātība un tās attiecības ar bezapziņu” (1905a) 6. nodaļas beigās Freids skaidro, kāpēc sapņa asprātības nav tik labas. To pašu Freids pauž darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 172.-173. lpp.).

20.  Mēdlingas nosaukuma latīniskā izcelsme ir apšaubāma, tiek norādīts uz slāvisko aspektu: medlikha.

21.   “Fliegende Blдtter" Minhenē iznākošs satīrisks izdevums (1845-1944). Rūķis Saka Sacījis Sagter Hatergesagt. Savukārt “baumas” vāciski ir Hцrensagen. Vārdu skanējums ļauj sapnī notikt zilbju ķīmijai.

22.   Vladimirs Behterevs (Бехтерев, 1857—1927) — krievu mediķis, psihiatrs. Freidam padomā laikam ir šie raksti: Die Errцtungsangst als eine besondere Form von krankhafter Stцrung. Neurologisches Centralblatt, 1897, Bd. 16, S. 386-392; Neue Beobachtungen ьber “Errцtungsangst”. Op. cit., S. 990-993.

23.   Eduards Laskers (Lasker, 1829-1884) ebreju izcelsmes jurists, vācu nacionālliberālās partijas dibinātājs.

Ferdinands Lasals (Lassalle, 1825-1864) Vācijas sociāldemokrātiskās kustības dibinātājs, rakstnieks.

Aleksandrs Freids (Freud, 1866-1943) Freida brālis, Austroungārijas dzelzceļa satiksmes speciālists.

24.  Jākobs Jūliuss Dāvids (David, 1859t—1906) austriešu žurnālists un rakstnieks, kurš gan dzimis nevis Freibergā (Pžiborā), bet netālajā Morāvijas Veiskirhenē (Hranicē). Freids raksta (1899.6.VIII): “Vīnē pie manis dažas reizes ciemos bija J. J. Dāvids, nelaimīgs cilvēks un pavisam ne neievērojams rakstnieks” (Freud S. Briefe an W. Fliess. Frankfurt/M., 1986, S. 402). 7. novembrī Freids raksta: “J. J. Dāvids (rakstnieks) apsolīja recenziju [izdevumā] Nation” (Turpat, 421. lpp.) 1900. gada 1. februārī Freids raksta: “Laipna un smalka, nedaudz izplūdusi kritika par J. J. Dāvida, personiska paziņas, sapņa grāmatu atrodas [izdevumā] “Nation” Nr. 17.” (Turpat, 437. lpp.). Sk.: David ]. J. Die Traumdeutung. Die Nation (Berlin), 1900, Nr. 17, S. 238—239. Sk. arī viņa darba izdevumus: Gesammelte Werke. Mьnchen, 1908/1909, 7 Bde; Novellen. Salzburg, 1995.

25.    Oriģinālā Kьnstlerroman. Tas ir vēstījums par mākslinieka resp. ģēnija likteni, aprakstot ari viņa veikumu (devumu), dzīvi un apkārtējos apstākļus. Šis žanrs radies Vācijā agrīnās romantikas laikā. Literatūras zinātnē Kьnstlerroman jeb mākslinieka romāns (angļu vai. artist novel) tiek aplūkots kā Bildungsroman (literārs darbs, kurā tematizēta jaunas personas izaugsme, personības tapšana) paveids. Jēdzienu Bildungsroman ieviesis Tērbatas filologs Karls Morgenšterns (Morgenstern, 1770-1852).

26.   Runa ir par franču rakstnieka un žurnālista Emīla Zolā romānu “Darbs” (precīzāk būtu “Mākslasdarbs”, 1886), kurā Pjēra Sandoza tēlā autors atveido arī sevi.

27.    Johaness Jaroslavs Marcinovskis (Marcinowski, 1868-1935) Breslavā (Vroclavā) dzimis vācu ārsts, kas nodibina sanatoriju un pievēršas psihoanalīzei; divdesmitajos gados izveido savu psihoterapiju, kas nav identificējama ar kādu virzienu.

28.   Līdzšinējos izdevumos minēts aplams autors un izdevums. Runa acīmredzot ir par Roberta Hesena (1854-1920) darbu: Hessen R. Die Prostitution in Deutschland. Mьnchen, 1910.

29.   Sk. nedaudz plašāk Freida darba “Asprātība un tās attiecības ar bezapziņu” (1905a) 4. nodaļā.

30.    Luīze fon Karpinska (Karpinska, 1871-1936) — iespējams, ka poļu psiholoģe. Viņas Cīrihē aizstāvētā disertācija: Experimentelle Beitrдge zur Analyse der Tiefenwahrnehmung. Leipzig, 1910. Sk. arī viņas rakstu: Ьber die psychologischen Grundlagen des Freudismus. Internationale Zeitschrift fьr дrztliche Psychoanalyse. 1914, Bd. 2, S. 305-326.

31.  Piezīmē minētais vīrietis ir Žurkcilvēks; sk. Freida norādi darba “Piezīmes par uzmācības neirozes gadījumu” (1909c) 2. sadaļas (A) pašā sākumā.

B.  Pārvirzes darbs

32.   Lielumvēlmes — Grцssenwьnsche; nebūtu pareizi to identificēt ar lielummāniju.

33.    Freids lieto (pārsvarā) apzīmējumu “bezapzinātais”, lai gan tiek lietots arī apzīmējums “bezapziņa”.

34.   Par Linkeisu (Jozefu Poperu; sk. 1. nodaļas 125. skaidrojumu) sk. Freida rakstus (1923d; 1932a).

C.   Sapņa atainošanas līdzekļi

35.  Sk. arī Vilkcilvēka sapņa sintēzi raksta “No kādas infantilas neirozes vēstures” (1918) 4. sadaļā.

36.  Šo salīdzinājumu Freids izmanto 228. lpp., kā arī rakstā par Doru (1905c) 1. sadaļas vidū. Iespējams, ka tēls patapināts no Gētes dzejoļa “Schwer in Waldes Busch".

37.   1897. gada 18. aprīlī, Lieldienās Freids tiekas ar Flīsu Nirnbergā. Flīss tad dodas atpūtā uz Venēciju, Freids viņam iesaka apmesties pansijā “Casa Kirsch” un pats dodas uz Vīni. Freids nesaņem nekādas ziņas no drauga un 28. aprīlī raksta vēstuli, pieminot via/villa (Casa Secerno) (Freud S. Briefe an W. Fliess. Vēlams ņemt vērā, ka itāliski secerno nozīmē ‘apslēpt’.

38.   1896. gada 2. novembrī rakstītajā vēstulē (Freud S. Op. cit., S. 213) gan tiek norādīts, ka šis sapnis bijis naktī pēc bērēm.

39.  Sk. arī 411. lpp.

Karls Ābels (Ābel, 1837-1906) vācu valodnieks.

40.   Par jauktas personas izveidi sk.: 266. lpp. un tālāk. Apzīmējums “identifikācija” šeit acīmredzot tiek lietots citā nozīmē, nekā tas lietots

148.  lpp. un tālāk.

41.   Sk.: Artemidorus von Daldis. Symbolik der Trдume. Wien, 1881, S. 20. Freida tekstā izmantots Fridriha Krausa (Krauss, 1859-1938) — austriešu etnogrāfa, seksologa un literāta tulkojums. Šī grāmata ir Freida bibliotēkā.

42.   Mājiens uz Fridriha Nīčes (Nietzsche, 1844-1900) vadmotīvu par visu vērtību pārvērtēšanu, kaut gan tas sastopams jau antīkajā filosofijā, proti, kinismā.

43.   Tautas parks — iecienīta vīniešu atpūtas un izpriecas vieta pie Burgteātra; parku (burtiski: Tautas dārzs) izveido 1820. gadā Napoleona nopostīto pilsētas mūru vietā.

44.   Šai problemātikai Freids jau ir pievērsies: 283.-284. lpp. un pievērsīsies vēl: 356., 389., 455. lpp. un tālāk. Šī problemātika tiek skatīta arī darba “Ievadlekcijas psihoanalīzē. Jaunā kārta” 29. lekcijā (1933, 351. lpp. un tālāk).

45.   Izdevēji bibliogrāfijā norāda Freida necitētu izdevumu: Josephus Flavius. Jьdische Altertьmer. Halle, 1900.

46.   Pollūcija tiek attiecināta kā uz vīrieti, tā sievieti.

47.   Domāta Šillera traģēdija “Fiesko sazvērestība pret Dženovu” (Die Verschwцrung des Fiesco zu Genua, 1783). Freids citē transformēti, t. i., moris ir nevis izdarījis darbu (Arbeit), bet savu padarījis (seine Schuldigkeit, t. i., veids to, ko bijis parādā). Arī iepriekšminētais sapnis sasaucas ar Šillera darbu: “Visas lielās pariktes mašīnas darbojas. Baisajam koncertam visi instrumenti ir uzskaņoti” (II, 16).

D. Atskats uz atainojamibu

48.  Sk. Doras pirmā sapņa sintēzi raksta “Kādas histērijas analīzes fragments” (1905c) 2. sadaļas beigās, kā arī Žurkcilvēka uzmācīgo priekšstatu risinājumu darba “Piezīmes par uzmācības neirozes gadījumu” (1909c) sadaļu I (G).

49.    Hanss (Jānošs) Rihters (Richter, 1843-1916) — Austroungārijas diriģents.

Hugo Volfs (Wolf, 1860-1903) — slovēņu izcelsmes Austroungārijas komponists un mūzikas kritiķis; pēdējos dzīves gadus pavadīja gara slimnieku iestādē.

50.   Budapeštas konditora Josefa Doboša (Jozsef Dobos, 1847—1924) darinājums, pazīstamākā ungāru torte (1885), kuras recepte tiek slēpta līdz 1906. gadam: sešām kārtām biskvīta, kurām pa vidu liek šokolādes krēmu, pārlej karameļu glazūru.

51.  Eduards Fukss (Fuchs, 1870—1940) — kultūrvēsturnieks, marksists, kolekcionārs.

52.   Par dabiskajām bailēm no čūskām Freids raksta arī darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 287), tomēr šo atziņu var apšaubīt; sk., piemēram, Abija Varburga pētījumu “Čūsku rituāli”: Warburg A. Schlangenrituale (1923). Berlin, 1992.

D.  Atainojums ar simboliem sapni citi tipiskie sapņi

53.   Izņemot divas rindkopas (348. lpp.), pirmizdevumā no šīs sadaļas nekā nebija. Nākamajos izdevumos pievienotais materiāls atradās 5. nodaļā (sadaļa D) ar virsrakstu “Tipiskie sapņi”. 1914. gadā pirmo reizi parādās sadaļa E un nākamie burti tiek mainīti. Ņemot vērā šīs sadaļas sarežģīto kompozīciju, katras rindkopas beigās kvadrātiekavās ir minēts tās rašanās gads. 1909. un 1911. gadā tapušās pasāžas sākotnēji atradās 5. nodaļā un tikai 1914. gada izdevumā tiek iekļautas E sadaļā.

54.   Eižens Bleilers (Bleuler, 1857-1939) Šveices psihiatrs, pozitīvi noskaņots pret Freidu un psihoanalīzi. Bleilers raksta: “Pēc tam kad Freida dzīļu psiholoģija ilgu laiku ir tikusi ignorēta, patlaban tā atrodas dzīvas diskusijas priekšplānā.” (Bleuler E. Die Psychoanalyse Freuds. Verteidigung und kritische Bemerkungen. Leipzig, 1911, S. 4.) Saistībā ar sapņa problemātiku Bleilers atzīmē: “Sapņa interpretācijā nav iespējams verificēt visas detaļas, jo šādi riskē sasniegt sava mūža beigas, pirms ar to būtu galā” (ibid., S. 109).

Alfons Mēders (Maeder, 1882-1971) Šveices psihiatrs, psihoanalītiķis.

Karls Abrahams (Abraham, 1887-1925) vācu psihoanalītiķis. Abrahams tiek nodēvēts par Cīrihes skolnieku, jo vienubrīd mācās pie Bleilera Burghelcli slimnīcā. Abrahams praktizē Berlīnē, kur izveido arī psihoanalītiķu apvienību.

Rūdolfs Kleinpauls (Kleinpaul, 1845-1918) vācu rakstnieks, ceļotājs.

Hanss Zahss (Sachs, 1881-1947) psihoanalītiķis neārsts.

55.  Hanss Sperbers (Sperber, 1885-1960?) lingvists, strādājis Upsalas Universitātē Zviedrijā, vēlāk Vācijā.

56.   Eduards Hičmans (Hitschmann, 1871-1957) Vīnes psihoanalītiķis, 1922. gadā dibinātās psihoanalītiskās ambulances direktors, vēlāk iestājas Bostonas psihoanalītiķu apvienībā.

57.  Studijizdevumā šis sapnis aprakstīts: Bd. 6, S. 138.

58.    Runa ir par Ludviga Ūlanda darbu “Grāfs Eberšteins” (1814), kam mūziku saraksta Johans Karls Gotfrīds Lēve (Loewe, 1796-1869). Attiecīgā rindiņa: pils (deminutīvā) “tikšot ieņemta” — Heut nacht wird ein SchlцЯlein gefдhrdet sein.

59.    Plašāk sk. Freida darba “Trīs apcerējumi par seksuālā teoriju” (1905b, 81. lpp.) otrajā apcerējumā par “dzimšanas teorijām”, kā arī “Par infantilajām seksuālajām teorijām” (1908c, 135.-146. lpp.).

60.   Par jāšanu, uzkāpšanu sk. arī Freida darbu “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 121. lpp.).

61.  29. lekcijā Freids aplūko mēteļa simboliku (1917a, 349.-350. lpp.). Piemēru par Madeiru sk.: turpat, 117.-118. lpp.

62.   Hermans Roršahs (Rorscharch, 1884-1922) Šveices psihologs, strādāja psihoanalīzes ietvaros.

63.   Darbā “Asprātība un tās attiecības ar bezapziņu” (1905a) Freids lieto apzīmējumu “asprātības darbs”, kas veidots pēc “sapņa darba” parauga. Sk. arī “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 121., 475. lpp.).

Oskars Pfisters (Pfister, 1873—1956) Šveices mācītājs, kas, izmantojot psihoanalīzi, izveido tā saukto pedanalīzi.

64.   Plašāk par to Freids izsakās darba “Baisais” (19) otrajā sadaļā, sk. arī šā izdevuma 363. lpp.

65.             Skaitļa trīs problemātikai Freids pievēršas arī lekcijās (1917a, 1 13.,

120.         -121. lpp.).

66.    Rūdolfs Reitlers (Reitler, 1865-1917) — Freida jaunības gadu paziņa, viens no Psiholoģisko trešdienu sabiedrības dibinātājiem, praktizē psihoanalīzi pirmais pēc Freida.

67.   Par Kirhgrāberu (Kirchgraberj neko vairāk nav izdevies uzzināt.

68.  Freids piemin jau 315. lpp. citēto fragmentu no darba “Psihoanalītiskās terapijas nākotnes izredzes” (1910b).

69.   Bernhards Datners (Dattner, 1887—1952) austriešu un amerikāņu neirologs un psihiatrs, publicējis psihoanalītiskus darbus. Par šo sapni sk. arī Freida lekcijā (1917a, 142. lpp.).

70.     Mūcio Klementi (Clementi, 1752—1832) itāliešu komponists, mūzikas pedagogs, diriģents un izdevējs; laikā no 1817. gada līdz 1826. gadam izdod klavierspēles grāmatu kolekciju “Grādus ad Parnasum” (“Kāpnes uz Parnasu”), kurā iekļautas 100 etīdes; austriešu komponists un mūzikas teorētiķis Johans Jozefs Fukss (Fux, apt. 1660—1741) 1725. gadā latīņu valodā izdod kontrapunkta mācībgrāmatu “Grādus ad Parnasum', kura tiek izmantota līdz pat 20. gadsimtam.

īzaks (Ignacs) Mošeless (Moscheles, 1794-1870) Bohēmijā dzimis ebreju izcelsmes Austroungārijas komponists, pianists, diriģents un pedagogs, Klementi skolas pārstāvis.

71.  Par sapņa īstenības saistību ar sapņojumu Freids raksta arī pētījumā par Jensena noveli (1907; 2. nodaļas beigās) un pirmajā komentārā par Vilkcilvēka sapni (1918; 4. sadaļa).

72.  Freids citē Robiceka tekstu, par Robiceku sk. II nodaļas 5. komentāru.

73.   Oto Bismarks (Bismarck, 1815-1898) — vācu politiķis, valstsvīrs. Freids raksta (1898. gada 1. augustā) par sava tēva un Bismarka saistību (Freud S. Briefe an W. Fliess, S. 351—352), Flīss to iekļauj savā grāmatā (1906, 154).

Vilhelms I (Wilhelm, 1797-1888) — Prūsijas karalis, Vācijas imperators.

74.  Viktors Griņārs (Grignard, 1871—1935) — franču ķīmiķis.

75.   Šotentors (Schottentor), t. i., Skotu vārti uz Ringa; Šotentoram tuvīnā Ringa daļa tiek dēvēta arī par Skotu ringu.

76.   It kā no ebreju valodas pārņemts, tomēr izcelsmes ziņā neskaidrs vācu vārds Schlemihi. nelaimes putns, neveiksminieks. Jidišā schlemil ietver vairākas nozīmes: sapņotājs, neveiklis, vientiesis, neviens. Sal. ar Adelberta fon Šamiso (Chamisso, 1781-1838) slaveno noveli “Petera Šlemīla brīnumainie atgadījumi” (1814).

77.   Karls Šrēters (Schrцtter, 1887-1913) ārsts, psihoanalītiķis. Vēstulē (1912.18.02.) Jungām Freids raksta: “Nesen jauns vīnietis (dr. Šrēters) visumā pret savu gribu eksperimentāli ir apstiprinājis sapņu simboliku. Viņš uzdeva saviem hipnotizējamajiem sapņot par seksuālu vai homoseksuālu satiksmi, un viņi to darīja mums zināmos, bet pašiem, kā apliecināja, pilnīgi nezināmos simbolos. Šādi sākas jauns eksperimentālās psiholoģijas atzars. “Zentralblatt” publicēs pagaidu ziņojumu. Tad dzirdēsiet vairāk par to” (Freud S., Jung C. G. Briefwechsel. Frankfurt/M., 1974, S. 538). Pagaidu ziņojums: Zentralblatt fьr Psychoanalyse. 1912, Bd. 2, S. 547; 1912. gada 14. februārī Psihoanalītiķu apvienībā noturētais priekšlasījums tiek publicēts: ibid., S. 638#

78.   Gastons Rozenšteins (1882-1927) — pēc Pirmā pasaules kara sevi dēvē par Rofenšteinu (Roffenstein). Sākotnēji viņš studē Vīnes Tehniskajā augstskolā, bet 1920. gadā promovējas filosofijā ar darbu “Vienlīdzības socioloģiskā problēma”. Laikā no 1910. gada līdz 1914. gadam Rozenšteins ir iesaistījies Vīnes psihoanalītiķu apvienībā. Pēc kara viņš nodibina Pielietojamās psihopatoloģijas un psiholoģijas apvienību, pievēršas lielākoties teorētiskām izstrādnēm. Neilgi pirms habilitēšanās filosofijā viņu, kad tas kāpj tramvajā, sabrauc auto.

79.    Stjepans Betlheims (Betlheim, 1898-1970) — ebreju izcelsmes horvātu psihiatrs un psihoanalītiķis.

Heines Hartmans (Hartmann, 1894-1970) psihoanalītiķis, viens no tā sauktās Es psiholoģijas pamatlicējiem.

80.   Pirmās rindiņas ir no Šillera odas “Priekam”, ko Ludvigs van Bēthovens [Beethoven, 1770-1827) iekļauj Devītajā simfonijā. Iesākumā Freida citētā rindiņa, īstenībā Šillera darba otrā panta trešā rindiņa, ir Bēthovena operas “Fidelio” noslēguma kora pēdējās daļas sākums, libretists ir pārņēmis Šillera vārsmu. Tulkojums kontekstuāls; Šillera gadījumā precīzāk būtu: tikusi lielā veiksme, gadījusies vai uzsmaidījusi lielā laime.

81.    lsidors Koriats (Coriat, 1875-1943) amerikāņu psihiatrs un psihoanalītiķis.

82.   Piemēri ir rodami Doras slimības vēsturē (1905c).

83.  Vāciski “putns” ir Vogel, savukārt Vogeln (putniem, bet kā darbības vārds burtiski — putnoties) ir dzimumakta apzīmējums.

84.    Pauls Federns (Federn, 1871-1950) psihoanalītiķis Vīnē un Ņujorkā. Pieļāvumu Federns izsaka Vīnes psihoanalītiķu apvienībā, publikācija: Federn 1914, 126.

85.   Pauls Neke (Nācke, 1851-1913) Pēterburgā dzimis vācu psihiatrs un kriminologs, kas īpaši interesējas par homoseksuālismu. Neke tiek uzskatīts par vienu no kriminālistikas pamatlicējiem. Kopā ar Grācas profesoru Hansu Grosu (Gross, 1847—1915) viņš 1898. gadā nodibina turpinājumizdevumu “Archiv fur Kriminalanthropologie und Kriminālisti k".

86.  Alfrēds Ādlers (.Adler, 1870-1937) vienubrīd Freida sekotājs, tad savas mācības individuālpsiholoģijas izveidotājs.

87.   Montagjū Deivids Fders (Eder, 1865-1936) britu psihoanalītiķis, cionists un rakstnieks.

88.  Dzimšanas akta un baiļu saistību Freids aplūko arī raksta “Aizture, simptoms un bailes” 8. nodaļas sākumā (1926).

89.  Saistībā ar Hipokratu sk. arī 1. nodaļas 6. skaidrojumu.

90.  Teodors Reiks (Reik, 1888-1970) austriešu psihoanalītiķis, mūža otro pusi pavada ASV.

Dāvids Ernsts Openheims (Oppenheim, 1881—1943) antīkās pasaules pazinējs, pēc iepazīšanās ar psihoanalīzi pievēršas individuālpsiholoģijai. Miris Terezīnas koncentrācijas nometnē.

F Piemēri rēķināšana un runāšana sapni

91.   Gluži tāpat kā E sadaļā, daudzi šīs sadaļas pirmās puses piemēri ir pievienoti darba turpmākajos izdevumos, pirmpublikācijas gads tiek pievienots kvadrātiekavās. Citi piemēri ir iekļauti Freida darba “Ievadlekcijas psihoanalīzē” 12. lekcijā.

92.  Vilhelms Hencens (Henzen, 1850-1910) vācu rakstnieks.

93.  Karls Blāzels (Blasel, 1831-1922) austriešu teātra un kino aktieris, bijis vairāku teātru direktors.

94.   Runa ir par vācu fiziologu Hermaņu Staniusu (1808-1883), sk.: Stannius H. Das peripherische Nervensystem der Fische. Rostock, 1849.

95.   Runa ir par nēģiem, kas netiek uzskatīti par zivīm. Latviski nēģu mazuļus, t. i., kāpurus, ko Freids arī pēta, dēvē par ņurņikiem.

96.    Karls Marija Vēbers Weber, 1786-1826) vācu komponists; “Burvju strēlnieks” (1817) viņa opera trīs cēlienos.

Karls Augusts Maksimiliāns grāfs fon Plātens, saīsināti Augusts fon Plātens (Platen, 1796-1835) vācu dzejnieks. Viņa dzejojumā “Kaps Buzento” (La tomba nel Busento) vēstīts, kā 410. gadā vestgoti Buzento ūdeņos ierīko valdnieka Alariha pēdējo atdusas vietu.

Šillera vārsmas un to papildinājums: “Un priecājas par tikko iekaroto sievieti, Atrids ada apvij, ļoti laimīgs, savām rokām kairi daiļo miesu.” Apspēlētie vārdi ir “adīt” un “apvīt”: stricken, umstricken.

97.   Šekspīrs V. Kopoti raksti. Rīga, 1964, 4. sēj., 181. lpp. Mirdzas Ķempes tulk.

Draugs P. ietver norādi uz austriešu fiziologu Jozefu Panetu (Paneth, 1857—1890). Jāņem vērā arī tas, ka Jozefs latviski būtu Jāzeps.

98.   Faktiski runa ir par Fridriha Šillera darba “Laupītāji” 4. cēliena 5. ainas tekstu.

99.   Neatveidojams izteikums: piekaut jeb nolikt ge(sch)lagen.

G.   Absurdie sapņi — intelektuālie sasniegumi sapni

100.    Gandrīz visas pasāžas ir jau pirmpublikācijā, vēlāk iekļautās pasāžas ir atzīmētas.

101.    Džuzepe Garibaldi (Garibaldi, 1807-1882) slavens Itālijas risordžimento pārstāvis.

102.   Kolomans (Kālmāns) Sēlis (Szell, 1843-1915) baņķieris, politiķis, Ungārijas ministru prezidents (1899—1903).

103.   Marija Terēzija (1717-1780) Austrijas un Ungārijas valdniece. Presburga ir Bratislava (ung. Pozsony, slovāk. Prešporok). Runa ir par 1741. gada 25. jūnijā notikušo reihstāgu, kur Marija Terēzija ierodas nevis kā karaliene (Regina), bet gan kā Ungārijas karalis (Rex Hungariae).

Runa ir par franču grafiķa Žaka Kalo (Callot, 1592-1635) 1633. gadā tapušo 18 gravīru kopumu “Kara šausmas” (Les misēres de la guerre).

104.  Rindiņas no Fridriha Šillera dzejojuma “Dziesma zvanam” (1800), kam spēcīga ietekme 19. gadsimtā. Gēte pārņem šīs rindiņas sava drauga nekrologā “Epilogs Šillera zvanam” (1805), paplašinātie varianti — 1810., 1815. gadā.

105.  Līdzīgs sapnis (nr. 3) tiek skatīts Freida darba “Ievadlekcijas psihoanalīzē” 12. lekcijā (1917a, 137. lpp. un tālāk).

106.  Dornbaha — kādreiz ciemats Vīnes Mežā, no 1892. gada iekļauts Vīnes pilsētas 17. iecirknī. Purkersdorfa — pilsētiņa Vīnes Mežā, pie Vīnes pilsētas robežas.

107.    Heinrihs Heine Heine, 1797-1856) vācu dzejnieks, attāls Freida radinieks.

Ludvigs I (1786-1868) Bavārijas karalis, viņa dzejoļi četros sējumos tiek publicēti laikā no 1829. gada līdz 1847. gadam.

108.    Par saderināšanās dienu tiek uzskatīts 1882. gada 17. jūnijs. Plašāk: Jones E. Sigmund Freud. Leben und Werk. Mьnchen, 1984, Bd. 1,

S. 130^7 Sk. arī: Freud S. Brautbriefe. Frankfurt/M., 1988.

109.  Laikā no 1883. gada līdz 1885. gadam Freids ir Meinerta zinātniskais līdzstrādnieks psihiatriskajā klīnikā. Nedaudz plašāk: Bernfeld S., Cassirer Bernfeld S. Bausteine der Freud-Biographik. Frankfurt/M., 1988,

S. 181-197.

110.   Šie apsvērumi ir skatāmi saistībā ar Flīsa periodu mācību (23 un 28). Uz skaitli 51 tiek norādīts 163. lpp. Sapņa analīze tiek turpināta: 445. lpp. un tālāk.

111.  Sapņa analīze turpināta 392.un 393. lpp. Raksta “Fragments par dabu” autors gan ir Šveices rakstnieks un teologs Georgs Kristofs Toblers (Tobler, 1757-1812). Saskaņā ar Freida darbu “Pašportrets” populāro priekšlasījumu ir noturējis Karls Brīls (Brьhl, 1820-1899) — zootomijas profesors Vīnē. Savu sašutumu Freids pauž 14. un 27. aprīlī rakstītajās vēstulēs.

112.    Runa ir par Teodora Hercla (Herzl, 1860—1904), austriešu rakstnieka un publicista, politiskā cionisma pamatlicēja, drāmu “Jaunais geto” (Das Neue Ghetto, 1898; pirmiestudējums Vīnes Carltheater). Iepriekšējā rindkopā minētajā sapnī fragments no Sjēnas apmeklējuma

1897.    gada septembrī, sk.: Freud S. Unser Herz zeigt nach dem Sьden. Berlin, 2003, S. 79.

113.  Heinrihs Gompercs (Gomperz, 1873-1942) — austriešu un amerikāņu filosofs, Teodora Gomperca (sk. II nodaļas 4. skaidrojumu) dēls; 1899. gada nogalē apgūst pie Freida sapņa interpretāciju (Freud S. Briefe an W. Fliess. Frankfurt/M., 1986, S. 425).

īstenībā tikšanās Lieldienās bija risinājusies Nirnbergā; Breslavā (Vroclavā) viņi tiekas īsi pirms Ziemassvētkiem. Viens no neoloģismiem ietver ari ikdienā saprotamu nozīmi. Myop ir tuvredzīgums; patlaban šis vārds vāciski tiek izmantots arī substantivējumā, lai apzīmētu tuvredzīgu cilvēku (tiešā un pārnestā nozīmē).

114.  Šekspīrs V. Kopoti raksti. Rīga, 1964, 4. sēj., 293. lpp. Vācu tekstā runa ir par gārni un piekūnu, angļu — par hawk (vanagu) un handsaw (rokas zāģi jeb fuksīti); tiesa, par Hamleta izteikuma nozīmi vēl aizvien tiek spriests gan literatūrzinātnes grāmatās, gan interneta forumos.

Apskaustie radinieki abi pusbrāļi Emanuels (1833—1914) un Filips (1834-1911).

115.              Absurds sapnī tiek aplūkots arī Freida darba par asprātību (1905a)

6.  nodaļā. Zurkcilvēka analīzē (1909c) pirmās sadaļas noslēgumā zemsvītras piezīmē Freids norāda, ka arī uzmācības neirozēs tiek izmantots tāds pats mehānisms.

116.  Žans Martins piedzimst 7. decembrī.

117.  Runa ir par Oliveru Kromvelu (Cromwell, 1599—1658) — angļu politiķi un karavadoni.

118.   Henrijs Raiders Hegards (Haggard, 1856-1925) britu rakstnieks, piedzīvojumu romānu autors. Runa ir par Hegarda darbiem “Viņa” (1887) un “Pasaules sirds” (1896).

119.   Par Freida pašanalīzi plašāk sk. Didjē Anzjē (1922-1999) pētījumu: Anzieu D. L’auto-analyse de Freud et la dйcouverte de la psychanalyse. Paris, 1988.

120.    Etrusku apbedījumu apmeklēšanas motīvu Freids izmanto arī savā darbā “Kādas ilūzijas nākotne” (1927, 20. lpp.). Pastkartīte ar etrusku kapenēm pie Orvjeto no 1897. gada ceļojuma, sk.: Freud S. Unser Herz zeigt nach dem Sьden. Berlin, 2003, S. 84.

121.    Šo detaļu Freids izmanto arī darbā “Kādas ilūzijas nākotne” (1927, 20. lpp.).

122.  Džeimss Klerks Maksvels (Maxwell, 1831-1879) skotu fiziķis, norāde uz darbu “Matērija un kustība”.

Iepriekš tiek minēta skotu domātāja Ādama Smita (Smith, 1723— 1790), slavenais darbs “Tautu labklājība” (An Enquiry into the Nature and Cause of the Wealth of Nations, 1776).

Mārburgā runa ir par Mariboras pilsētu Sovēnijā, Mārburgā — tās vāciskais nosaukums.

H.   Afekti sapnī

123.  Acīmredzot runa ir par Ernstu Halberštatu (Halberstadt, 1914— 2008), meitas Sofijas dēlu.

124.  Karls Lēve (Loeive, 1796-1869) vācu komponists, slavens galvenokārt ar savām balādēm.

125.   Miramare atrodas netālu no Triestas (tagadējās Triestes). Freids to apmeklē vairākkārt, 1904. gada 29. augustā viņš nosūta no turienes pastkarti ar Miramares pili. Duīna (slovēniski Devina) pilsēta Triestas provincē. Akvileja pilsēta Udīnes provincē, tajā Freids ir kopā ar brāli

1898.  gada Lieldienās.

126.    Runa ir par ASV un Spānijas karu (1898. gada 25. aprīlis-12. augusts), tā saukto Spīdošo mazo karu (Splendid Little War), kurā Spānija zaudē savas kolonijas, savukārt ASV okupē Kubu, Puertoriko, Filipīnas. Minētie radinieki ir Freida māsa Anna (1858-1955), kas precējusies ar Eliju Bernaisu (Bernays, 1860-1922), un viņu bērni. Bernaisu ģimene dzīvo Ņujorkā un bīstas, ka pilsēta tiks apšaudīta. 7. maijā pasaule uzzina par 1. maijā notikušo kauju Manilas līcī. Aplenktā spāņu flote divas stundas tiek apšaudīta, tad seko brokastu laiks, kad apšaudi pārtrauc, taču pēc brokastīm kauja tiek turpināta, līdz pīkst. 12.30 spāņi izkar balto karogu. Par to 10. maijā tiek rakstīts Vīnē publicētajā izdevumā “Nette Freie Presse", ko Freids lasa.

127.    1897. gada augustā Freids dodas uz Venēciju, tas ir pirmais ārzemju brauciens kopā ar sievu.

128.  Rinda no dzejojuma “Gaidas un piepildījums” Šillera kopojumā “Papildinājumi ksenijām”, rindiņas noslēdz alegoriju par dzīvi un nāvi.

129.    Žils Garnjē (Gamier, 1847-1889) franču mākslinieks. Sk.: Rabelais et l’oeuvre de Jules Gamier. Paris, 1897; Le nu de Rabelais d’aprиs Jules Gamier. Paris, 1892.

130.  Plašāk par pārcilvēka problemātiku sk.: Šuvajevs I. Freida lieta. Rīga, 2003, 33.-47. lpp.

131.  Konrads Ferdinands Meiers Meyer, 1825-1898) Šveices rakstnieks; runa ir par 1883. gadā tapušo noveli (“Das Leiden eines Knaben).

132.  Margarete Hilferdinga (Hilferding, 1871—1942) viena no pirmajām Vīnes ārstēm, kā arī Vīnes psihoanalītiķu apvienības loceklēm;

1910.  gadā pāriet individuālpsiholoģijas pozīcijās.

Peters Rozegers (Rosegger, 1843-1918) nacionālistiski noskaņots austriešu rakstnieks, kas 1913. gadā ir izvirzīts Nobela prēmijai, taču viņam to nepiešķir (balvu togad saņem Rabindranats Tagore). Savu Mežotnes dzimteni (Waldheimat) viņš (īstajā uzvārdā Rosegers) rod Štīrijas Alplā un apraksta tāda paša nosaukuma darbā (1877). “Atlaistais” Fremdgemacht-, burtiski padarīts svešs) ir iekļauts 3. sējumā. Citāts no: Gesammelte Werke. Leipzig, 1914, Bd. 16, S. 355-360.

133.   Aligjēri Dante (Dante Alighieri, 1265-1321) itāļu domātājs un dzejnieks.

134.  Iespējams, ka šai 1919. gadā pievienotajai rindkopai pareizāk būtu atrasties pēc nākamajām divām rindkopām.

135.   Jakobs Grimms (Grimm, 1785-1863) un Vilhelms Grimms (1786—1859) izdod “Bērnu un mājas pasakas”: 1. sējumā (1812) ir 86 pasakas, bet 2. sējumā (1815) 70 pasakas. Pārstrādātā veidā 3 sējumos tās tiek izdotas 1822. gadā.

136.  Šajā sapnī figurē vairākas personas, kas ir saistītas ar Ernstu Briki, kura asistenti ir bijuši Zigmunds Eksners (1846-1926) un Ernsts Fleišls Marksovs. Brikes institūtā Freids satiekas arī ar Jozefu Breieru, savukārt draugs un ienaidnieks P. ir Jozefs Panets.

137.  Otrā rindiņa no Gētes darba “Fausts” sākuma, proti, Dāvājuma. Rainis tulko: kas agri manus skatus saistījāt.

138.   Par Flīsa māsu sk.: Freud S. Briefe an W. Fliess. Frankfurt/M., 1986, S. 146, Anm. 7. Sk. arī Freida 1910. gada 10. janvārī rakstītu vēstuli: Freud S., Ferenczi S. Briefwechsel. Wien, 1993, Bd. 1/1, S. 195. Flīsa māsa Klāra nomirst, kad Vilhelms ir 20 gadus vecs.

Vēlāk runa ir par Flīsa meitu Paulīni, kas piedzimst 1898. gada 8. septembrī.

139.   Runa ir par Parida un Helēnas mīlestības duetu no Zaķa Ofenbaha (1819-1880) operetes “Skaistā Helēna” (Le helle Helena, 1864)

2.   cēliena, kur dziedājuma beigās viņus pārsteidz Mēnelajs.

140.    Rakstā “Sapnis kā pierādījuma līdzeklis” (1913b) Freids gan norāda, ka sekundārā apstrāde neietilpst sapņa darbā. Pāris rindu tālāk vārdi par skrandām un ielāpiem, kas aizbāž caurumus sapņa uzbūvē, satur mājienu uz Heinriha Heines darbu “Die Heimkehr” (LVIII): “Ar savām naktsmicēm un guļamtērpa skrandām / Viņš aizbāž pasaulēkas caurumus.” Freids šīs rindiņas tieši citē no darba “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (446. lpp.).

141.   Vēlāk Freids nomoda sapņa problemātikai velta divus rakstus: “Histēriskas fantāzijas un to attiecības ar biseksualitāti” (1908a), “Dzejnieks un fantazēšana” (1908d). Freids ari uzraksta priekšvārdu beļģu psihoanalītiķa Žuljēna Vārendonka (Varendonck, 1879-1924) darbam “Nomoda sapņu psiholoģija” (1921a). Saīsinātā variantā šis darbs ir publicēts arī vāciski: Varendonck J. Ьber das vorbewusste phantasierende Denken. Leipzig, 1922. Tulkojumu veikusi Anna Freida.

Morics Benedikts (Benedict, 1835-1920) austriešu elektroterapeits un patologs. Iespējams, ka Freidam padomā ir viņa bibliotēkā esošā grāmata: Benedikt M. Hypnotismus und Suggestion: Eine klinisch-psychologische Studie. Wien, 1894.

142.   Kazimirs Bonžūrs (Bonjour, 1795—1856) franču dramaturgs.

143.  Šarls Dipuī Dupuy, 1851—1923) — filosofijas profesors, vairākkārtējs Francijas ministru prezidents. Atentāts notiek 1893. gada 9. decembrī, to mēģina veikt Ogists Vaijāns ( Vaillant, 1861-1894).

144.  Sekundārās apstrādes iedarbības piemēri: 225-, 242. lpp. Sk. ari: 1917a, 275. Par analoģiju starp sekundāro apstrādi un domāšanas sistēmu konstrukcijām sk. “Totēms un tabu” (1913a) 3. nodaļas 4. sadaļu.

145.   Anrī Delakruā (Delacroix, 1873-1937) — franču psihologs un filosofs.

146.  Frederiks Polāns (Paulhan, 1856—1931) — franču filosofs. Sk. ari: Paulhan F. Activitй mentale et les йlйments de l’esprit. Paris, 1889. Sk. ari Polāna darba tulkojumu poļu valodā: Fizjologia ducha. Piltz, 1888.

147.  Edmons Goblo (Goblot, 1858-1935) franču filosofs un sociologs.

Marsels Fuko (Foucault, 1865—1947) franču psihologs un filosofs.

Tekstā minēts Bernārs-Leruā; acīmredzot misēklis, runa ir par Bernāru Ežēnu Leruā (Leroy, 1871-1932), franču ārstu, kurš interesējās ari par atmiņas psiholoģiju, reliģijas, valodas, sapņu un halucināciju psiholoģiju. Sk. arī citus viņa darbus: Nature des hallucinations. Paris, 1907; Les visions du demi-sommeil: hallucinations hypnagogiques. Paris, 1926.

148.  Domāta persona vīriešu dzimtē.

149.    Ceturtajā, piektajā, sestajā un septītajā izdevumā (t. i., līdz 1922. gadam) tālāk sekoja Ranka teksti “Sapnis un dzeja” (1914a) un “Sapnis un mīts” (1914b).

VII. Par sapņa procesu psiholoģiju

A. Sapņu aizmiršana

1.   Iespējams, ka domāts Pols Tanerī (Tannery, 1843-1904) franču matemātiķis un zinātnes vēsturnieks.

»

2.    Riharda Vāgnera tetraloģijas “Nlbelungu gredzens” ceturtās daļas “Dievu mijkrēslis” varoņi.

3.  Par šaubu mehānisma līdzīgo nozīmi sk. arī Doras slimības vēstures (1905c) pirmajā sadaļā.

4.   Cits piemērs minēts 153. lpp.; šāds piemērs minēts arī Doras otrā sapņa analīzē (1905c).

5.   Grūti atveidojama vārdspēle. Jautājums: vai ar iziešanu, izdalījumiem kārtībā. “Matērija un kustība motion)", kā arī Moljērs un viņa darbs “Iedomu slimnieks” (Malade Imaginaire) attiecīgi ietver zilbes “ma” un “mo”. Iekavās esošā noslēdzošā frāze angļu valodā — iekšu kustība. Žans Batista Moljērs (Moliиre, 1622-1673) franču aktieris un dramaturgs.

6.    Mortons Prinss (Prince, 1854-1929) amerikāņu psihiatrs un psihoterapeits.

7.    Runa ir par Cecīliju M. Teodora Gomperca brāļameitas Annas Todesko jeb Lībenas (1847—1900) pseidoriīmu.

8.   Klods Bernārs (Bernard, 1813-1878) franču fiziologs.

9 Pie šī aspekta Freids vēlreiz atgriežas darbā “Metapsiholoģisks papildinājums sapņu mācībai” (1917b) garā zemsvītras piezīmē.

10.    Noa Eliezers Pohorilless, sk. viņa grāmatu par E. Hartmanu: Pohorilles N. E. Entwicklung und Kritik der Erkenntnistheorie Eduard von Hartmanns. Wien, 1911. Šis autors ir izdevis vēl vienu grāmatu: Das Popol Wuh, die mythische Geschichte des KiceVolkes von Guatemala. Leipzig, 1913.

11.  Fransuā Lerē (Leuret, 1797—1851) — franču anatoms un psihiatrs.

12.    Šā darba ietvaros Freids citkārt raksta par pretestības cenzūru. Pretestības un cenzūras nošķīrumam Freids pievēršas lekciju izdevumu

29.   lekcijā (1933).

13.   Piemēru par seksuālās mīklas noskaidrošanu Freids piedāvā Doras otrā sapņa analīzē (1905c, 3. sadaļa).

B. Regresija

14.  Žojēzs — personāžs no Dodē darba “Nabābs”.

15.    Termins “inervācija” nav viennozīmīgs, ne vienmēr tas nozīmē anatomisku pakārtotību nervu sistēmai.

16.     Funkcija tiek dēvēta par atmiņu (Gedдchtnis), savukārt pārējā apzīmēšanai tiek lietots vārds Erinnerung.

17.   Runa ir par Breiera piezīmi abu kopdarbā “Studijas par histēriju” (1895). Breiers raksta: “Refleksijas teleskopa spogulis nevar vienlaikus būt fotogrāfiskā plate” (1991, 207).

18.   Freids raksta par atmiņu kā Gedдchtnis. Plašāk sk. darba “Viņpus tīksmes principa” (1920c) 4. nodaļā.

19.    Sk. arī 526. Ipp. un tālāk. Izvērstāk rakstā “Metapsiholoģisks papildinājums sapņu mācībai” (1917b). Vēlāks skatījums uz dvēseles aparātu tiek piedāvāts darba “Es un Tas” (1923a) 2. nodaļā, kā arī 31. lekcijā (1933, 388. Ipp. un tālāk), uzsverot ne tik daudz funkciju, cik struktūru.

20.  Alberts Lielais (1206-1280) — vācu domātājs, teologs, dominikāņu ordeņa brālis.

Tomass Flobss (Hobbes, 1588-1679) angļu filosofs.

21.    Domāta Anna O. — Breiera aprakstītā slimības vēsture abu kopdarbā “Studijas par histēriju”.

22.     Acīmredzot runa ir par Dalmācijas apceļojumu 1898. gadā (31. augusts-13. septembris). Izonco (slovēn. Soča) upe, kas ietekTriestes līcī. Trieste no 1832. gada līdz 1918. gadam pieder Austrijai. Karsts (no slovēņu krās) akmeņaina un neauglīga zeme. Augsnes tips terra rosa, izskatās sarkanīga, tajā ir maz humusa.

23.    Darba “Cilvēciskais, pārlieku cilvēciskais” 1. grāmatas 13. esejā “Sapņa loģika” Nīče raksta: “Sapnī mūsos turpina pastāvēt šī aizsenā cilvēces daļa, jo tā ir pamats, uz kura attīstījās augstāks prāts un aizvien vēl attīstās ikvienā cilvēkā: sapnis mūs atkal atved tālos cilvēku kultūras stāvokļos un sniedz līdzekli, lai tos labāk saprastu” (Nietzsche F. Kritische Studienausgabe. Mьnchen, 1988, Bd. 2, S. 33).

24.   Burtiski būtu: būvēt, veidot tumsā, neskaidrajā ārup.

C.   Par vēlmes piepildījumu

10.   Par sapņiem, kas nesaskan ar vēlmes piepildījuma teoriju, Freids raksta darba “Viņpus tīksmes principa” (1920c) 2. nodaļā un 29. lekcijā (1933, 352.-354. lpp.). To, ka sapņa motīvs ir vēlmes piepildījums, Freids norāda 1895. gada 23. septembra vēstulē Flīsam (Freud S. Briefe an W. Fliess. Frankfurt/M., 1986, S. 144).

26 Frontē ir karojoši abi Freida dēli.

27.  Iespējams, ka runa ir par Maksi Halberštatu (1882-1940) un viņa dēlu Heincu (1918-1923).

28.  Iespējams, ka pamošanās laiks asociējas ar šo vecumu (“pulkstenis rāda 2Vi”) vai otrādi. Gūto rētu Freids piemin 36. lpp.

29.  Šo rindkopu Freids pilnībā citē Doras (1905c) pirmā sapņa interpretācijas noslēgumā.

30.   Saistībā ar salīdzinājumu: kapitāls piemēra gadījumā, psihiskā enerģija — sapņa gadījumā.

31.   Parasti pārnesums ir process, lai raksturotu infantilam objektam pievērstu jūtu attiecināšanu uz tagadēju objektu. Šādā nozīmē apzīmējums tiek izmantots arī šajā darbā, piemēram: 177., 190. lpp.

32.  Oriģ.: rite.

33.   Sk. Freida raksta (1893) 4. sadaļu.

34.   Runa ir par tā saukto konstantumā principu.

35.  Oriģ.: Gemьt.

36.   Šajā gadījumā Freids lieto vārdu “Gedдchtnis

37.   Realitātes pārbaude ir process, kas palīdz atšķirt ārpasaulē radušos kairinājumus un aizsteigties priekšā varbūtējam sajukumam, kurš rodas starp to, kas ir priekšstatīts, un to, ko cilvēks uztver.

38.   Džons Hjūlingss Džeksons Jackson, 1835-1911) angļu neirologs, interesējies galvenokārt par epilepsiju un afāziju.

39.  Marks Licīnijs Krass (114-53 p.m.ē.) romiešu politiķis, karavadonis, izdaudzināts par savu alkatību. Minēto nostāstu pauž Dions Kasijs (163—229): Dion Cassius. Histoire romaineXL, 27.

D.    Sapņa izraisīta pamošanās

40.   Oriģ.: Energieumsetzungen.

41.   Freids šajā gadījumā nelieto apzīmējumu “agorafobija”.

42 Ludvigs Filipsons (Philippson, 1811—1889) — rabīns un vācu rakstnieks. Minētais izdevums: Die israelitische Bibel. Urtext, deutsche Ьbersetzung und Erlдuterung mit mehr als 500 Holzschnitten und Einleitungen in die einzelnen Bьcher (1839-1847); tad seko daudzi atsevišķi izdevumi.

Izklāstā turpmāk parādās nevis “putni ar knābjiem”, bet gan “zvirbuļvanaga galva”, t. i., norāde uz plēsējputnu. Savukārt attiecīgas ēģiptiešu dievs irTots, kura vārds skan gluži kā vācu vārds “nāve”. Pieminot vectēva nāvi, Freids nav precīzs — kad nomirst Jakobs Nātansons (1865. gada 3. oktobri), Freids ir deviņarpusgadus vecs.

E.   Primārais un sekundārais process

43.  Tā tulko Freids.

44.   Šo procesu nošķīrums ir saistīts ari ar enerģiju nošķīrumu: brīvā jeb kustīgā un saistītā jeb rimtā enerģija. Vēlāk iztirzājumi: “Bezapziņa” (1915c), “Viņpus tīksmes principa” (1920c; 4. nodaļa). Vēlākās publikācijās šo enerģijas nošķīrumu Freids saista ar savu un Breiera kopdarbu.

45.  Vēlāk šo ideju par signālu Freids izvērš darbā “Aizture, simptoms un bailes” (1926; 9. nodaļas A (b) sadaļa).

46.   Plašāk rakstā “Izstumšana” (1915b) un 32. lekcijā (1933, 391.— 399. lpp.).

47.              Freidu nevar uzskatīt par korektu, vērtējot Fridriha Krausa (sk. arī

5.  nodaļas 41. skaidrojumu) veikumu Daldas Artemidora darba tulkojumā. Krauss izdod gadagrāmatu (Anthrophyteia: Jahrbuch Jur Folkloristische Erhebungen und Forschungen zur Entwicklungsgeschichte der geschlechtliche Moral. 1904-1913. 10 Bde.), kas tiek aizliegta un konfiscēta. No 1910. gada Krauss piedalās Vīnes analītiķu sanāksmēs.

F.  Bezapziņa un apziņa

48.   Pārlikums jeb tulkojums, Ьbersetzung.

49.    Kā norādīts darbā “Bezapziņa”, norāde uz to sniegta jau darba “Sapņa interpretācija” pirmizdevumā. Sk.: 494., 527. lpp. un tālāk.

50.  Henrijs Modslijs (Maudsley, 1835-1918) angļu psihiatrs.

51.   Džuzepe Tartīni (Tartini, 1692-1770) itāļu vijolnieks un komponists; runa ir par viņa darbu “Velna trilleris” (II trillo del Diavolo).

52.  Turpmākajos darbos pavisam reti tiek pausts, ka starp apziņu un priekšapziņu pastāv cenzūra.

53.    1911. gadā top Freida un Ernsta Openheima raksts “Sapņi folklorā”, kas publicēts pēc abu nāves (Freud, Oppenheim 1957. Sk. ari

41.  skaidrojumu 6. nodaļas E sadaļā.

Švanka (Schwank no vidusaugšvācu swanc ‘jautra ideja, iedoma, gabals’; oriģinālā vārds ir vīriešu dzimtē) jautrs, tautisks stāsts vai uzvedums, bieži vien to autors nav zināms

Darba pirmizdevuma beigās zemsvītras piezīmē Freids raksta, ka, lasot korektūras 1899. gada septembrī, esot uzzinājis par dr. Rūta darbu “Induktīvi pētījumi par psihisko fenomenu fundamentāllikumiem” un viņa iecerēto darbu par sapņu analīzi: “No autora sniegtajiem mājieniem varu gaidīt, ka viņa rezultāti dažos punktos sakritīs ar manējiem.” Par Kristofu Rūtu ir izdevies noskaidrot vien pieminēto darbu: Ruth Chr. Inductive Untersuchungen ьber die Fundamentalgesetze der psychischen Phдnomene. Darmstadt, 1898.

Bibliogrāfija B

Bibliogrāfijas A sadaļā minētie autori komentāros skaidroti atbilstoši to pieminējumam Freida tekstā. Bibliogrāfijas B sadaļas izveides principi nav skaidri, turklāt jau Freida bibliotēkā atrodas grāmatas, kas šajā sarakstā nav iekļautas. (Par Freida bibliotēku: Columbia University. Augustus C. Long Health Sciences Library. The Freud Library, 1554—1938: Title List. Pieejams: http://library-archives.cumc.columbia.edu/collections/freud-library .) Skaidrojumi, kas attiecas uz Bibliogrāfiju B, ir nepilnīgi, tie neaptver visus autorus un izdevumus (skaidrojumu secība atbilst uzskaitījumam bibliogrāfijā).

Muhammads Ibn Sīrīns (653-728) arābu zinātnieks, darbu Parīzē izdod Nikolā Rigo (Rigault, 1557-1654). Darba izdevumi Vācijā: Achmetis Oneirocriticon. Rec.: Franciscus Drexl. Lipsiae, 1925; Das Traumbuch des Achmet Ben-Sirin. Mьnchen, 1986; Ibn-Sīrīn M. Das arabische Traumbuch des ibn-Sirin. Mьnchen, 1989.

Mihaels Alberti (Alberti, 1682-1757) vācu ārsts, daudzpusīgs zinātnieks, Halles Universitātes profesors.

Benžamēns Bols Bail, 1833-1893) angļu izcelsmes franču psihiatrs.

Vincencs Erks Erk) pseidonīms. Vīnes benediktietis, vēlāk filosofijas vēsturnieks Vincencs Andreass Knauers (Knauer, 1828—1894).

Ersīlija Kaetani-Lovatelli (Caetani-Lovatelli, 1840-1925) itāliešu arheoloģe, kas interesējās galvenokārt par antīko pasauli.

Džeronīmo Kardāno (Cardano, 1501—1576) — itāļu zinātnieks, mediķis un domātājs. Jaunāks minētā darba izdevums: Somniorum Synesiorum libri quator. Firencze, 2008. Darbs jau 16. gadsimtā ir pārtulkots vāciski: Traumbuch Cardani: wahrhaftige gewьsse underweisung, wie allerhand Trдum erklдrt werden sollend. Ubers, von Johann Jacob Huggelin. Basel, 1563.

Dochmasa A. M. acīmredzot domāts Kazaņas ārsts, Aleksandrs Dohmans (Дохман, 1854?— 1892). 1888. gada oktobrī Kazaņas Universitātes Ārstu biedrības gadskārtējā konferencē vispārējās terapijas un nervu slimību privātdocents Dohmans nolasa referātu “Сновидения и значение их, как предвестников болезней” (“Sapņi un to nozīme kā slimību priekšvēstnešiem”). 1890. gadā Kazaņā A. Dubrovina apgādībā tiek izdota brošūra (82 lpp.), kuras teksts acīmredzot tapis uz minētā referāta pamata.

Galēns (131-201) — romiešu ārsts.

Oto Gotlībs Leonhards Girgenzons (Girgensohn, 1784—1851) — Ērgļos dzimis vācbaltiešu anatoms, fiziologs un ārsts. Studējis Tērbatā (1803— 1806), gadu vēlāk uzsāk ārsta praksi Valmierā. Sk. viņa disertāciju: Diss. inaug. med. de methodo specifica. Rigae, 1806. j

Frederiks Grīnvuds (Greenwood, 1830-1909) a:ņgļu žurnālists, rakstnieks un izdevējs.

Nikolajs Grots (Грот, 1852-1899) krievu filozofs, psihologs, Maskavas Universitātes profesors. Grāmatas atkārtots izdevums: Харьков, 2007.

Teodors Eduards Натре (Натре, 1866-1933) vācu ģermānists, kultūrvēsturnieks, ilggadējs Ģermāņu Nacionālā muzeja (Nirnberga) darbinieks, vicedirektors.

Fridrihs Hērvāgens (Heerwagen, 1864—1941) — vācbaltiešu izcelsmes fiziķis, interesējies par psihofiziku. В bibliogrāfijā minētais raksts izstrādāts Tērbatas Universitātē ievērojamā vācu psihiatra Emīla Krēpelina vadībā. Raksta separātnovilkums pieejams: https://archive.org/stream/ statistischeunte00heer#page/n29/mode/2up.

Džozefs Jastrovs (Jastrow, 1863-1944) Polijas ebreju izcelsmes amerikāņu psihologs, līdzās citām psiholoģijas problēmām pētījis neredzīgu cilvēku sapņus.

Jьliuss Jensens (Jensen, 1841-1891) vācu psihiatrs.

Anna Kingsforde (Kingsford, 1846—1888) angļu ārste, teosofe, rakstniece un sieviešu tiesību kustības aktīviste.

Oldržihs Kramāržs (Kramdf, 1848-1924) — čehu filosofs. Sk. arī viņa darbu: Die Hypothese der Seele, ihre Begrьndung und metaphysische Bedeutung, I—II. Leipzig, 1898.

Ludvigs Laistners (Laistner, 1845-1896) vācu rakstnieks, literatūras vēsturnieks, savos darbos daudz pievērsies mitoloģijai, sapņiem, rēgiem.

Makss (Maksi milians) Leidesdorfs (Leidesdorf, 1818—1889) — austriešu psihiatrs; atbalstījis stipendijas piešķiršanu Freidam zināšanu papildināšanai Parīzē (Sk.: Jones E. Sigmund Freud: Leben und Werk. Mьnchen, 1984. Bd. 1, S. 99).

Valters Hermans Rifs (Ryjf, ap 1500-1548) humānists, rakstījis, apkopojis un izdevis darbus anatomijā, medicīnā, arhitektūras teorijā un citās jomās; izdevis Daldas Artemidora darba tulkojumu: Wahrhaftige, kьnstliche und gerechte underweisung wie alle Trдume, Erscheinungen und Nдchtliche gesicht erklдrt werden mцgen. Strassburg, 1551.

Antons Šantels (Šantel, 1845-1920) slovēņu izcelsmes Austroungārijas matemātiķis un fiziķis, ģimnāzijas profesors Gērcā (Gorīcijā). Par viņu sk.: Šantel A. Grenzlos zweisprachig: Erinnerungen des Keuschlersohnes Anton Šantel (1845-1920) an seine Kindheit in Leutschach und Jugend in Marburg. Graz, 2002; Šantel A. Zgodbe mojepokrajine. Ljubljana, 2006.

Karls Ludvigs Šleihs (Schleich, 1859-1922) vācu ārsts ķirurgs un rakstnieks, arī filosofs un gleznotājs, populāru aforismu autors.

M. fon Striks (Stryk). Publikācija, kas norādīta kā Striķa darbs, faktiski ir franču filosofa Kamila Melināna raksta “Le rкve et la rйalitй” tulkojums. Filosofijas profesora Melināna (Mйlinand, 19. gs. 2. puse-20. gs. 1. puse; literatūrā norādīts, ka viņš bijis Emīla Butrы (Boutroux, 1845-1921) skolnieks) raksts publicēts izdevumā "Revue des Deux Mondes” (1898, t. 145).

Thomayer S. Īstenībā Jozefs Tomaiers, sk. no. skaidrojumu 1. nodaļas H sadaļā. Františeks Vladimirs Vikoukals (Vykoukal, 1857—1933) čehu skolotājs, literāts, rakstījis rakstus par etnogrāfijas tēmām.

Aleksandrs Veils ( Weill, dzimis kā Abraham Weil, 1811-1899) — ebreju izcelsmes franču rakstnieks un žurnālists.

Sapņu rādītājs

,,

Freida sapņi

1851. un 1856. gads, kopienas padomes paziņojums 382.-384

., 393., 394., 445. lpp. Abonements par 20 guldeņiem 162. lpp.

Aci / acis aizvērt 285. lpp.

Alus pagraba ieeja Padujā 34. lpp.

Arhimēda piemineklis Sirakūzās 163.-164. lpp.

Ateja brīvā dabā ar mēslu čupiņām 409. lpp. un tālāk.

Auf Geseres / Ungeseres 386.-389. lpp.

Autodidaskers 270., 271., 428., 463., 468., 512. lpp.

Baznīcas tornis 34. lpp.

Biseksualitātes teorija 296. lpp.

Botāniskā monogrāfija 161.-162., 165., 166., 167., 174. (piez.), 255., 256., 257.,

258.,   275. lpp.

Dēla “varoņnāve” 482.-483. lpp.

Doni kundze un 3 bērni 390.-391., 417.-418. lpp.

Došanās pa kāpnēm nepilnīgā apģērbā 221.-223., 228. lpp.

Draugs R. ir mans tēvocis 138., 139., 140., 141., 174. (piez.), 183., 266., 276., 289.,

411.,   412., 422., 491. lpp.

Dzeršana pilnām mutēm 126., 217. lpp.

Etrusku urna 126. lpp.

Gētes uzbrukums M. kungam 292., 301., 384.-386., 392.-393 lpp.

Grāfs Tūns, revolūcijas sapnis 197., 198., 217., 379.-381., 410. lpp.

Hearsing 270. lpp.

Holturna 398.—401., 450. lpp.

Irmas injekcija 112.-113., 114., 115-, 116., 117., 118., 119., 120., 121., 122., 123.,

124.,  125., 137., 140., 160., 161., 168., 174. (piez.), 265., 276., 279., 282., 284.,

289.,   304., 462., 511. lpp.

Jāšana uz zirga 214.-215. lpp.

Jauna ārsta sēru runa 173., 174. (piez.) lpp.

Klints jūrā Bēklina manierē 162. lpp.

Kopienas padomes paziņojums, 1851. un 1856. gads. 382.-384., 393., 394., 445. lpp. Laboratorijas darbi 163.-164. lpp.

Likt sievietei gaidīt 161. lpp.

Māte un meita uz ielas 162. lpp.

Miops, mans dēls 246.-247., 386., 388. lpp.

Nocietināta pils pie jūras brokastu kuģis 405.-409., 472. lpp. un tālāk.

Non vixit 370.-374., 419., 445. lpp.

Norekdāls stils 268. lpp.

Oto izskatās slikti 247.-248., 479., 484. lpp.

Paša miesas preparēšana 363., 396. -398., 417. lpp.

Pārbaudījumi, dažādi 252. lpp.

Pāvests ir nomiris 216. lpp.

Personas ar putna knābjiem 501. lpp. un tālāk.

Piecēlies pie izlietnes 127. lpp.

Piesavināšanās izmeklēšana, zāle ar mašīnām 300.-301., 304. lpp.

Prof. Ozers sastāda ēdienkarti 164. lpp.

Pusaklais ārsts kā ģimnāzijas skolotājs 36., 252. lpp.

Roma, Cukers jautā pēc ceļa 185.-186. lpp.

Roma, ielas stūris ar vācu plakātiem 186., 290. lpp.

Roma miglā 185. lpp.

Roma, Tibra pa kupejas logu 185. lpp.

Salabšana ar draugu 144. (piez.), 416. lpp.

Savonarolas profilmaska 163. lpp.

Slavenie runātāji 246. lpp.

Sociāldemokrātu komiteja 162. lpp.

“Tēvoča sapnis”: tēvocis ar dzelteno bārdu, draugs R. ir mans tēvocis 137., 138., 139.,

140.,   141., 161., 174. (piez.), 183., 266., 289., 411., 412., 422. (piez.), 491. lpp. Tēvs nāves gultā kā Garibaldi 351., 375.-377., 391. lpp.

Trīs parkas 194.-195., 217. lpp.

Villa Sezerno, telegramma 284. lpp.

Zāle ar mašīnām, piesavināšanās izmeklēšana 300.-301., 304. lpp.

Citu sapņi

Iekavās vispirms minēts sapņotājs, tad sapņa izklāstītājs.

1848. gada jūnija dienas, zvanu skaņas, (Mori Morī) 43. lpp.

Apbērēšana (paciente Freids) 239. lpp.

Apcietināšana bērna slepkavības dēļ (paziņa Freids) 153.-154. lpp.

Apcietināšana ieskatītajā krogā (jauns vīrietis Freids) 430. lpp. un tālāk.

“Ar ziedu palīdzību”. Kamēliju dāma (paciente Freids) 283., 286., 291., 309. (piez.) lpp.

Atdzesēšanas aparāts pie vaiga (paciente Freids) 127.-128., 217. lpp.

Atsacīšanās no svinīgām vakariņām, kūpināts lasis (paciente — Freids) 146.-147., 148.,

152.,   170. lpp.

Atstāt novārtā klavierspēli (pacients Freids) 330. lpp.

Atvadīšanās un vienošanās par drīzu satikšanos (Zilberers — Zilberers) 438. lpp.

Atlaists (RozegersRozegers) 413.-414. (piez.) lpp.

Augšā un lejā, Sapfo, jauks sapnis (pacients Freids) 259., 260., 261., 262., 292.,

275.,   361. lpp.

Autoerotisms, skūpsts automobilī (vīrietis Freids) 360. lpp.

Auzas dursta mani (Gotfrīda Kellera romāns “Zaļais Heinrihs”) 207.-208., 359. lpp. Avīze “Apskats” (vīrietis Freids) 359. lpp.

Ārstēšana par velti (jauna paciente Freids) 156. lpp.

Ārstēšanās ortopēdiskā iestādē ar pieciem citiem (paciente Freids) 190.-191. lpp. Bagātīgi ēdieni (Trenks, Džordžs, Beks Diprels) 133. lpp. (piez.).

Baznīcas zvans (Hildebrants Hildebrants) 45. lpp.

Bērni pļavā lido prom (paciente Freids) 233.-234. lpp.

Bērns ar kroplu galvu (sievieteFreids) 358. lpp.

Bismarka sapnis (Bismarks Zahss) 335.-339. lpp.

Bīstams brauciens (kolēģis Delbefs) 39.-40. lpp.

Blāzels pilnā apbruņojumā uz dīvāna (D. kundze Tausks) 363. lpp.

Blondā dāma no Pornikas peldvietas (d’Ervē Vašide) 33. lpp.

Bordeļa salons (vīrietis Freids) 297. lpp. un tālāk.

Brālis pārdod uzņēmumu (jauns vīrietis Freids) 157. lpp.

Brālis slēpjas kastē (vīrietis — Freids) 359. lpp.

Ceļojuma soma “Tikai dāmām” (dāma Šrēters) 340. lpp.

Ceļojums pasta karietē (Žirū de Bizarengs Jesens/ Maknišs) 43. lpp.

Ceļojums uz Etnu (Gregorijs Jesens) 42. lpp.

Ceturksnis uz sešiem no rīta (vīrietis Freids) 361. lpp.

Dahšteina, Simonlhite (piecgadīgais dēls Freids) 129., 130. lpp.

Dakšiņu izraisīts troksnis (Morī Morī) 49. lpp.

Dāma no aizgultes (vīrietis Freids) 361. lpp.

Daraus, Varaus vai Zaraus (Elliss Elliss) 164.-165. lpp.

Darbības ar locekli, zobu izsišana (jauns vīrietis Freids) 342. lpp.

Dārgumu meklētājs ķemertiņa tuvumā (sieviete Ranks) 357. lpp.

Dievs ar papīra cepuri (dāma Freids) 364. lpp.

Divas atvilktņu rindas, zobu izraušana (Folkelts Folkelts) 212. lpp.

Divas meitenes, kas atšķiras par 114 gadu (sieviete Freids) 361. lpp.

Drukātu rindu lasīšana un studēšana (Leds Leds) 49. lpp.

Dzeltens lauva (jauns ārsts — Freids) 182. lpp.

Dzimšanas dienas galda dekorēšana (jauna meitene Robiceks) 332.-335. lpp. Dzimšanas gads 1882., tātad 28 gadus veca (vīrietis Freids) 367. lpp. Dzimumsakars ar māti (Cēzars Livijs, Hērodots Ranks) 352. lpp. (piez.)

Dzīšanās pa kāpnēm un mazas meitenes koitēšana (kolēģis Ranks) 326., 328.330. lpp.

Dzīvokļa apmeklēšana, kurā divreiz jau būts (pacients Freids) 353. lpp.

Ekspedīciju sapņi (Beks, Parks, Nurdenšelds Diprels, Nurdenšelds) 132. lpp. un tālāk.

Ellesmašīnas eksplozija (Napoleons 1 Garnjē) 44., 217., 432. lpp.

Emīls ir viens no mums (meita Freids) 130. lpp.

Erzefilisch (Marcinovskis Marcinovskis) 273.-274. lpp.

“Feuerjo!" kliedziens (komponists Folkelts) 44. lpp.

Franču bērnu audzinātāja, attēli (anon. Ferenci) 326. lpp. un tālāk.

Freids kā zilonis (vīrietis Freids) 364. lpp.

Gen Italien (paciente Freids) 216. lpp.

Giljotīna (Morī Morī) 44., 76., 431., 495. lpp.

Godīgs skūpsts (jauna meitene Ranks) 359. lpp.

Groteskie veidoli (Morī Morī) 49. lpp.

Gulēšana slimnīcas gultā (kolēģis Pepi H. Freids) 127., 217. lpp.

Guvernante melnā alpaka kleitā (A. kungs -Tausks) 363. lpp.

Husjatina (advokāts Freids) 217. lpp.

I called for you (Morī Morī) 450. lpp. (piez.)

Iepretim imperatoram (vīrietis Freids) 361. lpp.

Imperatoram nocērt galvu (Šolcs) 78., 529. lpp.

Indiāņu bars skalpē (vīrietis Jesens) 42. lpp.

Inkvizīcijas rokās, spīdzināšana (pacients Jesens/Maknišs) 42. lpp.

Inspektors ar cipariem uz apkaklītes (drošībnieks Datners) 367.-368. lpp.

Istabas numurs pansijā (pacients Freids) 314. lpp. (piez.)

Istabas numuru sajaukšana (jauns vīrietis Freids) 297. lpp.

Izgriezuma ielīmēšana (Zahss Zahss) 362. lpp.

Iziešana sabiedrībā pēc ilgstošas bērna slimības (jauna sieviete Freids) 128. lpp. Jauks sapnis, augšā un lejā, Sapfo (paciente Freids) 259., 260., 261., 262., 292.,

275.,   361. lpp.

Jaukta vieta no pieņemamās istabas un publiska lokāla (pacients Freids) 291. lpp. Jaukts veidojums no ārsta un zirga naktskreklā (paciente Ferenci) 291. lpp.

Kairā, Johana Marijas Farinas veikalā (Morī Morī) 43. lpp.

Kamanas un zvārguļi (Hildebrants Hildebrants) 45.-46. lpp.

Kamēliju dāma, “Ar ziedu palīdzību” (paciente Freids) 283., 286., 291., 309. (piez.) lpp.

Karaliskie bumbieri (vīrietis Freids) 330.-331. lpp.

Karls miris zārkā (paciente Freids) 150.-151., 152., 229., 230., 404. lpp.

Kas ir bērna tēvs? (paciente — Freids) 296., 390. lpp.

Kategorija (desmitgadīgs zēns Tausks) 274. lpp.

Kaulu lūzums (vīrietis Freids) 361. lpp.

Kaviārpērles (meitene Freids) 291. lpp.

Kāpšana pāri strautam (Zilberers Zilberers) 438. lpp.

Kilometri (Morī Morī) 71., 195., 460. (piez.) lpp.

Klavieru uzskaņošana (jauna paciente Freids) 178.-179. lpp.

Kofera piepildīšana ar grāmatām (jauna paciente Freids) I80.-181. lpp. Kontušovka (pacients Freids) 34. lpp.

Kurinātāji, kājas kvēlojošās oglēs (Mori Mori) 43. lpp.

Kūpināts lasis, atsacīšanās no svinīgām vakariņām (paciente Freids) 146., 147., 148.,

152.,   170. lpp.

Ķīmiķa sapnis (jauns vīrietis Freids) 339.-340. lpp.

Ķiršu ēšana (māsasdēls Freids) 132., 476. lpp.

Ķirzaku procesija (Delbefs Delbefs) 31.-32., 317. lpp.

Lauvas tuksnesī (dāma Freids) 403.-404. lpp.

Lidināšanās virs ielas (paciente Freids) 349. lpp.

Lielais sasniegums (vīrietis Freids) 363. lpp.

Lielas personas (paciente — Freids) 360. lpp.

Līķu dedzināšana (vīrietis Freids) 370. lpp.

Lūsis vai lapsa uz jumta (paciente Freids) 238. lpp.

Maistollmutz (paciente Freids) 268.-269. lpp.

Maltīte ciemos (māte Freids) 131. lpp. (piez.)

Maskēts Oidipa sapnis (vīrietis Freids) 353. lpp. (piez.)

Mazā meita tiek pārbraukta (paciente Freids) 321.-323. lpp.

Mājskolotājs bērnu audzinātājas gultā (lekciju klausītājs Freids) 182. lpp.

Meitene ar blūzi baltā gaismā (C. kungs Tausks) 363. lpp.

Melodija, aizmirstā (mūziķis d’Ervē/Vašide) 33. lpp.

Mēness ūdeni, iekrišana ezerā (paciente Freids) 354. lpp.

Miets starp pirkstiem (Meiers Jesens) 42. lpp.

Mikroskopiski mazu zīmju atšifrēšana (Morī — Mori) 49. lpp.

Milzonīgas personas pie galda, gremojoši žokļi (Simons Simons) 47. lpp.

Mirusi meita kastē (paciente Freids) 152.-153., 180., 230. lpp.

Misidana (Mori — Morī) 32. lpp.

Mīlestības dienests (virsnieka atraitne Huga-Hclmūte) 142.-143. lpp. (piez.) Monbrisona, T. kungs (F. kungs Morī) 36., 181. lpp.

Nansena galvanizēšana (jauns ārsts Freids) 182. lpp.

Napoleonam piedāvā Mozeles vīnu (Hildebrants Hildebrants) 30. lpp.

Nelaime uz dzelzceļa ar mirušo tēvu (pacients Freids) 374. lpp. un tālāk. Nelaipnais sekretārs (Zilberers — Zilberers) 438. lpp.

Neliels namiņš starp divām pilīm (vīrietis Freids) 351.-352. lpp.

Nodokļu deklarācija (jauns ārsts Freids) 155. lpp.

Nokrišana no augsta mūra (Hofbauers Jesens) 42. lpp.

Nosaukuma aizmiršana (vīrietis Freids) 360. lpp.

Notušēts sapnis (vīrietis — Freids) 297. lpp.

Operas orķestris, tornis ar diriģentu (dāma Freids) 304.-306., 380. lpp. un tālāk. Orvjeto vīns (Morī Morī) 43. lpp.

Pagarinātā pātaga (Bismarks Zahss) 335.-339. lpp.

Paklupšana (pavecāka kundze Freids) 192.-193. lpp.

Papa bēbis (mazdēls 20 mēnešu vecumā Freids) 403. lpp. (piez.)

Partera pārlidošana un zobu izvilkšana (jauns vīrietis Freids) 342. lpp.

Pastaiga ar tēvu Prāterā un bleķa plāksnes noraušana (jauns vīrietis Freids) 323.324. lpp.

Pastaiga uz Dornbahu un Hāmeavu (astoņgadīga meiteneFreids) 130.—131.. 181., 476. lpp.

Paša izrādes novērošana (Bonžūrs Tobovolska/Makario) 433. lpp.

Pazemes kanāls un ronis (jauna sieviete Ābrahams) 355. lpp.

Pazīstamais kungs guļamistabā un smiešanās (vīrietis Ferenci) 412. lpp.

Pārbaudes sapnis (pacients Freids) 252. lpp.

Perona tuvošanās vilcienam (vīrietis Freids) 360. lpp.

Pie friziera un galvas nociršana (students Freids) 325. lpp.

Piedurknes kanāls (paciente Freids) 449. lpp. (piez.)

Piena traipi uz blūzes (drauga sieva Freids) 128. lpp.

Piķa maska (Morī Morī) 43. lpp.

Platmale ar šķībi stāvošu spalvu (anon. Štēkels) 321. lpp. (piez.)

Porcelāna trauku saplīšana (Hildebrants Hildebrants) 46. lpp.

Reižu sākšanās (drauga sieva Freids) 128. lpp.

Reliģioza ceremonija svaigā gaisā (Žirū de Bizarengs Jesens/Maknišs) 43. lpp. Zi» Tupot;, tava ir Tīra (Maķedonijas Aleksandrs Artemidors) 106. (piez.), 525. (piez.) lpp.

Salauztas sveces gaismeklī (jauna paciente Freids) 179.-180. lpp.

Salmu cepure, savdabīgas formas (paciente Freids) 320.-321. lpp.

Samaksāt ar 3 florīniem un 65 kreiceriem (dāma — Freids) 365. lpp.

Sapnis par vaboli (paciente Freids) 263.-265., 276. lpp.

Sargs baznīcā, landšafts (sarga sieva Datners) 325. lpp.

Septiņas treknas govis (faraons Jāzeps) 104., 298. lpp.

Sēru tērps (paciente Freids) 239. lpp.

Sifilītisks primārais afekts (ārsts Štērke) I 56. lpp.

Skolasbiedra atkailināšanās (pacients Freids) 188.-189. lpp.

Skūpsts automobilī, autoerotisms (vīrietis Freids) 360. lpp.

Slapjais, plūstošais (anon. Freids) 358.-359. lpp.

Slavas dzejolis Bruņolam (Skaligeri Jesens) 33. lpp.

Sonātes sapnis (Tartīni Freids) 524. lpp.

Steiga (paciente Freids) 189. lpp.

Svelošs plāksteris (Morī Morī) 43. lpp.

Svētceļojums uz Jeruzalemi (Morī Morī) 71., 460. (piez.) lpp.

Svingnum elvi (Karpinska Karpinska) 274. lpp.

Šimpanze un gorillkaķis (dāma Freids) 358. lpp.

Šokolādes tāfelītes (meita Freids) 130., 476. lpp.

Tas man ir jāizstāsta dakterim (paciente Freids) 390. lpp.

Teātra biļetes par 1 florīnu un 50 kreiceriem (F.līza L. Freids) 365.-366. lpp. Tētiņa galva uz šķīvja (trīsarpusgadīgs zēns Freids) 325. lpp.

Tēvs dzīvs un tomēr miris (vīrietis Freids) 377. lpp.

Tēvs gānās par vēlo atgriešanos (pacients Freids) 294. lpp.

Tikt pakārtam (Meiers Jesens/Maknišs) 42. lpp.

Tilta sargs Trilporā (Morī Morī) 35.-36. lpp.

Tirgū par vēlu (jauna paciente Freids) 177.-178., 369. lpp.

Tutelrein (jauns vīrietis — Freids) 269. lpp.

Tveice un negaiss Lamanša kanālā (Morī Morī) 43. lpp.

Uz augšu tikušais (skroderis Grimmu pasaka) 416. lpp.

Uz laukiem ar vīramāti (paciente Freids) 149.—150. lpp.

Uzreiz apēstais gaļas gabals (Flīsa dēls Freids) 245.-246. lpp.

Uzvandītais lauks (jauns vīrietis Freids) 354. lpp.

Vectēvs prasa norēķinu (jauns vīrietis Freids) 377. lpp.

Velna sapņi (trīspadsmitgadīgs zēns Debakers) 503.-504. lpp.

Vidējais no pārģērbšanās kabīnes, ķemertiņa un jumtistabas (paciente Freids) 291. lpp.

Vidusmēra cilvēks (dāma Freids) 476. lpp.

Vienos ratos ar Ahilleju (astoņgadīgais dēls Freids) 131., 428., 476. lpp. Vilcināšanās pārkāpt strautam (Zilberers Zilberers) 438. lpp.

Visas prāvas zaudētas (skolasbiedrs Freids) 150. lpp.

Vizināšanās pa Auszē (meita — Freids) 131., 476. lpp.

Vīrietis ar kapli dzenas pakaļ (vīrietis Freids) 502. lpp. un tālāk.

Zemeņu ēšana (Anna Freida — Freids) 131., 246. lpp.

Zēni, kas cīkstas, un sieviete pie žoga (pacients Freids) 191.-192. lpp.

Zēns jūrā (sieviete Džonss) 354.-355. lpp.

Ziemas mēteļa uzvilkšana (jauns vīrietis Freids) 179., 195. lpp.

Zobu izraušana (kolēģis Ranks) 344. lpp.

Zobu izraušana, brauciens cauri tunelim (kolēģis Ranks) 246.-247. lpp.

Zobu izsišana, darbības ar locekli (jauns vīrietis Freids) 342. lpp.

Zvanu skaņas, 1848. gada jūnija dienas (Morī Morī) 43. lpp.

Personu rādītājs

Rādītājā ir iekļautas visas personas, kas tieši vai netieši minētas Freida tekstā autori, kolēģi, Freida ģimenes locekļi, pacienti, draugi un paziņas, kā arī vēsturiskas un mītiskas personas, arī literāri personāži u. tml. Komentāros skaidrotām personām norādītās lappuses ir sliprakstā. Personas, kas minētas Bibliogrāfijas sadaļā B, ir uzrādītas slīprakstā, ja vien tās jau ņav minētas iepriekš vai minētas nelielā skaidrojumā Komentāru sadaļā Bibliogrāfija B.

Ābrahams Karls 312, 355, 532. 613

Adonids 355

Agate 368

Ahillejs 131

Alarihs 617

Alberti Mihaels 555, 627

Alberts 503, 504

Alberts Lielais 469, 624

Aleksandrs, Maķedonijas 106, 525

Alix 555

Almaviva 197

Almoli 25, 533, 573

Amrams Nātans 25, 533, 573

Andersens Hanss Kristiāns 225, 604

Anna O. 624

Anzjē Didjē 567, 619

Apollons 50, 180, 381

Arhimēds 163, 164, 597

Aristandrs 106

Aristotelis 24, 50, 104, 287, 475, 533, 572, 580, 588, 589 Artabans 29, 575

Artemidors no Daldas 25, 105, 106, 293,315,519, 533, 555,573,611, 626, 629 Artigs Renē 51, 533, 580 Atrids 369, 617 Auziņa Irēna 566 Ābels Karls 286, 532, 611 Ādlers Alfrēds 351, 498, 533, 616

Adlers Viktors 200, 201 602

Bacci Domenico 555

Bahs Tomass 574

Bakhs 355

Baumans Eižens 591

Bāzedovs Johans Bernhards 248, 607

Bāzedovs Karls Ādolfs 248, 607

Behterevs Vladimirs 270, 609

Beks Džordžs 133, 594

Belands Hermans 532, 554, 563, 587

Benders Hermans 533, 572

Benedikts Morics 427, 622

Beneze Emil 555

Benīni Vitorio 59, 82, 533, 555, 581 Berāte Šarlote 9 Bergers Hanss 184, 599 Bergers Johans Nepomuks 184, 599 Bernaisa Anna, māsa 598, 605, 620 Bernaisa Judīte 605 Bernaisa Lūsija, māsasmeita 605 Bernaisa Minna 387, 565, 568 Bernaiss Edvards 605 Bernaiss Elijs 620 Bernārs Klods 436, 437, 453, 623 Bernfelds Zigfrīds 618 Bernheims Ipolits 147, 596 Bernšteins Ignacs 133, 533, 594 Betingers 51, 534, 580 Betlheims Stjepans 341, 533, 615

Bēklins Arnolds 162, 597 Berners J. 51, 534, 581 Bēthovens Ludvigs 615 Bianchieri F. 132, 533, 535, 593 Bihzenšics Bernards 24, 104, 133, 534, 572, 573, 580 Bines Karls 38, 68, 86, 87, 95, 534, 578, 581 Binē Alfreds 581 Birkmaier Hieron 555 Bisland E. 555

Bismarks Oto 335, 336, 337, 614 Bīlenšteina Sofija 574 Bīlenšteins Augusts 7, 574 Blāzels Karls 363, 616 Bleilers Eižens 9, 312, 534, 613 Bols Benžamēns 555, 627 Bomaršē Pjčrs Ogistčns 197, 601 Bonatclli Frančesko 59, 534, 581 Bonatifelli, sk. Bonatelli Frančesko Bonžūrs Kazimirs 433, 622 Bordža Lukrēcija 204, 603 Bradley Francis Herbert 555 Brander Robert 555 Brandcss Georgs 244, 606 Breidbahs Olafs 574 Breiere Matilde 591 Breiers Jozefš 107, 382, 534, 565, 589, 591, 592, 598, 603, 621, 624, 626 Bremer L. 555 Brēzigs 117 Briedis Leons 566

Brike Ernsts 195, 196, 364, 370, 371, 396, 397, 417, 419, 420, 422, 600, 601, 621 Brils Abrahams 18, 22, 106, 569 Brīls Karls 618 Bruņols, veronietis 33, 576 Bruts 352, 373, 421,422 Burdahs Karls Fridrihs 8, 27, 28. 63, 88, 91, 209, 534, 574, 585 Buržē Pols 128, 592

Bussola Seraphinus 555 Butrū Emīls 629 Būzcmanns Adolfs 132, 534, 593 Bušē-Leklerks Ogists 51, 534, 580

Cane Francis 555 Cariero Alessandro 556 Carpenter 556

Cecīlija M (Anna Tedesko) 623

Cellers Alberts 81, 554, 584

Cellers Gerharts 584

Cēzars Gājs Jūlijs 352, 373, 421

Cicerons Marks Tullijs 29, 68, 534, 576

Claviere 556

Coutts G. A. 556

Cukera kungs 185, 186

Čclāno Toms 607 Cosers Džefrijs 136, 595

D. kundze 363

D.                L. 556 Dagonet H. 556

Daldas Artemidors, sk. Artemidors no Daldas Dandolo Giovanni 556 Dante Aligjčri 414, 621 Dantons Zoržs 432 Darvins Čārlzs 566

Datners Bernhards 325, 357, 367, 535, 614

Dāns Fēlikss 203, 603 Dāvids Jakobs Jūliuss 271, 609 Dāvidsons Volfs 74, 535, 583 Dechambre A. 556

Debakers Fēlikss Luijs 136, 503, 535, 595

Delakruā Anrī 436, 535, 622 Delāžs Ivs 37,89,90, 173, 508, 535,578 Delbefs Žozefs Remī Leopolds 31, 32, 39, 64, 65, 70, 72, 85, 111, 173,

177, 535, 576

D’Ervē de SendenI Marī Žans Leons

33,   43, 73, 492, 544, 576 Digā Ludoviks 68, 72, 495, 535, 582 Diomeds 131 Dipul Šarls 434, 622 Dīpgens Pauls 25, 469, 535, 573 Dellingers Jozefs 51, 535, 580 Dietrich J. 556

Diprels Karls 75, 133, 135, 255, 458,

523,   535, 556, 583 Dobošs Josefs 307, 612 Dochmasa A. M., sk. Dohmans Aleksandrs Dohmans Aleksandrs 556, 628 Dodē Alfons 128, 260, 261, 261, 264, 292, 427, 463, 592, 607, 608, 624 Doglia 132, 535, 593 Dona A .. i kundze 391 Doni kundze 390, 391 Dora 315, 350, 611, 612, 616, 623, 625 Dr. K. 257

Dr. M. (Jozefs Breiers) 112, 113, 115,

116,    117, 118, 119, 122, 123, 126, 266, 445

Draugs P. (Jozefs Panets) 215, 370, 371,

372,   373, 390, 391, 420, 422, 423, 445, 617, 621 Draugs R„ sk. Kolēģis R.

Dreifuss Alfreds 162, 597 Dreher E. 556

Dreksls Francs 25, 535, 573, 627 Dubrovins A. 628 Ducoste M. 556

Džeksons Džons Hjūlings 490, 625 Dženkinss 264

Džonss Ernsts 244, 248, 312, 315, 343, 354, 368, 451, 490, 545, 546, 606, 618, 629 Džoto 34, 577

Egers Viktors 44, 60, 76, 431, 535,

556, 580

Egle Kārlis 598, 603 Eiduss Jāzeps 547, 576 Ekdāls 268

Eksners Zigmunds 621 Ekšteina Emma 590 Elisons Endrū 97, 533, 587 Elīza L. 365, 366 Eljots Džordžs 263, 608 Elksne Ārija 446 Ellenbergers Henrijs 566, 578 Elliss Henrijs Heveloks 38, 72, 76, 164, 176, 313, 332, 356, 435, 469, 507,

535,   556, 578, 597

Emija fon N. (Fanija fon Zulcere) 565 Emīls 130

Erdmans Johans Eduards 8, 81, 536, 556, 585 Erks (Knauers Vincencs Andreass) Vincencs 557, 628 Eršs Johans Zāmuels 584 Escande de Messieres 557 Eskulaps 50

Etinshauzens Konstantīns 598 EvanļSa Mērija Anne, sk. arī Eljots Džordžs

Ēders Montagjū Deivids 352, 535, 616 Ēnejs 565 Ēnigcrs 81, 584

E.  kungs 36

Farina Johans Marija 43, 579

Faure 557

Fausts 261, 601

Federns Pauls 349, 616

Fehners Gustavs Teodors 62, 68, 463,

536,    582 Fenizia 557

Ferdinands (Spānijas) 201, 602 Ferenci Šāndors 19, 106, 133, 226,

242, 291,313, 326, 335,352,412, 493, 536, 568, 570, 571, 621 Ferē Saris 96, 536, 586

Fērsters Makss 25, 573 Figaro 197, 380

Fihte Imanuels Hermans 27, 75, 81,

536,   574 Fihtners Gerhards 532 Filips 501

Filipsons Ludvigs 501, 626 Fischer loannes 557 Fišers Karls Filips 77, 536, 584 Fišhofs Ādolfs 199, 601 Flāvijs Jozefs 298, 611 Fleišls-Marksovs Ernsts 116, 120, 196, 370, 371, 371, 384, 420, 422, 424, 591, 621 Flīsa Ida 128, 590, 592 Flīsa Paullne 419, 424, 592 Flīss Vilhelms 8, 101, 120, 123, 128, 163, 164, 166, 167, 186, 266, 267, 270, 294, 290, 292, 296, 370, 373, 385, 386, 388, 392, 419, 423, 424, 445, 484, 536, 565, 566, 567, 569, 571, 574, 583, 584, 588, 590, 592, 593, 595, 596, 598, 599, 603, 604, 605, 607, 609, 611, 614, 618, 621, 625 Flora 171, 257 Florentin V. 557 Fluss Emīls 567

Folkelts Johanncss 35, 44, 53, 56, 68, 71,77, 82, 92,94,95, 135,210, 211, 212, 308, 554, 577 Folke Verners 582 Fornachschon H. 557 Fosvinkels Peters 591 Francs 234

Francs jozefs 1 199, 268, 595 Franss Anatols 90, 100, 585 Freida Amālija 36, 131, 184, 194, 195, 196, 229, 301, 501, 502, 593 Freida Anna, māsa sk. Bernaisa Anna Freida Anna, meita 131,246, 301, 593, 597, 622

Freida Marta 115, 120, 123, 126, 127, 162, 165, 166, 167, 170, 196, 271, 384, 391, 406, 591, 601, 620 Freida Matilde 116, 129, 130, 131, 591, 592, 605 Freida Sofija 593, 620 Freids Aleksandrs, brālis 123, 271, 379,

380,  405, 406, 609 Freids Džons (Johans), brāļadēls 216,

373,  374, 421, 600 Freids Emanuels 591, 619 Freids Filips 619 Freids Jakobs, sk. Tēvs Freids Jozefs, tēvocis 137, 138, 139,

140,   141, 161, 183, 266,411,422, 491,595 Freids Martins 129, 591 Freids Olivers 129, 391, 592 Freids Zigmunds 7, 8, 9, 10, 11, 104,

107,   136, 173, 176, 215, 216, 244, 247, 323, 326, 329, 337, 345, 347, 353, 357, 359, 360, 362, 363, 364, 391, 438, 500, 532, 533, 534, 536,

537,   538, 539, 540, 541, 542, 543,

550,   554, 563—627, 629 Freids Žans Martins 129, 131, 247, 388, 391, 417, 593, 619 Frenklins Džons 133, 594 Frensberg Adolf 557 Frerichs J. H. 557 Fukjē-Tenvils Antuāns 44, 579 Fuko Marsels 437, 445, 622 Fukss Eduards 308, 543, 612 Fukss Johans Jozefs 614 Fulda Ludvigs 225, 604

Galēns 557, 628

Galma padomnieks L. 163, 164, 202 Galtons Frānsiss 139, 266, 430, 543, 595 Ganimeds 204 Gargantija 202, 409, 603

Garibaldi Džuzepe 351, 375, 376, 391, 617

Garnjē Ādolfs 217, 409, 543, 579 Garnjē Zils 44, 620 Gcrtnere Flora 167, 170, 171, 598 Gertners Gustavs 167, 170, 171, 257, 598

Gēte Johans Volfgangs 142, 146,196, 243, 286, 292, 301, 314, 384, 385, 386, 392, 414, 524, 545, 585, 595, 596, 600, 607, 611, 617 Giklhorns Jozefs 566, 595, 596 Giklhorns Renē 566, 595, 596 Girgenzons Oto 8, 557, 628 Giskra Karls 184, 599 Gislēns Žozefs 97, 544, 587 Glslers Karls Makss 96, 543, 575, 577, 578, 586 Gleichen-Russwurm A. 557 Gley E.557 Glītumiņš 404

Goblo Edmons 437, 495, 543, 622 Goldmans Stefans 575, 576, 578, 581,

583,       584, 585 Gompercs Heinrihs 388, 618 Gompercs Teodors 105, 543, 573, 589, 618, 623 Gorton D. A. 557 Gotharts Oto 25, 543, 573 Gould G. M. 557 Grabener G. C. 557 Graffunder Paul 557 Grāfa Cecīlija, māsasmeita 605 Grāfa Hanna 604 Grāfa Roza, māsa 132, 604 Grāfs Heinrihs 605 Grāfs Herberts 604

Grāfs Hermans, māsasdēls 132, 593, 605 Gregorijs Džons 42, 97, 579 Grēve Ludvigs 582 Grilparcers Francs 202, 602, 606 Grimms Jakobs 416, 621

Grimms Vilhelms 416, 621 Griņārs Viktors 339, 614 Grīnvuds Frederiks 557, 628 Grīzingers Vilhelms 98, 135, 215, 543, 587

Gross Hanss 616 Grots Nikolajs 557, 628 Grubriha-Simitisa Ilze 566, 567 Grubers Johans Gotfrīds 584 Grupe Oto 25, 543, 573 Guardia J. M. 558 Gulivers 47, 409 Gutfeldt I. 558

Ģiezens Augusts 567

Hafners Pauls 26, 28, 65, 75, 77, 79,

544,   574 Halberštats Ernsts 620 Halberštats Heines 625 Halberštats Makss 625 Hallema Florensa 37, 135, 160, 544,

578

Hamilkars Barkass 88, 600 Harriets 170, 243, 244, 389, 583, 619 Hammeršlāga Anna 590 Hammeršlāgs Zāmuels 577, 578 Hampe Teodors 558, 628 HannibaJs 187, 188, GOO Hanss Gudrinieks 171 Hanss, mazais 232, 233 Hartmans Eduards 135, 458, 544, 550, 595, 623 Hartmans Heines 341, 533, 615 Hasdrubals 188, 600 Hдgens 98, 447

Hдgens Fridrihs Vilhelms 544, 587 Hegards Raiders Henrijs 396, 397, 619 Heine Heinrihs 381, 446, 599, 618, 621

Henrijs VIII 602 Helēna 425, 621

Hellers Hugo 19, 570 Helmholcs Hermans 524 Hempel 560

Hencens Vilhelms 360, 544, 616 Heniga Olga 604

Henningss Justs Kristians 32, 42, 544, 576

Herbarts Johans Fridrihs 86, 585 Herbsts Eduards 184, 544, 599 Herds Teodors 618 Herders Johans Gotfrids 196, 601 Hermans Karls Fridrihs 51, 544, 580 Hese, sk. Hesens Roberts Hesens Roberts 274, 610 Hegelis Georgs Fridrihs Vilhelms 67,

582 Hera 202 Herakls 409

Herodots 352, 544, 575 Herods 388 Herofils 133, 594 Hervдgens Fridrihs 558, 628 Hildebrands Fridrihs 35, 37, 38, 44, 45, 74, 76, 78, 79-82, 160, 598 Hildebrants Fridrihs Vilhelms 29, 30, 68, 544, 576 Hiller G. 558 Hipijs 352

Hipokrats 24, 50, 356, 544, 545, 572, 616

Hicmans Eduards 314, 545, 613 Hilfcrdinga Margarete 413, 620 Hirsmillcrs Albrehts 565, 591 Hitschmann Friedrich 558 Hobss Tomass 469, 545, 624 Hofbauers Johaness Kristofors 42, 545, 579

Holcendorfs Francs 557, 558 Hols Stenlijs 22, 571 Holoss Istvдns 19, 570 Homers 228, 414 Honbaums Karls 96, 545, 586

Huga-Helmūte Hermine 132, 142,

234, 545, 593 Hugelins Johans 628

Ibsens Henriks 237, 268, 605, 608 Ignacs Johans 580 Iokastc 240, 241 Irma, paciente (Irmas injekcija)

112-117, 119-125, 137, 140, 160, 168, 265, 276, 279, 282, 284, 289, 304, 462, 463, 511, 577, 590, 591 Isabelita 200, 201 Isabella (Kastilijas) 201, 602 Ivaja Sazanami 85, 545, 574 Idelers Karls Vilhelms 96, 545, 586

Jastrovs Džozefs 558, 628 Jāzeps 104, 298, 422 Jehova 201

Jensens Jūliuss 558, 629 Jesaja 127

Jekelss Ludvigs 244, 606

Jensens Vilhelms 104, 538, 588, 614

Jesens Peters 28, 32, 42, 43, 60, 77, 83,

545,   575

Jēzus Kristus 80, 599

Jodls Fridrihs 69, 545, 582

Jolless Ādolfs 591

Jozefs II 371, 372

Jungs Karls Gustavs 132, 298, 343,

346, 368, 459, 461, 546, 571, 590, 593, 606, 615

K. jaunkundze 297

Kabaniss Pjērs Žans Žoržs 97, 534, 587

Kaetani-Lovatelli Ersllija 555, 628

Kains 400

Kalo Žaks 376, 617

Kants Imanuels 78, 81, 97, 437, 438,

546,        584, 585, 587 Kardāno Džeronimo 556, 628 Kareņja Čezāre 81, 534, 584

Karls (zēns) 150, 151 Karls (F. Reutera tēls) 117 Karpinska Luīze 274, 546, 610 Kasijs Dions 625 Kasīrerc Bernfelde Zuzanna 618 Kasovics Makss 591, 592 Kasts Alfreds 591 Katele 608 Katiņa 264

Kaufmans Rūdolfs 592 Kazovskis 96, 546, 586 Kārlis XII 68

Keizerlinks Aleksandrs 575 Kellers Gotfrīds 227, 359, 604 Kēnigšteins Leopolds 166, 167, 168, 257, 596, 597 Kērners Kristiāns Gotfrīds 109, 589 Kimmerle Gerds 568 Kingsforde Anna 558, 629 Kirhgrābcrs F. 321, 546, 614 Klaparcds Eduārs 65, 534, 582 Kleinpauls Rūdolfs 312, 546, 613 Kleists Heinrihs 608 Klementi Mūcio 330, 614 Kloepfel F. 558 Knēbels Karls Ludvigs 547 Knēdls 159, 160 Kolēģis N. 140, 141 Kolēģis P. 214, 215, 216, 445 Kolēģis R. (Leopolds Kēnigšteins) 138, 139, 140, 141, 144, 174, 183,411, 491, 596, 597 Kolkinsa Mērija Vitona 38, 40, 58, 207, 534, 544, 578 Kollers Karls 166, 597 Konstāns Leopolds 606 Koriats Isidors 343, 534, 616 Kovics Joels 573 Krafts-Ebings Rihards 595 Kramāržs Oldržihs 558, 629 Krasnicki E. 558

Krass Marks Licīnijs 491, 533, 625

Krauss Augusts 53, 96, 97, 99, 533, 546, 581, 587 Krauss Fridrihs 533, 561, 611, 626 Krēpelins Emīls 628 Kromvels Olivers 619 Krons 236, 529 Kserkss 29, 575 Kučera Eduards 558

Ķemere Ināra 566 Ķempe Mirdza 580

L., barons 248, 480 L. kundze 166, 167, 170, 257 Laboks Džons 23, 572 Laistners Ludvigs 558, 629 Landau M. 558 Landauers Karls 210, 546, 603 Landkvists Jons 21, 570 Lasals Ferdinands 271, 272, 567, 568,

609

Laskers Eduards 271, 609 Lauers Karls 25, 547, 573 Laupts 558

Lazcgs Ernsts Šarls 96, 547, 586 Lājs 240, 241 1.eandrs 202

Leds Trumbuls Džordžs 49, 50, 506,

546,  580 Lehers Konrāds 607 Lchcrs Oto 246, 607 Leidesdorfs Makss 558, 629 Lelī Luijs Francisks 97, 547, 587 Lelorēns Žaks 44, 76, 431, 488, 547,

579

Lemuāns Zaks Albērs Fēlikss 67, 582 Lēmans Alfreds Georgs Ludvigs 51,

547,   580

Leopolds, draugs (Ludvigs Rozenbergs) 113, 117, 118, 119, 123 Lerch Mattheus Franz 558 Lerē Fransuā 459, 547, 623

Leruā Bernārs Ežēns 436, 437, 533,

542,   622 Lesings Gotholds Efraims 171, 598 Lēnavs Nikolauss 154, 596 Lēve Karls 404, 613, 620 Lēvingcrs Ādolfs 85, 547, 573 Liberāli Francesco 559 Ljebo Ogists 491, 547, 559, 568 Linkeiss, sk. Popers Jozefs Lipss Teodors 209, 523, 524, 525, 547, 603 Līvijs 352

Loids V. 51, 547, 580 Lopess-Baļestēross i de Torress Luiss 21, 570

Ludvigs, Bavārijas karalis 381, 618 Luīze N. 396, 397 Lukrēcijs Tits Kārs 29, 547, 576 Luksch L. 559 I.ūse Ērika 604

M. kungs 292, 384, 392 Macfarlane A. W. 559 Maierss Frederiks Viljams Henrijs 33,

548,   577

Makario Moriss Martēns Antuāns 97, 433, 547, 548, 559, 587 Maknišs Roberts 42, 43, 548, 579 Makrobijs Ambrosijs Teodosijs 85, 573 Maksvels (Klerks Maksvels) Džeimss 398, 534, 619 Marats Žans Pols 44, 579 Marcinovskis Johaness Jaroslavs 273, 316, 368, 548, 610 Marija 191, 286 Marija Terēzija 376, 617 Masēns Andrē 188, 600 Matilde 121

Mazais Hanss 232, 233, 604 Māss Johans Gebhards Ērenreihs 28,

547,  575 Meiersons Ignacs 21, 570

Mefistofclis 87, 595 Meiers Georgs Fridrihs 42, 548, 579 Meiere-Palmedo Ingeborga 532 Meiers Karls 128

Meiers Konrads Ferdinands 410, 620 Meinerts Teodors 208, 231, 383, 548, 603, 618 Meisel Josef559

Melināns Kamils 559, 560, 629 Melzentin C. 559

Mens di Birāns Pjērs 97, 548, 559, 587

Mentz Richard 559

Mēders Alfonss 312, 498, 548, 613

Mēnelajs 621

Millera kungs 430

Millers Johaness Peters 48, 49, 543,

548,        580 Miltons Džons 136, 595 Miops 246, 386, 388 Miura Kinosuke 25, 548, 573 Mīlleitnere Elke 568 Mocarts Volfgangs Amadejs 432, 601, 608

Modslijs Henrijs 523, 548, 626 Moljērs Žans Batista 451, 623 Monroe W. S. 559 Mopasāns Gijs de 264, 608 Morgernšterns Karls 610 Morī Luijs 28, 29, 32, 35, 36, 43-45, 47, 48,49,51,67, 69,71,73, 76,

83, 84, 86, 96-99, 181, 195, 431,

432,   450, 460, 495, 548, 559, 575, 576

Moro Žaks Žozefs 97, 548, 587 Mošeless Izaks 330, 614 Motet 559

Mozus 337, 338, 355 Murray J. C. 559

Nagele Anton 559 Nakts karaliene 608 Nansens Fritjofs 182, 599

Napoleons Bonaparts 30, 44, 188, 217,

218,   432, 576, 579, 600, 611 Narkēvičs Edgars 566 Nase Kristiāns Fridrihs 586 Nātansons Jakobs 502, 626 Neke Pauls 549, 574 Nēgeleins Jūliuss 25, 549, 574 Nelsons Jūliuss 37, 549, 578 Newbold W. 11 559

Niče Fridrihs 474, 583, 584, 611, 624 Nora 268

Notnāgels Hermans 595 Nurdenšelds Oto 132, 549, 594 Novackis Henriks 606 Novaliss 91, 585

Odins 203 Odisejs 228

Ofenbahs Žaks 425, 621 Ofēlija 244

Oidips 240, 241, 242, 352, 353, 583,

584,      605, 606 Openhcims Dāvids Ernsts 357, 530, 543, 616, 627 Ortega i Gasets Hosē 570 Osiriss 355 Oto 150, 151

Oto, draugs (Oskars Riē) 112, 113,

117, 119, 120, 121, 122, 123, 124,

126,   140, 247, 248, 267, 463, 479 Ozers Leopolds 164, 597

P. kungs 405, 406 Pakantoni Demētrijs 96, 549, 586 Pallada 180 Pamina 608

Panets Jozefs 617, 621; sk. arī Draugs P. Panica Oskars 204, 603 Pantagriels 202, 603 Parids 621

Parks Mungo 133, 594 Passavanti Jacopo 559

Patnams Džeimss 132, 550, 593 Peiss I.uijs 99, 549, 588 Pecls Oto 175, 550, 598 Pelagija 194, 195, 196 Pepi kungs 127

Pfafs Emīls Rihards 78, 549, 584 Pick A. 560

Piles Aleksandrs 39, 549, 578 Pišons Eduārs 96, 549, 578 Pfennings Rihards 588 Pfisters Oskars 317, 357, 549, 614 Platons 78, 530, 584 Plātens Augusts 369, 617 Plotīns 135, 594

Pohorilless Noa F.liezers 458, 550, 623 Pokornijs Aloizs 598 Polāns Frederiks 436, 549, 560, 622 Ponte Lorenco Da 601 Popers Jozefs 101, 278, 542, 547, 588,

610 Popers Karls 8 Popovičs 196

Prevo Marsels 128, 340, 592 Priļnss Mortons 452, 550, 623 Profesors M. 246, 247, 386, 388 Profesors N. (Hermans Notnāgels) 270, 272, 273, 429, 463, 512, 595 Profesors R. (Kasovics) 247, 248, 480 Psihe 234 Ptolemajs 1 133

Purkinjejans Evangelista 91, 135, 550, 586 Purs Jozefs 577

Raalte F. 132, 550, 593 Rablē Fransuā 202, 409, 410, 603 Rainis Jānis 585, 595, 621 Rādeštoks Pauls Vilhelms 29, 44, 51, 59, 60, 69, 77,81,96, 97, 98,99,

135,  550. 575, 576, 580, 581, 582, 583, 584, 585 Ramm K. 560

Ranks Oto 17, 18, 19, 20, 21, 109,

158, 206, 221, 236, 279, 310, 312, 313, 326, 344, 352, 354, 355, 356, 357, 359, 416, 550, 551, 564, 569, 570, 589, 590, 622 Reihs G. 217

Reiks Teodors 357, 551, 616 Reils Johans Kristians 579, 586 Reitlers Rūdolfs 319, 352, 551, 614 Reuters Fries 592 RežI Emanuels 96, 551, 560, 586 Richard J. 560 Richardson B. W. 560 Richter E. 560 Rič Melānija 590 Rič Oskars 590, 591 Rifs Valters Hermans 560, 629 Rigo Nikolā 555, 627 Richter J. P 560 Rihters Hanss 305, 612 Roberts V. 36, 88, 89, 160, 161, 172, 498, 507, 551, 578, 585 Robespjērs Maksimiljč (Maksimilians)

44,  579

Robiceks Alfreds 106, 332, 551, 589, 614 Robinson L. 560

Rofenšteins (Rozenšteins) Gastons 341,

551,  615

Roršahs Hermans 316, 551, 613 Rousset C. 560 Roux J. 560

Rozegers Peters 413, 621 Rozenbergs Ludvigs 591 Rozenvalde Inta 566 Rūts Kristofs 627

Saka Sacījis 270, 609 Sallijs Džeimss 72, 136, 436, 507, 553,

560,   583 Sandozs Pjērs 271, 610 Sanktiss Sante de 96, 97, 100, 551,

552,  586

Sapfo 261, 262, 275 Sarlo F. 560

Savonarola Džirolamo 163, 597 Sch. Fr. 560 Schtvartzkopff P. 560 Sēlis Kālmans (Kolomans) 376, 617 Sfinksa 240

Simons Pols Makss 47, 50, 51, 54, 135,

552,  580

Sīrīns Muhammads Ibn 555, 627 Skaistule 261

Skaligers Žils Sezārs 32, 33, 576 Skaligers Žozefs Žists 576 Smits Adams 619 Sofokls 240, 242, 606 Solms Marles 566, 567 Solons 244, 606 Spensers Herberts 24, 572 Stanniuss Hermans Fridrihs 364, 396,

553,   617

Starobinskis Žans 566, 567, 572

Stevenson R. L. 560

Striks M. 560, 629

Summers T. 0.561

Surbled G. 561

Suzanna 197

Svifts Džonatans 580

Svoboda Hermans 101,163,340, 553,588

Šabanē Pols 58, 76, 534, 581 Šamiso Adelberts 615 Šantels Antons 560, 629 Šekspirs Viljams 10, 136, 200, 243,

244, 373, 404, 414, 422, 595, 598, 600, 602, 603, 606, 617 Sellings Fridrihs 574 Šērners Karls Alberts 53, 56, 92, 93,

94,  95, 103, 133, 210, 211, 212,

299, 308, 313, 319, 356, 472, 508,

524,         552, 581, 586 Sillers Fridrihs 109, 301, 369, 373, 399, 450, 589, 811, 612, 615, 617, 620

Šleihere Celestlne 591 Šleihs Karls Ludvigs 560, 629 Šleiermahers Fridrihs 62, 82, 108, 552,

582

Šlomo Almoli ben Jākobs sk. Almoli

Šmids Vilhelms 566

Šolcs Fridrihs 39, 70, 78, 135, 552,

578

Šopenhauers Arturs 52, 53, 77, 97,

242, 437, 552, 581, 584, 587 Šperbers Hanss 312, 552, 613 Špīlreina Sabīna 132, 552, 593 Špita Heinrihs 51, 61, 63, 67, 70, 71, 75, 77, 81, 82, 96, 98, 207, 445,

553,   576, 581, 582 Špitelers Karls 157, 232, 553, 596 Šprengels Kurts Polikarps Joahims 534,

580

Šrēters Karls 340, 341, 615 Šrēters Mihaels 588 Štetenheims Jūliuss 196, 601 Štēkels Vilhelms 16, 251, 252, 288, 302,310,311,317,318,319, 321, 337, 343, 351, 363, 553, 569 Štērke Augusts 156, 596 Štērke Johans 74, 133, 553, 583 Strikers Zālomons 69, 84, 402, 553, 582, 583, 597, 598 Štolls Pavels 566 Štrimpels Ādolfs 8, 41, 579 Štrimpels Ludvigs 7, 28, 35, 37, 39, 46, 50, 54, 58, 59, 60, 64, 66, 69, 70,

87, 160, 176, 208, 209, 212, 218, 402, 553, 574, 575, 579 Štumpfs Ernsts Johans Georgs 106,

553, 589 Šurs Makss 569 Šuvajeva Andžela 566 Šuvajeva Anna 567 Šuvajeva Katrīna 567 Šuvajevs Andris 567 Šuvajevs Igors 7, 566, 620

Šūberts Gothilfs Heinrihs 75, 313, 552,

583

Švarcs Pauls 25, 552, 573

T. kungs 36

Tailors Edvards 24, 572

Tanerī Pols 445, 553, 561, 623

Tanheizers 608

Tartīni Džuzepe 524, 626

Tausks Viktors 132, 274, 363, 553,

593

Tāfe Eduards 198, 601 Tedesko Anna, sk. Cecīlija M.

Tenisons Alfreds 199, 602

Tēgels Kristfrīds 588

Tēvs (Freids Jakobs) 139, 166, 167,

183, 184, 187, 203, 285, 375, 376, 382, 383, 391, 393, 401, 421, 569, 595, 605 Tfinkdži Zozefs 85, 105, 553, 573 Thomayer, sk. Tomaiers Jozefs Tisjē Filips 51, 52, 57, 60, 96, 97, 135, 553, 561,580 Titchener E. B. 561 Tjērs Luijs 188, 600 Toblers Georgs 618 Tobovolska Justīne (Zistīne) 76, 432,

433,         436, 437, 533, 554, 583 Tomaiers Jozefs 97, 553, 561, 586, 587, 629 Tonnini S.561

Tonsor Johannes Henricus 561 Trenks Fridrihs 133, 135, 594 Tuke D. H.

Tuns Osvalds fon 197, 198, 217, 379, 380, 410, 601

Ullrich M. W. 561 Unger Franz 561 Ungers Jozefs 184, 599 Urāns 236

Ūlands Ludvigs 261, 315, 607, 613

Vaijāns Ogists 622 Varburgs Abijs 612 Vašide Nikolaje 31, 33, 73, 492, 554, 576

Vāgners Rihards 304, 381, 587, 608, 623

Vāgners Rūdolfs 544 Vārcndonks Žuljēns 541, 554, 622 Veigants Vilhelms 28, 43, 51, 57, 70,

127,   554, 575 Veils Aleksandrs (Ābrahams) 562, 629 Veiningers Oto 588 Vergilijs 567

Vespa Benjamino 96, 554, 586 Vēbers Karls Marija 368, XXX Vigema Augusta 132, 554, 594 Vignoli Tito 561

Vikoukals Františeks Vladimirs 562,

629

Vilhelms I 335, 614 Vilkcilvēks 598, 610, 614 Vinkelmans Johans Joahims 187, XXX Vinklers Hugo 106, 589 Vinteršteins Alfrēds 28, 554, 575 Virhovs Rūdolfs Ludvigs Karls 557, 558 Vitelss Frics 201, 372, 554, 602 Vida Sāra 37, 135, 160, 544, 578 Volls Mourlī Džons 54, 209, 349, 554,

561,   581, 586 Volfs Hugo 305, 612 Vunts Vilhelms 46, 48, 56, 57, 69, 70, 93, 98, 208, 209, 218, 554, 575, 580

Weder R. 562 Wehr Hans 562 Wendt K. 562 Wilks S. 562 Williams H. S.562 Woodworth R. S. 562

Zahss Hanss 312, 315, 335, 362, 530, 539, 551, 613 Zarastro 608

Zekers Frics 85, 552, 574 Zevs 236, 529

Zēgels Binjamins 133, 533, 594 Zilberers Hermans 63, 108, 202, 306, 307, 336, 437-439, 454, 483, 552,

582

Zilberšteins Eduards 577

Zibeks Gustavs Hermans 70, 552, 577,

582                          Zigfrīds 447

Zolā Emīls 201, 204, 271, 602, 610 Zuccarelli 562

Zulcere Fanija (Emmija fon N.) 565

I

Žans Pols 187, 560, 600 Žino Lorete 579

Zirū de Bizarengs Luijs Fransuā 43,

543,        579 Žojēzs 463, 624 Zozefine 235 Zurkcilvēks 610, 612

PASKAIDROJUMI

** [Mēs sapņojam par to, ko esam redzējuši, runājuši, iekārojuši un darījuši.]

** [Bet dvēselē lielākoties kustas un darbojas tas viss, kas tajā palicis kā pēdas no tā, ko nomodā esam vai nu domājuši vai darījuši.]

* [1914. g. papild.] Bez šīs sapņu diagnostiskās izmantošanas (piemēram, Hipokrats) vajag atcerēties to terapeitisko nozīmi senatnē.

Grieķiem bija sapņu orākuls, ko parasti mēdza uzmeklēt slimie, kas vēlējās atveseļoties. Slimais devās uz Apollona vai Eskulapa templi, tur viņš tika pakļauts dažādām ceremonijām, tika mazgāts, rīvēts, apdūmots un, šādi novests eksaltācijā, tika noguldīts templī uz upurētā auna ādas. Viņš iemiga un sapņoja par dziedinošajiem līdzekļiem, kas viņam tika rādīti dabiskā veidolā vai simbolos un tēlos, kurus priesteri vēlāk interpretēja. ►

* [Sapņi, kas rastos tikai no psihes, nepastāv. Mūsu sapņu tēli nāk no ārienes..]

* [“Šo tēlu izveide, ko nomodā esošam cilvēkam parasti paveic griba, attiecībā uz saprašanu ir tas pats, kas attiecībā uz kustību spēju ir kaut kādas kustības, kuras rodas horejas un paralīzes gadījumā..”]

***** [“Miegā visas gara spējas, izņemot uztveri, principā saglabājas neskartas gan saprašana, gan iztēle, gan atmiņa, griba un morāle, vienīgi tās skar imaginārus un nepastāvīgus objektus. Sapņotājs ir aktieris, kurš bez ierobežojuma spēlē trakos un gudros, bendes un upurus, pundurus un milžus, dēmonus un eņģeļus.”]

**** [“Sapņa tēls ir idejas kopija. Galvenais ir ideja, redzējums ir tikai piedeva. Kad esam to noskaidrojuši, jāspēj sekot ideju gaitai, analizēt sapņa audumu; nesakarīgums kļūst saprotams, visfantastiskākie koncepti kļūst par vienkāršiem un pilnīgi loģiskiem faktiem.” Vašides perifrāze.]

* [Galu galā sapnis ir rezultāts domai, kura klejo bez mērķa un virzības un nemitīgi kavējas atmiņās, kuras saglabājušas pietiekamu intensitāti, lai patrāpītos tai ceļā un apturētu, iedibinot starp tām te vājāku un neskaidrāku, te stiprāku un ciešāku saikni atkarībā no tā, vai smadzeņu aktivitāte tajā brīdī ir vairāk vai mazāk nomākta.]

** [“patieso ārprātu determinējošo cēloni”]

** Pēc manuskripta pabeigšanas man kļuva pieejams Stumpfa (1899) darbs, kas sakrīt ar mana darba nolūku pierādīt, ka sapnis ir jēgpilns un interpretējams. Taču interpretācija norisinās ar alegorizējošas simbolikas starpniecību bez garantijas par metodes vispārnozīmīgumu.

** [Šī rindkopa pievienota 1909. gadā, bet nākamā atbilstīgi modificēta.j

* [1919. g. papild.j Dr. H. fon Hugas-Helmūtes kundze 1915. gadā ir pavēstījusi sapni, kas laikam vairāk par visiem ir piemērots tam, lai pamatotu manis piešķirto nosaukumu. Sapņa deformācija šajā piemērā strādā ar tādu pašu līdzekli kā vēstuļu cenzūra, lai izdzēstu vietas, kas tai šķiet piedauzīgas. Vēstuļu cenzūra šādas vietas padara nelasāmas ar pārsvītrošanu, sapņa cenzūra tās aizstāj ar nesaprotamu murmināšanu.

Sapņa izpratnei pavēstāms, ka sapņotāja ir ļoti cienīta, smalki izglītota dāma, piecdesmit gadus veca, pirms aptuveni divpadsmit gadiem nomiruša augstāka virsnieka atraitne un pieauguša dēla māte, kurš sapņa laikā atrodas frontē. ►

** [1914. g. papild.] Viens no dižiem dzīvojošajiem rakstniekiem, kurš, kā man teikts, neko negrib zināt par psihoanalīzi un sapņa interpretāciju, patstāvīgi tomēr atrod gandrīz identisku formulu par sapņa būtību: “Patvarīga alkainu vēlmju uzrašanās zem viltus izskata un nosaukuma.” C. Spitteler (1914, 1). ►

’ [1909. g. papild.j Pirmajā izdevumā še stāvēja vārds Hasdrubals; dīvains malds, kura skaidrojumu esmu devis savā [darbā] “Par ikdienas dzīves psihopatoloģiju” [1904, X (2.) nodaļa].

*** [Šis teikums ir ievietots 1914. gadā.]

** Šis atkārtojums sapņa tekstā laikam ir ieslīdējis izklaidības dēļ, un tad to esmu atstājis, jo analīze rāda, ka tam ir sava nozīme.

** [ Iekavās ievietotā teikuma daļa nav pirmajos divos izdevumus. Tā ir ievietota 1911. gadā, bet sadaļa “un vēlāk pieminētajai “sekundārajai apstrādei”” 1914. gadā.j

*** [1914. g. papild.] Kopš tā laika ir veikti daudzi novērojumi par bērnu sākotnēji naidīgo izturēšanos pret brāļiem un māsām un pret vienu no vecākiem, un [tie] tikuši izklāstīti psihoanalītiskajā literatūrā. īpaši patiesi un naivi šo tipisko bērna ievirzi no savas pašas agrīnākās bērnības ir atainojis dzejnieks Špitelers ►

** [ 1909. g. papild.j Vismaz dažos mitoloģiskos atainojumos. No citiem izriet, ka vīrietību laupa tikai Krons savam tēvam Urānam. Par šā mitoloģiskā motīva nozīmi sk. Rank O. 1909 [1914. g. papild.j un Freud 1912c, Kapitel IX, 2.

* Ari lielajam, pārbagātīgajam, pārmērīgajam un pārspīlētajam sapņos varētu būt bērnības raksturs. Bērns nepazīst alkaināku vēlmi, kā kļūt liels, saņemt no visiem tikpat daudz kā lielie; viņu ir grūti apmierināt, viņš nepazīst “gana”, ►

** [1925. g. papild.] Analītiskā izpēte mums ir ļāvusi uzminēt, ka bērnu īpašajā patikā uz gimnastiskajiem vingrojumiem un to atkārtošanā histēriskā lēkmē līdztekus orgāntīksmei ir līdzdalīgs vēl cits moments — (bieži vien neapzināts) atmiņas tēls par novēroto (cilvēku vai dzīvnieku) seksuālo satiksmi.

*** Jauns, no nervozitātes pilnīgi brīvs kolēģis man par to vēsta: “No paša pieredzes zinu, ka agrāk šūpojoties, un tieši brīdī, kad atgriezeniskajai kustībai ir vislielākais spars, izjutu ģenitālijās savdabīgu izjātu, kas man, kaut arī īstenībā man tas nebija patīkami, tomēr jādēvē par tīksmes izjūtu.” No pacientiem bieži esmu dzirdējis, ka pirmās erekcijas ar tīksmes izjūtu, ko viņi var atminēties, gadījušās zēnu gados, rāpjoties pa kokiem. No psihoanalīzēm visā noteiktībā izriet, ka bieži vien pirmās seksuālās ierosas sakņojas bērnības gadu plēšanās un cīkstēšanās spēlēs.

*“ [1925. gadā pievienota rindkopa. Sk.: Stekel. 1909, 464, 471.]

* [Šā sapņa pirmpublikācijā (1911a) seko vēl šāda rindkopa:

“Kopumā šis sapnis attiecas uz ne visai reto “biogrāfisko” sapņu grupu, kuros sapņotājs nepārtraukta stāsta formā sniedz pārskatu par savu seksuālo dzīvi. (Sal. ar [darba] “Sapņa interpretācija” 2. izd. 249. lpp. minēto piemēru [sk.: 309. lpp.].) ►

* [1911. g. papild.] Tipisku šāda maskēta Oidipa sapņa piemēru esmu publicējis [izdevuma] Zentralblatt fur Psychoanalyse 1. numurā [1910e; tas pārpublicēts šā papildinājuma beigās.]; citu piemēru ar izvērstu interpretāciju sk.: Rank (191 la). [1914. g. papild.] Par citiem maskētiem Oidipa sapņiem, kuros priekšplānā izvirzās acs simbolika, sk.: Rank (1913). Tas pats arī Ēdera [1913], Ferenci [1913], Reitlera [1913a] darbos par “acs sapņiem” un acs simboliku. Acu gaismas laupīšana Oidipa teikā un citviet kā kastrācijas pārstāvēšana. [1911. g. papild.] Starp citu, senajiem nebija sveša arī simboliska neapslēpto Oidipa sapņu interpretācija (sal.: Rank 1910, 534): “Piemēram, ir tradēts stāsts par Jūlija Cēzara dzimumsatiksmi ar māti, kuru sapņa interpretētājs izklāstījis kā labvēlīgu zīmi zemes pakļaušanai māte — zeme). Tikpat pazīstams irTarkvīniem dotais orākuls, ka kundzība pār Romu tiks tam, kurš pirmais noskūpstīs māti (osculum matri tulerit), ko Bruts uztvēra kā norādi uz Māti-Zemi (terram osculo contigit, scilicet quod ea communis mater omnium mortalium esset. [Bruts noskūpstīja zemi kā visu mirstīgo kopīgo māti.] Livius I, LVI). [1914. g. papild.] Sk. šajā saistībā Hipija sapni Hērodota [izklāstā] VI, 107: “Taču barbari aizveda Hipiju uz Maratonu, tad naktī viņam bija šāds sapnis: Hipijam šķita, ka viņš guļa pats ar savu māti. No šā sapņa nu viņš secināja, ka atgriezīsies Atēnās un atkal atgūs savu kundzību, ►

' [Sudrabpapīrs jeb staniols, t. i., alvas folija (Zinnfolie), staniola nosaukums atvedināts no vārda stannium, t. i., alva.]

** [1909. g. papild.] Tādā pašā veidā kā sapnis izturas arī neiroze. Pazīstu pacienti, kas cieš no tā, ka nevilšus un pret [savu] gribu dzird (halucionē) dziesmas vai to daļas, nespējot saprast to nozīmi savā dvēseles dzīvē. Starp citu, viņa, protams, nav paranoiska. Analīze tad rāda, ka viņa šo dziesmu tekstu ir izmantojusi gluži nevietā, lietojot zināmas licences. “Klusā, klusā, dievbijīgā kārtā [Weise]!' [Agates dziesma Vēbera operā “Burvju strēlnieks”.] Viņas bezapziņai tas nozīmē: dievbijīgā bārene [Waise], un tā ir viņa pati. “Ak, tu priecīgā, ak, tu svētīgā” ir Ziemassvētku dziesmas sākums; neturpinot to līdz “Ziemassvētku laiks”, viņa no tās izveido līgavas dziesmu u. tml. Starp citu, tāds pats deformācijas mehānisms ari bez halucinācijas var izpausties vienkāršā iedomā. Kāpēc vienu no ►

* [1919. g. papild.] Ja ļoti nealojos, pirmais sapnis, ko varēju uzzināt no sava 20 mēnešus vecā mazdēla, norāda uz faktu, ka sapņa darbam ir izdevies pārvērst ►

* [1909. g. papild.] Sal.: [Zur] Psychopathologie des Altagslebens (1904 [Nodaļa XII (A), Nr. 2-7]).

* [1914. g. papild.] Vai tā ir vienīgā funkcija, ko varam piešķirt sapnim? Es nevienu citu nepazīstu. Tiesa, A. Mēders [1912] ir mēģinājis norādīt uz citām, “sekundārām” sapņa funkcijām. Viņš vadījās pēc pareizā novērojuma, ka daži sapņi satur [to] konfliktu atrisināšanas mēģinājumus, kuri vēlāk tiešām tiek īstenoti, t. i., izturas kā [sava veida] iepriekšēji vingrinājumi nomoda darbībai. Tāpēc viņš novilka paralēli starp sapņošanu un dzīvnieku un bērnu spēlēšanos, kas uztverama kā pārejoša līdzpaņemto instinktu nodarbināšana un sagatavošanās vēlākai nopietnai darbībai, un izvirzīja [atziņu par] sapņošanas fonction ludique. Neilgi pirms Mēdera sapņa “iepriekšpārdomājošo” funkciju ir uzsvēris arī Alf. Ādlers [1911, 215. piezīme]. (1905. gadā manis publicētā analīzē [1905c; “Kādas histērijas analīzes fragments”, II. sadaļa] katru nakti līdz atrisinājumam atkārtojās sapnis, kas uzskatāms par nolūka sapni. [Sal.: 182. lpp.])

Tomēr vienkāršam apsvērumam mūs ir jāpamāca, ka šī sapņa “sekundārā” funkcija sapņa interpretācijas ietvaros nav pelnījusi atzīšanu. Iepriekšēja ►

* [1919. g. papild.] “Otrs, daudz svarīgāks un tālejošāks faktors, ko nespeciālists gluži tāpat atstāj neievērotu, ir šāds. Vēlmju piepildījumam, protams, būtu jāsniedz tīksme, bet jautājums kam? Protams, tam, kuram ir vēlme. Taču par sapņotāju mums ir zināms, ka viņam ir pavisam īpaša attieksme pret savām vēlmēm. Viņš tās noraida, cenzē tās, izsakoties īsāk, necieš tās. Tādējādi to piepildījums viņam var sniegt nevis tīksmi, bet gan tikai tās pretstatu. Šī pieredze rāda ari to, ka šis pretējais, kas vēl ir jāizskaidro, izpaužas baiļu formā. Sapņotāju viņa attieksmē pret paša sapņa vēlmēm var pielīdzināt tikai divu personu apvienojumam, kuras saista spēcīga kopība. Turpmāko iztirzājumu vietā piedāvāju jums pasaku, kur atradīsiet ►

[1] [1914. g. papild.] turpmākajos izdevumos [sākot ar 4. izdevumu] esmu no tā atteicies.

[2] [Šī un nākamā rindkopa ir pievienota 1914. gadā.]

[3] [1914. g. papild.) turpmākais pēc bihzenšica rūpīgā izklāsta (1868).

[4] [ von der traumdeutung. s. 72.]

[4] [ŠI rindkopa kā zemsvītras piezīme tiek pievienota 1911. gadā, bet 1914. gadā iekļauta tekstā.]

[5] [Šī rindkopa ir pievienota 1914. gadā.]

[6] [1914. g. papild.] par sapņa interpretācijas turpmāko likteni sk. Dīpgena [grāmatā] (1912) un M. Fērstera (1910; 1911), Gotharda (1912) u. c. speciālajos pētījumos. Par ebreju sapņa interpretāciju raksta Almoli (1848), Amrams (1901), Lēvingcrs (1908), kā arī pavisam nesen, ņemot vērā psihoanalītisko skatpunktu, Lauers (1913). Arābu sapņa interpretācijas zināšanas izklāsta Dreksls (1909), F. Švarcs (1913) un misionārs Tfinkdži (1913), japāņu Miura (1906) un Ivaja (1902), ķīniešu Zekers (1909/1910), indiešu Nēgeleins (1912).

[7] [Šis teikums tiek iekļauts 1914. gadā.]

[8] [Šī rindkopa tiek iekļauta 1914. gadā.]

[9] [tam, kurš ar visu sirdi dedzīgi aizrāvies būtu / Vai arī lietai kaut kādai ilgstoši nodevies būtu, / Domāt par kuru tā prātam ir nācies jo ilgi un grūti, / Tad arī lietas šīs pašas bieži vien parādās sapnī; / Advokāts izcīnās prāvā un dažādus likumus pētī, / Kaujvedis karā dodas un iesaistās kautiņā sīvā, .. utt.”

[10] [1914. g. papild.] vašide (1911) apgalvo ari to, ka visai bieži atzīmēts, sapnī svešās valodās tiekot runāts veiklāk un tīrāk nekā nomodā.

[11] [Ši un nākamā rindkopa tiek pievienota 1914. gadā.]

[12] [Šī rindkopa ir ieviesta 1909. gadā.]

[13] [dziļas nomoda dzives emocijas, jautājumi un problēmas, uz ko mēs labprātīgi attiecinām savu mentālo enerģiju, parasti uzreiz neliek sevi manīt guļošai apziņai. Ciktāl runa ir par nepastarpināto pagātni, tie lielākoties ir niecīgi, nesvarīgi, “aizmirsti” ikdienas dzīves iespaidi, kuri no jauna parādās mūsu sapņos. Psihiskās aktivitātes, kas nomodā ir visintensīvākās, ir tās, kuras guļ īpaši dziļi.]

[14] [ikviens iespaids, pat visnenozīmīgākais, atstāj neizdzēšamas pēdas, ikreiz spēj no jauna izpausties dienā.]

[15] [1909. g. papild.] saskaņā ar vēlāko pieredzi piebildīšu, ka sapnis visai bieži atkārto iepriekšējās dienas nevainīgās un nesvarīgās nodarbes, piemēram, kofera krāmēšanu, ēdiena gatavošanu virtuvē u. tml. Taču šādu sapņu gadījumā pats sapņotājs uzsver nevis atminēšanās raksturu, bet gan “īstenību”. “Es dienā tiešām to visu darīju.”

[16] [sal. ar 65.-66. lpp. pausto.]

[17] par chaujfeurs [kurinātājiem] dēvēja laupītāju bandas Vandejā, kuras izmantoja šādu spīdzināšanu.

[18] [plašāk: 217. lpp. un tālāk, 432. lpp. un tālāk.]

[19] [iztirzājums tiek turpināts 76. lpp un 431. lpp. un tālāk.]

[20] [nedaudz līdzīga, taču ne unikāla un ekskluzīva.]

[21] [1911. g. papild.] milzonlgās personas sapnī ļauj pieņemt, ka runa ir par kādu ainu no sapņotāja bērnības. [Sal. 360. lpp.]

[1925. g. papild.] Starp citu, iepriekšējā interpretācija kā reminiscence no [darba] “Gulivera ceļojumi” ir labs piemērs tam, kāda nedrīkst būt interpretācija. Sapņa interpretētājs nedrīkst ļaut spēlēties paša asprātībai un ignorēt piesliešanos sapņotāja iedomām.

plašāk par grieķu dziedinošajiem sapņiem sk.: Lehmann (1908, Bd. 1, S. 74), Bouche-Leclerq (1879-1882), Hermann’(1858, § 41, 262/; 1882, § 38, 356), Bottinger (1795, 163ffi), Lloyd (1877), Dollinger (1857, 130).

[22] [Sk.: 223. lpp. un tālāk; 341. lpp. un tālāk.]

[23] [1914. g. papild.] detalizētāk par šā paša pētnieka vēlāk divos sējumos (1910. un 1912. g.) publicētajiem sapņu protokoliem sk. turpmāk [piezīme 209. lappusē).

[24] [sk. 27. lpp. un tālāk.]

[25] [sk. 28. lpp un 36. lpp. un tālāk.]

[26] [sk. 92. lpp. un tālāk.]

vairākkārt ir atzīmēts, ka pastāv sapņi, kas periodiski atkārtojas; sk. Šabanē krājumu (1897). [Sk. arī 182. lpp.]

[28] [“ .. Sapņu pētīšanā ir savas īpašas grūtības, un vienīgais veids, kā izvairīties no kļūdām šajā jomā, nekavējoties pierakstīt nupat piedzīvoto un redzēto, pretējā gadījumā iestājas vai nu pilnīga, vai arī daļēja aizmiršana; pilnīga aizmiršana nav bīstama, bet daļēja aizmiršana ir maldinoša, jo tad, ja mēs vēlāk stāstām to, kas nav aizmirsts, pastāv draudi papildināt ar iztēli nepilnīgos un nekoherentos fragmentus, kuri saglabājušies atmiņā..; stāstītājs neapzinoties kļūst par mākslinieku, un, laiku pa laikam atkārtojot stāstījumu, autors tam notic un piedāvā to kā autentisku faktu, kas pienācīgi iegūts ar labu metodi..”]

[29] [1914. g. papild.] H. Zilberers (1909) ar skaistiem piemēriem ir parādījis, kā pat abstraktas domas miegainības stāvoklī transponējas uzskatāmi plastiskos tēlos, kas tiecas izteikt tieši to pašu. [1925. g. papild.] Es šiem rezultātiem pievērsīšos citā saistībā [sk. 306. lpp. un tālāk; 437. lpp. un tālāk].

[30] delbefam līdzīgu mēģinājumu izskaidrot sapņa darbību ar pārmaiņu, kam jāseko anormāli ieviestam nosacījumam citādi korektā vesela dvēseles aparāta funkcionēšanā, veica Hafners (1887, 243), taču šo nosacījumu aprakstīja ar nedaudz citiem vārdiem. Saskaņā ar viņu sapņa pirmā pazīme ir bezvietība un bezlaiciskums, t. i., priekšstata emancipēšanās no indivīdam pienācīgās pozīcijas vietas un laika kārtībā. Ar to saistās sapņa otrā pamatiezīme, halucināciju, imagināciju un fantāziju kombināciju sajaukšana ar ārējiem uztvērumiem. “Tā kā dvēseles augstāko spēku kopums, īpaši jēdzienu veidošana, spriešana un secināšana, no vienas puses, un brīvā pašnoteiksme, no otras, pievienojas jutekliskajiem fantāzijas tēliem, kas vienmēr ir to pamats, tad šīs darbības piedalās arī sapņa priekšstatu neregularitātē. Mēs sakām, ka tie piedalās, jo pati par sevi mūsu spriestspēja, gluži kā mūsu gribasspēks, miegā nekādā ziņā nemainās. Darbības ziņā mēs esam tikpat asprātīgi un tikpat brīvi kā nomoda stāvoklī. Arī sapnī cilvēks nevar pārkāpt domāšanas likumus pašus par sevi, t. i., priekšstatu identisku pretstatīto utt. Viņš arī sapnī var iekārot tikai to, ko viņš iedomājas kā labumu (sub ratione borti). Taču šādā domāšanas un gribēšanas likumu piemērošanā cilvēka garu sapnī maldina viena priekšstata sajaukšana ar citu. Tādējādi sapnī mēs pieļaujam un īstenojam vislielākās pretrunas, tomēr vienlaikus mēs īstenojam vissaprātīgākos spriedumus un viskonsekventākos secinājumus un varam pieņemt vistikumīgākos un vissvētākos lēmumus. Orientācijas trūkums ir viss mūsu fantāzijas lidojuma noslēpums sapnī, bet kritiskās refleksijas trūkums (gluži kā saprašanās ar citiem trūkums) ir galvenais avots mūsu spriedumu, gluži tāpat kā mūsu cerību un vēlmju pārmērīgajai ekstravagancei sapnī.” [Par realitātes pārbaudi sk.: 488. lpp. un tālāk.]

[31] [1914. g. papild.] sk. par dйsintйrкt, kurā klapareds (1905 [306/]) saskata iemigšanas mehānismu.

[32] [“nemēdz būt absolūti saprātīgu sapņu, tajos vienmēr ir kaut kādas nekoherences, kaut kāds anahronisms, kaut kāds absurds.”]

[33] (“sapnis ir psihiska, afektīva un mentāla anarhija, tā ir savā vaļā atstātu funkciju spēle tās darbojas nekontrolēti un bezmērķīgi; gars sapnī ir spirituāls automāts.”]

[34] [“nevar iedomāties neko tik ačgārnu, tik nekārtīgu, tik briesmonīgu, ko nevarētu nosapņot.”]

[35] [“pakāpeniska domāšanas un spriešanas spējas degradācija”]

[36] [1) spontāna, it kā automātiska gara darbība; 2) aplama un nepamatota ideju asociācija.]

[37] [1909. g. papild.] citviet [460. lpp., piez.] mums kļūs pieejama šādu sapņu jēga, kuros ir vārdi ar vienādiem sākumburtiem un līdzīgu skanējumu.

[38] [“sapnis nav nedz neprāts, nedz arī kaut kas pilnīgi iracionāls”]

[39] [“arhaisku pasauli ar plašām emocijām un nepilnīgām domām”]

[40] [Šī rindkopa pievienota 1914. gadā.]

»»** [“tagad mūsu sapņi ir līdzeklis, kas ļauj saglabāt šīs secīgās personas. Miegā mēs atgriežamies pie vecajiem skatiem uz lietām un to izjušanu, pie impulsiem un darbībām, kas pirms krietna laika valdīja pār mums.”]

[42] [“.. ka jāņem vērā vēl kāda svarīga atšķirība, proti, aizmiguša cilvēka prāta spējām nepiemīt tāda līdzsvarotība kā nomodā esošam cilvēkam”.]

[43] [Šī un nākamā rindkopa pievienota 1914. gadā.]

[44] [“marķīzs d’ervē kungs saprašanai sapnī piedēvē pilnīgu rīcības un uzmanības brīvību un laikam uzskata, ka miegs ir tikai sajūtu atslēgšanās, to novēršanās no ārpasaules; aizmidzis cilvēks pēc redzēšanas veida necik daudz neatšķiras no cilvēka, kurš brīvi ļauj klejot domām, noslēdzot sajūtas; visa atšķirība starp parastu domāšanu un aizmigušā domāšanu ir tāda, ka pēdējam doma iegūst redzamu, objektīvu formu un, pēc visa spriežot, līdzinās izjūtām, ko nosaka ārēji objekti; atmiņas gūst tagadnes notikuma aprises.”]

[45] [“paši dīvainākie sapņi gūst visnotaļ loģisku skaidrojumu, ja tos prot analizēt.”]

[46] sal: haffner 1887; Spitta 1882 [11/].

[47] [1914. g. papild.] atjautīgais mistiķis Diprels, viens no nedaudzajiem autoriem, kam gribētu izlūgties piedošanu par neņemšanu vērā iepriekšējos šīs grāmatas izdevumos, pauž, ka nevis nomods, bet gan sapnis esot vārti uz mistiku, ciktāl tā skar cilvēku (1885, 59).

[48] [1914. g. papild.] Turpmākā literatūra un kritisks šīs problēmas iztirzājums ir rodams Tobovolskas Parīzes disertācijā (1900). [Sk. arī: 432. lpp. un tālāk.]

[49] [1914. g. papild.] sal. ar h. ellisa kritiku ([1911, 265; vācu tulk.] 268). [Sk. arī: 488. lpp.]

[50] (1870 [72/]) saskaņā ar Špitu (1882 [188]).

[51] [1914. g. ievietots teikums. Sk. arī 530. lpp.]

’* 1868 [9] (bei spitta 1882, 192).

[53] [1914. g. papild.] Būtu interesanti uzzināt, kā pret mūsu problēmu ir izturējusies svētā inkvizīcija. Tomasa Kareņjas (1659) [darbā] “Tractatus de Officio sunctissimue Incjuisitionis”ir šāda pasāža: “Ja kāds sapnī izsaka ķecerības, tad inkvizitoriem ir jāizpēta viņa dzīvesvedums, jo miegā mēdz atkārtoties tas, kas dienā kādu nodarbinājis” (Dr. Ēnigers. S. Urbana, Šveice).

[54] [Šis un iepriekšējais teikums ir pievienoti 1914. gadā.]

[55] [dažas mūsu vēlmes, kuras ilgu laiku uzskatījām par apspiestām un izdzisušām, atkal pamostas; vecas, sen apbērtas kaislības gūst jaunu dzīvi; mēs atminamies lietas un personas, par kurām nekad vairs nedomājām.]

[56] [“tieši mūsu noslieces runā un liek mums rīkoties, un apziņa mūs neattur, lai gan dažkārt tā mūs brīdina. Man ir trūkumi un samaitātas noslieces; nomodā es cenšos ar tām cīnīties, un man bieži vien izdodas tiem nepiekāpties. Taču sapņos es vienmēr piekāpjos vai, izsakoties precīzāk, rīkojos to ietekmē, neizjūtot nedz bailes, nedz sirdsapziņas pārmetumus. .. Acīmredzot vīzijas, kas norisinās manās domās un veido sapni, manī rosina tieksmes, kuras es izjūtu un kuras mana klātneesošā griba necenšas apspiest.”]

[57] [sapnī cilvēks pilnībā izpaužas pats sev savā sākotnējā kailumā un nožēlojamībā. Kolīdz viņš pārstāj paust savu gribu, viņš kļūst par visu to kaislību rotaļlietu, no kurām nomodā viņu pasargā sirdsapziņa, goda izjūta, bailes.]

*' [Sapnī lielākoties izpaužas instinktīvais cilvēks. .. Cilvēks it kā atgriežas dabiskajā stāvoklī, kad sapņo; taču, jo mazāk dziļi iegūtās idejas ir iekļuvušas viņa garā, jo lielāku ietekmi uz viņu sapnī saglabā noslieces, kas ar tām nesaskan.]

[58] [ja viņi bija ļoti iemīlējušies viens otrā, tad līdz kāzām un medusmēnesī gandrīz nekad sapnī neredzēja viens otru; un, ja viņi sapņoja par mīlestību, tad tāpēc, lai neuzticīgi būtu ar kādu viņiem vienaldzīgu vai netīkamu personu.]

[59] [neapzināta atmiņa.]

[60] [tāpat skar spriedzes],

**»* ļ 1909. g, papild.] gluži līdzīgi izsakās rakstnieks Anatols Franss (Le lys rouge): Ce que nous la nuit, ce sont les restes malheureux de ce que nous avons nйgligй dans la veille. Le rкve est souvent la revanche des choses qu'on mйprise ou le reproche des кtres abandonnйs. [Tas, par ko sapņojam naktī, ir tikai nožēlojamas atliekas no tā, ko iepriekš atstājām bez ievērības. Dažkārt sapnis ir to lietu revanšs, pret kurām esam bijuši nevērīgi, vai to cilvēku pārmetums, kurus esam pametuši.]

[62] [1914. g. papild.] Vēlāki autori, kas iztirzājuši šādas attiecības, ir: Fйrй [1887], ldeler [1862], Lasиgue [1881], Pichon [1896], Rйgis [1894], Vespa [1897], Giesslcr [1888; 1890; 1896], Kazowsky [1901], Pachantoni [1909] u. c.

[63] [“zinātnieki nav ziņkārīgi.”]

[64] [nākamā teikuma daļa pievienota 1911. gadā.]

[65] [1930. g. papild.] sal. “jozefs popers-linkeiss un sapņa teorija” (1923d).

[66] 11909. g. papild.j Rakstnieka V. Jensena novelē “Gradiva” es nejauši atklāju vairākus mākslīgus sapņus, kuri bija izveidoti pilnīgi korekti un kurus varēja interpretēt, it kā tie nebūtu izdomāti, bet tos būtu sapņojuši reāli cilvēki. Rakstnieks apstiprināja, ka mana sapņa mācība viņam nav bijusi zināma. Šo saskaņu starp manu pētījumu un rakstnieka veikumu esmu izmantojis kā pierādījumu savai sapņa analīzes pareizībai (Der Wahn und die Trдume in W. Jemens “Gradiva", Freud 1907).

[67] [1914. g. papild.j aristotelis [de divinatione per somnum ii, s. 74/] ir paudis, ka vislabākais sapņa interpretētājs esot tas, kurš vislabāk uztverot līdzības: jo sapņa tēli esot gluži kā tēli ūdenī, kustības deformēti, un vislabāk trāpa tas, kurš deformētajā tēlā spējot atpazīt patieso (Bьchsenschьtz 1868, 65).

[68] [1914. g. papild.j Daldas Artemidors, kas laikam piedzimis otrā gadsimta sākumā pēc mūsu laika skaitīšanas sistēmas, ir atstājis mums vispilnīgāko un visrūpīgāko sapņa interpretācijas apstrādi grieķu-romiešu pasaulē. Viņam, kā uzsver T. Gompercs (1866 [7f ]), bija ļoti svarīgi balstīt sapņu interpretāciju novērojumā un pieredzē, un viņš ļoti stingri nošķīra savu mākslu no citām, mānošām mākslām. Gomperca izklāstā [Artemidora] interpretācijas mākslas princips ir identisks maģijai, asociācijas principam. Sapņa lieta nozīmē to, ko tā atgādina. Pats par sevi saprotams, ko tā atgādina sapņa interpretētājam! Nenovēršams patvaļas un nedrošības avots tad rodas no apstākļa, ka sapņa elements interpretētājam var atgādināt atšķirīgas lietas, bet ikvienam citam kaut ko citu. Tehnika, ko turpmāk izklāstu, atšķiras no antīkās tehnikas vienā būtiskā punktā, interpretācijas darbu tā uzliek pašam sapņotājam. Tā ņem vērā nevis tcļ, ko par attiecīgo sapņa elementu iedomājas interpretētājs, bet gan sapņotājs. — Pēc nesenajiem misionāra Tfinkdži (1913 [516-517, 523]) ziņojumiem, arī modernie Orienta sapņa interpretētāji ļoti ņem vērā sapņotāja līdzdarbību. Galvinieks stāsta par Mezopotāmijas arābu sapņu interpretāciju: "Pour interprйter exactement un songe, les oniromanciens les plus habiles s’informent de ceux qui les consultent de toutes les circonstances qu 'ils regardent nйcessaires pour la bonne explication. .. En un mot, nos oniromanciens ne laissent aucune circonstance leut йchapper et ne donnent l'interprйtation dйsirйe avant d’avoir parfaitement saisi et reзu toutes les interrogation dйsirables. ” [Lai pareizi izskaidrotu sapņa nozīmi, prasmīgākie interpretētāji uzskata par nepieciešamu to, kurš pie viņiem vēršas, pamatīgi iztaujāt par visām detaļām, kas nepieciešamas labam skaidrojumam… Vienvārdsakot, mūsu interpretētāji neatstāj bez ievērības nevienu apstākli un atsakās sniegt interpretāciju, kamēr neiegūst atbildi uz visiem saviem jautājumiem.] Starp šiem jautājumiem parasti ir jautājumi par precīziem tuvāko ģimenes locekļu (vecāku, sievas, bērnu) datiem, kā arī tipiskā formula: “habuistine in hac nocte copulam conjugalem ante vel post sornnium?” [vai pirms vai pēc sapņa tev bija dzimumattiecības ar sievu?] — “l’idйe dominante dans l’interprйtation des songes consiste а expliquer le rкve par son opposй” [sapņa interpretācijas galvenā ideja ir sapņa satura aizstāšana ar tā pretstatu].

[69] [1909. g. papild.j Dr. Alfrēds Robiceks vērš manu uzmanību uz to, ka orientālajās sapņu grāmatās, salīdzinājumā ar kurām mūsu ir nožēlojamas imitācijas, sapņa elementu interpretācija lielākoties notiek pēc vārdu līdzīgā skanējuma un līdzīguma. Tā kā tulkojumā mūsu valodā šai radniecībai ir jāpazūd, tad tāpēc arī mūsu populārajās “sapņu grāmatās” rodas aizstāšanas neizprotamība. Par šo ārkārtīgo vārdu spēles un spēlēšanās ar vārdiem nozīmi senajās orientālajās kultūrās var iegūt priekšstatu no Hugo Vinklera rakstiem. — [1911. gpapild.] Visskaistākais sapņa interpretācijas piemērs, ko esam mantojuši no senatnes, balstās uz spēlēšanos ar vārdiem. Artemidors stāsta [IV. Buch, 24. Kapitel, S. 255]: “Man gan šķiet, ka ari Aristandrs ir sniedzis Maķedonijas Aleksandram visnotaļ laimīgu izklāstu, kad viņam, aplencot un turot ielenkumā Tīru, sapīkušam un drūmam lielā laika zaudējuma dēļ bija izjūta, ka redz satīru dejojam uz sava vairoga; pavisam nejauši Aristandrs bija Tīras tuvumā un valdnieka pavadībā, kurš uzvarēja sīriešus. Sadalījis vārdu “satīrs” [Satyros] daļās od un TUpoc;, viņš rosināja valdnieku aplenkumu veikt enerģiskāk, un viņš kļuva par pilsētas kungu.” (Јd — Tupoc; = tava ir Tīra.) — Starp citu, sapnis ir tik cieši saistīts ar valodisko izpausmi, ka Ferenci [1910] pamatoti var atzīmēt katrai valodai ir sava sapņa valoda. Sapnis parasti ir nepārtulkojams citās valodās, un tāpēc, kā domāju, nevar pārtulkot arī tādu grāmatu kā šo. [1930. g. papild.] Tomēr visupirms dr. A. Brilam Ņujorkā, bet tad citiem, ir izdevies paveikt [darba] “Sapņa interpretācija” tulkojumu.

[70] breuer, freud (1895).

[71] [1919. g. papild.] H. Zilberers, tieši novērojot šo priekšstatu pārlikšanu vizuālos tēlos, ir devis svarīgu ieguldījumu sapņu interpretācijā (1909; 1910; 1912).

[72] [ juku jukām (no franču vai.).]

[73] [katram psihologam noteikti jāatzīst savas vājības, ja grib noskaidrot kādu neskaidru problēmu.]

[74] ierobežojot iepriekš minēto, tomēr gribu atzīmēt, ka gandrīz nekad neesmu pavēstījis kāda sava sapņa man pieejamo pilnīgo interpretāciju. Varbūt man bija taisnība, pārāk nepaļaujoties uz lasītāja diskrētumu.

[75] [1914. g. papild.j Tas ir šis pirmais sapnis, kuru pakļāvu detalizētai interpretācijai.

[76] uz šo trešo personu ļauj atvedināt ari vēl nenoskaidrotās sūdzības par ļāpēm vēderā. Runa, protams, ir par manu sievu; vēdersāpes man atgādina kādu gadījumu, kad man kļuva saprotams viņas biklums. Man jāatzīstas, ka pret Irmu un savu sievu šajā sapnī neizturos īpaši laipni, taču man par aizbildinājumu atzīmējams, ka abas samēroju ar brašas, pakļāvīgas pacientes ideālu.

[77] nojaušu, ka šīs daļas interpretācija nav veikta pietiekami tālu, lai izsekotu visai apslēptajai jēgai. Ja es gribētu turpināt triju sieviešu salīdzināšanu, tad es tālu novirzītos. — Katram sapnim ir vismaz viena vieta, kur tas ir neizdibināms, it kā naba, ar kuru tas ir saistīts ar nezināmo [sal. 455. lpp.].

[78] starp citu, “Ananass” satur dīvainu saskaņu ar manas pacientes Irmas uzvārdu.

[79] [1909. g. papild., kas 1925. gada izdevumā gan tiek izlaists.] Šajā ziņā sapnis neizrādījās profētisks. Citā ziņā tam bija taisnība, jo manas pacientes “neatrisinātās” kuņģa problēmas, par kurām negribēju uzņemties vainu, bija žultsakmeņu [izraisītu] nopietnu ciešanu priekšteces.

[80] [1909. g. papild.j Kaut ari, kā noprotams, neesmu pavēstījis visu, ko esmu iedomājies interpretācijas darbā.

[81] slāpju sapņu pastāvēšana bija zināma ari Veigantam, kurš par to raksta (1893, 41): “Tieši slāpju izjūtu visi uztver visprecīzāk: tā nemitīgi rada slāpju dzesēšanas priekšstatu. Veids, kā sapnis sev priekšstata slāpju dzesēšanu, ir atšķirīgs un specializējas saskaņā ar kādu tuvākesošu atmiņu. Arī še vispārīga izpausme ir tāda, ka tūdaļ pēc slāpju dzesēšanas priekšstata iestājas vilšanās par iedomātā atsvaidzinājuma niecīgo iedarbību.” Taču viņš nepamana vispārnozīmīgo sapņa reakcijā uz kairinājumu. Ja citas personas, kuras naktī piemeklē slāpes, pamostas, iepriekš nesapņojušas, tad tas nav nekāds iebildums pret manu eksperimentu, tas raksturo šīs citas personas kā sliktus gulētājus.. — [1914. g. papild.j Sal. ar Jesajas teikto (29: 8): “Tas būs, it kā kad izsalkušais sapņo, ka viņš ēd, bet viņš uzmostas izsalcis, un it kā kad izslāpušais sapņo, ka viņš dzer, bet viņš uzmostas izslāpis un ir iztvīcis.”

[82] [Šis vārds ir iekļauts 1911. gadā.]

[83] [līdz 1911. gadam šā vārda vietā ir vārds “tāpēc”.]

[84] [sajā gadījumā — ‘neatzītais, noraidītais’.]

[85] drīz pēc tam tādu pašu veikumu kā visjaunākajai mazmeitai sapnis īsteno vecaimātei, kuras vecums kopā ar bērna vecumu ir aptuveni septiņdesmit gadu. Kad vecāmāte savas klejojošās nieres nemiera dēļ veselu dienu bija spiesta badoties, tad viņa, acīmredzot pārceļoties ziedošās meitenības laimīgajā laikā, sapņoja, ka ir “aicināta” uz abām pamatmaltītēm, ir uzaicināta ciemos, un ikreiz tiek piedāvāti visgardākie kumosi.

[86] [1911. g. papild.j Tiesa, detalizēta nodarbošanās ar bērnu dvēseles dzīvi rāda, ka bērna psihiskajā darbībā seksuālajiem dziņu spēkiem infantilā veidolā ir pietiekami liela, vien ilgstoši nepamanīta nozīme, un liek zināmā mērā šaubīties par bērnības laimi, kā pieaugušie to vēlāk konstruē (sk. manu darbu "Trīs apcerējumi par seksuālā teoriju”, 1905b).

[87] [1911. g. papild.j nevar nepieminēt, ka maziem bērniem drīz vien mēdz iestāties sarežģītāki un mazāk caurskatāmi sapņi, taču ari pieaugušiem noteiktos apstākļos bieži mēdz būt sapņi ar tik vienkāršu infantilu raksturu. To, cik bagāti nenojaustā satura ziņā var būt sapņi bērniem jau vecumā no četriem līdz pieciem gadiem, rāda piemēri manā [darbā] “Piecgadīga zēna fobijas analīze” (1909b) un Junga [darbā] (1910a). [1914. g. papild.] Analītiski interpretētus bērnu sapņus sk. arī [šādos darbos]: Hug-Hellmuth (1911; 1923), Putnam (1912), van Raalte (1912), Spielrein (1913),Tausk (1913); citi: Bianchieri (1912), Busemann (1909; 1910), Doglia, Bianchieri (1910), un īpaši: Wiggam (1909), kas uzsver to vēlmju piepildīšanās tendenci. [1911. g. papild.] No otras puses, pieaugušajiem infantilā tipa sapņi laikam īpaši bieži iestājas tad, kad viņi nokļūst neierastos dzīves apstākļos. Tā, piemēram, Oto Nurdcnšelds savā grāmatā “Antarctic” vēsta par kopā ar viņu pārziemojošo komandu (Nordenskjold, Bd. 1, 336f): “Ļoti zīmīgi mūsu intīmāko domu virzībai bija mūsu sapņi, kuri nekad nebija dzīvāki un daudzskaitlīgāki kā tieši tagad. Pat tiem mūsu biedriem, kas parasti sapņoja tikai izņēmuma kārtā, tagad katru rītu, kad apmainījāmies domām par pēdējiem pieredzējumiem no šīs fantāzijas pasaules, bija stāstāmi gari stāsti. Visos tajos bija runa par to ārējo pasauli, kas tagad mums atradās tik tālu, taču bieži bija pielāgojusies mūsu tagadējiem apstākļiem. Viens īpaši raksturīgs sapnis bija šāds: viens no biedriem iedomājās sevi atkal skolas solā, kur viņa uzdevums bija nodīrāt ādu visnotaļ miniatūriem roņiem, kas bija sagatavoti mācību nolūkiem. ►

[88] [1914. g. papild.j Jau neoplatoniķis Plotīns saka: “Rodoties iekārei, ierodas fantāzija un it kā mums prezentē tās objektu” (Du Prel 1885,276) [Ennead. IV 4,17].

[89] [1909. g. papild.j Pavisam neticami, ar kādu stūrgalvību lasītāji un kritiķi neko negrib dzirdēt par šo apsvērumu un atstāj neievērotu fundamentālo nošķīrumu starp manifestēto un latento sapņa saturu. [1914. g. papild.j Taču neviens no literatūrā fiksētajiem izteikumiem šim manam uzstādījumam nepanākas tik ļoti pretim kā pasāža Dž. Sallija rakstā “The dream as a revalation” (1893, 364), kuras nopelnus nedrīkst mazināt tas, ka tikai šeit to pieminu: “It would seem, then, after all, that dreams are not the utter nonsense they have been said to be by such authorities as Chaucer, Shakespeare and Milton. The chaotic aggregations of our night-fancy have a significance and communicate new knowledge. Like some letter in cy p h er, the dream — inscription when scrutinized closely loses its first look of balderdash and takes on theaspect of a serious, intelligible message. Or, to vary the figure slightly, we may say that, like some palimpsest, the dream discloses beneath its worthless s u rfa c e characters traces of an old and precious communication." [Freida retinājums.j [“Tādējādi par spīti autoritāšu, piemēram, Čosera, Šekspīra un Miltona, spriedumam — rodas iespaids, ka sapņi nebūt nav pilnīga bezjēdzība. Mūsu nakts dīvainību agregācijām piemīt nozīme un spēja sniegt jaunas zināšanas. Kā šifrētā vēstulē sapņa uzraksts pēc rūpīgas izpētes zaudē savu sākotnējo bezjēdzību un atklājas kā nopietns, inteligibls ziņojums. Vai ari, raugoties no cita skatpunkta, mēs varam teikt, ka sapnis, līdzigi palimpsestam, zem nevērtīgās virsmas slēpj pēdas par senu un vērtīgu komunikāciju..”]

[90] dīvaini, ka še mana atmiņa nomodā — ierobežojas analīzes mērķim. Es pazinu piecus savus tēvočus, vienu no viņiem mīlēju un godāju. Taču brīdi, kad esmu pārvarējis pretestību pret sapņa interpretāciju, es saku sev: man taču ir bijis tikai viens tēvocis, tas, kas sapnī arī domāts.

un nu sapnis par "mīlestības dienestu”. “viņa dodas uz garnizona hospitāli nr. 1 un saka sargam pie vārtiem, ka viņai jārunā ar galveno ārstu … (viņa nosauc pašai nepazīstamu vārdu), jo vēlas kalpot hospitālī. Turklāt viņa tā uzsver vārdu “kalpot”, ka apakšvirsnieks tūdaļ saprot, ka runa ir par mīlestības dienestu’. Tā kā viņa ir veca sieviete, tad viņš pēc nelielas minstināšanās ļauj tai iet. Taču tā vietā, lai ietu pie galvenā ārsta, viņa nokļūst lielā, tumšā istabā, kurā pie gara galda sēž un stāv daudzi virsnieki un militārie ārsti. Viņa vēršas ar savu piedāvājumu pie kāda štāba ārsta, kas viņu saprot pēc dažiem vārdiem. Viņas teiktais sapnī ir šāds: “Es un daudzas citas Vīnes sievietes un jaunas meitenes esam gatavas karavīriem, ierindniekiem un virsniekiem bez atšķirības…” Te sapnī seko murminājums. Taču to, ka visi klātesošie viņu sapratuši pareizi, viņai rāda virsnieku daļēji apmulsušās, daļēji viltīgās sejas izteiksmes. Dāma turpina: “Es zinu, ka mūsu lēmums šķiet dīvains, taču tas ir ārkārtīgi nopietns. Karavīram karalaukā ari nejautā, vai viņš grib vai negrib mirt.” Iestājas minūti ilgs nepatīkams klusums. Štāba ārsts apliek roku viņai ap vidukli un saka: “Cienītā kundze, iedomājieties, ka tiešām nonāk līdz … (murmināšana).” Viņa atsvabinās no apskāviena ar domu: viņi taču visi ir vienādi un iebilst: “Mans Dievs, esmu taču veca sieviete un varbūt nenokļūšu tādā stāvoklī. Starp citu, viens nosacījums gan ir jāievēro: vecuma nosacījums; lai vecāka sieviete pavisam jaunam zellim … (murmināšana); tas būtu šausmīgi.” — Štāba ārsts: “Es lielisku jūs saprotu.” Daži virsnieki, starp tiem viens, kas jaunības dienās bija viņu bildinājis, skaļi smejas, un dāma vēlas, lai viņu pavada līdz pazīstamajam galvenajam ārstam un viss tiktu noskaidrots. Pašai par lielu apjukumu viņa atceras, ka nezina tā vārdu. Tomēr štāba ārsts ļoti pieklājīgi un respektējoši piedāvā doties uz otro stāvu pa ļoti šaurām dzelzs vītņu kāpnēm, kas tieši no istabas ved uz augšējiem stāviem. Kāpjot viņa dzird kādu virsnieku sakām: “Kolosāls lēmums, vienalga, jauna vai veca; visu cieņu!”

Ar izjūtu, ka vienkārši pilda savu pienākumu, viņa dodas augšup pa bezgalīgajām kāpnēm.

Dažu nedēļu laikā šis sapnis atkārtojas vēl divas reizes ar kā atzīmē dāma visnotaļ nenozīmīgām un patiesi bezjēdzīgām izmaiņām.”

[92] [sk. 7. nodaļas F sadaļu, 521. lpp. un tālāk.]

[93] [sk. šā sapņa interpretācijas turpinājumu 183. lpp. un tālāk.] [1911. g. papild.] Šādi liekulīgi sapņi nav reti atgadījumi nedz man, nedz citiem [sk. 411. lpp. un tālāk]. Kad biju nodarbināts ar noteiktas zinātniskas problēmas apstrādi, mani vairākas naktis pēc kārtas piemeklēja nedaudz mulsinošs sapnis, kura saturs ir salabšana ar ilgstoši atstumtu draugu. Ceturtajā vai piektajā reizē man beidzot izdodas aptvert šo sapņu jēgu. Tā ir uzmundrinājums atteikties taču no pēdējām attiecīgās personas respektēšanas paliekām, pilnīgi atbrīvoties no viņa, un viņš tik liekulīgā veidā maskējās par pretējo [sal. 413. Ipp.j. Par kādu personu [1910e; sk. ari: 352. Ipp.j esmu izklāstījis “liekulīgu Oidipa sapni”, kurā sapņojuma naidīgās ierosas un nāves vēlmes aizstāj manifestēts maigums. (“Typisches Beispiel eines verkappten Цdipustraumes!') Cits liekulīgo sapņu veids tiks minēts citviet [sk. 413. lpp. un tālāk].

[94] [tas tiek darīts 7. nodaļā.]

[95] [1930. g. papild.j vēlāk [413. lpp. piezīme; 481. lpp. un tālāk] mēs iepazīsimies arī ar gadījumu, kad, gluži pretēji, sapnis pauž šis otrās instances vēlmi.

[96] sēdēt mākslinieka priekšā.

Gēte: “Kā cildenais lai sēž,

Ja dibena tam nav?”

[97] es pats nožēloju par šādu histērijas psihopatoloģijas fragmentu iekļaušanu [sk.: no. Ipp.j, kas sava fragmentārā izklāsta dēļ un dēļ izrautības no konteksta tomēr nespēj iedarboties īpaši skaidrojoši. Ja tie spēj norādīt uz sapņa tēmas ciešajām attiecībām ar psihoneirozēm, tad tie ir izpildījuši nolūku, ar kādu tos esmu iekļāvis.

[98] [kondolieren — ‘apliecināt, izteikt līdzjūtību (latīņu condolere).]

[99] [Šo sapni freids piemin vēlreiz: 230. lpp., 404. lpp. un tālāk.]

[100] gluži kā sapni ar izjukušajām svinīgajām vakariņām ar kūpināto lasi [sk.:

146. lpp.].

[101] bieži gadās, ka sapnis netiek izstāstīts pilnīgi un ka tikai analīzē uzpeld atmiņa par šiem izlaistajiem sapņa gabaliem. Šie vēlāk iekļautie gabali parasti sniedz atslēgu sapņa interpretācijai. Salīdziniet tālāk [449. lpp. un tālāk] ar sapņu aizmiršanu.

[102] [Šī un nākamā rindkopa ir pievienota 1909. gadā.]

[103] [1911. g. papild.j par līdzīgiem “pretējas vēlmes sapņiem” man pēdējos gados atkārtoti ir vēstījuši mani klausītāji kā viņu reakciju uz pirmo tikšanos ar “sapņa vēlmes teoriju”.

[104] [Šī un abas nākamās rindkopas ir pievienotas 1914. gadā.]

[105] [Šī rindkopa ir pievienota 1909. gadā.]

[106] [nākamais teikums nedaudz modificētā formā 1919. gadā tiek iekļauts tekstā, taču 1925. gadā tas tiek izveidots par zemsvītras piezīmi.] Es norādu uz to, ka šī tēma še nav atrisināta un tiks vēl iztirzāta vēlāk [sk.: 480. lpp. un tālāk].

[1911. g. papild.] aizsteidzoties priekšā, norādīšu še uz Oto Ranka veikto iepriekšminētās pamatformulas paplašinājumu un modifikāciju: “Sapnis, balstoties uz izstumtu infantili seksuālo materiālu un izmantojot to, regulāri ataino aktuālās, parasti arī erotiskās vēlmes maskētā un simboliski ietērptā formā kā piepildītas” (Rank 1910 [519]).

[1925. g. papild.] Nevienā vietā neesmu teicis, ka šo Ranka formulu esmu padarījis par savējo. īsākais, tekstā minētais formulējums man šķiet pietiekams. Taču ar to, ka es vispār pieminēju Ranka modifikāciju, ir pieticis, lai nodrošinātu psihoanalīzei neskaitāmas reizes atkārtoto pārmetumu: tā apgalvojot, ka visiem sapņiem ir seksuāls saturs. Ja šo tēzi saprot tā, kā grib to saprast, tas pierāda tikai to, cik maz godprātīguma kritiķi mēdz izmantot savās nodarbēs un cik labprāt pretinieki nepamana visskaidrākos izteikumus, kad netiek galā ar savu noslieci uz agresiju, jo dažas lappuses iepriekš [129. lpp. un tālāk] es pieminēju visdažādākos bērnu sapņu vēlmju piepildījumus (veikt izbraucienu uz laukiem vai pa ezeru, atgūt garām palaisto maltīti utt.), citviet esmu iztirzājis bada sapņus [132. lpp.], slāpju izraisītos sapņus [126. lpp.], ekskrēcijas izraisītos sapņus, tīros ērtuma sapņus [127. lpp. un tālāk]. Pat Ranks neizvirza absolūtu apgalvojumu. Viņš saka “parasti arī erotiskās vēlmes”, un to visnotaļ apstiprina vairums pieaugušo sapņu.

Pavisam citādi, ja “seksuāls” tiek izmantots tagad psihoanalīzē ierastā “Erosa” nozīmē. Taču pretinieki diez vai ir domājuši interesanto problēmu par to, vai tik ne visus sapņus nerada “libidozie” dzinējspēki (pretstatā “destruktīvajiem”).

[108] skaidrs, ka Roberta uzskats [1886, 9/], ka sapnis esot paredzēts tam, lai atsvabinātu mūsu atmiņu no nevērtīgiem dienas iespaidiem [88. lpp. un tālāk], vairs nav saglabājams, ja sapnī vienlīdz bieži parādās vienaldzīgi atmiņas tēli no mūsu bērnības. Vajadzētu secināt, ka sapnis mēdz ļoti neapmierinoši izpildīt tam uzlikto uzdevumu.

[109] [Šī rindkopa ir iekļauta 1909. gadā.]

[110] [Šī rindkopa ir pievienota 1914. gadā.]

[111] sk. manu rakstu “Par pārklājatmiņām” [1899].

[112] [“mans princi, lai to teiktu, nav jāceļas No kapa rēgam.”]

[113] [plašāk: VI nodaļā.]

[114] sapņa darba noslieci iztirzājumā sajaukt to, kas vienlaikus pastāv kā kaut kas interesants, jau ir atzīmējuši vairāki autori, piemēram, Delāžs (1891, 41), Delbefs: rapprochement forcй [tuvināšanās (samierināšanās) spēks, spaids] (1885, 237). [Šajā vietā 1909. gadā Freids ievieto teikumu, kas 1922. gadā atkal tiek izņemts.] Šo spaidu salikt mēs iepazīsim turpmākā sadaļā (par sapņa darbu) kā daļu no kondensācijas, cita psihiskā primārā procesa [sal. 213. lpp. un tālāk; 254. lpp. un tālāk].

[115] sapnis par Irmas injekciju [sk. 112. lpp. un tālāk]; sapnis par draugu, kurš ir mans tēvocis [sk. 138. lpp. un tālāk].

[116] sapnis par jaunā ārsta sēru runu [sk. 173. lpp.].

[117] sapnis par botānisko monogrāfiju [sk. 161. lpp. un tālāk].

'*** Sādi sapņi analīzes gaitā ir bijuši vairumam manu pacientu.

[118] sal. vii sadaļā [nodaļāj par “pārnesumu” [sk. 485. lpp. un rālākj.

[119] [1919. g. papild.j svarīgu artavu, kas attiecas uz nesenā lomu sapņa veidošanai, sniedz. O. Pecls saskares punktiem pārbagātā rakstā (1917). Pecls lika dažādām eksperimenta personām zīmējumā fiksēt visu, ko tās apzināti uztvērušas tahistoskopiski eksponētā attēlā. Tad viņš rūpējās par eksperimenta personas sapni nākamajā naktī un lika piemērotās šā sapņa sadaļas arī atainot zīmējumā. Tad nepārprotami atklājās, ka materiālu sapņa veidošanai bija sniegušas eksperimenta personas neuztvertās eksponētā attēla detaļas, savukārt apzināti uztvertās un zīmējumā pēc ekspozīcijas fiksētās detaļas manifestētajā sapņa saturā vairs neparādījās. Sapņa darba uzņemtais materiāls tika tam zināmā “patvaļīgā”, pareizāk: patvarīgā veida pārstrādāts, lai tas kalpotu sapņveidojošām tendencēm. Pēda pētījuma rosinājumi iziet tālu ārpus sapņa interpretācijas nolūkiem, kā to mēģināts izdarīt šajā grāmatā. īsumā vēl norādāms, cik tālu šis jaunais sapņa veidošanās eksperimentālās izpētes veids atrodas no agrākās robustās tehnikas, kad miegu traucējošie kairinājumi tika ieviesti sapņa saturā.

[120] [1914. g. papild.j H. F.lliss, laipnais [darba] “Sapņa interpretācija” kritiķis, raksta (1911, 169): “Tas ir punkts, no kura daudzi no mums vairs nespēj sekot F.” Taču H. Elliss nav minējis nevienu sapņa analīzi un negrib ticēt tam, cik nepamatota ir spriešana pēc manifestētā sapņa satura.

[121] [latviskais ekvivalents “veikals vaļā”.ļ

[122] salīdzini par runām sapnī sadaļā [nodaļā] par sapņa darbu [sk.: 368. lpp. un tālāk]. Laikam vienīgais autors, kas atpazinis sapņa runu izcelsmi, ir Delbefs (1885, 226), kurš salīdzinājis tās ar “clichйs”.

[123] zinātkārajiem atzīmēšu, ka aiz sapņa slēpjas fantāzija par manu nepiedienīgo, seksuāli provocējošo izturēšanos un atvairīšanu no dāmas puses. Ja šai interpretācijai vajadzētu šķist kaut kam nedzirdētam, atgādinu daudzos gadījumus, kad ārsti šādas apsūdzības ir piedzīvojuši no histēriskām sievietēm, kurām tāda pati fantāzija ir nevis parādījusies deformēti un kā sapnis, bet gan kļuvusi neslēpti apzināta un murgaina. — [1909. g. papild.J Ar šo sapni sākās pacientes psihoanalītiskā ārstēšana. Es tikai vēlāk iemācījos saprast, ka ar to viņa atkārtoja iniciālo traumu, no kuras radās viņas neiroze, un kopš tā laika tādu pašu izturēšanos esmu fiksējis citām personām, kuras bērnībā bija pakļautas seksuāliem atentātiem un tad nu it kā vēlējās to atkārtojumu sapnī.

[124] aizstāšana ar pretējo, kā kļūs skaidrs pēc interpretācijas.

[125] [ьberzieher vīriešu mētelis; burtiski: uzvelkamais.]

[126] [1909. g. papild.j Kopš tā laika sen esmu uzzinājis, ka ari šādu ilgstoši par nesasniedzamu uzskatītu vēlmju piepildīšanai vajag tikai nedaudz drosmes, [1925. g. papild.j un esmu kļuvis par dedzīgu Romas piligrimu.

[127] [cukers (zucker) burtiski ‘cukurs’.]

[128] [1925. g. papild.j Rakstnieks, kura [darbā] es izlasīju šo vietu, laikam bija Zans Pols.

[129] [1930. g. papild.] maršala masēna ebrejiskā izcelsme, starp citu, tiek apšaubīta.

[130] [das gehetz, die hetze — steiga; die hetz prieks, bauda (kaut ko darīt).]

[131] [nu mērs ir pilns; der Fassbinder — mucinieks.]

[132] [die zwetschke (austricisms); die pflaume (vāc. 1it.) plūme.

[133] abi afekti, kas attiecas uz šīm bērnības ainām, izbrīns un padošanās nenovēršamajam, parādījās īsi pirms tam sapni, kas man pirmoreiz atsauca atmiņā šo bērnības pārdzīvojumu.

[134] ar plagiostomiem es papildinu ne jau patvaļīgi; tie atgādina par nepatīkamu izblamēšanos tā paša skolotāja priekšā.

[135] [kataro (cattaro) — tagadējā Kotora Melnkalnē; Spalato tagadējā Splita Horvātijā.]

[136] [grib grāfa kungs uzdejot, uzdejot, lai tik saka — uzspēlēšu.]

[137] [valsts ierēdņiem ir jāmaksā tikai puscena.]

[138] [1925. g. papild.] Malds, taču šoreiz ne kļūdīšanās! Vēlāk es uzzināju, ka Vahavas Emmersdorfa nebija revolucionāra Fišhofa patvēruma vieta, tā ir vieta ar identisku nosaukumu.

[139] [rozes, tulpes, neļķes, visi ziedi novīst. Isabelita, neraudi, ka ziedi novīst.]

[140] nevis [darbā] “Žermināls", bet gan “Zeme”. Malds, kas man kļuva pamanāms tikai pēc analīzes. — Starp citu, vēršu uzmanību uz identiskajiem burtiem [vārdos] Huflattich un flatus.

[141] [1925. g. papild.] nelūgtais biogrāfs, ko esmu guvis, dt. Fries Vitelss, man norādīja [1924, 21], ka minētajā domu graudā esmu izlaidis Jehovas vārdu. — [1930. g. papild.] Angļu piemiņas monētā ir Dieva vārds ebreju burtiem, turklāt tas ir virs mākoņiem un [izkalts] tādā veidā, ka to var uztvert gan kā attēlam, gan kā uzrakstam piederīgu.

[142] [1911. g. papild.] Šajā sapņa daļā H. Zilberers ir mēģinājis saturīgā darbā (1910) parādīt, ka sapņa darbs spēj atainot ne tikai latentos sapņojumus, bet arī sapņa veidošanās psihiskos procesus (“Funkcionālais fenomens”). [1914. g. papild.] Tomēr uzskatu, ka viņš nepamana — “sapņa veidošanās psihiskie procesi” man ir domu materiāls gluži kā viss pārējais. Šajā augstprātīgajā sapnī laikam esmu lepns, ka esmu atklājis šos procesus.

[143] [Šis pēdējais teikums ir pievienots 1914. gadā.]

[144] cita interpretācija: viņš ir vienacains kā Odins, dievu tēvs. — Odhins Trost [Felix Dahn 1880]. — Mierinājums no bērnības scēnas, ka nopirkšu viņam jaunu gultu.

[145] nedaudz interpretācijas materiāla: glāzes turēšana priekšā atgādina stāstu par zemnieku, kurš pie optiķa izraugās brilles [Glas\ pēc brilēm, taču nespēj lasīt. — (Zemnieku ķērājs — meiteņu ķērājs no iepriekšējā sapņa fragmenta.) — Zemnieku izturēšanās pret tēvu, kurš kļuvis vājprātīgs, Zolā [darbā] “Zeme”. — Sērīgs gandarījums, ka savas dzīves pēdējās dienās piesmērēja gultu kā bērns [sal.: 376.—377. lpp.]; tāpēc sapnī esmu viņa slimo kopējs. “Domāšana unpārdzīvošana še ir kaut kas viens" atgādina ļoti revolucionāru Oskara Panicas grāmatas drāmu, kurā pret Dievu Tēvu izturas pietiekami apkaunojoši kā pret paralizētu veci; tur rakstīts: griba un rīcība viņam ir kaut kas viens, un tāpēc viņa ercenģelim, sava veida Ganimedam, viņš ir jāattur no lamāšanās un lādēšanas, jo šīs vēlmes tūdaļ pat piepildītos. — Plānu kalšana ir vēlākā kritikas laikā tapis pārmetums tēvam, gluži kā vispār viss dumpinieciskais, majestāti apvainojošais un augsto priekšniecību izsmejošais sapņa saturs ir atvedināms uz sacelšanos pret tēvu. Firsts tiek dēvēts par zemes tēvu, bet tēvs ir vecākais, pirmais, bērnam vienīgā autoritāte, no kuras varas pilnestības cilvēces kultūrvēstures gaitā ir izrietējušas pārējās sociālās priekšniecības (ja vien šo tēzi neliek ierobežot “mātes tiesības”). Formulējums sapnī “Domāšana un pārdzīvošana ir kaut kas viens” tiecas skaidrot histēriskos simptomus, ar kuriem ir saistīta arī vīrišķā glāze. Vīnietim man nevajadzētu skaidrot “Gschnas” principu; tas ir šāds: reti un vērtīgi priekšmeti tiek pagatavoti no triviāla, vislabāk komiska un nevērtīga materiāla, piemēram, bruņas no kastroļiem, salmu grīstes un sālsstandziņām, kā tas jautrajos vakaros tīk mūsu māksliniekiem. Esmu fiksējis, ka histēriskie rīkojas gluži tāpat; līdztekus tam, kas viņiem tiešām atgadījies, viņi neapzināti nodarina briesmīgus vai netiklus fantāziju atgadījumus, ko izveido no visnevainīgākā un visbanālākā pieredzējuma materiāla. Simptomi ir saistīti ar šīm fantāzijām, nevis ar atmiņām par šiem faktiskajiem atgadījumiem, visviens, vai tie būtu nopietni vai tikpat nevainīgi. Šis skaidrojums bija man palīdzējis daudzās grūtībās un sagādājis man daudz prieka. Es varēju uz to norādīt ar sapņa elementu “vīrišķā glāze”, jo man bija stāstīts par pēdējo “Gšnāz-vakaru”, ka tur esot bijis izstādīts Lukrēcijas Bordžas indes trauks, kura kodols un galvenā sastāvdaļa bija vīriešu uringlāze tāda, kāda tiek izmantota slimnīcās.

[146] [1914. g. papild.] Sapņa nozīmju uzslāņošanās ir viena no āķīgākajām, taču arī saturiski bagātākajām sapņa interpretācijas problēmām. Kas aizmirst šo iespēju, tas viegli alosies un nomaldīsies līdz nepamatotu apgalvojumu izvirzīšanai par sapņa būtību. Taču par šo tēmu vēl ir pārāk maz pētījumu. Līdz šim tikai visnotaļ regulārs simbolslāņojums urinēšanas sapnī ir guvis pamatīgu O. Ranka izvērtējumu (1912a ).

[147] [1914. g. papild.] Ikvienam ieteiktu izlasīt Mourlī Volla divos sējumos apkopotos [1910/1912] eksperimentāli izraisīto sapņu izvērstos un precīzos protokolus, lai pārliecinātos, cik maz skaidrojuma atsevišķā sapņa saturs gūst dotajos eksperimenta nosacījumos un cik niecīgi vispār derīguma ziņā ir šādi eksperimenti sapņa problēmas izpratnē. [Sal.: 55lpp., 175. lpp. 2. zemsvītras piezīme.]

[148] [1919. g. papild.j Sal.: Landauer K. Handlungen des Schlafenden, 1918. Jebkuram novērotājam pastāv acīm redzamas, jēgpilnas aizmigušā darbības. Aizmigušais nav absolūti stulbs, gluži pretēji, viņš spēj rīkoties loģiski un ar gribasspēku.

[149] sk. pasāžu Grizingera darbā [1861, 106; S. 111/j un piezīmi manā otrajā rakstā par atvairīšanas neiropsihozēm (1896). [īstenībā runa ir par rindkopu īsi pirms beigām Freida pirmajā darbā par šo tēmu (1894).]

[150] [Šī rindkopa tiek pievienota 1914. gadā. Šo sapni Freids īsumā jau ir pieminējis (1913e), sapnis tiek minēts arī 5. ievadlekcijā (1917a), sk. 69. lpp.j

[151] [Šis un nākamais teikums tiek pievienoti 1909. gadā.]

[152] Šī sapņa saturs abos avotos, no kuriem to zinu, netiek izklāstīts saskaņoti.

[153] [pēdējais teikums tiek pievienots 1914. gadā. Sal.: 424. lpp.]

[154] [1914. g. papild.j Vairākos darbos Ranks [1910; 1912a; 1912b] ir parādījis, ka daži orgānkairinājuma izraisīti modinātājsapņi (urīnpūsli kairinošie un pollūcijas sapņi) ir īpaši piemēroti tam, lai demonstrētu cīņu starp vajadzību pēc miega un organisko vajadzību prasībām, kā arī pēdējo ietekmi uz sapņa saturu. [Sal.: 356. lpp. un tālāk.]

[155] [1925. g. papild.j Tēze, ka mūsu sapņa interpretācijas metode kļūst neizmantojama, prasa papildinājumu, ka vienā gadījumā mūsu interpretācijas darbs ir neatkarīgs no šīm asociācijām, proti, ja sapņotājs sapņa saturā ir izmantojis simboliskus elementus. Strikti ņemot, tad mēs izmantojam otru, palīdzošo sapņa interpretācijas metodi. (Sk. tālāk [318. lpp.].)

[156] [Ši un nākamā rindkopa ir pievienota 1914. gadā.]

[157] bērns gan parādās ari pasakā, jo mazs bērns tur pēkšņi iesaucas: “Bet viņš taču ir kails.”

[158] [1911. g. papild.j dažus interesantus sieviešu kailumsapņus, kurus bez grūtībām var atvedināt no infantilās ekshibicionisma tīksmes, bet kuri dažās iezīmēs atšķiras no iepriekš iztirzātajiem “tipiskajiem” kailumsapņiem, ir minējis Ferenci [1910].

[159] [1909. g. papild.j To pašu aptveramu iemeslu dēļ sapnī nozīmē “visas ģimenes” klātbūtne.

[160] Šī sapņa pārinterpretācija: svabadā tulkojumā “spļaut [spucken] uz trepēm”, tā kā “spokošanās” [Spuken\ ir garu darbība, ved pie “esprit d’escalier". Kāpņu asprātība nozīmē atjautības trūkumu. To tiešām sev pārmetu. Vai arī ļauju, ka auklei trūkst ‘atjautības”? [Schlagfertigkeit atjautība, asprātība; Witzasprātība; Geist gars, spoks geistreicb asprātīgs, atjautīgs).]

[161] [1909. g. papild.] Sal. šajā ziņā: “Piecgadīga zēna fobijas analīze” (1909b) un “Par infantilās seksualitātes teorijām” (1908c).

[162] [1909. g. papild.j Trīsarpusgadīgais Hanss, kura fobija ir jau iepriekš minētās analīzes priekšmets, drudzī īsi pēc māsas piedzimšanas izsaucas: “Bet es negribu mazu māsiņu.” Savā neirozē pusotru gadu vēlāk viņš atklāti atzīstas vēlmē, ka māte, vannojot mazo, varētu ļaut tai iekrist vannā, lai tā nomirtu [ 1909b]. Vienlaikus Hanss ir labsirdīgs, maigs bērns, kas drīz vien arī iemīl šo māsu un īpaši labprāt viņu protežē.

[163] [1914. g. papild.] Šādus bērnībā pārdzīvotus nāves gadījumus ģimenē var ātri aizmirst, taču psihoanalītiskā izpēte rāda, ka tie ir kļuvuši ļoti nozīmīgi vēlākajai neirozei.

[1914, 40]: “starp citu, tur vēl bija otrais Ādolfs. Mazs radījums, par kuru apgalvoja, ka tas esot mans brālis, taču es nekādi nespēju aptvert, kam viņš ir vajadzīgs; vēl mazāk es varēju aptvert, kāpēc pret viņu izturas tāpat kā pret mani. Manis pietika savām vajadzībām, kam man brālis? Viņš bija ne tikai vienkārši nevajadzīgs, dažkārt viņš pat traucēja. Kad uzmācos vecmāmiņai, ari viņš gribēja tai uzmākties, kad mani vizināja ratiņos, viņš sēdēja man iepretim un aizņēma pusi no telpas, tā ka mums vajadzēja stumdīties ar kājām.”

[165] [1909. g. papild.j Tādos pašos vārdos trīsarpusgadīgais Hanss pauž iznīcinošo kritiku par savu māsu (1909b). Viņš pieņem, ka zobu trūkumu dēļ viņa nespēj runāt.

[166] [1909. g. papild.j No ļoti apdāvināta desmitgadīga zēna pēc viņa tēva pēkšņās nāves sev par izbrīnu dzirdēju šādu teicienu: to, ka tēvs ir nomiris, es saprotu, taču to, kāpēc viņš neierodas mājās uz vakariņām, es nespēju izskaidrot. [1919. g. papild.j Plašāks materiāls par šo tēmu atrodas Dr. Hugas-Helmūtes kundzes rediģētajā rubrikā “[Par] bērna dvēseles [patieso būtību]” izdevumā Imago. Zeitschrift fьr die Anwendung der Psychoanalyse aufdie Geisteswissenschaften [Bd. 1—7, 1912—1921].

[167] [1919. g. papild.] Kāda psihoanalītiski skolota tēva novērojums arī notver brīdi, kad viņa garīgi augsti attīstītā četrgadīgā meitiņa iepazīst atšķirību starp “prombūtni” un “būt mirušam”. Bērnam bija grūtības ar ēšanu un viņa juta, ka viena no pansijas apkalpotājām viņu nelaipni novēro. “Žozefīnei jābūt mirušai,” viņa par to izteicās tēvam. “Kāpēc tieši mirušai?” rimti jautāja tēvs. “Vai nepietiek, ka viņa aiziet?” “Nē,” atbildēja bērns, “tad viņa atgriezīsies.” Bērna neierobežotajai sevis mīlestībai (narcismam) jebkurš traucējums ir crimen laesae majestatis [noziegšanās pret majestāti], un gluži kā drakoniskā likumdošana bērna jūtas par visiem šādiem pārkāpumiem paredz tikai vienu nedozējamo sodu.

[168] [1925. g. papild.j Situāciju bieži vien aizklāj sodīšanas tendences parādīšanās, kura morālajā reakcijā draud ar mīļotā vecāka zaudēšanu.

[169] [1914. g. papild.j Neviena no psihoanalītiskās izpētes atziņām nav izraisījusi tik saniknotu kritikas iebilšanu, tik sirdīgu pretošanos un tik uzjautrinošus izmežģījumus kā šī norāde uz bērnišķajām, bezapziņā saglabātajām incesta nosliecēm. Pēdējā laikā pat ir mēģināts uzskatīt incestu, par spīti visiem pieredzējumiem, tikai par “simbolisku”. Balstoties uz pasāžu Šopenhauera vēstulē, atjautīgu Oidipa mīta pārinterpretāciju sniedz Ferenci (1912). [1919. g. papild.j Še [darbā] “Sapņa interpretācija” pirmo reizi skartais “Oidipa komplekss” turpmākajās studijās ir guvis nenojausti lielu nozīmi cilvēces vēstures un reliģijas un tikumības attīstības izpratnē. (Sk.: Totēms un tabu, 1913a, [IV sadaļa].)

[170] [1919. g. papild.] Iepriekš minētos mājienus uz “Hamleta” analītisko izpratni vēlāk ir pilnīgojis E. Džonss un aizstāvējis pret citiem literatūrā fiksētiem uzskatiem (Jones 1910a). — [1930. g. papild.] Tiesa, par iepriekš minēto pieļāvumu, ka Šekspīra darbu autors ir vīrs no Stretfordas, kopš tā laika esmu sācis šaubīties. [Sk.: Freud 1930b.] [1919. g. papild.] Turpmākie centieni [darba] “Makbets” analīzē ir mans raksts “Daži rakstura tipi no psihoanalītiskā darba” (1916) un L. Jekelsa darbs (1917).

viņš nepiesātināmi vēlas atkārtot to, kas viņam paticis vai garšojis. Ieturēt mēru, būt pieticīgam, rezignēt viņš iemācās tikai caur audzināšanas kultūru. Kā zināms, arī neirotiķis sliecas uz pārmērību un negausību.

[172] [1911. g. papild.j Kad Ernsts Džonss amerikāņu sabiedrībai zinātniskā priekšlasījumā runāja par sapņu egoismu, kāda mācīta kundze iebilda pret šo nezinātnisko vispārinājumu, autors varot spriest tikai par austriešu sapņiem un neko nevarot teikt par amerikāņu sapņiem. Viņa par sevi esot droša, kas visi viņas sapņi ir stingri altruistiski.

[173] [1925. g. papild.j Šīs par rasi lepnās dāmas attaisnojumam, starp citu, var atzīmēt, ka tēzi sapņi esot carcaurēm egoistiski [245. lpp.] — nedrīkst pārprast. Jo itin viss, kas vispār parādās priekšapzinātā domāšanā, var pāriet sapnī (saturs kā latentie sapņojumi), šāda iespēja pastāv arī altruistiskām ierosām. Tādā pašā veidā sapnī var parādīties kāda bezapziņā pastāvoša maiga vai iemīlēšanās ierosa attiecībā pret citu personu. Tātad pareizais minētajā tēzē aprobežojas ar faktu, ka starp neapzinātajiem sapņa rosinātājiem ļoti bieži ir egoistiskas tendences, kas nomoda dzīvē šķiet pārvarētas.

[174] [Šis teikums parādās pimizdevumā, taču tad līdz pat 925. gada izdevumam tiek izlaists. Nākamie teikumi un nākamā rindkopa 1914. gada izdevumā tiek iekļauti VI nodaļas E sadaļā. 1930. gada izdevumā šīs divas rindkopas ir abās vietās.]

[175] [runa ir par eksāmeniem, kas jākārto akadēmiskā grāda pretendentiem; rigorozants — šāda eksāmena kārtotājs.]

[176] [Ši rindkopa tiek pievienota 1914. gadā.ļ

[177] [Šī un nākamā rindkopa tiek pievienota 1909. gadā.]

[178] [1909. un 1911. gada izdevumi noslēdzas ar citu tipisko sapņu iztirzājumu. Kopš 1914. gada izdevuma šis izklāsts ir iekļauts VI nodaļas E sadaļā, sk. 341. lpp.]

[179] [1914. g. papild.] Norāde uz kondensāciju sapnī ir rodama daudzu autoru darbos. Diprels pauž, ka esot pilnīgi drošs, ka noticis priekšstatu virknes kondensācijas process (1885, 85).

[180] [iepriekš neminēta detaļa.]

[181] [1911. g. papild.] Lai novērtētu šo dzejnieka atainojumu, jāaplūko sadaļā par simboliku pavēstītā kāpšanas sapņu nozīme [sk.: 315. lpp. piezīme].

[182] [“apmesties hotelī vai viesnīcā” un “nokāpt” vāciski var apzīmēt ar vienu un to pašu vārdu.]

[183] [t. i., pagrabstāvā; vārds, kas sabalsojas ar vārdu “parters”.]

[184] ar sapņotāja zīdītāju saistītās situācijas fantastisko iedabu pierāda objektīvi izceltai? apstāklis zīdītāja šajā gadījumā bija māte. Starp citu, atgādināšu 194. Ipp. minēto anekdotes jaunā vīrieša nožēlu, ka nav labāk izmantojis situāciju ar savu zīdītāju, kas acīmredzot ir šā sapņa avots.

[185] tas ir īstais sapņa izraisītājs.

[186] papildinot: šāda lasāmviela esot inde jaunai meitenei. Viņa pati savā jaunībā daudz smēlusies no aizliegtām grāmatām.

[187] nākamais domu gājiens ved pie tā paša autora [darba] “Pentesilaja”: cietsirdība pret mīļoto.

[188] [runa ir par 1898. gadā atzīmēto imperatora Franča Jozefa 50 gadu valdīšanas jubileju.]

[189] tā pati zilbju sadalīšana un salikšana — īsta zilbju ķīmija nomodā kalpo daudzveidīgai jokošanai. “Kā vislētāk iegūstams sudrabs? Dodieties uz sudrabpapeļu aleju, palūdziet paklusēt, tad ‘papelēšana’ (mēļošana) mitējas un sāk līt sudrabs.” Pirmais šīs grāmatas lasītājs un kritiķis man iebilda, un vēlākie [kritiķi] varbūt atkārtos, “ka sapņotājs bieži šķiet asprātīgs”. Tas ir pareizi, kamēr tas tiek attiecināts vienīgi uz sapņotāju, un izraisa pārmetumu tikai tad, kad tiek attiecināts uz sapņa interpretētāju. Nomoda īstenībā es īpaši nevaru pretendēt uz predikātu “asprātīgs”; ja mani sapņi šķiet asprātīgi, tas sakņojas nevis manā personā, bet gan savdabīgajos psiholoģiskajos apstākļos, kuros tiek [iz]strādāts sapnis, un ir intīmi ►

[190] laskers nomira no progresīvās paralīzes, kas radās kā sekas infekcijai (luesam [sifilisam]), kuru ieguva no sievietes; Lasals, kā zināms, nomira duelī kādas dāmas dēļ.

[191] [Šī rindkopa ir pievienota 1914. gadā.]

[192] [Šī rindkopa ir pievienota 1919. gadā.]

[193] [1909. g. papild.] Jaunam vīrietim, kas cieš no uzmācīgiem priekšstatiem, bet, starp citu, ar neskartām un augsti attīstītām intelektuālajām funkcijām, es nesen atradu vienīgo izņēmumu no šī noteikuma. Runas, kas parādījās viņa sapņos, nevis radās no dzirdētām vai paša teiktajām runām, bet atbilda nedeformētam viņa uzmācības domu tekstam, kuras nomodā parādījās apziņā tikai mainītā veidā.

[194] priekšstata psihiskā intensitāte, vērtīgums, intereses uzsvērums, protams, ir nošķirami no jutekliskās intensitātes, priekšstatītā intensitātes.

[195] [sens juridisks noteikums: “Meklē to, kam tas izdevīgi.”]

[196] [1909. g. papild.] tā kā sapņa deformācijas atvedināšanu no cenzūras varu dēvēt par savas sapņa izpratnes kodolu, es iekļaušu še pēdējo daļu no “Linkeisa” stāsta “Trдumen wie Wachen” no [grāmatas] “Kāda reālista fantāzijas” (Wien, 2. Aufl., 1900), kurā atkal atrodu šo savas mācības pamatraksturu:

“Par vīru, kam ir dīvainā īpašība nekad nesapņot bezjēdzību.”-

“Tava brīnišķā īpašība sapņot gluži kā nomodā esot balstās uz taviem tikumiem, tavu labestību, tavu taisnīgumu, tavu patiesības mīlestību; tā ir tavas iedabas morālā skaidrība, kas man tevī dara visu saprotamu.”

“Bet, ja labi padomāju,” iebilda cits, “gandrīz vai domāju, ka visi cilvēki ir izveidoti tā kā es un neviens nepavisam nekad nesapņo bezjēdzību! Sapnim, ko tik labi var atminēties, ka to var atstāstīt, proti, kas nav nekāds drudža sapnis, vienmēr ir jēga, un citādi nemaz arī nevar būt! Jo to, kas atrodas pretrunā, nevarētu nemaz sagrupēt kaut kādā kopumā. Tas, ka laiks un telpa bieži sajaucas, neko neatņem sapņa patiesajam saturam, jo tie abi noteikti ir bijuši bez kādas nozīmes tā būtiskajam saturam. Mēs arī nomodā tā bieži rīkojamies; atceries pasakas, tik daudzus drosmīgus un jēgpilnus fantāzijas veidojumus, par kuriem tikai nesaprātīgais teiks: Tas ir absurdi! Jo tas nav iespējams.”

“Ja vien prastu sapņus vienmēr pareizi interpretēt, tā, kā tagad tu to izdarīji ar šo!” sacīja draugs.

“Protams, tas nav viegls uzdevums, taču zināmas uzmanības gadījumā tam vienmēr vajadzētu izdoties pašam sapņotājam. Kāpēc tas visbiežāk neizdodas? Šķiet, ka jums sapnī ir kaut kas apslēpts, kaut kas netikls paša un augstākas kārtas, kaut kāds baisums jūsu būtībā, kas grūti izdomājama; un tāpēc jums tik bieži sapņi šķiet bez kādas jēgas, pat kāda nejēdzība. Taču dziļākajā būtībā tā nepavisam nav; jā, nevar pat nemaz tā būt, jo tas vienmēr ir viens un tas pats cilvēks, vai viņš ir nomodā vai sapņo.”

[197] [kā pirmais nosacījums tiek minēta pārdeterminācija — 276.-277. lpp.]

[198] [1909. g. papild.j Kopš tā laika esmu sniedzis pilnīgu divu sapņu analīzi un sintēzi [rakstā] “Kādas histērijas analīzes fragments”, 1905 [c (sadaļa II un III)]. — [1914. g. papild.j Par vispilnīgāko kāda garāka sapņa interpretāciju ir atzīstama O. Ranka analīze “Sapnis, kas pats sevi interpretē” [1910].

[199] [pēdējie trīs teikumi šādā formā pastāv kopš 1919. gada izdevuma.]

[200] [Šī apgalvojuma precizējums — 394. lpp. piezīmē.]

[201] [teikuma otrā daļa tiek pievienota 1914. gadā. Sk. par šo jautājumu: 299., 356. lpp. Par vienā naktī sapņoto sapņu tēmu: 298. lpp. un tālāk.]

[202] [sk. šī apgalvojuma ierobežojumus: 292., 301., 381. lpp.]

[203] [1911. g. papild.j No K. Ābela darba “Der Gegensinn der Urivorte” (1884) (sk. manu referātu, 1910c) es uzzināju pārsteidzošu, ari citu valodnieku apstiprinātu faktu, ka šajā punktā vissenākās valodas izturas visnotaļ līdzīgi sapnim. Iesākumā tām ir tikai viens vārds abiem pretstatiem kvalitātes vai darbības virkņu beigās (spēcīgivājš, veejauns, saistīt-šķirt) un nošķirtie apzīmējumi abiem pretstatiem veidojas tikai sekundāri, viegli modificējoties kopīgajam pirmvārdam. Daudz šādu attiecību Ābels pierāda senēģiptiešu valodā, taču parāda skaidrus tādas pašas attīstības pārpapilikumus arī semītu un indoģermāņu valodās.

[204] [plašāk par šo sapni sk. 309. lpp. un tālāk.]

[205] [1914. g. papild.] Sal. ar Aristoteļa piezīmi par sapņa interpretētāja piemērotību (sk. 104. lpp. 2. piezīmi).

[206] [nākamie trīs teikumi ir pievienoti 1911. gadā. Savukārt rindkopas pēdējais teikums ir pievienots 1914. gadā.]

[207] [1925. g. papild.] Sal. ar 248. lpp., 1. piezīme.

[208] ja šaubos, aiz kuras personas, kas parādās sapnī, man meklējams savs Es, es vados pēc šāda noteikuma: persona, kas sapnī pakļauta afektam, kuru jūtu kā guļošais, apslēpj manu Es.

[209] [Šis teikums ir pievienots 1925. gadā.]

[210] [sal. ar “revolūcijas sapni”: 198. lpp., 200. lpp.]

[211] [Šis teikums ir pievienots 1909. gadā.]

[212] [nākamie iebildumi: 301., 381. lpp.]

[213] [Šis teikums ir pievienots 1911. gadā.]

[214] [Šī un nākamā rindkopa tiek pievienota 1909. gadā.]

»** [ j 9()9 g papild.] to pašu laiciskās apvēršanas tehniku dažkārt izmanto histēriskā lēkme, lai skatītājam apslēptu savu jēgu. Kāda histēriska meitene, piemēram, kādā lēkmē atainoja nelielu romānu, ko viņa bezapziņā sev bija izfantazējusi saistībā ar kādu tikšanos tramvajā. To, ka vīrietis, viņas kājas skaistuma valdzināts, viņu lasīšanas laikā uzrunā, ka tad viņa iet kopā ar to un piedzīvo vētrainu mīlestības scēnu. Viņas lēkme sākas ar šīs mīlestības scēnas atainojumu — ķermeniskām konvulsijām (turklāt lūpu kustības skūpstīšanai, roku sakrustošana apskaušanai), tad viņa iesteidzas citā istabā, apsēžas uz krēsla, paceļ kleitu, lai parādītu kāju, rāda, it kā lasītu, un uzrunā mani (atbild man). — [1914. g. papild.] Sal. šajā ziņā ar Artemidora piezīmi: “Sapņu stāstu izklāstā reizēm jāiet no sākuma uz beigām, bet reizēm — no beigām uz sākumu..”

[216] [Šī rindkopa pievienota 1911. gadā.]

[217] [1930. g. papild.] Patlaban nezinu, vai pamatoti.

[218] [plašāk par šo problemātiku sk.: 389. lpp. un tālāk.]

[219] pavadošie histēriskie simptomi: mēnešreižu izpalikšana un ārkārtīgi slikta oma, tādas ir šīs slimās pamatciešanas. [Plašāk par šo sapni 390. lpp.]

[220] [pēdējais teikums ir pievienots 1909. gadā, savukārt nākamā rindkopa 1911. gadā.]

[221] [Šī un abas nākamās rindkopas ir pievienotas 1914. gadā.]

[222] [Šis teikums tiek pievienots 1909. gadā. Pārējā rindkopas daļa un trīs nākamās rindkopas tiek pievienotas 1911. gadā.]

[223] pilnīgā analīzē saistība ar bērnības pārdzīvojumu izriet no šāda pastarpinājuma: Moris savu padarījis, moris var iet. [Šillers. Fiesco, 3. cēl., 4. aina.] Un tad jokpilnais jautājums: cik vecs bija moris, kad viņš savu izdarīja? Gadu vecs, tad viņš var iet. (Es nācu pasaulē ar tik bieziem melniem matiem, ka jaunā māte pasludināja mani par mazu mori.) Tam, ka neatrodu platmali, dienas pārdzīvojums, kas izmantots vairākās nozīmēs. To paslēpa mūsu ģeniāli kārtīgā istabene. Aiz šīm sapņa beigām slēpjas arī sērīgo nāves domu noliegšana: es nepavisam neesmu paveicis savu darāmo, es vēl nedrīkstu iet. — Piedzimšana un nāve kā pavisam nesen redzētajā sapnī par Gēti un paralītiķi (sk.: 292., 384. lpp. un tālāk [392. lpp. un tālāk]).

[224] [1930. g. papild.] Šī tēze vairs neatbilst jaunajām atziņām.

[225] [Šī rindkopa (izņemot priekšpēdējo teikumu un daļu no pēdējā teikuma) ir pievienota 1911. gadā.]

[226] [Šis teikums ir pievienots 1919. gadā.]

[227] [no šis vietas teikums tiek papildināts 1919. gadā.]

[228] [1909. g. papild.] Asprātības un tās attiecības ar bezapziņu (1905a), un “vārdu tilti” neirotisko simptomu novēršanā.

[229] [turpmākā rindkopas daļa ir pievienota 1909. gadā.]

[230] [1925. g. papild.] hugo volfs [ wolf vilks],

[231] [tautas dziesma.]

[232] [Šā sapņa absurdums tiek komentēts vēlāk: 381. lpp. un tālāk.]

[233] [Ši rindkopa un zilberera citāts ir pievienoti 1914. gadā.]

[234] [1925. g. papild.] Šādu atainojumu tiešām vairs neesmu sastapis, tā ka neesmu pārliecināts par interpretācijas pamatotību.

[235] [plašāk par sapņa simboliku nākamajā sadaļā.]

[236] [1914. g. papild.] bagātīgs pierādījuma materiāls šajā ziņā ir E. Fuhsa trijos papildsējumos (1909—1912).

[237] saistībā ar šā par “kauzālu” dēvējamā priekšsapņa interpretāciju sk.: 283. lpp. un tālāk. [Sal.: 286. lpp un tālāk, 291. lpp.]

[238] viņas dzīves gājums.

[239] augsta izcelsme, vēlmes pretstats priekšsapnim.

[240] jaukts veidojums, kas apvieno divas vietas, tā saukto tēva nama grīdu, uz kuras viņa spēlējās ar brāli, viņas vēlāko fantāziju priekšmetu, un kāda slikta tēvoča pagalmu, kurš viņu mēdza ķircināt.

[241] vēlmes pretstats reālai atmiņai par tēvoča pagalmu, ka miegā viņa bieži atkailinājusies.

****** Kā eņģelis lilijas kātu Marijas pasludināšanā.

******* Šā jauktā veidojuma skaidrojumu sk. 286. lpp.: nevainība, mēnešreizes, kamēliju dāma.

[242] vairākas personas, kas kalpo viņas fantāzijās.

[243] vai arī var vienu noraut, t. i., masturbēt. [sk.: 343. lpp. un tālāk.]

[244] zars izsenis ir pārņēmis vīrieša ģenitāliju pārstāvniecību, starp citu, tas satur ļoti skaidru mājienu uz uzvārdu.

[245] gluži kā nākamais, saistīts ar piesardzību laulībā.

[246] [Šī rindkopa ir pievienota 1925. gadā. zemsvītras piezīme (sākotnēji pie iepriekšējās rindkopas) ir pievienota 1911. gadā.] Līdzīgs biogrāfisks” sapnis ir minēts tālāk piemēros par sapņa simboliku kā trešais [324. lpp.], kā arī Ranka detalizēti izklāstītais “Sapnis, kas interpretē pats sevi” [1910]; citu, kas lasāms “apvērsti”, sk.: Stekcl (1909, 486).

[247] [ 1911. g. papild.] sk. blcilera [1910] un viņa Cīrihes skolnieku darbus par simboliku: Maeder [1908], Ābraham [1909] u. c., un nemedicīniskos autorus, uz kuriem viņi atsaucas (Kleinpaul [1898] u. c.). [1914. g. papild.] Atbilstīgākais, kas pausts par šo priekšmetu, rodams O. Ranka un H. Zahsa darba (1913) 1. nodaļā. [1925. g. papild.] Sk. arī E. Jones (1916).

[248] [1925. g. papild.] Šis uzskats rastu ārkārtēju atbalstu Dr. Hansa Šperbcra paustajā mācībā. Šperbers uzskata (1912), ka pirmvārdi kopumā apzīmēja seksuālas lietas un tad pazaudēja šo seksuālo nozīmi, jo pārgāja uz citām lietām un darbībām, kas tika salīdzinātas ar seksuālām.

[248] [Otrais palīgteikums ir pievienots 1919. gadā. Savukārt zemsvltras piezīme ir pievienota 1914. gadā.] Tā, piemēram, ungāru sapņotāju sapņos par čurāšanu parādās pa ūdeni peldošs kuģis, kaut gan šai valodai apzīmējuma “kuģošana” lietošana “urinēšanas” vietā ir sveša (Ferenci [pēc Rank 1912a, 100]; sk. arī: 326. lpp. un tālāk). Franču un citu romāņu sapņos istaba [Zimmer] kalpo sievietes simboliskam atainojumam, kaut arī šīs tautas nepazīst analogu vācu “Frauenzimmer" [sieviete; burt.: sievistaba].

[248] [1919. g. papild.] “Kāds pansijā dzīvojošs pacients sapņo, ka viņš sastop kādu no apkalpojošā personāla un jautā, kāds ir viņas numurs; viņa tam par pārsteigumu atbild: 14. Faktiski viņam bija attiecības ar meiteni, par kuru ir runa, viņam ar to bija vairākas tikšanās viņa guļamistabā. Viņa, protams, bīstas, ka saimniecei ir aizdomas, un dienu pirms sapņa izteica viņam priekšlikumu tikties ar viņu neapdzīvotā istabā. īstenībā šai istabai bija 14. numurs, savukārt sapnī šis numurs ir sievietei. Grūti iedomāties skaidrāku apstiprinājumu sievietes ►

un istabas identifikācijai” (ernest jones, 1914a). (Sal.: Artemidorus. Symbolik der Trдume. 1881, no): “Tā, piemēram, guļamkambaris nozīmē sievu, ja tāda ir namā.” [2. grām., 10. nod.]

[250] [1911. g. papild.] Atkārtošu šeit to, ko esmu paudis citviet (“Psihoanalītiskās terapijas nākotnes izredzes”, 1910b): “Pirms kāda laika man kļuva zināms, ka viens no mums tālu stāvošs psihologs ir vērsies pie viena no mums ar piezīmi, ka mēs tomēr pārāk augstu vērtējam sapņu slepeno seksuālo nozīmi. Viņa visbiežākais sapnis esot tāds, ka viņš kāpjot pa kāpnēm un ka aiz tā, protams, nav nekā seksuāla. Šis iebildums mūs darīja uzmanīgus, un mēs pievērsām uzmanību kāpnēm, pieslienamām kāpnēm, trepēm sapnī un drīz varējām konstatēt, ka kāpnes (un tas, kas tām analogs) ataino drošu koitusa simbolu. Salīdzinājuma pamatu nav grūti atrast: ritmiskiem pārtraukumiem, pieaugošā elpas trūkumā [cilvēks] nokļūst kādā augstumā un tad ar dažiem ašiem lēcieniem var nokļūt atkal lejā. Šādi koitusa ritms atveidojas kāpšanā pa kāpnēm. Neaizmirsīsim piesaistīt valodas izmantojumu. Tas rāda, ka “kāpšana” tūlīt tiek izmantota kā seksuālās darbības aizstājošs apzīmējums. Mēdz teikt vīrietis ir “jāklis”, [ka viņš] “uzkāpj”. Franču valodā kāpņu pakāpiens ir la marche', “un vieux marcheur” visnotaļ pārklāj mūsu “vecs jāklis”.”

[251] [1914. g. papild.] sk. (zentb. psychoanal. bd. 2, 675 [rorschach, 1912]) deviņpadsmitgadīgas māniskas [meitenes] zīmējumu: vīrietis ar kaklasaiti kā čūsku, kas pagriežas pret meiteni. Šajā saistībā stāsts “Kaunīgais” (Anthropophyteia. Bd. 6, S. 334): pirtī ienāca dāma, bet tur atradās kungs, kas nav paspējis uzvilkt kreklu; viņš bija ļoti nokaunējies, tūdaļ aizklāja kaklu ar krekla priekšējo daļu un sacīja: “Lūdzu, atvainojiet, esmu bez kaklasaites.”

[252] [1911. g. papild.] neraugoties uz visu atšķirību starp Sērnera uzskatu par sapņa simboliku un še attīstīto, man tomēr jāuzsver, ka Šērneru vajadzētu atzīt par īsto sapņa simbolikas atklājēju un ka psihoanalīzes pieredzējumi vēlāk ir cēluši godā viņa par fantastisku uzskatīto, pirms daudziem gadiem (1861) publicēto grāmatu.

[253] [Šis un divi nākamie sapņi pirmo reizi ir publicēti darbā “Papildinājumi sapņa interpretācijai” (1911 a). Rakstu ievadīja šādas rindkopas, kas vācu izdevumos līdz šim nav pārpublicētas.

“Daži sapņu simbolu piemēri”

“Starp daudzajiem iebildumiem pret psihoanalītisko praksi visdīvainākās un, ja tā drīkst izteikties, visignorantākās man šķiet šaubas par simbolikas eksistenci sapnī un bezapziņā, tā ka neviens, kas strādā psihoanalītiski, nevar atteikties no šādas simbolikas pieņemšanas un tā ka sapņa gadījumā jau izsenis tiek praktizēta tā atrisināšana ar simbolu palīdzību. Savukārt mēs esam gatavi piekrist tam, ka šīs simbolikas pierādīšanai jānotiek īpaši stingri, lai tiktu galā ar šeit valdošo daudzveidību.

Turpmāk esmu minējis dažus piemērus no savas jaunākās pieredzes tajos risinājums ar noteikta simbola palīdzību man šķita īpaši uzskatāms. Tad sapnis iegūst jēgu, ko citādi tas nevarētu iegūt, atrod savu ierindotību sapņotāja domu kopsakarībā, un analizētais pats to atzīst kā interpretētu.

Saistībā ar tehniku atzīmēju, ka tieši sapņu simboliskajos elementos sapņotāja asociētās iedomas mēdz atteikt, tā ka šis fakts pats par sevi rosina izmēģināt simbolisku interpretāciju. Atainojot dažus izraudzītos sapņa piemērus, katru reizi esmu centies strikti nošķirt pats savu iejaukšanos no pacienta (un sapņotāja) patstāvīgā darba.”

Raksts noslēdzas ar dažiem īsiem piemēriem, kas iekļauti sadaļā F (Nr. 2, 3, 4; 360. lpp.). Rakstā to ievads ir šāds:

“Daži retāki sapņa atainojumi"

“Kā vienu no faktoriem, kas ietekmē sapņa veidošanos, es minēju “atskatu uz atainojamību”. Domas transformēšanā par vizuālu tēlu izpaužas īpaša sapņotāja spēja, kurai analītiķis ar savu minēšanu tikai retumis tuvojas, tā ka viņš tiešām ir apmierināts, kad sapņotājs un autors viņam ar intuitīvu ieskatu sniedz šādu atainojumu nozīmi.”]

[254] [t. i., tikt sievas godā, proti, apprecēties.]

[255] [1911. g. papild.] sal. ar šādu piemēru kirhgrābera (1912) izklāstā. Štēkels (1909, 475) izklāsta sapni, kurā platmale ar Šķibi stāvošu spalvu pa vidu simbolizē (impotentu) vīrieti.

[256] [sal. ar freida rakstu “par infantilās seksualitātes teorijām” (1908c).]

[257] [Šo sapni un interpretāciju freids atkārto darba “ievadlekcijas psihoanalīzē” 12. lekcijā (1917a, 142.-143. lpp.).]

tas, cik bieži ēkas, vietas, landšafti tiek izmantoti ķermeņa un pirmām kārtām jau ģenitāliju simboliskam atainojumam, tiešām būtu aptveroša, ar daudziem piemēriem skaidrojoša raksta vērts.”]

[259] “koitusa simbols.”

[260] “mons veneris. ” [kaunuma kalns.]

[261] “crines pubis. ’’

[262] “dēmoniem mēteļos un kapucēs saskaņā ar speciālista skaidrojumu ir falliska iedaba.”

****** “Abas sēklinieku daļas.”

[263] alfred robitsek (1912).

[264] [latīnisms ar nozīmi ‘uzkrītoši, lielīgi, plātīgi’.]

[265] [Ši un nākamās rindkopas līdz 343. lpp. beigām ir pievienotas 1909. gadā.]

[266] [1914. g. papild.] zoba izraušana, ko veicis kāds cits, lielākoties interpretējama kā kastrācija (gluži kā friziera veikta matu griešana; Štēkels). Nepieciešams nošķirt zobu kairinājumu sapņus un zobārsta sapņus vispār, par kuriem, piemēram, pavēstījis Koriats (1913).

[267] [1909. g. papild.] saskaņā ar vienu k. g. junga ziņojumu sievietēm zobu kairinājumu sapņiem ir dzimšanas sapņu nozīme. [1919. g. papild.] E. Džonss tam ir guvis labu apstiprinājumu [1914b]. Kopīgais šai interpretācijai ar iepriekš minēto ir tas, ka abos gadījumos (kastrācijā dzimšanā) ir daļas atraisīšana no visa ķermeņa.

[268] [1911. g. papild.] sal. ar “biogrāfisko” sapni 310. lpp.

[269] [Šī rindkopa, kā arī citāts no Ranka (1911c) darba (līdz 347. lpp.), ir iekļauti 1911. gadā. Sk. tā paša sapņotāja kāpņu sapni 326. lpp. un tālāk.)

[270] [1930. g. papild.] rindkopa [īstenībā abas rindkopas] par kustības sapņiem saistības dēļ šeit ir atkārtota. Sk. 249. Ipp. un tālāk.

[271] [sadaļa ii, doras pirmais sapnis.]

[272] [vārds “divi” ir pārpalikums no 1909. un 1911. gada izdevumiem. Vēlākajos izdevumos šīs pasāžas ir tikai paplašinājušās.]

[273] die Sprache des Traumes. 1911 [71].

[274] der psychische hermaphroditismus im leben und in der Neurose (1910) un vēlākie darbi [izdevumā] Zentralblatt jiir Psychoanalyse, Bd. 1 (1910-1911).

[275] [sal. ar zemsvītras skaidrojumu 158. 1pp.]

un vecumdienās nomirs tēvzemē.” [1911. g. papild.] Šie miti un interpretācijas norāda uz pareizu psiholoģisku atziņu. Esmu atklājis, ka personas, kurām mātes dod priekšroku vai kuras izceļ, dzīvē pauž to īpašo paļāvību uz sevi, to nesatricināmo optimismu, kas nereti šķiet varonīgs un nodrošina īstu panākumu.

[Freida pieminētais darbs (1910e) tiek tulkots no 1925. gada izdevuma.]

TIPISKS MASKĒTA OIDIPA SAPŅA PIEMĒRS

Kāds vīrietis sapņo: viņam ir slepenas attiecības ar dāmu, kuru grib precēt cits. Viņš ir norūpējies, ka šis cits varētu attiecības atklāt, tā ka no laulībām nekas neiznāktu, un tāpēc viņš pret vīrieti izturas ļoti maigi; viņš piespiežas tam un skūpsta viņu. Sapņotāja dzīves fakti šā sapņa saturu skar tikai vienā punktā. Viņam ir slepenas attiecības ar precētu sievieti, un viņas vīra, ar kuru viņš ir draugos, daudznozīmīgs izteikums ir viņā modinājis aizdomas, ka šis kaut ko varētu būt pamanījis. Taču īstenībā spēlē ir iesaistīts vēl kaut kas cits, kas sapnī netiek pieminēts, bet kas tieši arī sniedz atslēgas sapņa izpratnei. Laulātā vīra dzīvi apdraud organiskas ciešanas. Viņa sieva ir sagatavojusies viņa pēkšņās nāves iespējai, un mūsu sapņotājs apzināti apsver nodomu ņemt jauno atraitni pēc vīra aiziešanas par sievu. Ar šo ārējo situāciju sapņotājs atrodas pārlikts Oidipa sapņa konstelācijā; viņa vēlme var vīrieti nogalināt, lai iegūtu sievieti par sievu; viņa sapnis liekulīgā deformācijā pauž šo vēlmi. Tā vietā, ka viņa precējusies ar citu, viņš liek to, ka viņu tikai kāds cits grib precēt, tas atbilst viņa paša slepenajam nolūkam, un naidīgās vēlmes pret vīrieti paslēpjas aiz demonstratīvā maiguma, kas rodas no atmiņas par viņa bērnības satiksmi ar tēvu.

*     [Dйjа vu problemātika tiek skarta vēlreiz 391. Ipp.]

[277] [1909. g. papild.] tikai pavisam nesen esmu iemācījies novērtēt [to] nozīmi, kas ir fantāzijām un neapzinātām domām par dzīvi mātes miesās. Tās satur gan skaidrojumu tik daudzu cilvēku dīvainajām bailēm tikt dzīvi apraktiem, gan visdziļāko neapzināto pamatojumu ticībai par dzīvi pēc nāves, kas ir tikai šis nemājīgās dzīves pirms piedzimšanas projekcija nākotnē. Dzimšanas akts, starp citu, ir pirmais baiļu pārdzīvojums un līdz ar to baiļu afekta avots un paraugs.

[278] [1914. g. papild.] par piedzimšanas ūdenī mitoloģisko nozīmi sk. Rank (1909).

[279] [Šī un divas nākamās rindkopas tiek pievienotas 1914. gadā. Beigās tiek norādīts, ka vāciski tās tulkojis O. Ranks.]

[280] [1919. g. papild.] “tie paši simboliskie atainojumi, kas infantilā nozīmē ir vezikālo [ar pūsli, urīnpūsli saistīto] sapņu pamatā, “recentā” nozīmē parādās izmeklēti seksuālā nozīmē: ūdens = urīns = sperma = augļūdens; kuģis = “kuģot” (urinēt) = augļu trauks (kaste); apslapināties = enurēze = koituss = grūtniecība; peldēt = urīna pārpilnība = nedzimušā atrašanās vieta; lietus = urinēšana = = apaugļošanas simbols; ceļošana (braukšana = izkāpšana) = piecelšanās no gultas = = dzimumsatiksme (“braukt”, kāzu ceļojums); urinēšana = seksuāla iztukšošanās (pollūcija)” (Rank 1912a, 95).

[281] sk.: frcud (1908b); rank (1912a); Dattner (1913); Reik (1915). [Sk. ari: Freud, Oppenhcim 1957.]

[282] [1914. g. papild.] kā ari: rank (1911b); reik (1911). [1919. g. papild.] Rank (1914).

[283] [Šos divus piemērus ar citām piebildēm Freids aplūko savā darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 88., 94., 471. Ipp.).]

[284] [kellers g. zaļais heinrihs. rīga, 1982, 476. ipp. latviešu tulkojums nedaudz atšķirīgs, turklāt izteiciens “Auzas dursta mani” ir idiomātisks, proti, būt nebēdnīgam, draiskam, dīžāties.]

[284] [Šis un divi nākamie piemēri sākotnēji publicēti nelielajā Freida rakstā “Papildinājumi sapņa interpretācijai” (1911a).]

[285] [par šo sapni citā formulējumā sk. darbā “ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 173].

[286] [sapnis tiek minēts darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 88). Sapņi Nr. 5, 6, 8 un 9 pirmo reizi ir publicēti rakstā “Pieredzējumi un piemēri no analītiskās prakses” (1913e).]

[287] [līdzīgi arī darbā “ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 129).]

[288] [sal. ar freida darba “totēms un tabu” (1913a) 4. nodaļas 3. sadaļā pausto.]

[289] [auf die seite gehen — iet uz lapu.]

[290] [izvērstāk šis piemērs publicēts kā atsevišķs Freida darbs (1914c).]

[291] [Šis sapnis tiek minēts arī darbā “ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 86).]

[292] [atlikušais f sadaļas teksts, izņemot piemēru iv, ir publicēts jau 1899. gadā.]

[293] [Šis sapnis vairākkārt tiek iztirzāts darbā “Ievadlekcijas psihoanalīzē” (1917a, 89-91, 161-162, 165).]

[294] [Šis piemērs ir pievienots 1911. gadā.]

[295] [1914. g. papild.] citu skaitļu sapņu analīzes ir Junga [1911], Marcinovska [1912b] un citu darbos. Dažkārt tie paredz ļoti sarežģītas operācijas ar skaitļiem, taču sapņotāji tās veic pārsteidzošā pārliecībā. Sk. arī: Jones (1912a).

maniem pacientiem piemeklē atmiņa par [Plātena] dzejoli, kas viņam bija jāmācās jaunības gados:

“Naktīs pie Buzento [Busento] čukst…”

Jo viņa fantāzija apmierinās ar šā citāta daļu:

“Naktīs pie krūtīm [Busen].”

Kā zināms, no šīs tehnikas daļiņas nav atteikusies parodējošā asprātība. [Izdevums] “Fliegende Blдtter” reiz starp savām ilustrācijām vācu “klasiķiem” publicēja arī attēlu Šillera [darbam] “Uzvaras svētki”, priekšlaikus apraujot citātu.

“Und des frisch erkдmpften Weibes Freut sich der Atrid und strickt.”

Turpinājums: Um den Reiz des schцnen Leibes Seine Arme hochbeglьckt.

[297] [Šī detaļa tiek analizēta 445. lpp.]

[298] [pagātnes rēgs (no franču vai.).]

[299] [“nedzīvoja ilgi, bet pilnīgi tēvzemes labklājībai.” 1925. g. papild.] Pareizi uzraksts ir šādi:

Salūti publicae vixit non diu sed totus.

Kļūdīšanās motīvu: patriae, nevis publicae laikam precīzi ir uzminējis Vitelss [1924, 86].

[300] [1898. gada 16. oktobrī.]

"** kā pienesums pārdeterminācijai: mans attaisnojums vēlīnajai atnākšanai bija tas, ka pēc ilga nakts darba man bija jāmēro garais ceļš no Imperatora Jozefa ielas līdz Vēringerielai.

«**» [izv ērs tāka šīs detaļas analīze 422. lpp.]

[303] pie tā paša: cēzars — ķeizars [t. i., imperators].

[304] [par runāšanu sapnī sk.: 177., 274., 281., 407. lpp.]

[305] [“dzīvību par mūsu valdnieci!”] Es vairs nezinu, kuram autoram atradu pieminētu sapni, kurā ņudzēja no neparasti maziem veidoliem un kā tie noskaidrojās vienā no Zaķa Kalo gravīrām, ko sapņotājs bija skatījis dienas laikā. Katrā ziņā šī gravīra saturēja neskaitāmas ļoti mazas figūras; gravīru virkne iztirzā Trīsdesmitgadu kara šausmas.

[306] [ungārijas administratīvi teritoriālā vienība ir komitāts; komitāta galvenais tiesnesis vāciski (burtiski) tiek dēvēts par krēsla tiesnesi.]

[307] [Šā sapņa iztirzājums tiek turpināts 391. lpp.]

[308] [Ši rindkopa ir pievienota 1909. gadā.)

[309] [Ši rindkopa ir pievienota 1911. gadā.]

[309] [1911. gpapild.] Šajā sakarībā sal. “Formulējumi par diviem psihisko norišu principiem” (191 lb), [kur noslēgumā tiek iztirzāts šis pats sapnis].

[310] [Šī rindkopa ir pievienota 1919. gadā.]

[311] [uzrunā: draugs; tiešā nozīme: svaiņa kungs; novec.: pasta puisis, pastnieka kungs.]

[312] tātad sapņa darbs parodē domu, ko uzskata par smieklīgu, radot ko smieklīgu saistībā ar to. Līdzīgi rīkojas Heine, kad grib izsmiet sliktos Bavārijas karaļa pantus. Viņš dara tos vēl sliktākus:

Ludviga kungs ir dižens dzejnieks,

Kad viņš dzied, krīt Apollons Uz ceļiem un lūgtin lūdzas:

“Jel mitējies, citādi kļūšu traks.”

[Slavas dziesmas karalim Ludvigam, I.]

[313] [remedur, remedieren (dziedināt, glābt), no lat. remediari — dziedināt.]

[314] [Šis sapnis ir pieminēts 292. lpp.]

[315] [137. psalma sākums.]

[316] Šis sapnis sniedz arī labu piemēru par vispārnozīmīgo tēzi, ka vienas un tās pašas nakts sapņi, kaut arī atmiņā šķirti, ir izauguši no viena un tā paša domu materiāla. [Sal.: 298. lpp.] Starp citu, sapņa situācija, kurā vedu prom savus bērnus no Romas pilsētas, ir deformēta, iekļaujot analoģisku norisi, kas iekrīt manā bērnībā. Jēga ir tāda, ka apskaužu radiniekus, kuriem jau pirms daudziem gadiem bija iemesls pārvest savus bērnus uz citu zemi.

[317] [burtiski: ne uz paša atkritumiem audzis.]

[318] [1909. g. papild.] atgādinājums vai nodoms “tas man ir jāizstāsta dakterim", ko vēl satur sapnis, sapņojot psihoanalītiskās ārstēšanas laikā, parasti atbilst spēcīgai pretestībai pret sapņa atzīšanos un neba nu reti noslēdzas ar sapņa aizmiršanu.

[319] [sk. 353. lpp.] tēma, par kuru ir izvērsusies plaša diskusija [žurnāla] “Revue philosophique"pēdējo gadagājumu izdevumos [1896-1898]. [Uz šo sapni Freids atsaucas vēlreiz 417. lpp. un tālāk.]

[320] Šis rezultāts dažos punktos koriģē manus agrākos izteikumus par loģisko relāciju atainojumu (280. lpp. un tālāk). Tie apraksta sapņa darba vispārējo funkcionēšanu, taču neņem vērā tā vissmalkākos un visrūpīgākos veikumus.

[321] staniols, mājiens uz stanniusu (“dasperipherische nervensystem der fische”. vgl. loc. cit.).

[322] mana dzīvojamā nama koridors, kur stāv iemītnieku bērnu ratiņi; taču citādi [tēls ir] vairākkārt determinēts.

[322] [Sk. 142. Ipp.]

[323] [Šā sapņa analīze tiek turpināta 417. lpp.]

[324] [Šā sapņa analīze tiek turpināta 450. lpp. un tālāk.]

[325] [1909. g. papild.] Šillers ir piedzimis nevis mārburgā, bet gan Marbahā, kā to zina ikviens vācu ģimnāzists, un to zināju arī es. Tas atkal ir viens no tiem maldiem (sal. 188. lpp. 1. piezīmi), kurš ielavās kā aizstājējs citviet, ja ar nolūku veikts viltojums, un kura skaidrojumu esmu mēģinājis sniegt [darbā] “Par ikdienas dzīves psihopatoloģiju” [1904, X nodaļa, Nr. 1].

[326] [disparāts (no latīņu vai.) nevienlīdzīgs, nesaderīgs, būtiski atšķirīgs, nesavienojams, pretrunīgs.]

savu materiālu vēlmes piepildījumā, savukārt atbilstīgais afekts nemainīti pastāv arī miega stāvoklī. Naktī pirms tēva došanās karā bērns, spēcīgi šņukstot, izsaucas: papa, papa bēbis. Tas var nozīmēt tikai to, ka papa un bēbis paliek kopā, savukārt raudāšana atzīst paredzamo šķiršanos. Bērns jau tolaik it labi spēja izpaust šķiršanās jēdzienu. “Prom” (aizstāts ar savdabīgi uzsvērtu, ilgi vilktu o o o h) bija viens no viņa pirmajiem vārdiem, un vairākus mēnešus pirms šā pirmā sapņa ar visām savām spēlītēm pauda [šo] “prom”, tas atvedināms uz agri izdevušos pašpārvarēšanu, ļaujot mātei doties prom.

[328] [t. i., svarīga persona.]

[329] [Šis sapnis tiek minēts vēlreiz 472. lpp. un tālāk.]

[330] [sal. 499., 465. lpp.]

[331] [1930. g. papild.] kopš psihoanalīze personu ir sadalījusi Es un Virs-Es

[veidojumos] (“masu psiholoģija un es analīze” (1921b) [“es un Tas” (1923a)]), ir viegli šajos sodīšanas sapņos atpazīt Virs-Es vēlmes piepildījumus. [Sk. 481. lpp. un tālāk.]

[333] [1909. g. papild.] analoģiski esmu skaidrojis ārkārtīgi spēcīgo tendenciozo asprātību tīksmes iedarbību [1905a; 4. nodaļas noslēgumā].

[334] [aizvācies, lai man ir vieta (franču vai.).]

[335] [jozefs panets.]

[336] [henrijs iv, 2. daļa. 4. cēl., 5. aina.]

’“*** uzkrītoši, ka jozefa vārdam ir tik liela nozīme manos sapņos (sk. tēvoča sapni [137. !pp. un tālāk]). Aiz šādi dēvētām personām sapnī ļoti viegli var slēpties mans Es, jo par Jozefu [Jāzepu] dēvēja arī pazīstamo sapņa interpretētāju no Bībeles.

[338] |bruta vārdi Šekspīra lugā “jūlijs cēzars”, 3. cēl., 2. aina; sk. arī 373. lpp.]

[339] [sk. līdzīgus gadījumus: 429. lpp., 501. lpp. un tālāk.]

[340] rкve, petit roman — day-dream, story.

[341] [1909. g. papild.] piemēru par šādu sapni, kas radies no vairāku fantāziju uzslāņošanās, esmu analizējis [darbā] “Kādas histērijas analīzes fragments” (1905c [sadaļa II]). Starp citu, šādu fantāziju nozīmi sapņa izveidē es novērtēju par zemu, jo lielākoties strādāju ar saviem sapņiem, kuru pamatā retāk ir nomoda sapņi, bet biežāk diskusijas un domu konflikti. Citām personām bieži vien ir daudz vieglāk pierādāma nakts sapņa pilnīgā analoģija ar nomoda sapni. Histēriskajiem nereti izdodas lēkmi aizstāt ar sapni; tad viegli pārliecināties, ka vistuvākā priekšpakāpe abiem psihiskajiem veidojumiem ir nomoda sapņa fantāzija.

[341] [Turpmākais rindkopas teksts, izņemot pēdējo teikumu, kas ir jau pirmpublikācijā, pievienots 1914. gadā.]

[342] tobovvolska [1900], p. 53.

[343] [sal.: 301., 468. lpp.]

[344] [sēde turpinās.]

[345] [turpmākais teksts, izņemot jau pirmpublikācijā iekļauto pēdējo rindkopu, ir pievienots 1914. gadā.]

[346] [Šī interpretācijas funkcija nav specifiska sapnim; tas ir tas pats loģiskās koordinācijas darbs, ko veicam ar savām izjūtām nomodā.]

[347] [ar šo nesaistīto halucināciju secīgumu dvēsele tiecas veikt to pašu loģiskās koordinācijas darbu, ko tā nomodā veic ar izjūtām. Tā savieno iztēlotā saistībā visus šos dažādos tēlus un novērš pārāk lielās atšķirības, kas starp tām atklājas.]

[348] [tomēr bieži esmu domājis, ka, atminoties sapni, var notikt kaut kāda tā deformācija vai drīzāk transformācija … Iztēles sistematizējošā tendence pēc pamošanās visnotaļ spēj paveikt to, ko iezīmēja sapnī. Tādējādi domāšanas īstais ātrums laikam pieaug, pateicoties perfekcijām, kas iztēlei piemīt nomodā.]

[349] [turpretim sapnī interpretācija un koordinācija tiek veikta ne tikai ar sapņa materiāla palīdzību, bet arī ar to materiālu, kas ir nomoda stāvoklī ..]

[350] [tika pieļauts, ka sapni var attiecināt uz pamošanās bridi, un viņi piedēvēja nomoda domāšanai sapņa konstruēšanas funkciju ar tēliem, kas domāšanā bija miega stāvoklī.]

[351] [sal. tomēr ar piezīmi 483. lpp.]

[352] [parasti tiek lietots apzīmējums "cenzūra”, personalizētais apzīmējums tiek izmantots šajā rindkopā.]

[353] [1914. g. papild.] “sakarā ar narcisma ieviešanu” (1914a [sadaļa III]).

[354] [1925. g. papild.] agrāk man šķita ārkārtīgi grūti pieradināt lasītājus pie manifestētā sapņa satura nošķiršanas no latentajiem sapņojumiem. Aizvien no jauna argumenti un iebildumi tika smelti no neinterpretēta sapņa, kādu to saglabājusi atmiņa, nesadzirdot prasību pēc sapņa interpretācijas. Patlaban, kad vismaz analītiķi ir pieraduši, ka jāiestājas nevis par manifestēto sapni, bet gan par interpretācijā atrasto tā jēgu, daudzi no viņiem vainojami citā sajaukumā, pie kura turas tikpat sīksti. Viņi meklē sapņa būtību šajā latentajā saturā un šādi nepamana atšķirību starp latentajiem sapņojumiem un sapņa darbu. Sapnis principā nav nekas cits kā īpaša mūsu domāšanas forma, ko nodrošina miega stāvokļa apstākļi. Tas ir sapņa darbs, kas izveido šo formu, un tikai tas ir būtiskais sapnī, tā savdabības skaidrojums. Es to saku, lai novērtētu sapņa izdaudzināto “prospektīvo tendenci”. [Sal.: 498. lpp.] Tas, ka sapnis nodarbojas ar mūsu dvēseles dzīvei esošo uzdevumu risināšanu, nav dīvaināk par to, ka ar to nodarbojas mūsu apzinātā nomoda dzīve, un pievieno tikai to, ka šis darbs var notikt arī priekšapziņā, kas mums jau ir zināms.

[355] [1914. g. papild.] tas pats Fuko [1906, 141/] unTanerī [ 1898].

[356] [nebūtisks lielums.]

[357] [heine h. dziesmu grāmata, LXXVIII. Grām.: Heine H. Uz dziesmas spārniem. Rīga, 1975, 121. lpp. Ā. Elksnes atdzejojums.]

[1925. g. papild.] Še tik pretenciozi izvirzīto teikumu lai kas traucētu darba turpināšanu, tā ir pretestība” viegli varētu pārprast. Tam, protams, ir tikai tehniska noteikuma, atgādinājuma nozīme analītiķim. Nevar noliegt, ka analīzes gaitā var notikt dažādi atgadījumi, kurus nevar piedēvēt analizējamā nolūkam. Var nomirt pacienta tēvs, bet viņš to nav nogalinājis, var ari sākties karš, kas dara galu analīzei. Taču aiz šā teikuma acīmredzamā pārspīlējuma tomēr slēpjas jauna un laba jēga. Pat ja traucējošais notikums ir reāls un nav atkarīgs no pacienta, tomēr no viņa bieži ir atkarīgs tas, kāda tam tiek piešķirta traucējošā iedarbība, bet pretestība nepārprotami pauž sevi pakalpīgajā un pārmērīgajā šādas izdevības izmantošanā.

[360] par aizmiršanas nolūku vispār sk. manu nelielo rakstu par “aizmiršanas psihiskajiem mehānismiem” [žurnālā] “Monatsscbrifi fur Psychiatrie und Neurologie" (1898). — [1909. g. papild.] (vēlāk no tā izveidojās “Ikdienas dzīves psihopatoloģijas” 1. nodaļa, 1904).

[361] [1914. g. papild.] Šādas korektūras svešu valodu izmantošanā sapņos nav retums, taču biežāk tiek piedēvētas svešām personām. Laikā, kad Morī mācījās angļu valodu, viņš reiz sapņoja, ka vēstuli citai personai, kuru vakar esot apmeklējis, sāk ar vārdiem: I called for you yesterday [es tavam vakar zvanīju]. Tā pareizi atbild: Jāsaka: I called on you yesterday [es tev vakar zvanīju] (1878, 143).

[362] [uzskatāma demonstrācija.]

[363] [1914. g. papild.] e. džonss [1912b] apraksta analoģisku, bieži sastopamu gadījumu, kad, analizējot sapni, atminas otro tās pašas nakts sapni, kas līdz tam bija aizmirsts, jā, par to pat netika nojausts.

[364] [Šī rindkopa ir pievienota 1911. gadā.]

[365] [1919. g. papild.] sapņi, kas atgadījušies pirmajos bērnības gados un nereti atmiņā gadu desmitiem saglabājušies visā jutekliskajā svaigumā, gandrīz vienmēr gūst lielu nozīmi sapņotāja attīstības un neirozes izpratnei. To analīze pasargā ārstu no maldiem un neskaidrībām, kas viņu teorētiski varētu arī apmulsināt.

[366] [strādā kā zvērs.]

[368] [1909. g. papild.] Šajā saistībā sk. šā apgalvojuma spīdošo apstiprinājumu, ko sniedzis K. G. Jungs ar dementia praecox analīzēm (1907).

[369] tic paši apsvērumi, protams, attiecas arī uz gadījumu, kad virspusējās asociācijas tiek atsegtas sapņa saturā, kā, piemēram, abos Morī pavēstītajos sapņos (71. lpp.: pиlerinage Pelletier pelle-, kilometrs kilograms Gilolo lobēlija — Lopess — loto). No darba ar neirotiķiem zinu, kādai reminiscencei tīk šādi atainoties. Tā ir uzmeklēšana konversācijas leksikonā (leksikonā vispār), no kura vairums pubertātes ziņkārības laikā ir remdējis vajadzību pēc seksuālās mīklas noskaidrošanas.

[370] [1909. g. papild.] Šeit minētās, toreiz, ļoti neticami skanošās tēzes vēlāk ir eksperimentāli pierādītas un izvērtētas Junga un viņa skolnieku “diagnostiskajās asociāciju studijās”. [Jung 1906.]

[371] [1919. g. papild.] Šīs lineāri izklātās shēmas turpmākajā izvērsumā jārēķinās ar pieņēmumu, ka aiz papz sekojošā sistēma ir tā, kam mums jāpiedēvē apziņa, proti, U=apz.

[372] [1914. g. papild.] pirmais mājiens par regresijas momentu ir rodams jau Alberta Lielā [darbos]. Imaginācija, tā viņš to dēvē, no uzglabātiem skaidri redzamu objektu tēliem izveido sapni. Process norisinās pretēji notiekošajam nomodā (no: Diepgen 1912, 14). — Hobss ([darbā] “Leviatāns”, 1651 [1. d. 2. nodaļā]) saka: “In sum, our dreams are the reverse of our waking imaginations, the motion, when we are awake, beginning at one end, and when we dream at another. ” [Kopumā mūsu sapņi ir apvērsti mūsu nomoda priekšstatiem, kustība sākas vienā galā, kad esam nomodā, bet otrā, kad sapņojam.] (No: Ellis 1911, 112).

[373] turpmākas piezīmes par atvairīšanas neiropsihozēm (1896) [Sadaļa III].

[374] [Šādu publikāciju nav.]

[375] [1914. g. papild.] Izklāstot mācību par izstumšanu, būtu jānorāda, ka doma tiek izstumta, sadarbojoties diviem to ietekmējošiem momentiem. No vienas puses (apz cenzūras), tā tiek atstumta, bet, no otras (bazp)y pievilkta, proti, līdzīgi tam, kā nokļūst lielas piramīdas virsotnē. — [1919. g. papild.] Sk.: rakstu “Izstumšana” (1915b).

[376] [Šī rindkopa ir pievienota 1914. gadā.j

[377] tām piemīt šis nesagraujamības raksturs līdz ar visiem citiem patiesi neapzinātiem, t. i., tikai bapz sistēmai piederīgiem dvēseles aktiem. Tie ir reizi par visām reizēm izveidoti ceļi, kas nekad netiek aizlaisti un ikreiz pārvada uzbudinājuma procesu, kolīdz neapzinātais uzbudinājums tos atkal noslogo. Izmantojot līdzību: to iznīcināšanas veids ir tāds pats kā “Odisejas” pazemes valstības ēnām, kuras pamostas jaunai dzīvei, kolīdz tās ir dzērušas asinis. No priekšapziņas atkarīgie procesi ir sagraujami pavisam citā nozīmē. Uz šīs atšķirības pamatojas neirožu psihoterapija. [Sk.: 497. lpp.]

[377] [1919. g. papild.] Vēl vienu soli attiecību izpratnē starp miega stāvokli un halucinācijas nosacījumiem esmu mēģinājis veikt rakstā “Metapsiholoģisks papildinājums sapņu mācībai” (1917b).

[378] [ 1930. g. papild.j Še ir vieta, lai iekļautu psihoanalīzes vēlāk iepazīto Virs-Es.

[379] [loģikā trešais salīdzinājumā.]

[380] [1919. g. papild.] Izsakoties citiem vārdiem: kā nepieciešama tiek atzīta “realitātes pārbaudes” iekļaušana.

[381] lelorēns [1895] pamatoti slavē sapņa vēlmes piepildījumu: “Sans fatigue sйrieuse, sans кtre obligй de recourir а cette lutte opiniвtre et longue qui use et corrode les jouissances poursuivies. ” [Neatslābstošajā un ilgajā cīņā, kas deldē un sadrupina dzīves baudas, pēc kā tiecas cilvēks.]

[382] [1914. g. papild.] Šo domas gaitu plašāk esmu izvērsis citviet (“Formulējumi par diviem psihisko norišu principiem”, 1911b) un kā abus principus esmu izvirzījis tīksmes principu un realitātes principu. [Šis domu gājiens iezīmēts ari 486. lpp. un tālāk.]

[383] [1914. g. papild.] Izsakoties korektāk: viena simptomu sadaļa atbilst neapzinātam vēlmes piepildījumam, bet otra — reakcijveidojumam uz to.

[384] [1914. g. papild.] hjūlingss džeksons esot izteicies: “atrodiet visu par sapņiem, un jūs būsiet atraduši visu, ko var zināt par neprātību.” (“Find out all about dreams and you will have found out all about insanity. ’) [Izteikumu citē Ernsts Džonss (1911), kurš to esot dzirdējis no paša Hjūlingsa Džeksona.]

[385] [iekavās iekļautais teikums ir pievienots 1909. gada izdevumā.]

[386] Šīs domas es patapinu no Ljebo, mūsdienu hipnotiskās izpētes modinātāja, gulēšanas teorijas (1889).

[387] [sapnis ir sākusies pamošanās (franču vai.).]

pārdomāšana, nolūku aptveršana, risinājumu projektēšana, ko tad varbūt nomoda dzīvē var īstenot, tas un daudz kas cits ir gara neapzinātās un priekšapzinātās darbības veikumi, kuri kā “dienas pārpalikums” turpinās miega stāvoklī un tad var sastapties ar neapzinātu vēlmi (sk. 475. lpp. un tālāk), lai veidotu sapni. Tātad sapņa iepriekšpārdomājošā funkcija drīzāk ir priekšapzinātās nomoda domāšanas funkcija, kuras rezultātu ļauj uzminēt sapņu vai arī citu fenomenu analīze. Pēc tam kad sapnim tik ilgi ļauts sakrist ar tā manifestēto saturu, tagad jāizsargājas arī no tā, lai sapni nesajauktu ar latentajiem sapņojumiem. [Sal.: 440. lpp. piezīme.]

tās pašas attiecības. kāda laba feja apsola nabadzīgam pārim, vīram un sievai, izpildīt pirmās trīs viņu vēlmes. Viņi ir svētlaimīgi un nolemj rūpīgi izraudzīties šīs trīs vēlmes. Taču sieva ļaujas no blakus būdiņas nākošo cepto desiņu smaržas pavedinājumam un vēlas sev šādu desiņu pāri. Pēc mirkļa tās ir arī klāt; tāds ir pirmais vēlmes piepildījums. Nu vīrs kļūst dusmīgs un savās dusmās vēlas, lai desas karātos pie sievas deguna. Tā ari notiek, un desas nav izkustināmas no savas jaunās atrašanās vietas, tāds ir otrais vēlmes piepildījums, taču tā ir vīra vēlme; sievai šis vēlmes piepildījums ir ļoti nepatīkams. Jūs zināt, kas pasakā notiek tālāk. Tā kā abi principā ir viens, vīrs un sieva, tad trešajai vēlmei jābūt tādai, ka desiņas atstājas no sievas deguna. Mēs varam šo pasaku izmantot vēl vairākkārt citās sakarībās; patlaban tā kalpo tikai kā ilustrācija iespējai, ka viena vēlmes piepildījums var izraisīt otrā netīksmi, ja abi nav savstarpēji vienisprātis” (Freids. Ievadlekcijas psihoanalīzē. 1917a, 158).

[390] [1919. g. papild.] kopš tā laika šo materiālu pietiekamos apmēros ir piedāvājusi psihoanalītiskā literatūra.

[391] mans izcēlums; starp citu, pārpratumus neizraisa.

[392] [es neuzdrošinājos atzīties, taču nemitīgi jutu kniešanu un pārmērīgu uzbudinājumu dzimumorgānos, beigu beigās tas mani tik ļoti sanervozēja, ka vairākkārt tiku domājis izlēkt pa guļamistabas logu.]

[393] [es tā vairs nedarīšu.]

[394] [alberts nekad to nav darījis.]

[395] mans izcēlums.

****** [Šo novērojumu mēs attiecinājām uz apirētisko delīriju, ko izraisījis vājums, jo šo specifisko stāvokli mēs saistām ar cerebrālo išēmiju.]

[396] [Šī teikuma daļa līdz semikolam ir pievienota 1914. gadā.]

[397] [izvērsti šī ideja tiek izklāstīta darba “Asprātība un tās attiecības ar bezapziņu” 5. nodaļā (1905a).]

[398] Še, kā arī citviet tēmas apstrādē ir robi, ko esmu atstājis ar nolūku, jo to aizpildei, no vienas puses, būtu vajadzīgs pārāk liels patēriņš, bet, no otras, piesliešanās sapnim svešam materiālam. Tā, piemēram, esmu vairījies minēt, vai ar vārdu “apspiests” saistu citu nozīmi nekā ar vārdu “izstumts”. Varētu gan būt kļuvis skaidrs, ka pēdējais uzsver lielāku piederību bezapziņai nekā pirmais. Tāpat neesmu iedziļinājies problēmā, kāpēc sapņojumi piedzīvo cenzūras deformāciju arī gadījumā, kad tie atsakās no progredientas virzīšanās uz apziņu un izšķiras par regresijas ceļu, u. tml. izlaidumos. Pirmām kārtām man bija svarīgi radīt iespaidu par problēmām, kurp ved turpmākā sapņa darba sadalīšana, un iezīmēt citus tematus, ar kurām tā sastopas. Lēmums, kur pārtraukt izklāstu, man ne vienmēr ir nācies viegli. Tas, ka neesmu pietiekami izsmeļoši iztirzājis seksuālās priekšstatu dzīves nozīmi sapnī un esmu novērsies no sapņu interpretācijas ar acīmredzamu seksuālu saturu, sakņojas īpašā motivācijā, kas varbūt nesakrīt ar lasītāja gaidām. Tieši savos uzskatos un atziņās, ko pārstāvu neiropatoloģijā, esmu pilnīgi prom no tā, lai seksuālo dzīvi uzskatītu par kaut ko apkaunojošu, par ko nav jāraizējas nedz ārstam, nedz zinātnes pētniekam. Uzskatu, ka smieklīgs ir arī tikumiskais sašutums, kam ļāvies Daldas Artemidora [darba] “Sapņu simbolika” tulks, noslēpjot no lasītāja tajā ietverto nodaļu par seksuālajiem sapņiem. Man vienīgais noteicošais ieskats bija tas, ka, skaidrojot seksuālos sapņus, man nāktos dziļi sapīties vēl neizskaidrotajā perversijas un biseksualitātes problēmā, un tāpēc pataupīju šo materiālu citai kopsakarībai.

[399] [Šī atziņa ir arī grāmatas moto, sk. tā skaidrojumu komentāru sākumā. Nākamais teikums ir pievienots 1909. gadā.]

[400] sapnis nav vienīgais fenomens, kas psihopatoloģiju ļauj novietot uz psiholoģijas pamatiem. Nelielā, vēl nenoslēgtā rakstu virknē izdevumā “Monatsschrijt fiir Psychiatrie und Neurologie” ('Vax aizmāršīguma psihisko mehānismu”, 1898; “Par pārklājatmiņām”, 1899) es cenšos vairākas ikdienišķās psihiskās izpausmes interpretēt kā šīs atziņas balstījumu. [1909. g. papild.] Kopš tā laika šie un nākamie raksti par aizmiršanu, pārteikšanos, nepareizu izraudzīšanos u. tml. ir apkopoti grāmatā “Par ikdienas dzīves psihopatoloģiju” (1904).

[401] [1925. g. papild.] Šis uzskats tika pielabots un mainīts, iepazīstot kā būtisku priekšapzinātā priekšstata iezīmes saistību ar vārdiskā priekšstata pārpalikumiem (“Bezapziņa”, 1915c [sadaļa VII]).

[402] [1914. g. papild.] priecājos, ka varu norādīt uz autoru, kas, pētot sapni, ir izdarījis tādu pašu secinājumu par attiecībām starp apzināto un neapzināto darbību.

Diprels saka: “jautājums, kas ir dvēsele, laikam prasa vispirms noskaidrot, vai apziņa ir identa ar dvēseli. Tieši uz šo jautājumu sapnis atbild noliedzoši, parādot, ka dvēseles jēdziens iziet ārpus apziņas jēdziena, gluži kā spīdekļa pievilkšanas spēks iziet ārpus tā spīdēšanas sfēras” (1885, 47).

“Patiesība, ko nevar vien pietiekami izteikti izcelt, ir tā, ka apziņa un dvēsele nav vienādas izplatības jēdzieni” (ibid., 306 [cit. no: Maudsley 1868, 15]).

[403] [1911. g. papild.] sal. ar [iepriekš 106. lpp.] izklāstīto Aleksandra Lielā sapni (Ea Tvpoc;) Tīras aplenkšanas laikā.

[404] [1914. g. papild.] sk. šajā saistībā manu [rakstu] “Dažas piezīmes par bezapziņas jēdzienu psihoanalīzē” [1912] ( angliski — [izdevumā] “Proceedings of the Society for Psychical Research”. [1912.] Vol. 26 [(66), pp. 312-318]), kur tiek nošķirta daudznozīmīgā vārda “bezapzināts” deskriptīvā, dinamiskā un sistemātiskā nozīme. [Vēlāko uzskatu kontekstā šī problemātika tiek iztirzāta darba “Es un Tas” 1. nodaļā, 1923a.[

[405] [Šādā formā šis teikums ir pievienots 1914. gadā, taču vārda “materiālo” vietā tad tiek izmantots vārds “faktisko”. Vārds “materiālo” ir ievietots 1919. gadā. Rindkopas atlikušā daļa, kā arī nākamā rindkopa ir pievienota 1914. gadā.]

[406] [tikai 1911. gada izdevumā šeit ir pievienota piezīme: “Prof. Ernsts Openheims (Vīne) uz etnogrāfiskā materiāla man ir parādījis, ka pastāv sapņu grupa, kuriem arī tauta nepiešķir nozīmi nākotnes gaidās un kuri pavisam korekti tiek atvedināti uz vēlmju ierosām un vajadzībām, kas iestājas miegā. Tuvākajā laikā viņš sniegs izvērstu ziņojumu par šiem, lielākoties kā “švankām” stāstītiem sapņiem.”]

Content

Freids Zigmunds Sapņa interpretācija

Saturs

Sapņotājs Freids

Iepriekšēja piezīme

Priekšvārds trešajam izdevumam

Priekšvārds astotajam izdevumam

Priekšvārds trešajam (labotajam) angļu izdevumam

SAPŅA PROBLEMĀTIKAS ZINĀTNISKĀ LITERATŪRA

Sapņa attiecības ar nomoda dzīvi

Sapņa materiāls atmiņa sapnī

Sapņa kairinājumi un avoti

Kāpēc sapni pēc pamošanās aizmirst?

Sapņa psiholoģiskās īpatnības

Ētiskās jūtas sapnī

Sapņa teorijas un sapņa funkcija

Attiecības starp sapni un garīgām slimībām

SAPŅA INTERPRETĀCIJAS METODE. SAPŅA PIEMĒRA ANALĪZE

SAPŅA DEFORMĀCIJA

SAPŅA MATERIĀLS UN AVOTI

Jaunais un indiferentais sapnī

III

Infantilais kā sapņa avots

I

II

Sapņa somatiskie avoti

Tipiskie sapņi

SAPŅA DARBS

Kondensācijas darbs

Pārvirzes darbs

Sapņa atainošanas līdzekļi

Atskats uz atainojamību

Atainojums ar simboliem sapnī. Citi tipiski sapņi 53

Piemēri rēķināšana un runāšana sapnī 91

Absurdie sapņi intelektuālie sasniegumi sapnī 100

Afekti sapnī

Sekundārā apstrāde

PAR SAPŅA PROCESU PSIHOLOĢIJU

Sapņu aizmiršana

Regresija

Par vēlmes piepildījumu

Sapņa izraisīta pamošanās. Sapņa funkcija. Baiļu sapnis

Primārais un sekundārais process. Izstumšana

Bezapziņa un apziņa. Realitāte

Bibliogrāfiski dati

Iepriekšēja piezīme

Priekšvārds otrajam izdevumam

Priekšvārds trešajam izdevumam

Priekšvārds ceturtajam izdevumam

Priekšvārds piektajam izdevumam

Priekšvārds astotajam izdevumam

Priekšvārds trešajam (labotajam) angļu izdevumam

Sapņa problemātikas zinātniskā literatūra

Sapņa interpretācijas metode. Sapņa piemēra analīze

Sapnis ir vēlmju piepildījums

Sapņa deformācija

V. Sapņa materials un avoti

VI. Sapņa darbs

VII. Par sapņa procesu psiholoģiju

Bibliogrāfija B

Sapņu rādītājs

Freida sapņi

Citu sapņi

PASKAIDROJUMI