Dobsons Džeims

Savaldi sava bērna dusmu lēkmes

Džeims Dobsons

Savaldi  sava  bērna  dusmu  lēkmes

SATURS

SATURS

IEVADS..

BŪT  VECĀKIEM  IR  GRŪTĀK,  NEKĀ  TAS  IZSKATĀS  NO  MALAS.

MEKLĒJOT  KURSU..

CERĪBA  IETIEPĪGAM  BĒRNAM…

1. NODAĻA

KURŠ  IR  PRIEKŠNIEKS ?.

KĀDĒĻ  BĒRNI  IZAICINA  AUTORITĀTES..

VARAS  HIERARHIJA..

SPĒLES,

DIVU  VEIDU  BĒRNI

VAI  JŪSU  BĒRNS  IR  TIPISKS ?.

BRĀĻI  UN  MĀSAS:  PRETĒJIE  POLI

KAS  JĀDARA  UN  KO NEDRĪKST  DARĪT  CĪŅA  NOGURUŠI  VECĀKI

ATSLĒGA  UZ  JŪSU  BĒRNA  POTENCIĀLU

2. NODAĻA  -  Pērt vai nepērt ?.

KĀ  VEIDOT  BĒRNA  GRIBU..

VAI  TEV  VAJADZĒTU  PĒRT  SAVU  BĒRNU ?.

ČETRI  NEPAREIZI  UZSKATI  PAR  PĒRŠANU

3. NODAĻA  -  Soļi  pretim  disciplīnai  katram  vecumam…

NO  DZIMŠANAS  LĪDZ  SEPTIŅIEM  MĒNEŠIEM…

Vai  jums  ir  grūtais  zīdainis ?.

ASTOŅI  LĪDZ  ČETRPADSMIT  MĒNEŠI

PIECPADSMIT  LĪDZ  DIVDESMIT  ČETRI  MĒNEŠI

KĀ   PĀRDZĪVOT  BRIESMĪGO  DIVU  GADU  VECUMU

DIVI  LĪDZ  TRĪS  GADI

Pētījumu  rezultāti  par  tēmu:  «Kas bērnu dara veselīgu un laimīgu?».

KĀ  TIKT  GALĀ  AR  LIELĀKU  MAZULI

DISCIPLĪNA,  KURAI  IR  NOZĪME..

ČETRI  LĪDZ  ASTOŅI  GADI

DIVI  VEIDI,  KĀ VEIDOT ATTIEKSMES

ATTIEKSMJU  TABULA..

DEVIŅI  LĪDZ  DIVPADSMIT  GADI

Viena  unce  profilakses  vēl  arvien  darbojas.

4. NODAĻA  -  Tava  bērna  trauslais  gars.

VARDARBĪBA  PRET  BĒRNIEM  UN  TĀS  UPURI

IZVAIRĪTIES  NO  EKSTRĒMIEM…

GRIBA  PRET  GARU..

PROBLĒMA  AR  BILLIJU..

KĀDĒĻ  BILLIJA  VECĀKIEM  NEVEICĀS..

KĀ  TIKT  GALĀ  AR  BILLIJU..

Dieva  padoms  bērnu  audzināšanā.

5. NODAĻA  -  Izplatītās  kļūdas  un  kā  no  tām  izvairīties.

KĀPĒC  DUSMAS  NEDARBOJAS..

HENRIJA  STĀSTS..

SADURSMES  DIAGRAMA..

KĀ  BĒRNI  PARĀDA  ATJAUTĪBU..

LIELĀ  PATIESĪBA  PAR  DUSMĀM…

PIEMĒROTĀKAIS  LAIKS  RĪCĪBAI

VAI  TAVS  BĒRNS  VAR  AR  TEVI  MANIPULĒT?.

DIVI   VĪRI,  KURI  SAPRATA  BĒRNUS..

6. NODAĻA  -  Kāpēc  profesionāļi  ne  vienmēr  zina  vislabāk.

PROFESIONĀLĀS  AUDZINĀŠANAS  SAKNES..

MORĀLAIS  RELATĪVISMS  UN  ĢIMENE..

RADĪTĀJA  „RECEPTE”  VECĀKIEM  ŠODIEN..

JAUTĀJUMI  UN  ATBILDES..

PIEZĪMES..

PAR  AUTORU..

IEVADS

Sieviete ar septiņiem trokšņainiem bērniem iekāpa Losandželosas autobusā un nosēdās aiz manis.  Viņas mati bija izspūruši, un drūmais skatiens viņas sejā atklāja pilnīgu spēku izsīkumu.  Kad viņa ar savu nemierīgo pulciņu bija tikusi man garām, es pajautāju: „Vai visi šie bērni ir jūsējie, vai varbūt šis ir kāds pikniks?”

Viņa paskatījās uz mani caur iekritušajām acīm un teica: „Tie visi ir manējie, un ticiet man, šis nav nekāds pikniks!”

Es pie sevis pasmaidīju, ļoti labi saprazdams, ko viņa ar to domāja.  Maziem bērniem piemīt pārdabiskas spējas ārdīt nervu sistēmu pieaugušajiem.  Viņi var būt trokšņaini un radīt neiedomājamu nekārtību, viņi ķildojas viens ar otru un viņu degungali tek, viņiem ir dusmu lēkmes un viņu mazajos resnajos pirkstiņos ir vairāk enerģijas nekā mammai visā viņas nogurušajā ķermenī.

BŪT  VECĀKIEM  IR  GRŪTĀK,  NEKĀ  TAS  IZSKATĀS  NO  MALAS.

Par to nav nekādu šaubu: bērni ir mazi cilvēciņi, kas maksā ļoti dārgi.  Lai viņus kārtīgi izaudzinātu, tev būs jāatdod pats labākais no sava laika, pūlēm un finansēm.

Taču tiem, kam nav bērnu, šis darbs var likties gaužām vienkāršs.  Viņi man atgādina tādu cilvēku, kas pirmoreiz redz golfa spēli un nodomā: „Tas izskatās viegli. Tev tikai ir jāaizsit tā mazā baltā bumbiņa karoga virzienā.”  Tad viņš precīzi nomērķē, atvēzē savu nūju un aizdriblē „mazo balto bumbiņu” apmēram deviņas pēdas pa kreisi.  Tādēļ es gribu brīdināt tos, kuri vēl nav kļuvuši par vecākiem: bērnu audzināšanas spēle ir grūtāka nekā tā izskatās no malas.

Tātad būt par vecākiem ir dārgi un sarežģīti.  Vai tik es neiesaku jaunlaulātajiem pāriem palikt bez bērniem?

Protams, nē!  Ģimenei, kura mīl bērnus un grib piedzīvot radīšanas saviļņojumu, nevajadzētu baidīties kļūt par vecākiem.  Jāsaka, ka man kā tēvam nav bijis lieliskāka brīža manā mūžā, kā pirmo reizi ielūkojoties savas mazās meitiņas acīs un piecus gadus vēlāk – sava dēla acīs.

Vai var būt kas vēl aizraujošāks kā redzēt, ka mazās cilvēkbūtnes sāk ziedēt un augt, mācīties un mīlēt?

Un kas gan var būt vēl atalgojošāks kā tas, ka mans mazais dēliņš vai meitiņa ierāpjas man klēpī, kad es sēžu pie kamīna, apskauj mani un saka: „Tēt, es tevi mīlu!”

Jā bērni maksā dārgi, bet viņi ir šīs cenas vērti .  Turklāt nekas vērtīgs nav lēts.

MEKLĒJOT  KURSU

Daudzi satraukumi vecāku dzīvē parādās tādēļ, ka mums nav pilnīgi izstrādāta modeļa vai „spēles plāna” pēc kura vadīties, reaģējot uz dažādiem apstākļiem, kas neizbēgami uzrodas.  Un kad uzrodas ierastās, paredzamās problēmas, mēs cenšamies kaut kā izkulties uz labu laimi, izmantojot pieejamās metodes.

Tie vecāki, kuri vadās pēc šī kursa, atgādina man manu draugu, kurš devās savā vienmotora lidmašīnītē uz kādu mazu lauku lidostiņu.  Viņš tur ieradās, kad saule jau rietēja aiz kalna.  Viņš gribēja nolaisties, bet vairs nevarēja skaidri saskatīt lidlauku. Viņa lidmašīnā nebija gaismas un arī lidostā neviens nedežūrēja.

Viņš riņķoja virs skrejceļa, vēlreiz mēģinot nolaisties, bet tumsa bija kļuvusi vēl necaurredzamāka. Divas stundas nakts tumsā viņš riņķoja savā lidmašīnā, zinādams, ka viņu sagaida droša nāve, kad beigsies benzīns.

Kad viņu jau bija pārņēmusi panika, notika brīnums.  Kāds uz zemes bija sadzirdējis nepārtraukto lidmašīnas rūkoņu un sapratis viņa nepatīkamo stāvokli.  Šis žēlsirdīgais cilvēks sāka braukāt savā mašīnā turp un atpakaļ pa skrejceļu, rādot manam draugam nolaišanās laukuma vietu, un lidmašīnai nolaižoties, raidīja savas mašīnas lukturus tā, lai tie apgaismotu nolaišanās ceļu.

Man nāk prātā šis gadījums katru reizi, kad braucot ar lidmašīnu, mums ir jānolaižas tumsā.  Skatoties ārā, es varu saskatīt zaļās gaismas, kas iezīmē skrejceļu un rāda pilotam, kur vadīt lidmašīnu.  Ja viņš paliek starp šīm apgaismotajām robežām, viss ir kārtībā.  Šajā apgaismotajā zonā ir drošība, bet briesmas draud, novirzoties pa labi vai pa kreisi.

Tas ir vajadzīgs mums, vecākiem.  Ir jābūt skaidri iezīmētām robežām, kas parāda mums, kur stūrēt ģimenes kuģi.  Mums ir vajadzīgi daži pamatprincipi , kas mums palīdzēs droši un veselīgi audzināt mūsu bērnus.

CERĪBA  IETIEPĪGAM  BĒRNAM

Mans mērķis, rakstot šo grāmatiņu, ir iedot vecākiem konkrētu sapratni, lai viņi kļūtu kompetentāki bērnu audzināšanā.  Mēs īpaši pievērsīsimies jautājumam par ietiepīga bērna disciplinēšanu.  Lielākajai daļai vecāku vismaz viens no bērniem ir tāds, kas, šķiet, ir piedzimis ar skaidru izpratni par to, kā viņaprāt visam pasaulē būtu jānotiek, un ir neiecietīgs pret tiem, kuri nedomā tāpat.  Jau zīdaiņa vecumā viņš pamatīgi pārskaišas, ja viņa pusdienas aizkavējas un uzstāj, lai kāds viņu paturētu rokās katru reizi, kad viņš pamostas.  Nākamajos pāris gados viņš piesaka karu visām autoritātes formām gan mājās, gan citur, un lielāko prieku viņam sagādā zīmēšana uz sienām un kaķīšu slīcināšana tualetes podā.  Bieži šāda bērna vecāki ir vainas apziņas nomocīti un satraukušies, jo nespēj saprast, kur viņi ir pieļāvuši kļūdu un kādēļ viņu ģimenes dzīve tik ļoti atšķiras no tās, kādu viņi bija iedomājušies.

Mēs runāsim par šo bērnu-pašgājēju zīdaiņa vecumā, mazuļa vecumā, pirmsskolas gadu vecumā un pirmspusaudža vecumā.  Es uzskatu, ka ietiepīgam bērnam parasti ir vairāk radošā potenciāla nekā viņa piekāpīgajam brālim vai māsai, ja vien viņa vecāki spēj ievadīt viņa impulsus pareizā gultnē un kontrolēt viņa neganto gribu.  Šim mērķim ir veltīta mana grāmata.

Īsi sakot, šī grāmata sniedz praktiskus padomus un ieteikumus vecākiem, kuri, iespējams, reaģē uz šiem grūtākajiem izaicinājumiem bez jebkāda plāna vai tālredzības.  Es būšu panācis iecerēto, ja šī saruna sniegs apgaismotu skrejceļu pilotiem, kas riņķo tumsā.

1. NODAĻA  - Cīņa par varu

Dobsonu ģimenē ir mamma un tētis, zēns un meitene, viens kāmis, mazs papagailis, vientuļa zelta zivtiņa un divi nelabojami neirotiski kaķi.  Mēs visi dzīvojam kopā relatīvā saskaņā, un konflikti un ķildas ir minimāli.

Bet ir vēl viens mūsu „ģimenes” loceklis, kas nav tik labvēlīgs un atsaucīgs.  Tas ir stūrgalvīgs divpadsmit mārciņas smags taksis vārdā Zigmunds Freids (Zigis), kas patiešām uzskata, ka šī vieta ir viņa īpašums.  Esmu dzirdējis, ka visi takši mēdz būt zināmā mērā neatkarīgi, bet Zigis ir pārliecināts revolucionārs.  Viņš nav ļauns vai nekrietns; viņš vienkārši vēlas noteikt kārtību – un mēs abi cīnāmies par varu nu jau divpadsmit gadus.

Zigis ir ne vien stūrgalvīgs, bet viņš arī nepilda savus pienākumus ģimenē.  Aukstā rītā viņš nenesīs iekšā avīzes; viņš atsakās ar bērniem dzenāt bumbu; viņš ļauj dārzā ienākt suslikiem, un viņš nespēj izpildīt nevienu no parastajiem trikiem, kādus spēj lielākā daļa kulturālu suņu.  Turklāt Zigis ir atsacījies piedalīties jebkādās kvalitātes celšanas programmās, kādas esmu viņam ierosinājis.  Viņam pilnīgi pietiek ar to, ka viņš vienkārši drāžas cauri dzīvei, siekalojoties, ošņājot un apstājoties, lai pasmaržotu rozes.

Bez tam Zigmunds nav pat labs sargs.  Šīs aizdomas apstiprinājās kādu nakti, kad mūs trijos no rīta dārzā aiz mājas „apciemoja” laupītājs.  Es pēkšņi uzmodos no dziļa miega, izkāpu no gultas un tumsā izlavījos cauri visai mājai.  Es zināju, ka kāds ir iekšējā pagalmā, to zināja arī Zigis, jo mazais gļēvulis bija pieplacis pie zemes man aiz muguras!

Dažas minūtes paklausījies savas sirds pukstēšanā, es sniedzos pēc pagalma durvju roktura.  Tajā brīdī sētas puses vārti klusītēm atvērās un aizvērās.  Kāds bija stāvējis trīs pēdas tālāk no manis un tagad šis kāds ņēmās pa manu garāžu.

Tumsā noturēju Zigim īsu runu un nolēmu, ka viņam būtu jāiet un jāizlūko situācija.  Es atvēru pagalma durvis un liku savam sunim lēkt.  Bet Zigim pašam bija uznākusi lēkme!  Viņš stāvēja tur tik traki trīcēdams un drebēdams, ka es pat nevarēju izgrūst viņu ārā pa durvīm.  Pateicoties šim troksnim un apjukumam, traucētājs aizbēga (kas bija pa prātam gan sunim, gan šim cilvēkam).

KURŠ  IR  PRIEKŠNIEKS ?

Lūdzu, nepārprotiet mani. Zigis ir mūsu ģimenes loceklis, un mēs viņu ļoti mīlam.  Un neskatoties uz viņa anarhistisko dabu, es beidzot esmu iemācījis viņam dažas vienkāršas pavēles.  Taču pirms viņš negribīgi pakļāvās manai autoritātei, mēs piedzīvojām dažas klasiskas cīņas.

Lielākā sadursme notika pirms vairākiem gadiem, kas es uz trīs dienām biju aizbraucis uz konferenci Maiami.  Pārbraucis mājās, es ievēroju, ka Zigis manas prombūtnes laikā bija kļuvis par mājas saimnieku. Bet tikai vēlāk tajā vakarā es sapratu, cik viņš jutās pārliecināts par savu jauno kapteiņa pozīciju.

Vienpadsmitos vakarā es liku Zigim iet gulēt.  Viņa guļasvieta atrodas dzīvojamā istabā.  Sešus gadus pēc kārtas katras dienas noslēgumā es biju viņam pavēlējis to darīt, un sešus gadus Zigis bija klausījis.

Bet šajā gadījumā viņš atteicās kustēties.  Jo viņš, redz, bija vannas istabā ērti iekārtojies uz siltā tualetes vāka.  Tā ir viņa iemīļotākā vieta mājā, jo ļauj viņam sildīties pie tuvumā esošā elektriskā sildītāja.  (Starp citu, Zigim no smagas pieredzes nācās mācīties, ka ir ārkārtīgi svarīgi, lai tualetes vāks būtu aiztaisīts , pirms viņš lec uz tā virsū.  Es nekad neaizmirsīšu to vakaru, kad viņš apguva šo mācību.  Viņš ienāca iekšā drebēdams no aukstuma, izdarīja lēcienu gaisā un gandrīz noslīka, pirms es paspēju viņu izvilkt ārā.)

Kad es liku Zigmundam atstāt viņa silto vietiņu un doties gulēt, viņš pieglauda ausis un lēnām pagrieza pret mani savu purnu.  Viņš apzināti nostiprināja savu pozīciju, novietodams vienu ķepu uz vāka malas, tad sakumpa plecos, atņirdza zobus, kas atklāja dzerokļus abās pusēs, un izdvesa savu visdraudīgāko rūcienu.  Ziga valodā tas nozīmēja: „Pazūdi!”

Biju redzējis šo izaicinošo noskaņojumu jau agrāk un zināju, ka ar to var tikt galā tikai vienā veidā.  Tikai piedraudot viņam var panākt to, lai Zigis paklausa.  Nekas cits nedarbojas.  Es apgriezos un devos uz savu skapi pēc nelielas jostas, lai varētu labāk „diskutēt” ar misteru Freidu.  Mana sieva, kura vēroja visu šo drāmu, stāstīja, ka tiklīdz es biju aizgājis, Zigis nolēca no savas „laktas” un noskatījās, uz kurieni es aizeju.  Tad viņš paslēpās aiz viņas un rūca.

Kad atgriezos, es pacēlu siksnu un vēlreiz liku savam dusmīgajam sunim iet gulēt.  Viņš nepiekāpās, un tad es viņam spēcīgi uzsitu pa pēcpusi, bet viņš centās iekosties siksnā.  Es uzsitu viņam vēlreiz, un šoreiz viņš centās iekost man.

Ir neiespējami aprakstīt to, kas notika tālāk.  Es izcīnīju visnežēlīgāko cīņu ar šo mazo šuneli, kāda vien var notikt starp cilvēku un zvēru.  Es dzenāju viņu no vienas sienas uz otru, un mēs cīnījāmies un skrāpējāmies, rūcām un vicinājām siksnu.  Man ir kauns atcerēties visu šo ainu.  Centimetru pa centimetram es bīdīju viņu uz dzīvojamās istabas pusi uz viņa guļasvietu.  Ziga pēdējais izmisuma manevrs bija lēciens aiz gultas, lai paslēptos kaktā un vēlreiz atņirgtu zobus.  Beigās es dabūju viņu gultā, bet tikai tāpēc, ka es svēru 200 mārciņas salīdzinājumā ar viņa 12!

Nākamajā vakarā, kad pienāca Ziga gulētiešanas laiks, es sagaidīju vēl vienu aplenkumu.  Taču man par lielu pārsteigumu viņš pieņēma manu pavēli bez debatēm vai kurnēšanas un pilnīgā pakļāvībā aizrikšoja uz dzīvojamo istabu.  Faktiski šī cīņa notika vairāk nekā pirms četriem gadiem, un kopš tā brīža Zigis nekad vairs nav mēģinājis tik stingri pastāvēt uz savu.

Man tagad ir skaidrs, ka Zigis savā suņa veidā teica: „Man nešķiet, ka tu esi pietiekami stiprs, lai piespiestu mani tev paklausīt.”  Varbūt šķiet, ka es humanizēju suņa izturēšanos, bet tomēr man tā neliekas.  Veterinārārsti apstiprina, ka dažas suņu šķirnes, īpaši takši un aitu suņi neakceptē sava saimnieka vadību, pirms cilvēciskā autoritāte nav pārbaudīta ugunī un pierādījusi, ka ir paklausības vērta.

Bet šī nav grāmata par suņu disciplīnu.  Šajā stāstā ir vērtīga morāle, kas ir ļoti aktuāla bērnu pasaulē. Tieši tāpat kā suns reizēm pārbauda sava vadītāja autoritāti, tā arī mazs bērns – tikai vēl lielākā mērā.

Šis nav mazsvarīgs atklājums, jo tas atspoguļo cilvēka dabas īpašību, ko reti ierauga (vai atzīst) „eksperti”, kas raksta grāmatas par bērnu disciplīnas tēmu.  Es vēl neesmu atradis mācību grāmatu vecākiem vai skolotājiem, kurā būtu atzīts, ka pastāv šāda cīņa – nogurdinoša gribasspēku sadursme, ko lielākā daļa vecāku un skolotāju regulāri piedzīvo ar saviem bērniem.  Jaunā paaudze reti pieņem pieaugušo vadību bez izaicinājuma; mazie to pārbauda, lai pārliecinātos, vai ir vērts tai pievienoties.

KĀDĒĻ  BĒRNI  IZAICINA  AUTORITĀTES

Kāpēc bērni ir tik strīdīgi? Ikviens zina, ka viņi mīl taisnību un likumus, kārtību un drošas robežas.  Bībelē vēstules ebrejiem rakstītājs pat saka, ka nepārmācīts bērns jūtas kā nelikumīgs dēls vai meita, ka viņš pat nepieder pie savas ģimenes.  Tad kāpēc vecāki nespēj atrisināt visus konfliktus mierīgu pārrunu un paskaidrojumu ceļā, vai maigi noglāstot bērna galviņu?

Atbilde ir bērnu interesantajā vērtību sistēmā, kas respektē spēku un drosmi (kopā ar mīlestību).  Kā gan labāk varētu izskaidrot noslēpumainā Supermena, burvju kapteiņa un burvju sievietes popularitāti bērnu folklorā?  Kāda gan cita iemesla dēļ bērni paziņo: „Mans tētis var piekaut tavu tēti!”?  (Viens bērns uz to atbildēja: „Tas nav nekas. Mana mamma pat var piekaut manu tēti!”)

VARAS  HIERARHIJA

Redziet, zēniem un meitenēm ir svarīgi noskaidrot, kurš ir stiprākais.  Katru reizi, kad mazais pārceļas uz citu dzīves vietu vai skolu, viņam parasti ir jācīnās (vai nu ar vārdiem vai fiziski), lai iekļūtu varas hierarhijā.  Ikviens, kurš pazīst bērnus, zina, ka katrā grupā ir līderis, kā arī nabaga mazais sakautais kucēns pašā apakšā.  Un katrs bērns starp šīm abām galējībām zina savu vietu attiecībā pret citiem.

Nesen man ar sievu bija iespēja novērot šādu sociālo hierarhiju pašiem ar savām acīm.  Mēs uzaicinājām meitenes no mūsu meitas klases pie sevis uz viesībām ar nakšņošanu, kopskaitā četrpadsmit.  Viņas mācās piektajā klasē.  Tas bija cēls žests no mūsu puses, bet es jums teikšu godīgi, ka neko tādu mēs nekad vairs nerīkosim.  Tā bija nogurdinoša un negulēta nakts, kad meitenes ķiķināja un gorījās, lēkāja un dauzījās.  Bet no sociālā viedokļa tas tomēr bija ļoti interesants vakars.

Meitenes ieradās ap pieciem piektdienas pēcpusdienā un palika līdz sestdienas rītam, kad vienpadsmitos viņām brauca pakaļ vecāki.  Lielāko daļu meiteņu es redzēju pirmo reizi, tomēr šo septiņpadsmit stundu laikā, ko mēs pavadījām kopā, bija skaidri redzama katra bērna pozīcija cieņas un varas hierarhijā.

Viena no viņām bija „bišu māte”, bara vadone.  Visi gribēja darīt to, ko viņa ierosināja un viņas joki izraisīja rēcošus smieklus.  Tad dažas pakāpes zemāk bija princese numur divi, kurai sekoja trešā, ceturtā un piektā.  Pašā apakšā bija apspiesta maza meitenīte, kuru viss bars atgrūda.  Viņas joki bija tikpat asprātīgi (man likās) kā vadītājas, taču neviens par tiem nesmējās, kad viņa ākstījās.  Viņas ierosinājumi par kādu spēli vai pasākumu uzreiz tika noraidīti kā stulbi un muļķīgi.  Man gribējās aizstāvēt šo izolēto meitenīti, jo situācija bija tik netaisna.  Diemžēl šāds izstumtais vai zaudētājs ir gandrīz katrā grupā, kur ir trīs vai vairāk bērnu (tas attiecas uz abu dzimumu pārstāvjiem).  Tāda ir bērnība.

Šis spēka un drosmes respekts rada bērnos arī vēlmi uzzināt, cik stipri ir viņu vadītāji.  Viņi šad un tad nepaklausīs vecāku norādījumiem tieši ar tādu nodomu – pārbaudīt to cilvēku apņemšanos, kas par viņiem ir atbildīgi.

Bērniem  ir  vēlme  uzzināt,

cik  „stipri”  ir  viņu  vadītāji.

Tādēļ vienalga, vai jūs esat vecāks vai vecvecāks, skautu vadītājs, autobusa vadītājs vai skolotājs skolā, es varu jums garantēt, ka agrāk vai vēlāk kāds no bērniem jūsu pakļautībā sažņaugs savu mazo dūrīti un izaicinās jūsu vadību.  Līdzīgi kā Zigis gulētiešanas laikā, ar savu nepaklausību bērns jums teiks: „Man neliekas, ka tu esi pietiekami stiprs, lai liktu man darīt, to, ko tu saki.”

SPĒLES,  KO  BĒRNI  SPĒLĒ

Šo izaicinošo spēli, kas saucas „Izaicini vadoni”, apbrīnojami labi prot spēlēt pat ļoti mazi bērni.  Nesen kāds tēvs man stāstīja, ka viņš bija paņēmis savu trīsgadīgo meitiņu uz basketbola spēli.  Bērnam, protams, interesēja viss, izņemot pašas sporta sacensības.

Tēvs atļāva viņai brīvi staigāt un rāpties uz soliem, bet viņš noteica zināmas robežas, cik tālu viņa drīkstēja iet.  Viņš paņēma mazo pie rokas un aizgāja ar viņu līdz kādai līnijai sporta zālē.  „Tu vari spēlēties pa visu šo telpu, Džeinij, bet neej tālāk par šo līniju,” viņš tai noteica.

Viņš vēl nebija atgriezies savā vietā, kad mazā jau traucās aizliegtās teritorijas virzienā.  Viņa uz mirkli apstājās pie robežas, tad pāri plecam raidīja platu smaidu savam tēvam un apzināti nolika vienu kāju pāri līnijai, it kā sakot: „Ko tagad tu darīsi?”  Faktiski visiem vecākiem visā pasaulē ir uzdots šis jautājums.

Visiem cilvēkiem ir nosliece apzināti izaicināt, kā darīja šis trīsgadīgais bērns. Viņas uzvedība sporta zālē īpaši daudz neatšķiras no Ādama un Ievas iegribas Ēdenes dārzā.  Dievs bija viņiem atļāvis ēst dārzā visu , izņemot aizliegto augli („neej tālāk par šo līniju”).  Taču viņi izaicināja Visaugstā autoritāti, apzināti nepaklausot Viņa pavēlei.  Iespējams, ka tieši šī nosliece piepildīt savas iegribas ir „pirmā grēka” pamatā, kas tagad ir iefiltrējies cilvēku dzimtā.  Šī iemesla dēļ es pievēršu tik lielu uzmanību tam, lai pareizi reaģētu uz apzinātu izaicināšanu, kas notiek bērnībā, jo šī pretestība var dēstīt personīgās krīzes sēklas.  Ērkšķainās nezāles, kas no tām izaug nemierīgajos pusaudža gados, var kļūt par savijušos mežrozīšu krūmu.

Ja vecāks atsakās pieņemt sava bērna spītīgos izaicinājumus, viņu attiecībās kaut kas izmainās.  Bērns sāk raudzīties uz savu tēvu un māti ar necieņu, kā uz tādiem, kas nav pelnījuši būt viņa sabiedrotie.  Vēl vairāk – viņš pat sāk brīnīties, kāpēc vecāki ļauj viņam darīt tādas kaitīgas lietas, ja viņu patiesi mīl.

Bērnības  lielākais  paradokss:

zēni  un  meitenes  vēlas,  lai  vecāki  viņus  vadītu,

bet  pastāv  uz  to,  ka mammai  un  tētim

ir  jāizpelnās  šīs  tiesības  viņus  vadīt.

3.08.2007.

DIVU  VEIDU  BĒRNI

Pēdējo gadu laikā es esmu vērojis zīdaiņus un mazuļus un esmu nonācis pie stingras pārliecības, ka bērns piedzimst ar noteiktu temperamentu, kam būs liela loma viņa tālākajā dzīvē.

Lai gan pirms gadiem piecpadsmit es šo faktu būtu noliedzis, taču tagad esmu pārliecināts, ka jaundzimušo personības ir krasi atšķirīgas, pirms vecāki vēl paspēj viņus ietekmēt ar savu audzināšanu.  Ikviena mamma, kurai ir divi vai vairāki bērni, apstiprinās to, ka katrs bērns ir atšķirīga personība – šī atšķirība bija „sajūtama” jau pirmajā reizē, kad viņu paņēma rokās.

Tagad daudzas autoritātes bērnu audzināšanas jomā ir vienisprātis, ka komplicētie radījumi, ko sauc par bērniem, ne tuvu nav „tukšas lapas”, kad viņi ienāk pasaulē.  Kāds nozīmīgs Česa, Tomasa un Bērča pētījums atklāja, ka zīdaiņus var iedalīt deviņās grupās pēc viņu uzvedības veida, kas ir ļoti atšķirīgi cits no cita.  Šīs atšķirības parasti parādās arī turpmākajā dzīvē un dažas no tām ir saistītas ar aktivitātes līmeni, reakciju, izklaidību un garastāvokļu maiņu.

Kāda cita jaundzimušo īpašība (ko nemin Čess) saistīta ar iezīmi, ko var saukt par gribasspēku.

1. Piekāpīgais bērns .  Šķiet, ka daži bērni piedzimst ar bezrūpīgu, piekāpīgu attieksmi pret autoritātēm, kuras ir ap viņiem.  Zīdaiņa vecumā viņi sevišķi daudz nebrēc, un, sākot ar otro nedēļu, viņi naktīs kārtīgi guļ un dūdo vecvecākiem, smaida, kamēr viņus pārtin un ir ļoti pacietīgi, ja aizkavējas pusdienas.  Un, protams, viņi nekad nevemj, braucot uz baznīcu.

Vēlāk bērnībā viņiem patīk uzturēt kārtību savā istabā un sevišķu prieku viņiem sagādā mājasdarbi, un viņi var rotaļāties vieni paši stundām ilgi.  Es baidos, ka šādu superpiekāpīgu bērnu nav vis pārāk daudz, bet ir zināms, ka dažās ģimenēs tādi ir (gan ne manējā).

2.Ietiepīgais bērns .  Tāpat kā daži bērni pēc dabas ir piekāpīgi, citi jau kopš dzimšanas šķiet izaicinoši.  Viņi ienāk pasaulē, kurnot un spalgi protestējot pret temperatūru dzemdību istabā, medmāsu nekompetenci un to, kā slimnīcas administrators vada savu iestādi.  Viņi grib, lai ēdienu pasniedz tiklīdz kā to pasūta un pieprasa, lai mamma viņiem veltītu sava laika katru minūti.  Pēc mēnešiem viņu iegribas kļūst vēl izteiktākas, un vējš pieņemas spēkā un kļūst par vētru, kad viņi iemācās staigāt.

Domājot par šīm piekāpīgajām un izaicinošajām bērnu īpašībām, es meklēju ilustrāciju, ar kuras palīdzību parādīt cilvēku temperamentu milzīgo dažādību.  Drīz vien es atradu piemērotu analoģiju lielveikalā.

Iedomājieties sevi pārtikas veikalā, stumjot režģotos ratiņus pa ejām.  Tu ratiņus mazliet pagrūd un tie aizslīd kādas deviņas pēdas uz priekšu, un pakāpeniski apstājas.  Tu ej, apmierināti krāmējot iekšā zupas paciņas, kečupa pudeles un maizes klaipus.  Iepirkšanās šķiet tik viegls uzdevums, jo pat tad, kad ratiņi ir piekrauti pilni ar precēm, tos var pastumt ar vienu pirkstu.

Bet ne vienmēr produktu pirkšana ir tik patīkama.  Citā gadījumā tu paņem iepirkumu ratiņus, kas draudoši gaida uz tavu ierašanos veikalā.  Kad tu šo muļķa lietu pagrūd uz priekšu, tā novirzās pa kreisi un apgāž vairākas pudeles.  Tu nevari pieļaut, ka šie tukšie ratiņi izrādītos stiprāki par tevi, tāpēc tu ar visu spēku ķeries pie rokturiem, izmisīgi cenšoties likt kuģim braukt pa nosprausto kursu.  Šķiet, ka tam ir pašam savas domas, jo tas metas olu virzienā un tad aizslīd atpakaļ piena virzienā un gandrīz uzbrauc pārbiedētajai vecmāmiņai zaļajās tenisa čībās.  Tu vienkārši mēģini iepirkties, ko pagājušajā nedēļā izdarīji ar tādu vieglumu, taču šodien šis uzdevums vairāk atgādina cīņu.  Kad ar ietiepīgajiem ratiņiem esi nonācis pie kases, tu jau esi noguris.

Kāda ir atšķirība starp šiem diviem iepirkšanās ratiņiem?  Vieniem ir taisni, labi ieeļļoti riteņi, kuri brauc tur, kur tos virza.  Otrajiem ir saliekti, izlocīti riteņi, kuri atsakās pakļauties.

Vai saprotat, kā šis piemērs attiecas uz bērniem?  Mēs ar to varam saskarties, jo dažiem bērniem ir „saliekti riteņi”!  Viņi negrib iet tur, kur viņus vada, jo viņu pašu tieksmes ved viņus citos virzienos.

Turklāt mātei, kura „stumj ratiņus”, ir jāpatērē septiņreiz lielāka enerģija nekā tiem vecākiem, kuru bērniem ir „taisni, labi ieeļļoti riteņi”.  (Šīs ilustrācijas nozīmi pilnībā sapratīs mātes, kurām ir ietiepīgi bērni.)

VAI  JŪSU  BĒRNS  IR  TIPISKS ?

Kā reaģē „tipisks” vai „vidusmēra” bērns?  Agrāk es domāju, ka, runājot par ietiepību, „normālu” bērnu skaitu Rietumos droši vien varētu ilustrēt ar zvanveidīgu izliekumu.  Citiem vārdiem sakot, es uzskatīju, ka ir nedaudz ļoti piekāpīgu bērnu un tikpat maz izaicinošu bērnu, jo man likās, ka lielākais vairums bērnu ir kaut kur pa vidu.

Taču tagad, kad esmu runājis ar 25,000 nomocītu vecāku, esmu pārliecinājies, ka mans pieņēmums ir bijis nepareizs.  Patiesos faktus droši vien atspoguļo tālāk dotā shēma.  (Neuztveriet šo novērojumu pārāk burtiski, jo iespējams, ka tikai izskatās , ka lielākā daļa mazuļu cenšas uzvarēt pasauli.)

.2007.

BRĀĻI  UN  MĀSAS:  PRETĒJIE  POLI

Ir vēl kāds fenomens, ko es nekad neesmu spējis izskaidrot, kas attiecas uz brāļu un māsu attiecībām.  Ja ģimenē ir divi bērni, tad viens no viņiem visdrīzāk būs piekāpīgs , bet otrs – izaicinošs.

Mierīgais bērns bieži ir patiesi apburošs.  Viņš smaida vismaz sešpadsmit stundas dienā un lielāko daļu sava laika pavada, cenšoties izdibināt, ko vēlas viņa vecāki, un kā viņš varētu viņus iepriecināt.  Patiesībā viņam ir vajadzīga viņu uzslava un atzinība; tādējādi viņa personību lielā mērā ietekmē vēlēšanās saņemt viņu sirsnību un atzinību.

Otrs bērns uztver dzīvi no pretējās puses.  Viņš lieto visas četras bremzes un cenšas iegūt kontroli pār ģimenes stūres mehānismu.  Vai redzat, kā šīs temperamentu atšķirības rada pamatu nopietnai konkurencei un aizvainojumam brāļu un māsu starpā?

Izaicinošais bērns pastāvīgi sastopas ar pārmācību un dzird daudz draudu un sprediķu, kamēr viņa eņģelītim līdzīgais brālītis, mazais mīļumiņš, uzspodrina savu auru un uzsūc sevī vecāku atzinības siltumu.  Jau savu tik atšķirīgo personību dēļ abi ir noskaņoti viens pret otru, un visu dzīvi viņi var skrāpēties un plēsties viens ar otru.

KAS  JĀDARA  UN  KO NEDRĪKST  DARĪT  CĪŅA  NOGURUŠI  VECĀKI

Ietiepīgu bērnu vecākiem var palīdzēt vēl daži novērojumi.

1.  Atzīstiet vainas sajūtu un raizes, ko jūs kā apzinīgi vecāki parasti izjūtat.  Jūs esat iesaistīti virves vilkšanā, kas dabiski liek jums sajust vilšanos un nogurumu.  Neviens jums iepriekš nepateica, ka būt vecākiem ir grūti!

2.  Nevainojiet sevi par spriedzi, kas rodas starp jums un jūsu ietiepīgo bērnu.  Daudzi cilvēki iedomājas, ka viņi būs mīloši un efektīvi vecāki, kas pie kamīna lasīs pasaciņas saviem pidžamās tērptajiem eņģelīšiem.  Atšķirība starp sapņiem un dzīves īstenību var būt biedējoša un sāpīga realitāte.

3.  Neļaujiet citiem vecākiem, kam ir piekāpīgi bērni, likt jums justies neērti, ja viņi nespēj saprast jūsu grūtības, audzinot izaicinošus bērnus.

4.  Ignorējiet tādus komentārus, kuru doma ir aptuveni šāda: „Ja vien jūs audzinātu savus bērnus tā kā mēs, jums nebūtu tik šausmīgu problēmu.” (Šādi apgalvojumi tikai vairo vainas apziņu un raizes.)

5.  Smeliet drosmi atziņā, ka ietiepīgo bērnu ir grūti kontrolēt pat tad, ja vecāki ar viņu apietas ļoti prasmīgi un velta viņam daudz pūļu.  Var paiet vairāki gadi, lai viņš kļūtu relatīvi paklausīgs un sadarbotos ar pārējo ģimeni.

6.  Necentieties pārveidot viņu vienā piegājienā.  Apmācības programmas laikā ir svarīgi nekrist panikā.

7.  Izturieties pret savu bērnu ar patiesu mīlestību un cieņu, bet prasiet, lai viņš pakļautos jūsu vadībai.

8.  Uzmanīgi izvēlieties svarīgākās lietas, kam ir vērts pievērst uzmanību, tad pieņemiet viņa izaicinājumu šajās lietās un izlemiet uzvarēt.

9.  Apbalvojiet katru pozitīvu bērna žestu, sadarbošanos, veltot viņam savu uzmanību, pieķeršanos un mutisku uzslavu.

ATSLĒGA  UZ  JŪSU  BĒRNA  POTENCIĀLU

Vissvarīgākais padoms, ko es varu dot uzstājīga, neatkarīga bērna vecākiem ir: sākt veidot viņa gribu, kamēr viņš vēl ir pavisam mazs.

Es patiešām uzskatu, lai gan to ir grūti pierādīt, ka spītīgam bērnam ir lielāka riska pakāpe vēlāk savā dzīvē izturēties antisociāli.  Pastāv daudz lielāka iespēja, ka skolā viņš izaicinās savus skolotājus, apšaubīs viņam mācītās vērtības un kratīs dūri pret saviem vadītājiem.  Es ticu, ka viņam ir lielāka nosliece uz seksuālu visatļautību, narkotiku lietošanu un akadēmiska rakstura grūtībām.

Tas, protams, nav absolūti drošs paredzējums, jo cilvēka sarežģītā personība neļauj pilnīgi precīzi paredzēt viņa uzvedību.  Man jāuzsver arī tas, ka kopējā aina nav negatīva, jo šķiet, ka ietiepīgajam bērnam ir stiprāks raksturs un lielāks potenciāls nodzīvot auglīgu dzīvi nekā viņa piekāpīgajam līdziniekam.

Taču šī potenciāla realizācija var būt atkarīga no tā, vai viņam bērnībā būs bijusi stingra un tai pat laikā mīloša vide.  Tādēļ es atkārtošu savu pamācību: sāciet veidot šī bērna gribu jau tad, kad viņš ir mazuļa vecumā . (Ievērojiet, ka es neteicu: salauzt gribu, iznīcināt vai sagraut to.  Kā īstenot šo ieteikumu – par to nākamajās nodaļās.)

2. NODAĻA  -  Pērt vai nepērt ?

Kādas trīsgadīgas, izaicinošas meitenītes mamma Kanzassitijā nesen pateicās man par manām grāmatām un kasetēm.  Viņā pastāstīja, ka pirms dažiem mēnešiem viņas mazā meitiņa bija kļuvusi arvien izaicinošāka un viņai bija izdevies „iebiedēt” savu neapmierināto mammu un tēti.  Viņi zināja, ka tiek manipulēti, bet nekādi nespēja atgūt kontroli.

Tad kādu dienu vietējā grāmatveikalā viņi ieraudzīja manu pirmo grāmatu Dare to Discipline („Uzdrošinies disciplinēt”).  Viņi grāmatu nopirka un tajā izlasīja, ka zināmos gadījumos bērnu vajag nopērt.  Mani ieteikumi nomocītajiem vecākiem likās loģiski, un nākamreiz, kad radās pamatots iemesls, viņi savu bezkaunīgo meitiņu nekavējoties nopēra.

Bet mazā bija tik gudra, ka saprata, kur viņi bija smēlušies šo jauno ideju.  Kad nākamajā rītā mamma uzmodās, viņas grāmata Dare to Discipline peldēja tualetes podā!  Mazais dārgumiņš bija darījis, ko varējis, lai mani raksti nonāktu kanalizācijā, kur, viņasprāt, bija to īstā vieta.  Laikam jau tas ir stiprākais komentārs, kādu es jebkad esmu saņēmis par kādu no saviem darbiem!

Šis starpgadījums ar mazo nav vienīgais.  Kāds cits bērns no plašā klāsta grāmatu plauktā izvēlējās tieši manu grāmatu un iesvieda to kamīnā.  Izjūtot šādu naidu, būtu viegli kļūt par paranoiķi.  Dr. Bendžaminu Spoku mīl miljoniem bērnu, kas izauguši viņa darbu ietekmē, bet uz mani acīmredzot ļaunu prātu tur vesela bērnu paaudze, kas tumšā vakarā gribētu mani notvert kādā klusā ieliņā.

Bērni bez šaubām apzinās, ka notiek cīņa starp gribasspēkiem, tieši tādēļ vecāku reakcija ir tik svarīga.  Kad bērns izturas necienīgi vai bīstami pret sevi vai/un apkārtējiem, viņa apslēptais nodoms bieži vien ir pārbaudīt nosprausto robežu stabilitāti.

Šāda pārbaude ļoti līdzinās policista darbībai, kurš biznesa iestādēs pārbauda, vai durvis ir aizslēgtas pēc tumsas iestāšanās.  Lai gan viņš mēģina atvērt durvis, viņš tomēr cer, ka tās būs aizslēgtas un drošas.

Līdzīgi arī bērns, kurš uzbrūk savu vecāku mīlošajai autoritātei, no jauna iegūst lielu drošību, redzēdams, ka viņu vadība turas stingri un pārliecinoši.  Viņš rod vislielāko drošību strukturizētā vidē, kur citu cilvēku tiesības (un viņa paša) sargā noteiktas robežas.

Mūsu mērķis tātad ir veidot bērna gribu jau pirmajos viņa bērnības gados.  Bet kā to var izdarīt?  Esmu runājis ar simtiem vecāku, kuri atzīst šī principa vērtību, bet viņiem trūkst saprašanas, kā to īstenot savā ģimenē.  Tādēļ tālāk šajā nodaļā būs doti konkrēti ieteikumi.  Mēs sāksim ar sešiem vispārējiem principiem, kas ņemti no citiem maniem rakstiem, un beigās būs praktiski piemēri katrai vecuma grupai.

KĀ  VEIDOT  BĒRNA  GRIBU

1. Definē robežas, pirms tu tās pieprasi ievērot.

Vissvarīgākais solis jebkurā disciplīnas procedūrā ir vispirms nospraust saprātīgas prasības un robežas.  Bērnam ir jāzina, kāda ir pieņemama un kāda nav pieņemama uzvedība, pirms no viņa prasa atbildību par šo likumu ievērošanu.  Šis priekšnosacījums pasargās bērnu no milzīgās netaisnības sajūtas, ko bērns izjūt, kad viņu ieper vai soda par viņa kļūmēm un muļķībām.  Ja tu kaut ko neesi definējis, neprasi to ievērot!

2. Kad tu tiec spītīgi izaicināts, reaģē ar nelokāmu izlēmību.

Kad bērns saprot, ko no viņa gaida, tad no viņa var prasīt, lai viņš attiecīgi izturētos.  Tas izklausās vienkārši, bet kā mēs esam redzējuši, lielākā daļa bērnu uzbruks savu vadītāju autoritātei un apšaubīs viņu tiesības vadīt.  Pretestības brīdī mazais apsvērs savu vecāku vēlmes un spītīgi izvēlēsies nepaklausīt.  Kā ģenerālis pirms kaujas viņš aprēķinās potenciālo risku, mobilizēs savus spēkus un atklās pret ienaidnieku uguni.

Kad paaudžu starpā notiek šāda „aci pret aci” sadursme, ir ārkārtīgi svarīgi, lai pieaugušais izlēmīgi un pārliecinoši uzvarētu.  Bērns ir skaidri parādījis, ka viņš grib cīnīties un vecāki būs gudri, ja neliks viņam vilties!

Ja  tu  kaut  ko  neesi  definējis,

neprasi  to  ievērot!

Nekas tik ātri neiznīcina cieņu pret vecāku vadību kā tas, ja māte vai tēvs padodas šīs cīņas laikā.  Kad vecāki pastāvīgi zaudē šīs kaujas, nonākot līdz asarām vai sākot kliegt, vai kā citādi parādot savu neapmierinātību, dramatiski mainās viņu bērnu „skatījums” uz viņiem.  Vecāki vairs nav droši un pārliecināti vadītāji, bet ir kā medūzas, kas nav pelnījuši respektu vai lojalitāti.

3.  Saproti atšķirību starp tīšu izaicinājumu un bērnišķīgu bezatbildību.

Bērnu nevajag pērt par tādu uzvedību, kas nav apzināti izaicinoša.  Ja viņš aizmirst pabarot suni, saklāt savu gultu vai iznest atkritumus, ja viņš atstāj savu tenisa raketi ārā lietū vai pazaudē savu riteni – atceries, ka šāda uzvedība ir raksturīga bērnībā.  Tā ir kā aizsargmehānisms, ar kura palīdzību nenobriedušais prāts tiek pasargāts no pieaugušo raizēm un spiediena.

Mācot viņu laboties, esi lēnprātīgs.  Ja viņš tavus norādījumus neņem vērā, tad vajag ķerties pie kādiem skaidri definētiem līdzekļiem.  Piemēram, likt viņam strādāt, lai samaksātu par salauzto vai nozaudēto lietu vai neļaut viņam to lietot.  Taču bērnišķīga bezatbildība ļoti atšķiras no apzināta izaicinājuma un pret to ir jāizturas pacietīgāk.

4.  Kad sadursme ir beigusies, nomierini un māci viņu.

Pēc konflikta, kura laikā vecāks ir demonstrējis savas tiesības vadīt (it īpaši, ja bērnam tas ir sagādājis asaras), mazais no divu līdz septiņu gadu vecumam (vai vecāks) var gribēt, lai viņu samīļo un nomierina.

Katrā ziņā atplet savas rokas un ļauj viņam nākt!  Turi viņu cieši un saki viņam, ka mīli viņu.  Maigi paaijā viņu un vēlreiz izskaidro viņam, kādēļ viņš saņēma sodu un kā viņam turpmāk izvairīties no nepatikšanām.  Šis komunikācijas brīdis vairo mīlestību, uzticību un ģimenes vienotību.

Kristīgai ģimenei ir ļoti svarīgi šajā brīdī lūgt kopā ar bērnu, atzīstot Dieva priekšā, ka mēs visi esam grēkojuši un ka neviens nav pilnīgs.  Dievišķā piedošana ir brīnišķīgs piedzīvojums, pat arī ļoti mazam bērnam.

5.  Izvairies prasīt neizpildāmas lietas.

Esi pilnīgi pārliecināts, ka tavs bērns spēj izpildīt to, ko tu prasi.  Nekad nesodi viņu par to, ka viņš ir nejauši saslapinājis gultu vai nav līdz viena gada vecumam iemācījies sēdēt uz podiņa, vai par to, ka viņam iet grūti mācībās, jo viņam nav dabisku akadēmisko spēju.  Šīs neiespējamās prasības nostāda bērnu neatrisināma konflikta priekšā: no tā nav izejas.  Šāds stāvoklis nenovēršami iedragā cilvēka emocionālo aparātu.

6.  Lai tevi vada mīlestība!

Attiecības būs veselīgas tad, ja tajās valdīs patiesa mīlestība un sirsnība, kaut arī vecāki noteikti pielaidīs dažas kļūdas.

28.08.2007.

VAI  TEV  VAJADZĒTU  PĒRT  SAVU  BĒRNU ?

Paturot prātā šos sešus pamatprincipus, tagad pievērsīsim savu uzmanību konkrētākiem līdzekļiem un paņēmieniem bērna gribas veidošanā.  Sākumā pārrunāsim pēršanas praksi, par ko pēdējos gados ir daudz diskutēts.  Par šo tematu ir sarakstīts vairāk blēņu nekā par visiem citiem bērnu audzināšanas aspektiem kopā.  Dr. Džons Valuseks, psihologs, ar kuru kopā es piedalījos Fila Donahjū televīzijas šovā, uzskata, ka:

Lai samazinātu vardarbību Amerikā, ir jāizbeidz bērnu pēršana.  Pirms dažām nedēļām savā runā Jutas Psihiskās Veselības Asociācijā Valuseks paziņoja, ka bērnu pēršana atbalsta un reklamē tēzi, ka vardarbība pret citiem ir pieņemama.

„Pēršana ir pirmais centimetrs vardarbības metra mērā”, teica Valuseks.  „Tam seko iekaustīšana un galu galā izvarošana un slepkavošana.  Mājās redzamā uzvedība ieliek pamatu uzskatam: „Es ķeršos pie vardarbības, kad nezināšu, ko citu lai iesāk”. (1)

Dr. Valusekam un viņa pielaidīgajiem kolēģiem es varu vienīgi teikt: „Nieki!”  Cik neprātīgi ir Amerikas vardarbības apsēstībā vainot mīlošu vecāku disciplināros centienus!

Šis secinājums ir īpaši muļķīgs, ņemot vērā to, kādu asiņainu ēdienkarti katru dienu mūsu bērniem piedāvā televīzija.  Vidusmēra sešpadsmitgadnieks jau ir noskatījies 18 000 slepkavības, - un tas ir laiks, kurā viņš veidojas.  Katru dienu viņam rāda noduršanu, šaušanu, pakāršanu, galvas nociršanu un saciršanu gabalos.

Tādēļ šķiet dīvaini, ka mūsdienu psiholoģiskie „burvji” meklē izskaidrojumu brutalitātei kaut kur citur – un galu galā norāda ar pirkstu uz vecākiem, ka viņi vainīgi, kaut gan viņi uzcītīgi audzina mūsu nākamos atbildīgos pilsoņus.  Taču šāds „spiediens” pēdējos gados ir radīts pret vecākiem, kuri uzskata, ka nepaklausības gadījumā savu bērnu ir jāper.

ČETRI  NEPAREIZI  UZSKATI  PAR  PĒRŠANU

Opozīcijai pret fizisku sodu ir četri galvenie argumenti, kas visi ir nepareizi un pārprasti.

1.  Pirmais ir pārstāvēts Dr. Valuseka apgalvojumā, ka pēriens mācot bērniem sist un sāpināt citus .  Tas attēlo fizisku sodu kā dusmīgu vecāku naidīgu fizisku uzbrukumu, ar nodomu kaitēt vai radīt sāpes savam mazajam upurim.

Jāatzīst, ka šāda vardarbība regulāri notiek starp paaudzēm, kas bērnus ietekmē ārkārtīgi graujoši. (Par to vairāk runāts 4. nodaļā).

Taču mīlošu vecāku rokās fiziska soda mērķis un izpausme ir pavisam citādi.  Tas ir mācību līdzeklis ar mērķi ierobežot kaitīgu uzvedību, nevis dusmīgas personas mēģinājums kaitēt otram.  Viens ir mīlestības solis; otrs ir naidīguma solis; un tie viens no otra atšķiras kā diena no nakts.

Es atbildēju uz Dr. Valuseka argumentu rakstā Hide or Seek , („Paslēpties vai meklēt atrisinājumu”) parādot, ka nelielas sāpes ir derīgas, mācot bērniem uzvesties atbildīgi:

Šie paši speciālisti saka arī, ka pēršana mācot tavam bērnam sist citiem, kas padara viņu par nežēlīgāku cilvēku.

Muļķības!  Ja tavam bērnam ir gadījies apdedzināt roku pie karstas plīts, tu vari būt drošs, ka viņš to nekad vairs apzināti nedarīs.  Viņš nekļūs vardarbīgāks tādēļ, ka plīts viņu apdedzināja.  Īstenībā, pateicoties šīm sāpēm, viņš iemācās kaut ko vērtīgu.  Tāpat viņš uzzina par fiziskajām briesmām savā pasaulē, kad viņš nokrīt no sava augstā ķebļa, iespiež pirkstu durvīs, vai viņam iekož īdzīgs suns.

Ar šo bērnības punu un zilumu palīdzību pati daba māca viņam, kas ir jārespektē.  Tas neiedragā viņa pašcieņu.  Tas nepadara viņu ļaunu.  Tas vienkārši iepazīstina viņu ar realitāti.

Līdzīgs pakalpojums ir arī piemērots pēriens no mīloša vecāka puses.  Tas parāda viņam, ka ir jāizvairās ne tikai no fiziskām briesmām, bet arī no dažām sociālām lamatām (egoisms, ietiepība, negodīgums, nepamatota agresija, u.c.). (2)

2.  Dr. Valuseka slēdzienā ietverts arī otrs loģiskais arguments pret fizisku sodu: „Es ķeršos pie vardarbības [pēriens], kad nezināšu, ko citu lai iesāk.”

Vai redzat šī citāta domu?  Tas raksturo pēršanu kā pašu pēdējo glābiņu – pēdējo uzbudinājuma un neapmierinātības soli pēc kliegšanas, draudēšanas, roku lauzīšanas un asaru straumēm.  Pat tās autoritātes, kuras rekomendē fizisku sodu, bieži krīt šajās lamatās, sakot, ka to vajagot darīt tikai tad, kad viss pārējais ir bijis neveiksmīgs.  Es tam nekādi nevaru piekrist.

Pēršana ir jāpataupa kā atbilde uz apzinātu spītību, kad vien tā parādās .  Punkts!  Daudz efektīvāk ir pērt pašā konflikta sākumā, kamēr vecāki vēl kontrolē savu emocionālo aparātu, nekā pēc pusotras stundas plēšanās.

Īstenībā bērnu aizskaršana drīzāk notiek tad, kad mazajam atļauj kaitināt un satraukt citus, būt rupjam, nepaklausīt un stundām ilgi bozties, kamēr beidzot vecāku dusmas sasniedz eksplozijas punktu, kad var notikt jebkas (un bieži arī notiek).  Manuprāt, tādi profesionāļi kā Dr. Valuseks, ir netīši vairojuši vardarbību pret bērniem, jo viņi ir atņēmuši vecākiem tiesības labot bērnu ierastās uzvedības problēmas, kamēr tās ir tikai mazliet kaitinošas.  Kad šī mazā neapmierinātība uzkrājas, vecāks (kā teica Valuseks) „ķeras pie vardarbības, kad viņš nezina, ko citu lai iesāk.”

3.  Trešais izplatītais arguments pret pēršanu ir radies no atklājumiem dzīvnieku psiholoģijā.  Skrienot pa labirintu, pele daudz ātrāk mācīsies, ja eksperimentētājs viņu atalgos ar barību par pareiziem pagriezieniem, nevis, ja viņš to sodīs ar mērenu elektrisko šoku par nepareiziem pagriezieniem.  No šī un līdzīgiem pētījumiem radies neiedomājamais pieņēmums, ka sods maz ietekmē cilvēka uzvedību .  Bet vecāki nav peles, un ir naivi tos vienkāršoti salīdzināt.

Skaidrs, ka bērns ir spējīgs izrādīt pretestību un izaicinošu attieksmi, kam nav nekāda sakara ar apjukušu peli, kas labirintā sēž pie krustojuma.  Es piekrītu, ka puisītis vai meitenīte neiemācīsies ātrāk lasīt, ja viņu sitīs ar strāvu par katru nepareizi izlasītu vārdu.  No otras puses, bērns, tīši nepaklausot, apzinās vecāku autoritāti un savu pienākumu to pieņemt (turpretī pele pat nezina, ka eksperimentētājs vispār eksistē).

Ja sods neietekmē cilvēka uzvedību, tad kāpēc policista izsniegts soda talons par ātruma pārsniegšanu tik efektīvi palīdz kontrolēt satiksmi uz ļoti noslogotas ielas?  Kāpēc tad māju īpašnieki steidzas laikā samaksāt nodokļus, lai nebūtu jāmaksā lieki 6% kavējuma naudas?  Ja sodam nebūtu nekāda spēka, tad kāpēc pelnīts pēriens bieži pārvērš saīgušu mazu nemiera cēlāju par jauku un mīļu eņģelīti?

Neskatoties uz žurku psiholoģiju, gan atalgojumam, gan sodam ir nozīmīga loma cilvēka uzvedības veidošanā, un to vērtību nevajadzētu samazināt.

„Tas, kurš nesoda ļaunumu, pavēl to darīt.”

Leonardo da Vinči

4.  Ceturtais arguments pret saprātīgo pēršanas praksi ir tāds, ka tā iedragājot bērna godu un savas vērtības apziņu.

Šī tēma ir tik svarīga, ka esmu veltījis veselu nodaļu gara aizsargāšanai (sk. 4. nod.).  Jāsaka, ka bērns pilnībā spēj izšķirt to, vai vecāki izrāda mīlestību vai naidu.  Tādēļ bērns, kurš zina, ka ir pelnījis pērienu, jūtas gandrīz vai atvieglots, kad beidzot to saņem.  Pārmācība nevis aizvaino viņu, bet viņš saprot tās jēgu un novērtē to, ka viņa impulsi tiek kontrolēti.

Šo bērna sapratni brīnišķīgi ilustrēja kāds tēvs, kurš pastāstīja man gadījumu, kad viņa piecgadīgais dēls restorānā kļuva nepaklausīgs.  Puika bija bezkaunīgs pret māti, šļakstīja ūdeni virsū savam mazākajam brālītim un tīšām „krita uz nerviem”.  Pēc četriem brīdinājumiem, kas netika ņemti vērā, tēvs paņēma dēlu pie rokas un devās ar viņu uz auto stāvvietu, kur taisījās viņu nopērt.

Šo epizodi restorānā bija vērojusi kāda uzbāzīga sieviete un sekoja viņiem, kad viņi devās uz stāvvietu.  Kad bērns tika sodīts, viņa kratīja ar pirkstu uz tēvu un kliedza: „Lieciet zēnu mierā!  Atlaidiet viņu!  Ja jūs nebeigsiet, es izsaukšu policiju!”

Piecgadīgais, kurš bija raudājis un trakojis, momentā pārstāja bļaut un izbrīnījies vaicāja tēvam: „Tēt, kas tai tantei ir noticis?”  Viņš saprata pārmācības mērķi, pat ja to nesaprata viņa „glābēja”.  Es vēlos kaut to saprastu Dr. Valuseks un viņa domubiedri tāpat, kā šis bērns.

08.2007.

3. NODAĻA  -  Soļi  pretim  disciplīnai  katram  vecumam

Gribu jau sākumā uzsvērt, ka fizisks sods nav vienīgais līdzeklis gribas veidošanai, tas arī nav piemērojams visos vecumos un situācijās.  Gudriem vecākiem ir jāizprot fiziskās un emocionālās īpašības katrā bērnības stadijā un tad jāpielieto pārmācība zēna vai meitenes individuālajām vajadzībām.

Gudri  vecāki  piemēro  disciplinēšanu

zēna  vai  meitenes  individuālajām  vajadzībām.

Varbūt šajā procesā ir vērts uzskaitīt konkrētas vecuma kategorijas, kā arī sniegt dažus praktiskus ieteikumus un piemērus par dažādām vecuma grupām.  Šīs diskusijas nekādā ziņā nebūs izsmeļošas, tās tikai parādīs vispārējo disciplinēšanas metožu būtību konkrētos periodos.

NO  DZIMŠANAS  LĪDZ  SEPTIŅIEM  MĒNEŠIEM

Bērnam līdz septiņu mēnešu vecumam nav vajadzīga tieša disciplīna, neskatoties uz uzvedību vai apstākļiem.  Daudzi vecāki tam nepiekrīt un „klapē” sešu mēnešu vecu bērnu par to, ka viņš kustina kājiņas pārtīšanas laikā vai naktī raud.  Tā ir nopietna kļūda.

Bērniņš nav spējīgs saprast savu „vainu” vai saistīt to ar sekojošo sodu.  Šajā agrīnajā vecumā viņam ir nepieciešams, lai viņu tur rokās, mīl un, galvenokārt, viņam ir jādzird nomierinoša cilvēka balss.  Viņu ir jābaro, kad viņš ir izsalcis, jāpārtin un jārūpējas, lai viņam būtu silti.  Faktiski uzskata, ka pirmo sešu mēnešu laikā tiek ielikts pamats emocionālai un fiziskai veselībai.  Šajā periodā viņam vajadzētu sajust drošību, mīlestību un sirsnību.

No otras puses, ir iespējams viņu pārvērst untumainā, prasīgā bērnā, ja steidzas viņu paņemt rokās katru reizi, kad viņš izdveš šņukstu vai nopūtu.  Bērni pilnībā spēj iemācīties manipulēt savus vecākus ar tāda procesa palīdzību, ko sauc par pastiprināšanu, - kad jebkurai uzvedībai, kas noved pie patīkama rezultāta, ir tendence atkārtoties.  Tādējādi veselīgs bērniņš var likt savai mātei dancot ap viņu divpadsmit stundas dienā (vai naktī), vienkārši pūšot gaisu caur savu smilšpapīra balseni.

Lai tas nenotiktu, ir svarīgi ievērot līdzsvaru starp bērniņam nepieciešamās uzmanības veltīšanu un viņa pārvēršanu mazā diktatoriņā.  Nebaidies atļaut viņam raudāt pieņemamu laika sprīdi (uzskata, ka tas ir veselīgi plaušām), lai gan ir svarīgi klausīties viņa balss tonī, lai ievērotu atšķirību starp pārejošu neapmierinātību un patiesu nemieru.  Vairākums mammu savlaicīgi iemācās noteikt šo atšķirību.

Vai  jums  ir  grūtais  zīdainis ?

Jā, Virdžīnīj, ir tāda lieta kā vieglie bērni un grūtie bērni!  Daži šķiet apņēmušies izārdīt māju, kurā tie ir piedzimuši; pa dienu viņi mierīgi guļ, bet tad visu nakti protestējot brēc; viņiem rodas vēdergraizes un viņi uzvemj uz savām drēbītēm pretīgas lietas (parasti ceļā uz baznīcu); viņi kontrolē savu iekšējo cauruļvadu sistēmu tik ilgi, kamēr tu viņu ieliec svešinieka rokās, un tad viņi „izrauj korķus”.  Tā vietā, lai piekļautos, kad viņus paņem rokās, viņi stīvi sastingst un drudžaini meklē brīvību.  Godīgi sakot, māte var trijos naktī būt greizi pārliekusies pār vibrējošo gultiņas malu un uzdot mūžīgo jautājumu: „Kas ir noticis, Alfij?” ***  Pirms dažām dienām viņa brīnījās: „Vai viņš izdzīvos?”  Tagad viņa domā: „Vai es izdzīvošu?”

Bet ticiet, vai nē, abas paaudzes noteikti atlabs un pēc neilga laika šis graujošais sākums vecākiem jau būs kā blāvas atmiņas.  No šī prasīgā tirāna augs domājošs, mīlošs cilvēks, kuram ir mūžīga dvēsele un īpaša vieta Radītāja sirdī.  Nogurušajai un nomocītajai mātei es gribu teikt: „Turies stipri!  Tu dari pašu svarīgāko darbu visā pasaulē!”

*** kāds ir ieteicis dot zīdaiņiem vakariņās auzu pārslas kopā ar ķiplokiem.  Tas, protams, garšo šausmīgi, taču palīdz vecākiem noteikt sava bērna atrašanās vietu tumsā! (Lūdzu, neuztveriet šo ieteikumu nopietni!)

ASTOŅI  LĪDZ  ČETRPADSMIT  MĒNEŠI

Daudzi bērni sāks pārbaudīt savu vecāku autoritāti otro septiņu mēnešu laikā.  Līdz pirmajai dzimšanas dienai sadursmes būs nelielas un retas, taču tas jau ir sākums nākamajām cīņām.

Mana meita, piemēram, pirmo reizi izaicināja savu māti deviņu mēnešu vecumā.  Mana sieva vaskoja virtuves grīdu, kad Danija pierāpoja pie linoleja malas.  Šērlija teica: „Nē, Danij!”, parādot ar žestu bērnam nenākt virtuvē.

Tā kā mūsu meita sāka runāt ļoti agri, viņa skaidri saprata vārda nē nozīmi.  Neskatoties uz to, viņa rāpoja tikai uz priekšu – tieši pa lipīgo vasku.  Šērlija viņu pacēla un nosēdināja aiz durvīm, un jau stingrāk teica: „Nē!”

Daniju tas nespēja atturēt un viņa jau atkal bija uz vaskotās grīdas.  Mana sieva nosēdināja viņu atpakaļ un vēl stingrāk teica: „Nē!”

Šis process atkārtojās septiņas reizes, līdz Danija beidzot padevās un raudādama aizrāpoja prom.  Ja mēs atceramies pareizi, tad tā bija pirmā tiešā gribasspēku sadursme starp manu meitu un sievu.  Tai sekoja daudzas citas.

Kā vecākiem disciplinēt gadu vecu bērnu?  Ļoti uzmanīgi un maigi!  Šajā vecumā ir ārkārtīgi viegli pievērst bērna uzmanību kaut kam citam.  Tā vietā, lai izrautu porcelāna krūzi no viņa rokām, norādi viņam uz alternatīvu – kādu krāsainu mantiņu – un tad esi gatavs ķert krūzi, kad tā tiek izlaista no rokām.

Kad notiek šādas neizbēgamas sadursmes kā ar Daniju uz vaskotās grīdas, uzvari tajās ar stingru neatlaidību un ne ar soda palīdzību.  Vēlreiz jāsaka: nebaidies no bērna asarām, kas bērnam var kļūt par potenciālu ieroci, lai izvairītos no diendusas gulēšanas vai gulētiešanas vakarā, vai pārtīšanas.  Lai tev ir drosme vadīt bērnu, nekļūstot asam vai skarbam!

Salīdzinājumā ar nākamajiem mēnešiem, pirmā gada periods parasti ir mierīgs, gludi funkcionējošs laiks bērna dzīvē.

8.2007.

PIECPADSMIT  LĪDZ  DIVDESMIT  ČETRI  MĒNEŠI

Kāds ir sacījis, ka visus cilvēkus var iedalīt divās lielās kategorijās: tajos, kuri teiks „jā” dažādajiem dzīves piedāvājumiem un tajos, kuri teiks „nē”.

Varu tev pilnīgi droši teikt, ka ikviens bērns pasaulē šajā vecumā teiks „nē”!  Ja ar vienu vārdu vajadzētu raksturot periodu no piecpadsmit līdz divdesmit četriem mēnešiem, tad tas būtu „nē”!  Nē, viņš negrib ēst savas pārslas.  Nē, viņš negrib spēlēties ar savu mašīnu.  Nē, viņš negrib iet vannā.  Un tu vari būt drošs, ka viņš vispār negribēs iet gulēt.  Ir viegli saprast, kāpēc šo dzīves periodu sauc par „pirmajiem pusaudža gadiem”, jo tam tik ļoti raksturīgs negatīvisms, konflikts un spītība.

Dr. T. Berijs Brazeltons ir skaisti aprakstījis „briesmīgo divu gadu vecumu” savā lieliskajā grāmatā Toddlers and Parents („Mazuļi un vecāki”).(1)   (Es no sirds iesaku izlasīt šo grāmatu katram, kurš grib saprast šo fascinējošo un izaicinošo vecumu.)  Tālāk citēju klasisku aprakstu par astoņpadsmit mēnešus vecu zēnu, vārdā Gregs.  Lai gan es nekad puisēnu neesmu saticis, tomēr es viņu labi pazīstu… arī jūs viņu pazīsiet, kad jūsu bērns būs šajā vecumā.

Kad Gregs, ieejot otrajā gadiņā, sāka kļūt negatīvs, viņa vecāki jutās tā, it kā būtu saņēmuši iznīcinošu triecienu.  Viņa labais raksturs šķita pazudis stiprā negatīvisma ietekmē.  Kad vecāki viņam kaut ko paprasīja, vienalga ko, viņa lūpas cieši savilkās, acis sašaurinājās, un, lūkojoties uz viņiem ar savu caururbjošo skatienu, viņš vienkārši atbildēja: „Nē!”.  Kad viņam piedāvāja saldējumu, kas viņam garšoja, tad, pirms viņš to paņēma, viņš pateica „nē”.  Steidzoties pēc sava sniega apģērba, lai ietu ārā, viņš teica „nē”.

Vecākiem sāka nepatikt Grega replikas.  Likās, ka viņš visu laiku ar viņiem cīnās.  Kad viņu palūdza izdarīt ierastu pienākumu, viņa atbilde bija: „Es nevaru.”  Kad māte negribēja ļaut viņam iztukšot savu drēbju atvilktni, viņa atbilde bija: „Man tas ir jādara.”  Viņš pārkāpa visus viņam zināmos ierobežojumus, un šķita, ka viņš nebija ātrāk apmierināts, līdz kamēr viņa vecāki nebija uzvarēti.

Kad Grega māte bija izgājusi no istabas, viņš ieslēdza televizoru.  Atgriežoties viņa to izslēdza, viegli sabāra Gregu un atkal izgāja.  Viņa atsteidzās atpakaļ, lai apvaicātos, kāpēc viņš viņai neklausa.  Viņš atbildēja: „Man tā ir jādara.”  Viņa jau uzstājīgāk pieprasīja, lai viņš neskaras televizoram klāt.  Viņš skatījās uz viņu, acis nepamirkšķinādams.  Viņa atgriezās virtuvē.  Viņš to ieslēdza.  Viņa bija stāvējusi aiz durvīm, tagad iemetās iekšā un stingri uzsita viņam pa rokām.  Viņš dziļi nopūtās un teica: „Man tas ir jādara.”  Viņa apsēdās viņam blakus un lika uzklausīt viņu, ja negrib saņemt sodu pa īstam.  Viņš atkal savilka seju, pacēla uzacis, izlikdamies, ka klausās, bet neklausījās.  Viņa pagurusi piecēlās un izgāja.  Viņš, tikpat noguris, piegāja pie aparāta un to ieslēdza.  Māte ar asarām acīs atgriezās istabā, lai viņu nopērtu, jautājot: „Greg, kāpēc tu gribi, lai es tevi peru?”  Viņa atbilde bija: ”Man tā ir jādara.”  Kad viņa ar Gregu klēpī raudot apsēdās krēslā, Gregs noglaudīja viņas slapjo seju.

Pēc šīs sadursmes misis Langa bija nogurusi.  Gregs to juta un sāka būt izpalīdzīgs.  Viņš aizskrēja uz virtuvi pēc lupatas un šaufeles, ko atstiepa līdz pat krēslam, kurā viņa sēdēja.  Šis notikumu pavērsiens lika viņai pasmaidīt un viņa samīļoja viņu.

Gregs uztvēra viņas garastāvokļa maiņu un priecīgs aizdancoja līdz stūrim, kur viņš aizlīda aiz krēsla.  Stumjot krēslu prom, viņš aizķērās aiz lampas, kas nogāzās zemē un saplīsa.  Māte reaģēja ar skaļu: „Nē, Greg!”  Viņš saritinājās uz zemes čokurā, ar rokām aizbāza ausis un cieši aizmiedza acis, it kā mēģinātu aizbēgt no visa tā haosa, ko pats bija radījis.

Tiklīdz viņu nosēdināja viņa augstajā krēslā, viņš sāka činkstēt. Viņa bija tik pārsteigta, ka pārstāja gatavot viņam ēdienu un aiznesa viņu pārtīt.  Tas nelīdzēja un, kad māte atkal viņu ielika viņa krēslā, viņš sāka locīties un grozīties.  Viņa nolika viņu zemē, atļaujot viņam spēlēties līdz brīdim, kad būs gatavas viņa pusdienas.  Viņš gulēja zemē, pārmaiņus činkstot un kaucot.  Tas bija tik neparasti, ka viņa pataustīja, vai viņa autiņi nav nākuši vaļā, pataustīja pieri, lai pārliecinātos, vai viņam nav temperatūra, un nodomāja, vai tikai neiedot aspirīnu.  Beidzot viņa atgriezās pie pusdienu gatavošanas.  Bez skatītājiem Gregs pierima.

Kad viņa atkal ielika Gregu viņa krēslā, atsākās viņa uzstājīgā činkstēšana.  Viņa nolika viņam priekšā šķīvi ar ēdiena kubiciņiem un dakšiņu.  Viņš nometa galda piederumu zemē un sāka stumdīt savu šķīvi, atsakoties ēst.  Misis Langa bija neziņā.  Viņa nodomāja, ka viņš droši vien nejūtas labi, un piedāvāja viņam viņa iemīļoto saldējumu.  Viņš sēdēja kā bezpalīdzīgs, atsakoties pats ēst.  Kad viņam piedāvāja biezputru, viņš padevīgi atļāva sev iebarot dažas karotes.  Tad viņš izsita karoti no viņas rokām un aizstūma prom saldējumu.  Misis Langa bija pārliecināta, ka viņš ir slims.

Misis Langa izvilka Gregu no viņa nocietinātās pozīcijas un nolika uz grīdas paspēlēties, lai tikmēr pati paēstu.  Protams arī tas nebija tas, ko viņš vēlējās.  Viņš turpināja viņu muļķot, prasot ēdienu no viņas šķīvja, ko viņš alkatīgi norija.  Viņa dedzīgums atspēkoja viņas teoriju, ka viņš varētu būt slims.  Redzēdams, ka māte ignorē viņu un turpina ēst, puisēna pūles divkāršojās.  Viņš palīda zem izlietnes un izvilka balinātāja pudeli, kuru viņš pēc pavēles atnesa viņai.  Viņš nokrita uz grīdas un skaļi bļāva, it kā būtu sevi savainojis.  Viņš sāka ņurdēt, it kā viņam vajadzētu iztukšot zarnas, un raustīja bikses.  Šādi gandrīz noteikti varēja novērst mātes uzmanību no tā, ko viņa darīja, jo viņa tad sāka viņu tvarstīt un steidzīgi likt uz poda.  Viņš pašapmierināti smaidīja, skatoties uz viņu, bet podiņš palika tukšs.  Misis Langa jutās tā, it kā viņai pēkšņi uzbruktu no visām frontes pusēm – un nevienā viņa nespēja uzvarēt.

Kad viņa atgriezās pie saviem pienākumiem, Gregs iztukšoja zarnas, ko bija paredzējis iepriekš.

Aina izklausās diezgan drūma un jāatzīst, ka ir brīži, kad mazs bērns var izjaukt mājas mieru un klusumu. (Manam dēlam Raianam patika pūst burbuļus suņa ūdens traukā – šī spēle mani vēl joprojām šausmina.)

Lai vai kā, neskatoties uz visām grūtībām, dzīvē nav sajūsminošāka laika par šo dinamiskās ziedēšanas un atraisīšanās periodu.  Katru dienu bērns apgūst jaunus vārdus, un viņa interesantos izteicienus atcerēsies vēl pusgadsimtu.  Tas ir laiks, kad bērns sajūsminās par pasakām un Ziemassvētku vecīti, un spalvainiem kucēniem.  Un galvenokārt tas ir īpašs mīlestības un sirsnības laiks, kas ļoti ātri paies.  Miljoniem vecāku, kuru bērni jau ir pieauguši, būtu gatavi atdot visu, kas viņiem ir, lai tikai atkal varētu izdzīvot šīs dzīvīguma pilnās dienas ar saviem mazajiem.

31.08.2007.

KĀ   PĀRDZĪVOT  BRIESMĪGO  DIVU  GADU  VECUMU

Ļaujiet man dot dažus ieteikumus disciplinēšanai, kas, es ceru, mazinās spriedzi šajā vecumā.  Pasteigšos tomēr piebilst, ka šī vētrainā perioda negatīvisms ir gan normāls, gan veselīgs, un nekādā veidā nav iespējams panākt to, lai astoņpadsmit mēnešus vecs bērns izturētos kā piecus gadus vecs.

1.  Pirmkārt un acīm redzamu iemeslu dēļ, ir ārkārtīgi svarīgi, lai tēvi pēc iespējas vairāk palīdzētu disciplinēt bērnus un piedalītos audzināšanas procesā.

Protams, bērniem ir vajadzīgs tēvs, kā arī atsaukšanās viņu vīrišķīgajai pieejai, bet arī sievai ir vajadzīgs vīrs.  Tas īpaši attiecas uz sievām mājsaimniecēm, kā Grega māte, kas ir atradusies ierindas cīņā visu garo dienu un līdz vakaram ir nogurusi no cīņas.  Protams, arī vīri nogurst, bet nekas neradīs lielāku stabilitāti viņu mājās kā tas, ja viņi spēs būt formā tik ilgi, kamēr dabūs mazos tīģerēnus gultās!

Es īpaši jūtu līdz mātei, kura reizē audzina divgadīgu bērnu un zīdaini.  Nav virs zemes grūtāka uzdevuma par šo.  Vīrs, kurš to saprot, var palīdzēt savai sievai justies saprastai, mīlētai un atbalstītai tajā svarīgajā darbā, ko viņa dara.

2.  Ietiepīgo mazuli var viegli pērt, sākot no piecpadsmit līdz astoņpadsmit mēnešu vecuma . Pērienam vajadzētu būt relatīvi retam un tas būtu jāpataupa tādai ietiepībai, kādu izrādīja Gregs gadījumā ar televizoru.  Viņš skaidri zināja, ko grib viņa māte, bet atteicās to izpildīt.  Gregu nevajadzētu pērt par to, ka viņš nejauši apgāza lampu, par prasīšanos uz podiņa vai par atteikšanos ēst saldējumu.  Smaga autoritatīva roka šajā periodā liks bērnam apspiest savu vajadzību eksperimentēt un pārbaudīt savu vidi, kas var atstāt tālejošas negatīvas sekas.

Vēlreiz atgādināšu, ka mazajam ir jāmāca klausīt un pakļauties vecāku vadībai, bet šo rezultātu nevar sasniegt vienā mirklī.

3.  Pēršanai izmantojiet kādu neitrālu priekšmetu, piemēram, nelielu rīksti vai siksnu, bet ar roku dariet to reti!

Man vienmēr ir licies, ka bērnam roku vajadzētu uztvert kā mīlestības izpausmes līdzekli, nevis soda rīku.  Turklāt, ja vecāki bieži per mazo, kad viņš pērienu nemaz negaida, bērns droši vien izvairīsies un sarausies katru reizi, kad tēvs viņam pēkšņi pakasīs pie auss.  Protams, pliķis pa seju var nodarīt nopietnu ļaunumu ausīm vai žoklim.

Ja pēršanai vienmēr izmantotu tikai neitrālus priekšmetus un pērtu tikai tad, kad tas ir paredzēts, bērns nekad nebaidītos, ka viņu pēkšņi sodīs par kādu nejaušu neapdomību. (Šim likumam ir izņēmumi, tādi kā uzsišana bērnam pa rokām, ja viņš lien pie plīts vai citiem bīstamiem priekšmetiem.)

4.  Pērienam ir jābūt sāpīgam, citādi tas neko nepanāks .  Spēcīgs sitiens pa pēcpusi caur trijām slapju autiņu kārtām gluži vienkārši neko svarīgu neatklās.  Taču no nelielām sāpēm mazs bērns mācīsies daudz; nav nemaz nepieciešams viņu šaustīt vai pātagot.  Parasti pietiek ar diviem vai trim sāpīgiem sitieniem pa kājām vai pēcpusi, izmantojot rīksti, lai uzsvērtu, ka „tev ir jāpaklausa man”.

5.  Periet tūlīt pēc pārkāpuma vai neperiet nemaz .  Mazuļa atmiņa nav tik attīstīta, lai varētu atļauties viņu sodīt kaut vai pēc desmit minūtēm.

6.  Kad šī epizode ir beigusies un asaras ir izsīkušas, paņemiet savu bērnu rokās un nomieriniet .  Ieslēdziet viņu savās mīlošajās rokās, lai viņš sajūt drošību.  Maigi viņu žūžojiet.  Sakiet, ka jūs viņu ļoti mīlat un kāpēc viņam ir jāklausa savai mammai.  Šis brīdis var būt vissvarīgākais dienas notikums.

7.  Nesodiet mazuļus par tādu uzvedību, kas ir dabīga un nepieciešama, lai bērns varētu mācīties un attīstīties .  Piemēram, apkārtējās vides izpētīšana ir ļoti svarīga intelektuālai stimulēšanai.

Mēs kā pieauguši cilvēki skatoties uz kristāla greznumlietiņu, gūstam tādu informāciju, kādu mēs no šīs vizuālās apskates vēlamies gūt.  Turpretī mazulis to dara ar visiem saviem maņu orgāniem.  Viņš to paņems rokās, nogaršos, pasmaržos, pavicinās gaisā, padauzīs to pret sienu, aizmetīs uz istabas otru galu un klausīsies interesantajā skaņā, kas dzirdama, kad to sasit druskās.  Šī procesa gaitā viņš mazliet uzzina par gravitāciju, grubuļainām un gludām virsmām, stikla plīstošo dabu, kā arī kaut ko pārsteidzošu par mātes dusmām.

Vai es iesaku atļaut bērnam izārdīt māju un visu, kas ir tajā?  Nē, bet ir arī nepareizi gaidīt, lai zinātkārs bērns neko neaiztiktu.  Trauslus vai sevišķi bīstamus priekšmetus vecākiem vajadzētu novietot nepieejamā vietā un tad nokaisīt bērna taciņu ar dažādiem fascinējošiem priekšmetiem.  Atļaujiet viņam izpētīt visu iespējamo un nekad nesodiet viņu par to, ka viņš kaut ko aiztiek, ja viņš nezināja, ka to aiztikt nedrīkst , neskatoties uz tā vērtību.

Līdz ar respektu pret bīstamiem priekšmetiem, tādiem kā elektrības kontakti un plītis, kā arī dažiem objektiem, kurus nedrīkst aiztikt, kā televizora pogas, ir iespējams un nepieciešams mācīt un ieviest pavēli: „Neaiztiec!”  Pēc tam, kad prasības ir skaidras, parasti pietiks ar sitienu pa pirkstiem vai rokām, lai epizode vairs neatkārtotos.

Par šo tēmu, kurai šeit esmu tikai pieskāries, ir sarakstītas veselas grāmatas.  Tomēr es ceru, ka šis īsais ievads ļaus mazulim sajust disciplīnas „garšu”.

DIVI  LĪDZ  TRĪS  GADI

Iespējams, ka visnepatīkamākais aspekts „briesmīgajā divu gadu vecumā” ir bērnu tendence izliet šķidrumus, salauzt priekšmetus, ēst šausmīgas lietas, no kaut kurienes nokrist, kaut ko iztramdīt, nogalināt kaut ko un kaut kur ielīst.  Viņiem ir arī ķēriens izdarīt kaut ko apkaunojošu, piemēram, uzšķaudīt blakusstāvošajam vīrietim pie ēdienu letes.

Šajā laikā jebkurš neizskaidrojams klusums, kas ilgst vairāk kā trīsdesmit sekundes, var izraisīt pieaugušajā pēkšņu paniku.  Kurai mātei gan nav bijis tas „prieks” atvērt guļamistabas durvis un ieraudzīt, ka viņas Tonijs Tornado ir noklāts ar lūpu krāsu no matu galiem līdz pat paklājam, uz kura viņš stāv?  Uz sienas pašā centrā ir viņa mākslas darbs ar sarkaniem pirkstu nospiedumiem un visā istabā ir jūtams Chanel Nr.5 aromāts, ar ko viņš ir svaidījis savu mazo brālīti.  Vai nebūtu interesanti kādreiz noturēt valsts mēroga sanāksmi visām tām mātēm, kuras ir piedzīvojušas tieši šādu traumu?

Kad manai meitiņai bija divi gadiņi, viņa pirmo reizi redzēja mani no rīta skujamies.  Viņa to aizrautīgi vēroja.  Viņa stāvēja kā piekalta, kad es saziepēju savu seju un sāku lietot skuvekli.  Man jau vajadzēja nojaust, ka kaut kas briest.  Nākamajā rītā, kad Šērlija iegāja vannas istabā , uz tualetes poda vāka, savā iemīļotajā vietā, sēdēja mūsu taksis Zigis.  Danija bija ieziedusi viņa galvu ar putām un rūpīgi skuva spalvas no viņa spīdīgā pakauša.  Šērlija iekliedzās: „Danij!”, un tas lika Zigim un viņa frizierei meklēt drošāku vietu.  Bija tik dīvaini redzēt izbiedēto suni, kura ausis slējās starp plikpaurainu galvu.

Raianam šajā vecumā bija vienreizēja spēja radīt nekārtību.  Viņš varēja kaut ko apgāzt vai izliet ātrāk kā jebkurš cits bērns, ko esmu sastapis, it īpaši ēdienreizēs. (Reiz, ēdot maizi ar riekstu sviestu, viņš iebrauca savu roku dziļi riekstu sviestā.  Kad viņa pirkstiņi parādījās augšpusē, tie bija pārklāti ar riekstu sviestu un Raians tos nepazina.  Nabaga puisēns gandrīz nokoda pats savu rādītājpirkstu.)

Savas iznīcinošās tieksmes dēļ Raians pastāvīgi no saviem vecākiem dzirdēja vārdus „haoss” un „nekārtība”.  Tie kļuva par vieniem no iemīļotākajiem vārdiem viņa vārdu krājumā.  Kādu vakaru, kad es mazgājos dušā, biju atstājis kabīnes durvis pusvirus un uz grīdas bija izšļakstījies nedaudz ūdens.  Kā jau varat iedomāties, Raians dipinot ienāca iekšā un iekāpa šajā slapjumā.  Viņš paskatījās uz mani un, cik vien skarbi varēdams, teica: „Kas tā šeit par nekārtību, ko?”

Pētījumu  rezultāti  par  tēmu:  «Kas bērnu dara veselīgu un laimīgu?»

Vēlos jūs iepazīstināt ar ārkārtīgi nozīmīga pētījuma rezultātiem, kura laikā tika novēroti bērni vecumā no astoņiem līdz astoņpadsmit mēnešiem.  Šo pētījumu, kas pazīstams kā Hārvardas Universitātes pirmsskolas projekts, vadīja Dr. Bērtons L. Vaits un viņa piecpadsmit līdzstrādnieki laika posmā no 1965. – 1975. gadam.  Viņi intensīvi novēroja mazus bērnus šajā vecumā, lai konstatētu, kāda pieredze šajos pirmajos dzīves gados veicina veselīga un inteliģenta cilvēka attīstību.  Rezultātu kopsavilkums dots zemāk, tas ņemts no pirmpublicējuma APA Monitor. (2)

1.  Vēl vairāk pierādījās, ka cilvēka spēju izcelsme meklējama kritiskajā attīstības periodā – no astoņiem līdz astoņpadsmit mēnešiem.  Bērna pieredze šajā neilgajā laikā vairāk ietekmē viņa intelektuālās spējas nekā jebkurā citā laikā pirms vai pēc tam.

2.  Pats svarīgākais vides faktors bērna dzīvē ir viņa māte .  „Viņa ir uz āķa”, teica Dr. Vaits un viņa daudz vairāk ietekmē sava bērna pieredzi nekā jebkura cita persona vai apstākļi.

3. Dzīvas valodas daudzums, kas veltīts bērnam (nejauciet ar televīziju, radio vai sarunām ar citiem) būtiski ietekmē viņa fundamentālo lingvistisko, intelektuālo un sociālo spēju attīstību.  Pētnieki secināja: „Lai garantētu labas prāta spējas, labākais ko var darīt divpadsmit līdz piecpadsmit mēnešu veca bērna labā ir: nodrošināt viņam bagātīgu sociālo dzīvi.”

4.  Tie bērni, kuriem ļāva brīvi dzīvoties pa visu māju progresēja daudz ātrāk nekā tie, kuru kustības bija ierobežotas.

5. Ģimenes šūniņa ir pati nozīmīgākā izglītības veicināšanas sistēma.  Lai izaudzinātu spējīgus un veselīgus bērnus, mums ir jāstiprina ģimenes vienības un jāuzlabo mijiedarbība tajās.

6.  Labākie vecāki bija tie, kuri izcēlās šajās trijās galvenajās sfērās:

Viņi bija lieliski savu bērnu vides veidotāji un organizētāji;

Viņi lāva saviem bērniem pārtraukt viņus uz īsām trīsdesmit sekunžu epizodēm, kuru laikā viņi apspriedās, personīgi mierināja, sniedz informāciju un iedrošinājumu;

VIŅI  BIJA  STINGRI  DISCIPLINĒTĀJI,  KAS  TAJĀ  PAŠĀ  LAIKĀ  IZRĀDĪJA  SAVIEM  BĒRNIEM  LIELU  MĪLESTĪBU.  (Uzsvars mans.  Es nebūtu spējis pateikt to labāk.)

Vai būtu iespējams, ka šie rezultāti varētu mani dramatiski neuzrunāt?  Es tajos dzirdu apstiprinājumu tiem jēdzieniem, kuriem esmu veltījis savu profesionālo dzīvi.

02.09.2007.

KĀ  TIKT  GALĀ  AR  LIELĀKU  MAZULI

Kad bērns sasniedz divu līdz trīs gadu vecumu, jums ir vajadzīga humora izjūta, lai saglabātu savu veselo saprātu.  Taču jūsu uzdevums ir arī panākt paklausību un respektu pret autoritāti.  Tādēļ lielākā daļa komentāru, kas uzrakstīta iepriekšējā daļā, attiecas arī uz bērnu vecumā no divdesmit diviem līdz trīsdesmit sešiem mēnešiem.

Lai gan „lielāks” mazulis fiziski un emocionāli stipri atšķiras no tā, kāds viņš bija astoņpadsmit mēnešu vecumā, viņam joprojām ir ļoti manāma tendence pārbaudīt un izaicināt vecāku autoritāti.  Būtībā, ja mazais konsekventi uzvar pirmajās sadursmēs un konfliktos, ar viņu būs daudz grūtāk tikt galā divu vai trīs gadu vecumā.  Tad viņa mazajā prātiņā bieži vien nostiprinās necieņa pret autoritātēm uz visu mūžu.

Tādēļ es nevaru vien beigt uzsvērt, cik svarīgi ir savā bērnā līdz četrdesmit astoņu mēnešu vecumam ieaudzināt divas konkrētas lietas:

1)  „Es tevi mīlu vairāk nekā tu spēj saprast.  Tu man esi dārgs un es katru dienu pateicos Dievam, ka Viņš ļauj man tevi audzināt!”

2)  „Tādēļ, ka es tevi mīlu, man ir jāmāca tevi paklausīt man.  Vienīgi tā es varu par tevi parūpēties un pasargāt tevi no tā, kas tev varētu kaitēt.”

Izlasīsim, kas teikts Bībelē: „Bērni, klausiet saviem vecākiem, jo tā pienākas un Dievs viņus ir iecēlis jums par autoritāti (Efez. 6:1).”

Var teikt, ka veselīgas audzināšanas pamatā ir divas galvenās lietas: mīlestība un kontrole, kas pārbauda un līdzsvaro.  Jebkura veida koncentrēšanās uz mīlestību bez kontroles parasti rada necieņu un nicinājumu.  Un otrādi, bērns dziļi dusmojas par autoritatīvu un apspiedošu atmosfēru mājās, ja viņš jūtas nemīlēts vai pat ienīsts.  Atgādināšu, ka mērķis ir ieaudzināt viņam mazuļa vecumā līdzsvaru starp žēlsirdību un taisnību, sirsnību un autoritāti, mīlestību un kontroli.

DISCIPLĪNA,  KURAI  IR  NOZĪME

Kā konkrēti disciplinēt „nerātnu” divus vai trīs gadus vecu bērnu?  Viena pieeja ir likt puikam vai meitenei pasēdēt un padomāt, ko viņš ir izdarījis.  Lielākā daļa bērnu šajā vecumā ir enerģijas pārpilni un absolūti necieš sēdēt desmit minūtes garlaicībā ar savām kustīgajām sēžamvietām pielīmētām pie krēsla.  Dažiem bērniem šis soda veids var būt pat efektīgāks nekā pēršana, un to viņi atcerēsies ilgāk.

Vecāki, kuriem esmu devis šādu padomu, bieži ir jautājuši: „Bet, ja nu viņš nesēž tajā krēslā?”  To pašu jautājumu uzdod par bērna tendenci līst ārā no gultas pēc tam, kad viņš ir nolikts gulēt.  Tie ir tiešas sadursmes piemēri, par kuriem es jau rakstīju.  Vecāki, kuri nevar panākt, lai mazulis paliktu uz krēsla vai savā gultā, vēl nevalda pār bērnu.  Šis ir īstais laiks, kad mainīt attiecības.

Es ieteiktu šādu procedūru:

1.  Nolieciet mazo gulēt un noturiet viņam īsu runu, tādu kā: „Džonij, šoreiz mamma to domā nopietni.  Vai tu manī klausies?  Nekāp ārā no gultas!  Vai tu mani saprati?”

2.  Tiklīdz Džonija kājas pieskaras grīdai, uzsitiet viņam pa kājiņām ar mazu rīkstīti.  Nolieciet rīkstīti, kur viņš to var labi redzēt un sakiet, ka viņš dabūs pērienu ar rīksti vēl vienu reizi, ja celsies augšā.  Pārliecināti izejiet no istabas bez tālākiem komentāriem.

3.  Ja Džonijs tomēr vēl neklausa, izpildiet savu solījumu un atkārtojiet šo pašu brīdinājumu.

4.  Atkārtojiet šo epizodi, kamār Džonijs atzīst, ka jūs esat noteicējs.  Tad apskaujiet viņu un sakiet, ka jūs viņu mīlat un atgādiniet viņam, ka viņam vajag atpūsties, lai viņš nesaslimtu, utt.

Var  teikt,  ka veselīgas  audzināšanas  pamatā

ir  divas  galvenās  lietas:  mīlestība  un  kontrole,

kas pārbauda  un  līdzsvaro.

Jūsu mērķis šajā sāpīgajā vingrinājumā (sāpīgs abām pusēm) ir ne vien likt mazajam Džonijam palikt gultā, bet nostiprināt viņa prātā jūsu vadību.  Es uzskatu, ka pārāk daudziem vecākiem Amerikā trūkst drosmes uzvarēt šādās sadursmēs, rezultātā viņi pazaudē balansu un sāk aizsargāties.  Dr. Bendžamins Spoks 1974. gadā rakstīja: „Manuprāt, nespēja ievērot stingrību ir izplatītākā vecāku problēma Amerikā šodien.” Es tam piekrītu.

ČETRI  LĪDZ  ASTOŅI  GADI

Jau līdz četru gadu vecumam disciplīnas redzeslokā vajadzētu paturēt ne vien bērna uzvedību, bet arī attieksmes , kas to motivē.  Šis personības veidošanas uzdevums atkarībā no attiecīgā bērna temperamenta var būt relatīvi vienkāršs vai neiedomājami grūts.

Daži mazuļi pēc dabas ir mīloši un tādi, kas uzticas, turpretī citi patiesi tic, ka pasaule grib viņus dabūt ciet.  Dažiem patīk dot un dalīties, turpretī citi viņu vienaudži ir pastāvīgi egoisti un prasīgi.  Daži smaida visu cauru dienu, turpretī citi žēlojas un gaužas par itin visu, sākot no zobu pastas līdz zaļumiem ēdienā.

Turklāt šie attieksmes modeļi nav konsekventi visu laiku.  Tie mēdz svārstīties starp pretestību un paklausību.  Citiem vārdiem sakot, intensīva konflikta un spītības laikam (ja to pareizi atrisina) seko mīlestības un sadarbības periods.  Tad, kad mamma un tētis relaksējas un apsveic sevi ar to, cik viņi tomēr ir labi vecāki, viņu mazais hameleons atkal maina krāsu.

Var rasties jautājums: „Kāpēc vispār uztraukties par zēna vai meitenes attieksmi?”  Tiesa, daudzi bērnu audzināšanas speciālisti iesaka vecākiem ignorēt negatīvas attieksmes, tajā skaitā arī nepārprotami izaicinošas.  Spriediet paši, vai nav naivi Dr. Lutera Vudvērda ieteikumi grāmatā vecākiem Your Child from Two to Five („Jūsu bērns vecumā no diviem līdz pieciem gadiem”).

Nedaudz pārfrazēšu viņa teikto:

Ko jūs darāt, kad jūsu pirmsskolas vecuma bērns nosauc jūs par „baigo smerdeli” vai draud jūs nolaist tualetes podā?  Vai jūs rājaties, sodāt… vai to prātīgi uzņemat vēsā mierā?…

Dr. Vudvērds rekomendē pozitīvu sapratnes politiku kā vislabāko un ātrāko veidu, kā palīdzēt bērnam izaugt no šīs mutiskās vardarbības.  Kad vecāki pilnībā saprot, ka visi mazulīši brīžiem ir dusmīgi un izaicinoši, viņi labāk spēj mazināt šos izvirdumus.  Kad pirmsskolas vecuma bērns ir ticis vaļā no sava naidīguma, izzūd vēlēšanās iznīcināt, var atplaukt un augt instinktīvās mīlestības un sirsnības jūtas.  Kad bērnam ir seši vai septiņi gadi, vecākiem ir tiesības viņam paskaidrot, ka viņi sagaida, lai viņš izaugtu no savas bezkaunības pret vecākiem.

Noslēgumā Dr. Vudvērds atklāj, kas viņa visu atļaujošajā rekomendācijā prasīts no tiem, kuri mēģinās rīkoties saskaņā ar to:

Bet šī pieeja prasa plašu redzējumu un lielu savaldību, īpaši, kad draugi un radi to nevērtēs atzinīgi un brīdinās jūs, ka tā jūs uzaudzināsiet „razbainieku”. (3)

Šajā gadījumā jūsu draugiem un radiem laikam gan būs taisnība.  Šis ieteikums (publicēts brīvi domājošajos 1950-ajos un ir tik tipisks tālaika raksts) ir pamatots vienkāršotā uzskatā, ka bērnos izveidosies jaukas un mīlošas attieksmes, ja mēs pieaugušie, atļausim un iedrošināsim viņus bērnībā izpaust savas dusmu lēkmes.  Pēc Dr. Vudvērda optimistiskās pamācības iznāk, ka mazulītis, kurš sešus vai septiņus gadus ir saucis savu māti par „baigo smerdeli”, pēkšņi sāks viņu karsti mīlēt un cienīt.

Šāds iznākums ir vairāk nekā neiespējams.  Dr. Vudvērda radošā „sapratnes politika” (kas nozīmē stāvēt un neko nedarīt), manuprāt, piedāvā vienvirziena biļeti uz emocionālu un sociālu postu.

Esmu paudis pretēju viedokli savā iepriekšējā grāmatā Dare to Discipline („Uzdrošinies disciplinēt”):

Ja vēlamies, lai bērni būtu laipni, pateicīgi un patīkami, šīs īpašības ir jāmāca, nevis jācer, ka tās radīsies.  Ja mēs vēlamies savās atvasēs redzēt godīgumu, patiesumu un nesavtību, tad šīm īpašībām ir jākļūst par mūsu apzinātu mērķi jau no paša audzināšanas procesa sākuma.  Ja ir svarīgi radīt respektējošus, atbildīgus jaunus pilsoņus, tad mums ir attiecīgi jāķeras pie viņu veidošanas.

Būtība ir skaidra: iedzimtība nenosaka to, vai bērnam būs pareiza attieksme pret lietām vai nē; bērni apgūst to, ko viņiem māca.  Mēs nevaram gaidīt vēlamās attieksmes un uzvedību, ja mēs neesam izpildījuši savu sākotnējo mājasdarbu.  Liekas, ka daudzi pēckara paaudzes vecāki Amerikā ir izgāzušies šajā kritiskajā uzdevumā. (4)

DIVI  VEIDI,  KĀ VEIDOT ATTIEKSMES

Taču kā veidot bērna attieksmes?  Lielākajai daļai vecāku vieglāk ir tikt galā ar tiešu nepaklausību nekā ar nepatīkamām rakstura vai personības īpašībām.  Ļaujiet man no jauna atgādināt divus mūžsenus ieteikumus vecākiem.  Pēc tam es parādīšu, kādu sistēmu vislabāk lietot ar īpaši īgnu bērnu.

1.  Attieksmes, kuras vēlamies mācīt, var iemācīt tikai ar pašu vecāku piemēru .  Kāds ir teicis: „Bērns visdrīzāk ies tajās pēdās, kuras viņa vecāki cerēja noslēpt.”  Tā ir patiesība.  Mūsu bērni mūs rūpīgi vēro un instinktīvi atdarina mūsu uzvedību.

Mēs tikpat kā nevaram gaidīt uz to, ka bērni būs laipni un dodoši, ja paši regulāri esam īgni un savtīgi;

Mēs nespēsim iemācīt viņiem pateicību, ja paši nekad neteiksim „lūdzu” un „paldies” ģimenes lokā un citur;

Mēs neizaudzināsim godīgus bērnus, ja mācīsim viņiem pa telefonu melot parādu piedzinējam un sacīt: „Tēta nav mājās.”

Šajās lietās mūsu zēni un meitenes momentā uztver atšķirību starp to, ko mēs sakām un darām.  Viņiem tad ir divas izvēles, bet parasti viņi atdarinās mūsu uzvedību un ignorēs mūsu tukšos saukļus.

2.  Lielākā daļa vēlamo attieksmju, kas jāmāca, faktiski ir jūdaiski-kristīgās ētikas ekstrapolācijas .  Dažas no tām ir godīgums, respekts, laipnība, mīlestība un cieņa pret cilvēkiem, paklausība, atbildība un bijība.

Kā šos laika pārbaudi izturējušos principus nodot tālāk nākamajai paaudzei?  Atbildi uz to ir devis Mozus, rakstot vairāk nekā pirms 4000 gadiem.  Tas ir uzrakstīts 5. Mozus grāmatā: „Un atgādini tos saviem bērniem un runā tos sēžot savā namā un pa ceļu ejot, guļoties un ceļoties.  Un sien tos kā zīmi uz savas rokas un liec par zīmi starp acīm uz pieres.  Un raksti tos un liec pie sava nama durvju stabiem un pie saviem vārtiem” (5. Moz. 6:7-9).

Citiem vārdiem sakot, mēs nevaram ieaudzināt šīs attieksmes īsu, divu minūšu vakara lūgšanu laikā vai ar teorētiskas apmācības palīdzību.  Mums ir jādzīvo ar tām no rīta līdz vakaram.  Tās vajag pieminēt mūsu ikdienas sarunās, uzsvērt ar piemēriem un pievērst tām uzmanību praksē ar komplimentu un fiziska soda palīdzību.  Es uzskatu, ka šis mācīšanas uzdevums ir pats svarīgākais uzdevums, ko Dievs mums kā vecākiem devis.

Mūsu  puiši  un  meitenes

momentā uztver atšķirību  starp  to,

ko  mēs  sakām  un  darām.09.2007.

ATTIEKSMJU  TABULA

Visbeidzot, es gribu ieteikt, ko darīt ar ietiepīgu vai negatīvu bērnu (no sešiem gadiem un vecāku), ar kuru citi norādījumu veidi nav bijuši efektīvi.  Es īpaši runāju par īgno, sapīkušo bērnu, kurš sev un pārējiem ģimenes locekļiem liek justies nožēlojami.  Viņš var nedēļām ilgi izrādīt pretestību un kritizēt ikviena apkārtējā cilvēka pūles.

Šādam indivīdam nepieciešams definēt vēlamās izmaiņas un tad par sasniegumiem uzslavēt.  Attieksmes ir abstrakti jēdzieni, ko sešus līdz astoņus gadus vecs bērns var vēl pilnībā nesaprast, tādēļ mums ir vajadzīga sistēma, kas ļautu viņam saprast mērķi.

Šim nolūkam esmu izveidojis „Attieksmju tabulu” (skat. ilustrāciju), kurā šis apslēptais klīrīgums pārvērsts konkrētos matemātiskos terminos.  Lūdzu, ievērojiet : dotā sistēma nav piemērota bērnam, kuram vienkārši ir bijusi slikta diena, vai viņš kādu laiku ir nejauks sakarā ar slimību, nogurumu vai apkārtējiem apstākļiem.  Drīzāk tas ir ārstniecisks līdzeklis , ar kura palīdzību izmainīt nemitīgi negatīvas un nepieklājīgas attieksmes, liekot bērnam apzināties viņa problēmu.

„Attieksmju tabulu” pēc izgatavošanas ir jāpavairo, jo katru dienu būs vajadzīga atsevišķa lapa.  Ievelciet „X” katras kategorijas attiecīgajā kvadrātiņā un tad saskaitiet kopējo punktu skaitu, kas ir „nopelnīti” līdz gulētiešanai.

Lai gan bērnam šis ik vakara novērtēšanas process šķitīs objektīvs, ir gluži skaidrs, ka vecāki var iznākumu ietekmēt (to sauc par blēdīšanos).  Mamma un tētis var vēlēties, lai pirmajā vakarā bērns saņem astoņpadsmit punktus, par mata tiesu izvairoties no soda, un paskaidrot, ka nākamajā dienā rezultātiem vajadzētu būt labākiem.

Jāuzsver, ka sistēma būs absolūti neefektīva, ja nepaklausīgs bērns nesaņems pelnīto sodu vai, ja viņš, cenšoties laboties, nesaņems apsolīto izpriecu kopā ar ģimeni.  Šī ir vienkārša attieksmju atalgojuma un soda metode, ko bērns var saprast un atcerēties.

Bērnam, kurš vēl īsti neizprot skaitļu nozīmi, var atzīmēt katras dienas kopējo summu vienā tabulā, kas ir līdzīga jau ilustrētajai.

Es negaidu, lai visi novērtētu šo sistēmu vai izmantotu to savā ģimenē.  Faktiski piekāpīgā, apmierinātā bērna vecāki nemaz nespēs saprast, kāpēc tāda vispār ir vajadzīga.  Taču drūmo, īgno bērnu mātes un tēvi to sapratīs labāk.  Izmantojiet to vai neizmantojiet atkarībā no situācijas.

05.09.2007.

DEVIŅI  LĪDZ  DIVPADSMIT  GADI

Ideālā gadījumā pirmajos deviņos gados ir ielikti pamati, kas tagad kopumā ļauj palaist autoritātes grožus vaļīgāk.  Ar katru nākamo gadu likumu skaitu vajadzētu samazināt, disciplīnai vajadzētu būt netiešākai un bērnam vajadzētu dot lielāku neatkarību.

Tas nenozīmē, ka desmitgadīgais pēkšņi kļūst emancipēts; tas nozīmē atļaut viņam pieņemt vairāk lēmumus savā ikdienā nekā tad, kad viņam bija seši gadi.  Tas nozīmē arī to, ka viņam ar katru gadu ir jāuzņemas lielāka atbildība.

Fiziskam sodam vajadzētu būt relatīvi retam šajā pirms pusaudža periodā.  Protams, daži ietiepīgi bērni ļoti uzprasās pēc pēriena un šo viņu vēlēšanos ir jāapmierina.  Taču piekāpīgais bērns būs jau piedzīvojis pēdējo pamatīgo pērienu līdz pirmās desmitgades beigām (vai pat četrus gadus ātrāk).

Galvenais mērķis šajā pirms pusaudža periodā ir iemācīt bērnam to, ka viņa rīcība vienmēr atstāj sekas.  Viens no nopietnākajiem zaudējumiem visu atļaujošā sabiedrībā ir tas, ka šie divi faktori – uzvedība un sekas, netiek saistīti.

Trīsgadīgs bērns kliedz spalgā balsī uz savu mammu, bet mamma apmulsusi stāv un blisina acis.

Pirmās klases skolnieks uzbrūk savai skolotājai, bet skola, ņemot vērā viņa vecumu, neko nedara.

Desmit gadīgais veikalā tiek pieķerts saldumu zagšanā, bet viņa vecāki samaksā drošības naudu un viņš tiek atlaists.

Piecpadsmit gadīgais paņem ģimenes automašīnas atslēgas, bet viņa tēvs samaksā sodu, kad viņu arestē.

Septiņpadsmit gadīgais brauc savā „Chevy” kā maniaks, bet vecāki samaksā par viņa automašīnas remontu, kad viņš to aptin apkārt telefona stabam.

Redziet, visas viņa bērnības laikā mīlošie vecāki, šķiet, ir apņēmušies izjaukt saikni starp uzvedību un sekām, atdalot tās, un tādējādi neļauj bērnam mācīties svarīgas lietas.

Tādēļ ir iespējams, ka jauns vīrietis vai sieviete uzsākot lielo dzīvi, nemaz īsti nezin, ka dzīve kož, - ka katrs gājiens, kuru mēs izdarām, tieši ietekmē mūsu nākotni, - ka bezatbildīga uzvedība galu galā rada bēdas un sāpes.  Šāds cilvēks, dabūjis savu pirmo darbu, pirmās nedēļas laikā trīs reizes ierodas ar nokavēšanos; kad viņu uz karstām pēdām atlaiž, viņš ir sarūgtināts un vīlies.  Tā bija pirmā reize viņa dzīvē, kad mamma un tētis nevarēja atskriet un izglābt viņu no nepatīkamajām sekām. (Diemžēl daudzi amerikāņu vecāki joprojām cenšas „izpestīt” savus pieaugušos bērnus, pat tad, kad viņiem jau ir pāri divdesmit un viņi pie vecākiem vairs nedzīvo.)

Kāds ir rezultāts?  Šī pārlieku lielā aizsardzība rada emocionālus kropļus, kuriem bieži izveidojas atkarības iezīmes un viņi ir it kā neizauguši no pusaudža vecuma.

Kā saistīt uzvedību un sekas?  Ļaujot bērnam piedzīvot piemērotu sāpju daudzumu, kad viņš uzvedas bezatbildīgi.  Kad Džeks nokavē skolas autobusu pats savas tūļāšanās dēļ, ļaujiet viņam aiziet tos pāris kilometrus ar kājām un nonākt skolā ar nokavēšanos (ja drošības noteikumi to atļauj).  Ja Dženija aiz neuzmanības pazaudē savu naudu pusdienām, ļaujiet viņai izlaist vienu ēdienreizi.

Protams, ir iespējams šo principu pārspīlēt un kļūt asam un neiejūtīgam pret nenobriedušu bērnu.  Bet labākais tomēr ir prasīt, lai zēni un meitenes uzņemas savam vecumam piemērotu atbildību , reizēm nogaršojot rūgtos bezatbildības augļus.

Ļoti daudz vēl varētu un vajadzētu teikt par šo vēlīnās bērnības posmu, bet laika un vietas trūkuma dēļ man ir jāiet tālāk.  Noslēgumā vēl piebildīšu, ka šis laika posms no desmit līdz vienpadsmit gadiem bieži ir pēdējais lielas tuvības un vienkāršas mīlestības laiks starp bērnu un vecāku.  Izbaudiet to pilnībā, jo ticiet man, tuvojas daudz vētrainākas dienas!

Viena  unce  profilakses  vēl  arvien  darbojas

Nesen kādā ceļojumā, kas saistīts ar manu darbu, man brauca līdzi arī mana sieva Šērlija; tā mums nācās abus mūsu bērnus uz veselu nedēļu atstāt pie vecvecākiem.  Mana sievasmāte un sievastēvs ir brīnišķīgi cilvēki un viņi ļoti mīl Daniju un Raianu.  Tomēr divi ņipri, lēkājoši, ķiķinoši mazi resgaļi var nogurdināt jebkura pieaugušā nervus, īpaši, ja viņiem jau tuvojas pensijas vecums.

Kad atgriezāmies no ceļojuma, es savam sievastēvam jautāju, kā bērni uzvedās un vai viņi neradīja viņam kādas problēmas.  Viņš atbildēja ar savu ziemeļdakotiešu akcentu: „O, nē!  Mīļe, labe bērne.  Bet vajag vēnkārše likt viņem et āra.”

Droši vien tas ir pats labākais disciplinārais padoms, kāds jebkad ir dots.  No daudzām uzvedības problēmām var vienkārši izvairīties, ja novērš apstākļus, kas tos rada.  Kas attiecas uz pilsētas zēniem un meitenēm, iespējams, ka tieši tas ir visvairāk vajadzīgs – „likt viņem et āra”.

Tā nepavisam nav slikta ideja.

4. NODAĻA  -  Tava  bērna  trauslais  gars

Ir iespējams pārprast to, ko esmu teicis par ietiepīgā bērna disciplinēšanu.  Lasītājam var rasties nepareizs priekšstats, ka es bērnus uztveru kā briesmoņus, bet vecākus kā simtprocentīgi labiņos.  Vēl ļaunāk ir padomāt, ka es rekomendēju bargu, asu, apspiedošu disciplīnu ģimenē.  Te nav ne kripatiņas taisnības.

Tieši otrādi, es uzskatu, ka mazi bērni (pat tie, kuri izaicina autoritātes) ir ievainojami mazi radījumi, kam ir vajadzīgs milzum daudz mīlestības un maiguma katru viņu dzīves dienu.  Viena no lietām, kas man rūp visvairāk, mācot vecākus, ir parādīt, kā veidot līdzsvarotu vidi, kur ir disciplīna, kad tā vajadzīga, bet kur ir arī pacietība, cieņa un sirsnība.  Nevajadzētu domāt, ka es atbalstu autoritāro pieeju „uzdot pliķi pa muti”.  Šī naidīgā maniere ne vien ievaino garu, bet ir bīstama arī zobiem.

VARDARBĪBA  PRET  BĒRNIEM  UN  TĀS  UPURI

Nekas mani neuztrauc vairāk kā vardarbība pret bērniem, kas Amerikā šodien ir tik izplatīts fenomens.  Visā mūsu valstī ir bērni, kas šajā pat brīdī kad es rakstu, cieš neaprakstāmus pārdarījumus no saviem vecākiem.  Daži no šiem nabaga mazuļiem tiek atvesti uz mūsu slimnīcu visneiedomājamākajā stāvoklī.  Viņi ir dedzināti un ievainoti, viņiem ir salauzti loceklīši un viņu mazajos prātiņos neizdzēšamas pēdas atstāj tie šausmīgie apstākļi, kādos viņi ir dzimuši.

Jebkuram profesionālim, kas strādā ar cietušiem bērniem, ir jāmācās tikt galā pašam ar savu empātiju.  Esmu guvis zināmu kontroli pār savām emocijām; taču nekad neesmu spējis paskatīties uz piekautu bērnu, burtiski neizjūtot agoniju savās krūtīs.

Slimi bērni arī, protams, cieš, bet lielākā daļa no viņiem piedzīvo lielāku vai mazāku vecāku mīlestību, kas nodrošina emocionālo patvērumu.  Bet piekauti bērni cieš fiziski un emocionāli.  Nav neviena, kam viņi rūpētu.  Neviens nesaprot.  Nav neviena, kam izpaust savas ilgas.  Viņi nevar paglābties.  Viņi nemāk izskaidrot, kādēļ viņus necieš.  Un daudzi no viņiem ir pārāk mazi, lai izveidotu aizsargmehānismus vai sauktu pēc palīdzības.

Man šajā vasarā bija darīšana ar kādu astoņus gadus vecu meitenīti, kuru viņas tēvs alkoholiķis bija regulāri seksuāli izmantojis kopš 15 mēnešu vecuma.  Kāda neaprakstāma traģēdija!  Kādam citam bērnam Losandželosā māte atņēma redzi, iznīcinot viņas actiņas ar skujamo žileti.  Vai tu spēj iedomāties, kā ir dzīvot, zinot, ka tava paša māte tevi ir tīšām padarījusi par invalīdu?  Cits mazs bērns mūsu pilsētā tika izgrūsts no mašīnas uz pārblīvētas automaģistrāles un atstāts uz astoņām vai deviņām stundām.  Cits bērns tika sodīts, piespiežot viņa kājiņas pie karsta gludekļa.

Nesen radio ziņu raidījumā stāstīja par to, ka atrasta desmit gadus veca meitenīte, kas aiz papēžiem piekārta karājās savu vecāku garāžā.  Šāda veida šausmu stāsti ir labi zināmi tiem, kuri strādā ar bērniem.  Ir pat ļoti iespējams, ka kāds bērns kilometra vai divu attālumā no tavas mājas piedzīvo iznīcinošu vardarbību tādā vai citādā veidā.

IZVAIRĪTIES  NO  EKSTRĒMIEM

Pats pēdējais, ko es vēlētos darīt, būtu racionalizēt un attaisnot šādu apspiešanu no vecāku puses.  Ļaujiet man to vēlreiz atkārtot: es nepiekrītu asai, nelokāmai disciplīnai, pat tad, ja nodomi ir labi.  Bērniem ir jāļauj elpot, augt un mīlēt.  Bet draudoši apstākļi ir arī otrā spektra galā – brīvi domājošo pusē, un daudzi vecāki, cenšoties nenonākt vienā grāvī, krīt otrā.

„Varmācība  pret  bērniem…  kādreiz  uzskatīja,  ka  tā  pārsvarā  ir  nabadzīgo  un  apspiesto  problēma…  tagad  tā  notiek  katrā  sabiedrības  segmentā  un,  iespējams,  ir  galvenais  bērnu  nāves  cēlonis  valstī.”–Braiens G. Freizers, Bērnu Nacionālā Aizsardzības un Rīcības Centra pilnvarotais.

Par šīm abām briesmām trāpīgi raksta Margarita un Vilards Bīčeri savā grāmatā Parents on the Run („Topošie vecāki”):

Reiz uz pieaugušajiem centrētā ģimene darīja vecākus par kungiem un bērnus par viņu vergiem.  Šodien uz bērniem centrētā ģimene ir padarījusi vecākus par vergiem, bet bērnus par to kungiem.  Nevienās kungu-vergu attiecībās nav patiesas sadarbības, tādēļ nav demokrātijas.  Ne ierobežojošā autoritatīvā bērnu audzināšanas metode, ne jaunākā „viss ir atļauts” metode neveido indivīdu par ģēniju, jo neviena no tām nemāca viņam paļauties uz sevi…

Bērni, kas ir audzināti pakļauti dzelžainiem likumiem, kļūst vai nu par bezmugurkaula automātiem vai sarūgtinātiem revolucionāriem, kas izšķiež savu dzīvi konfliktā ar apkārtējiem.  Bet bērni, kuri nepazīst augstāku likumu kā savas mainīgās fantāzijas, nonāk paši savu kārību valgā.  Abos gadījumos viņi ir vergi.  Pirmos verdzina viņu vadītāji, no kuriem viņi gaida, lai tie pateiktu, kas viņiem ir jādara, bet pēdējos verdzina viņu pašu egoistiskās vēlmes.  Neviens no viņiem nav sabiedrības balsts un pamats.  Lai pasargātu no nelaimīgas dzīves, jauno kociņu vajag iztaisnot tā, lai koks neaugtu nevienā no šiem nepareizajiem virzieniem.(1)

Bet kā to panākt mūsu bērnu labā?  Kā vecākiem nospraust kursu starp nepatīkamajām visatļautības un apspiešanas alternatīvām?  Kāda filozofija būs mūsu pūļu pamatā?

GRIBA  PRET  GARU

Mūsu mērķis nav vienkārši noslīpēt bērna gribu, par ko ir rakstīts iepriekšējās nodaļās, bet darīt to, nesalaužot viņa garu .  Lai to paveiktu, mums ir jāsaprot raksturīgā atšķirība starp gribu un garu.

Kā jau es minēju, bērna griba ir liels spēks cilvēka personībā.  Tā ir viens no nedaudzajiem intelektuālajiem komponentiem, kas parādās bērnā pilnā mērā kopš dzimšanas brīža.  Nesen izdevumā Psychology Today („Psiholoģija šodien”) bija publicēti pētījumu atklājumi par zīdaiņiem zem šāda virsraksta: „Zīdainis zina, kas viņš ir, pirms viņš iemācās pateikt to vārdiem.  Viņš apzināti pārbauda savas vides robežas, īpaši savu vecāku.” Šis zinātniskais atklājums nebūs nekas jauns ietiepīga zīdaiņa vecākiem.  Viņi ir nēsājuši viņu uz rokām agrās rīta stundās, klausoties, kā viņu mazais diktatoriņš skaidri izpauž savas vēlmes un iegribas.

Vēlāk ietiepīgais bērns var tik ļoti sadusmoties, ka viņš spēj aizturēt elpu tik ilgi, kamēr zaudē samaņu.  Katru, kurš jebkad ir bijis liecinieks šādai pilnā mērā apzinātai spītībai, ir šokējis tās spēks.  Viens stūrgalvīgs trīsgadīgais nesen atteicās paklausīt tiešai savas mātes pavēlei, sakot: „Zini ko, tu esi tikai mana mamma !”

Cita „tikai mamma” rakstīja man par līdzīgu sadursmi ar savu trīsgadīgo dēlu, kad viņa gribēja, lai viņš kaut ko apēd.  Bērnu tik ļoti satracināja mātes uzstājība, ka viņš vispār atteicās jebko ēst vai dzert veselas divas dienas.  Viņš kļuva vājš un miegains, tomēr stingri palika pie sava.  Māte satraucās un viņu mocīja vainas apziņa, kā jau to var iedomāties.

Pēdējais vecāku manevrs bija tas, ka tēvs cieši ielūkojās bērnam acīs un pārliecināja viņu, ka viņš dabūs pērienu, ko nemūžam neaizmirsīs, ja viņš neapēdīs savas pusdienas.  Ar šo manevru cīņa beidzās.  Mazais padevās.  Viņš sāka rīt visu, ko vien varēja dabūt savās roķelēs, un burtiski iztukšoja ledusskapi.

Sakiet man, lūdzu, kādēļ tik maz autoritāšu bērnu attīstības jautājumos atzīst šādas apzinātas spītības eksistenci?  Kādēļ viņi tik maz par to raksta?  Mans minējums ir tāds, ka bērna nepilnības atzīšana īsti labi nesaskanētu ar humānistisko priekšstatu, ka mazi cilvēciņi ir piesātināti ar sauli un krietnumu un viņi vienkārši iepazīst ļaunuma nozīmi.  Tiem, kuriem ir šis rozīgais uzskats, es varu vienīgi teikt: „Paskatieties vērīgāk!”

Griba nav trausla un ļodzīga . Pat, ja bērna gars ir salauzts, viņam bieži ir dzelzs griba, kas padara viņu par draudu sev un apkārtējiem.  Šāds cilvēks var sēdēt uz tilta malas, draudot no turienes nolēkt, kamēr vesela armijas, flotes un vietējās ugunsdzēsības daļas cenšas viņu izglābt.

Tajā pašā laikā griba ir veidojama .  To var un to vajag kausēt un spodrināt – ne pārvērst bērnu par robotu saviem savtīgajiem nodomiem, bet ieaudzināt viņā spēju kontrolēt savus paša impulsus un disciplinēt sevi vēlāk dzīvē.  Faktiski mums vecākiem ir Dieva dots pienākums veidot bērna gribu, par ko es jau rakstīju iepriekšējā nodaļā.

No otras puses (un vēlos šo rindkopu īpaši uzsvērt), bērna gars ir miljoniem reižu ievainojamāks nekā viņa griba .  Tas ir kā delikāta puķe, ko pavisam nemanot var samīdīt un salauzt (to pat neapzinoties).  Es teiktu tā, ka gars ir saistīts ar to pašvērtējumu vai savas vērtības apziņu, kādu bērns izjūt.  Tā ir trauslākā cilvēka dabas iezīme, kas īpaši jūtīgi uztver atstumšanu, izsmieklu un neizdošanos.

Kā tad mēs varam veidot bērna gribu, reizē saglabājot garu neskartu?  To var panākt, nospraužot saprātīgas robežas un mīlestībā tās sargājot, bet nekādā veidā nenorādot, ka bērns ir negribēts, nevajadzīgs, dumjš, nesmuks, muļķīgs, nasta, apkaunojums vai nelaimīga kļūda.  Ikviens apvainojums, kas vērsts pret bērna vērtības apziņu, var dārgi maksāt, piemēram: „Tu esi tik neaptēsts!” vai, „Kāpēc tu nevari labi mācīties kā tava māsa?”, vai, „Tu esi par apgrūtinājumu mums jau kopš tās dienas, kad tu piedzimi!”

PROBLĒMA  AR  BILLIJU

Šo vēstuli man atsūtīja kāda trīs bērnu māte, un te ir ilustrēti tieši pretēji principi tiem, par kuriem es rakstu.  Es domāju, ka būtu derīgi paanalizēt šīs sievietes neapmierinātību un iespējamos iemeslus tam, kādēļ viņa nespēj kontrolēt savu spītīgo dēlu Billiju.  (Piezīme: dažas detaļas šajā vēstulē ir mainītas, lai noslēptu rakstītājas identitāti.)

Sveicināts, Dr. Dobson!

Vairāk kā jebko citu šajā pasaulē es vēlos laimīgu ģimeni.  Mums ir divas meitas, trīs un piecus gadus vecas un dēls, kuram ir desmit gadi.  Viņi savā starpā galīgi nesatiek.  Dēls ar tēvu arī savā starpā nesatiek.  Un es pati paceļu balsi pret bērniem un rājos uz dēlu, lai viņš nesistu un nespertu savām māsām.

Viņa pagājušā gada skolotāja uzskatīja, ka viņam ir jāmācās labāk satikt ar saviem klases biedriem.  Viņam bija problēmas spēļu laukumā un viņš šausmīgi uzvedās skolas autobusā.  Un likās, ka viņš nespēja atnākt no autobusa pieturas līdz mājām neuzsācis kādu kautiņu vai nesviedis kādam ar akmeņiem.  Tādēļ es parasti braucu viņam pakaļ un pati atvedu viņu mājās.

Viņš ir ļoti apķērīgs, bet raksta slikti un necieš to darīt.  Viņš ir impulsīvs un ātras dabas.  Viņš ir garš un stiprs.  Mūsu pediatrs saka, ka viņam ir „viss, lai viņš tālu tiktu”.  Bet Billijs reti atrod kādu konstruktīvu nodarbošanos.  Viņam patīk skatīties televizoru, spēlēties ūdenī un rakties pa zemi.

Mūs ļoti uztrauc viņa diēta, bet mēs neko neesam spējuši mainīt.  Viņš dzer pienu un ēd Jell-O un cepumus, un ceptas maizītes.  Agrāk viņš daudz ēda hot-dogus un makaronus, bet pēdējā laikā vairs ne tik daudz.  Viņš ir arī kārs uz šokolādi un košļājamo gumiju.  Mums tuvumā dzīvo vecmāmiņa, kura parūpējas par to, lai viņš to visu dabūtu vairumā.  Viņa dod viņam arī zīdaiņu ēdienu.  Arī tur mēs neko neesam spējuši mainīt.

Billija skolotāji, kaimiņu bērni un viņa māsas sūdzas, ka viņš lādas un apsaukājas.  Tā patiešām ir nepatīkama situācija, jo mēs vienmēr domājam par viņu no sliktās puses.  Bet nepaiet gandrīz neviena diena, kad kāds nav apbēdināts vai kaut kas salauzts.  Viņš ir dauzījis logus jau kopš bērna kājas.  Kādu dienu jūnijā viņš pārnāca no skolas agrāk un konstatēja, ka māja ir aizslēgta, tāpēc viņš iesvieda ar akmeni pa savas istabas logu, to izdauzīja un ierāpās iekšā.  Citu dienu viņš uz mūsu guļamistabas spoguļa izmēģināja stikla griezēju.  Viņš daudz laika pavada pie vecmāmiņas, kas viņam izdabā.  Mēs jūtam, ka viņa slikti viņu ietekmē, bet tāpat arī mēs, kad mēs pastāvīgi esam dusmīgi un bļaujam.

Šķiet, ka mūsu situācija ir pilnīgi bezcerīga.  Viņš aug lielāks un stiprāks, bet ne gudrāks.  Ko mēs varam darīt un pie kā griezties?

Mans vīrs atsakās ņemt Billiju kaut kur līdzi, pirms viņš nobriedīs un „rīkosies kā civilizēts cilvēks”.  Viņš ir draudējis viņu ievietot bērnu namā.  Es nevarētu viņu atdot bērnu namā.  Viņam ir vajadzīgi cilvēki, kas zina, ko ar viņu iesākt.  Lūdzu, palīdziet mums, ja variet.

Ar cieņu,  Misis T.

P.S.  Mūsu bērni ir adoptēti un arī no mūsu laulības nekas daudz nav palicis pāri.

Tas ir ļoti skumjš lūgums pēc palīdzības, jo rakstītājas vēlme bez šaubām ir patiesa – „vairāk par visu citu pasaulē es vēlos laimīgu ģimeni”.  Taču spriežot pēc vēstules toņa, ir maz ticams, vai viņa jebkad aptvers savu lielāko vēlēšanos.  Patiesībā šī specifiskā vajadzība pēc mierīgas līdzās pastāvēšanas un harmonijas droši vien ir radījusi daudzās problēmas, kas viņai ir ar Billiju.  Savās attiecībās ar dēlu māte pielaiž divas ļoti nopietnas kļūdas, kas ir vienas no izplatītākajām disciplinārajām kļūdām.

08.09.2007.

KĀDĒĻ  BILLIJA  VECĀKIEM  NEVEICĀS

Pirmkārt, Billija vecāki nav darījuši neko, lai veidotu viņa gribu, lai gan viņš lūdzas pēc viņu iejaukšanās .  Ir šausmīgi būt sev pašam par priekšnieku desmit gadu vecumā - un neatrast nevienu pieaugušo, kurš būtu pietiekami stiprs, lai izpelnītos tavu respektu.  Kāda gan cita iemesla dēļ puisis pārkāpa visus likumus un uzbruka ikvienai autoritātei?  Billijs pieteica karu savai skolotājai skolā, bet viņu samulsināja viņa izaicinājums.  Vienīgais, ko viņa zināja darīt, bija piezvanīt viņa trīcošajai mātei un ziņot: „Billijam ir jāmācās labāk satikt ar saviem klases biedriem.”  (Vai viņa to nenoformulēja laipni?  Varu derēt, ka viņa būtu varējusi pateikt kaut ko stiprāku par viņa uzvedību klasē!)

Billijs neciešami uzvedās skolas autobusā, viņš kāvās ar saviem klases biedriem pa ceļam uz mājām, dauzīja logus un grieza spoguļus, lietoja visrupjākos vārdus un mocīja savas māsas.  Viņš izvēlējās vissliktāko ēdienkarti, kāda vien iespējama, atteicās izpildīt savus mājas darbus vai uzņemties jebkādu atbildību.  Vai var būt vēl kādas šaubas par to, ka Billijs bļāva: „Paskatieties!  Es visu to daru nepareizi!  Vai neviens mani nemīl pietiekami, lai nebūtu pret to vienaldzīgs?  Vai neviens nevar man palīdzēt?!  Es ienīstu pasauli un pasaule ienīst mani!”

Bet misis T-s vienīgā atbilde uz Billija spītību bija galēja neapmierinātība un raizes.  Viņa atzīst, ka „bļauj uz bērniem” un „baras ar dēlu”, kad viņš slikti uzvedas.  Billijs ir impulsīvs un ātras dabas, bet misis T. konstatē, ka tagad „mēs visi esam tādi.”  Gan viņa pati, gan viņas vīrs jūt, ka vecmāmiņa viņu slikti ietekmē, bet „tāpat arī mēs, kad mēs pastāvīgi dusmojamies un bļaujam.”  Redziet, viņu vienīgais „instruments”, lai panāktu kontroli, ir dusmošanās un spalga vaimanāšana un raudāšana.  Nākamajā nedēļā mēs redzēsim, ka nav neefektīvākas metodes bērna vadīšanā kā šādi vulkāniski emociju izvirdumi.

Skaidrs, ka misis T. un viņas vīrs ir atteikušies no sava pienākuma vadīt ģimeni.  Ievērojiet, cik daudzas reizes viņa būtībā saka: mēs esam bezspēcīgi rīkoties .  Vecākus uztrauca Billija diēta, „bet mēs neesam spējuši neko mainīt.”  Billija vecāmāte baro viņu ar draņķīgu ēdienu un dod košļājamo gumiju, bet „arī tur mēs neesam spējuši neko mainīt.”  Tāpat viņi nespēja aizliegt viņam lamāties un mocīt savas māsas, dauzīt logus un mest akmeņus uz saviem vienaudžiem.

Mēs, kas to vērojam, noteikti brīnāmies: kāpēc tas tā ir?  Kāpēc ir tik grūti stūrēt ģimenes kuģi?  Kāpēc tas var sašķīst gabalos, uzskrienot uz klintīm vai smilšaina sēkļa?

Problēma ir tā, ka kuģim nav kapteiņa!  Tas dreifē bezmērķīgi, jo nav vadītāja – lēmēja – autoritātes, kas to varētu vadīt drošākos ūdeņos.

Lūdzu, ievērojiet šo otro kļūdu: tā vietā, lai veidotu Billija trakojošo gribu, kas ir ļoti vajadzīgs, viņa vecāki virzīja savas disciplinārās pūles uz viņa iedragāto garu.

Viņi ne tikai kliedza un bļāva, un izmisumā lauzīja rokas, bet viņu neapmierinātība pārvērtās arī personīgos uzbrukumos un naidīgā atstumšanā.  Vai nedzirdi, kā viņa dusmīgais tēvs kliedz: „Kāpēc tu nepieaudz un neizturies kā civilizēts cilvēks, nevis neciešams knēvelis!?  Es tev pateikšu gan kaut ko!  Es ar tevi pārtraucu visas attiecības!  Es nekad vairs tevi nekur neņemšu līdzi un pat nevēlos, ka kāds zinātu, ka tu esi mans dēls.  Īstenībā es neesmu drošs par to, vai tu vēl ilgi būsi mans dēls.  Ja tu izturēsies kā patvaļīgs noziedznieks, mēs tevi izmetīsim no savas ģimenes – mēs ievietosim tevi bērnu namā.  Paskatīsimies, kā tev tas patiks!”

Ar katru apsūdzību Billija pašvērtējums kritās par vēl vienu pakāpi.  Bet vai šie personīgie uzbrukumi padarīja viņu jaukāku un pamudināja viņu vairāk sadarboties?  Protams, nē!  Viņš tikai kļuva ļaunāks un sarūgtinātāks, un vēl vairāk tika pārliecināts par savu nevērtīgumu.

Redziet, Billija gars bija salauzts, bet viņa griba trakoja neapvaldīta ar viesuļvētras spēku.  Un bēdīgi, ka viņš ir viens no tiem indivīdiem, kurš paaugoties, naidu pret sevi bieži vien pavērš pret nevainīgiem upuriem ārpus ģimenes loka.

KĀ  TIKT  GALĀ  AR  BILLIJU

Ja apstākļi atļautu, es labprāt paņemtu Billiju uz kādu laiku mūsu ģimenē.  Jo nav par vēlu viņu glābt, un mani sajūsminātu iespēja pamēģināt.

Kā es attiektos pret šo spītīgo zēnu?  Tikko kā viņš būtu izkravājis savu čemodānu, es viņam teiktu: „Billij, tā kā tu tagad esi mūsu ģimenes loceklis, es gribu ar tevi pārrunāt vairākas lietas.

Pirmkārt, tu drīz vien sapratīsi, cik ļoti mēs šajā ģimenē tevi mīlam.  Es priecājos, ka tu esi šeit un ceru, ka šīs būs laimīgākās dienas tavā mūžā.  Un tev ir jāzina, ka man rūp tavas izjūtas, problēmas un rūpes.  Mēs uzaicinājām tevi pie mums, jo gribējām, lai tu te būtu, un mēs tevi mīlēsim un cienīsim tāpat, kā savus bērnus.

Ja tu vēlies man kaut ko teikt, tu vari droši nākt un runāt.  Es nedusmošos un nelikšu tev nožēlot to, ka tu atklāji sevi.  Ne es, ne arī mana sieva nekad tīši nedarīs neko tādu, lai tevi sāpinātu vai izturētos pret tevi nelaipni.  Tu redzēsi, ka šie vārdi nav tikai tukši solījumi.  Tā cilvēki izturas, kad viņi mīl cits citu, un mēs tevi mīlam.

Bet, Billij, tev ir jāsaprot vēl kaut kas.  Šajā mājā ir daži stingri likumi un pieņemami uzvedības modeļi, un tev būs jādzīvo šo likumu robežās tieši tāpat, kā mūsu bērniem.  Tev būs jāpilda savi pienākumi un darbiņi, un liela prioritāte katru vakaru būs skolā uzdotajam mājas darbam.

Billij, tev ir jāsaprot, ka man kā tavam sargātājam ir jāskatās, lai tu izturētos veselīgi gan pret sevi, gan citiem.  Varbūt tev būs vajadzīga nedēļa vai divas laika, lai pierastu pie šīs jaunās situācijas, bet tu to spēsi un es tev palīdzēšu.  Kad tu neklausīsi, es tevi nekavējoties sodīšu.  Tas tev palīdzēs izmainīt kaitīgus un iznīcinošus izturēšanās veidus.  Bet pat tad, kad man būs tevi jādisciplinē, es tevi mīlēšu tāpat kā tagad.”

Pirmo reizi, kad Billijs nepaklausītu maniem skaidriem norādījumiem, es izlēmīgi reaģētu.  Es iztiktu bez bļaušanas vai pazemojošām apsūdzībām, tomēr viņš ātri saprastu, ka es domāju nopietni to, ko teicu.  Viņš droši vien saņemtu sāpīgu pērienu un tiktu aizsūtīts gulēt stundu vai divas ātrāk.  Nākamajā rītā mēs to prātīgi pārrunātu, es no jauna pārliecinātu viņu par to, ka mūsu mīlestība nav beigusies, un sāktu visu no gala.  Visbriesmīgākie bērni brīnišķīgi atsaucas uz šo vien-un-divi mīlestības dunku un konsekventu disciplīnu.  Tā ir nepārspējama kombinācija!

Dieva  padoms  bērnu  audzināšanā

Mūsu galvenais mērķis ir veidot bērna gribu, nesalaužot viņa garu.  Šis divkāršais mērķis ir bieži uzsvērts Svētajos Rakstos, bet konkrēti ir pateikts divās nozīmīgās rakstu vietās.

Gribas  veidošana:

Viņam (tēvam) jābūt tādam, kas labi valda savu namu, kas bērnus tur paklausībā un pilnā godbijībā (1.Tim. 3:4-5).

Gara  saglabāšana:

Un tagad vārds jums, vecāki.  Nebariet un nepiesienieties saviem bērniem visu laiku, tas viņus sadusmo un aizkaitina.  Turpretī audziniet viņus mīlošā disciplīnā, kādu pats tas Kungs vērtē atzinīgi, ar ieteikumiem un dievbijīgu padomu (Efez. 6:4).

09.09.2007.

5. NODAĻA  -  Izplatītās  kļūdas  un  kā  no  tām  izvairīties

Visizplatītākā kļūda bērnu disciplinēšanā, kas iespējams maksā visdārgāk, ir nepareiza dusmošanās , cenšoties kontrolēt zēnus vai meitenes.

Nav neefektīvākas metodes cilvēku vadīšanā (jebkurā vecumā) kā aizkaitinājums un dusmošanās.  Tomēr lielākā daļa pieaugušo paļaujas galvenokārt uz savu emocionālo reakciju, lai nodrošinātu sadarbību ar bērniem.

Kāds skolotājs valsts televīzijas programmā teica: „Man patīk būt par profesionālu izglītības darbinieku, bet man nepatīk mācīšana ikdienā.  Mani bērni tik nevaldāmi, ka man visu laiku ir jādusmojas uz viņiem, lai panāktu kontroli klasē.”  Cik šausmīgi frustrējoša prasība – gadu no gada būt zemiskam un dusmīgam, un to uzskatīt par daļu no uzdevuma rutīnas!  Taču daudzi skolotāji (un vecāki) nezina nekādu labāku veidu kā vadīt bērnus.  Ticiet man, tas ir nogurdinoši, un tas nedarbojas.

Padomā par savu motivācijas sistēmu.  Iedomājies, ka tu šovakar brauc ar mašīnu mājās no darba un pārsniedz ātruma ierobežojumu par četrdesmit jūdzēm.  Uz ielas stūra stāv vientuļš policists, kas nespēj tevi arestēt.  Viņam nav motocikla; viņam nav formas tērpa, nav ieroča, un viņš nevar izrakstīt nekādus talonus.  Viņam ir uzticēts vienīgi stāvēt uz ietves malas un izkliegt apvainojumus, kad tu aizjoņo garām.  Vai tu samazinātu ātrumu tikai tāpēc vien, ka viņš protestējot krata savu dūri?  Protams, ka nē!  Tu pat varbūt pamāsi viņam ar roku, aizdrāžoties garām.  Viņa dusmas panāks ļoti maz, tās tikai liks viņam izskatīties smieklīgi un muļķīgi.

No otras puses nekas tik ļoti neietekmē mistera Motorista braukšanas veidu kā tas, ja viņš sānu spogulī pamana, ka viņam pakaļ dzenas melnbalta mašīna ar deviņpadsmit ieslēgtām sarkanām ugunīm.  Kad mašīna tiek apstādināta, pie šofera loga pienāk cienījams, pieklājīgs patruļnieks.  Viņš ir sešas komats deviņas pēdas garš, viņa balss līdzinās Lounam Reindžeram un uz abiem gurniem viņam ir pa šaujamajam.  „Ser”, viņš stingri, taču pieklājīgi saka, „mūsu radars uzrādīja, ka jūs braucāt ar ātrumu sešdesmit piecas jūdzes stundā tādā vietā, kur bija atļauts braukt tikai 25 jūdzes stundā.  Lūdzu, jūsu vadītāja apliecību!”  Viņš atver savu citātu grāmatiņu ādas vākos un pieliecas tavā virzienā.

Viņš nav izrādījis nekādu naidu un neizsaka nekādu kritiku, tomēr tu uzreiz sabrūc.  Tu nervozi tausties pa maku, meklējot mazo dokumentu (ar to briesmīgo Polaroid fotouzņēmumu).  Kādēļ tavas rokas ir nosvīdušas un mute izžuvusi?  Kādēļ tava sirds dauzās tev kaklā?  Tādēļ, ka tas, ko gatavojas darīt Džons Likumsargs, ir briesmīgi nepatīkami.  Iznāk, ka viņa rīcība ir tā, kas turpmāk krasi ietekmēs tavus braukšanas paradumus.

KĀPĒC  DUSMAS  NEDARBOJAS

Disciplināra rīcība ietekmē uzvedību; dusmas nē.  Patiesību sakot, es esmu pārliecināts, ka pieaugušo dusmas rada destruktīvu necieņu mūsu bērnu prātos.  Viņi nomana, ka mūsu neapmierinātību ir izraisījusi mūsu nespēja kontrolēt situāciju.  Mēs viņu priekšā pārstāvam taisnību, taču paši esam uz asaru robežas, kad vicinām savas rokas pa gaisu un izkliedzam tukšus draudus un brīdinājumus.

Ļaujiet man pajautāt: „Vai jūs respektētu augstāko tiesnesi, kurš izturētos tik emocionāli, spriežot taisnu tiesu?  Skaidrs, ka nē.  Tāpēc tiek pievērsta liela uzmanība tam, lai juridiskā sistēma būtu objektīva, racionāla un cienījama.

Es nerekomendēju vecākiem un skolotājiem slēpt savas likumīgās emocijas no saviem bērniem.  Es nemudinu uz to, lai mēs līdzinātos laipniem un neatsaucīgiem robotiem, kas visu patur sevī.  Ir reizes, kad mūsu zēni un meitenes kļūst aizvainojoši vai nepaklausīgi, un mūsu aizkaitinājums ir pilnīgi vietā.  Faktiski to vajag atklāt, citādi mēs izskatīsimies neīsti un nereāli.

Es vienkārši gribēju pateikt to, ka dusmas bieži kļūst par instrumentu , ko apzināti lieto, lai ietekmētu uzvedību.  Tas ir neefektīvi un var iedragāt attiecības starp paaudzēm.

10.09.2007.

HENRIJA  STĀSTS

Apskatīsim konkrētu ilustrāciju, kas šajā pēcpusdienā varētu pārstāvēt jebkuru no 20 miljoniem ģimeņu.  Henrijs iet otrajā klasē un pārrodas no skolas mājās aktivitāšu virpulī.  Viņš ir gorījies un ķiķinājis kopš agra rīta, bet, lai cik tas būtu neticami, viņam vēl joprojām ir enerģijas rezerves, no kurām atbrīvoties.  Viņa māte, misis Geritola nav tādā kondīcijā.  Viņa ir bijusi uz kājām kopš pulksten 6.30, kad izkāpa no gultas.  Viņa pagatavoja ģimenei brokastis, visu pēc tam satīrīja, pavadīja tēti uz darbu, aizsūtīja Henriju uz skolu un tad visu garo dienu centās pasargāt savus dvīņu mazuļus no pašiem sevis nogalināšanas.  Līdz tam laikam, kad Henrijs pārrodas no skolas mājās, viņa ir nostrādājusi astoņas stundas bez atpūtas.  (Mazuļiem nav pārtraukumu, kāpēc gan tādi būtu vajadzīgi viņu mātēm?)

Neskatoties uz mammas nogurumu, viņa nevarētu teikt, ka darba diena ir beigusies.  Viņai vēl ir atlikušas vismaz sešas stundas, kad ir jāpastrādā, tai skaitā, jāaiziet uz pārtikas veikalu, jāpagatavo vakariņas, jānomazgā trauki, jānovanno dvīņi, jāuzliek viņiem autiņi, jānoliek viņus gulēt, jāpalīdz Henrijam izpildīt viņa mājasdarbu, jālūdz kopā ar viņu, jāiztīra viņa zobi, jāizlasa viņam kāds stāsts, jānovēl ar labu nakti un tad atlikušajās 45 vakara minūtēs jāatnes viņam četras glāzes ūdens.  Man uzmācas depresija jau tikai iedomājoties nokausēto misis Geritolu un viņas mājas pienākumus.

Taču Henrijs nav tik līdzjūtīgs un pārrodas no skolas mājās neapšaubāmi nerātnā noskaņojumā.  Viņš neatrod neko interesantu, ko varētu darīt, un tā viņš sāk kaitināt savu satraukto māti.  Viņš izjoko vienu no dvīņiem, novedot to līdz asarām, rausta kaķi aiz astes un izgāž ūdeni no suņa trauciņa.

Māte jau sāk šķendēties, bet Henrijs izturas tā, it kā viņu nedzirdētu.  Tad viņš dodas pie spēļu plaukta un sāk vilkt ārā spēles un kastes ar plastmasas mantiņām un „Pickup Stix”.  Mamma zina, ka kādam visa šī nekārtība pēc tam būs jāsavāc, un viņai ir neliela nojausma par to, kam tiks šis pienākums.  Viņas balss tonis kļūst intensīvāks.  Viņa pavēl Henrijam doties uz vannas istabu, lai nomazgātu rokas un tad nāktu ēst.  Henrijs nerādās kādas piecpadsmit minūtes un, kad viņš atgriežas, rokas vēl arvien ir netīras.  Mammas pulss viņas vēnās šajā brīdī kļūst straujāks, un virs kreisās acs viņa skaidri sajūt migrēnas pazīmes.

Beidzot pienāk dienas pēdējais cēliens – Henrija gulētiešanas laiks.  Bet Henrijs negrib iet gulēt, un viņš zina, ka viņa nomocītajai mātei būs vajadzīgas vismaz trīsdesmit minūtes, lai viņu tur dabūtu.

Henrijs neko nedara pret savu gribu, ja nu vienīgi viņa mamma kļūst ļoti dusmīga un „uzsprāgst”.  Misis Geritola sāk emocionālo piespiešanas procesu, lai dabūtu savu negribīgo dēlu vannā un sagatavotu gulētiešanai.  Šī stāsta daļa ir iekļauta grāmatā Dare to Discipline („Uzdrīksties disciplinēt”), un tālāk es citēju no šī apraksta: (1)

Astoņgadīgais Henrijs sēž uz grīdas un spēlējas ar savām spēlītēm.  Mamma paskatās savā pulkstenī un saka: „Henrij, pulkstenis jau ir gandrīz deviņi (trīsdesmit minūšu pārspīlējums), tāpēc savāc šo „miskasti” un ej mazgāties!”

Henrijs zina un mamma zina, ka viņa nedomā, lai viņš tieši tagad ietu mazgāties.  Viņa vienkārši gribēja, lai viņš sāktu domāt par mazgāšanos.  Viņa uz vietas būtu noģībusi, ja viņš reaģētu uz viņas tukšo pavēli.

Kādas desmit minūtes vēlāk mamma atkal saka: „Henrij, kļūst jau vēls, un rīt tev ir jāiet uz skolu un es gribu, lai šīs mantas tiek savāktas; tad lien vannā!”

Viņa vēl arvien nav paredzējusi, ka Henrijs paklausītu, un viņš to zina.  Viņas patiesā vēsts ir šāda: „Tuvojas tas brīdis, blēdi.” Henrijs lēnām šļūkā un noliek vienu, divas kastes, tā parādot, ka ir viņu dzirdējis.  Tad viņš iekārtojas, lai vēl dažas minūtes paspēlētos.

Pēc sešām minūtēm mamma izdod vēl vienu pavēli, šoreiz ar lielāku degsmi savā balsī: „Paklau, jaunais cilvēk, es tev teicu, lai tu sāc kustēties, un es to domāju nopietni.”  Henrijs tagad saprot, ka viņam ir jāsavāc savas mantas un jālīkumo uz vannas istabas pusi.  Ja mamma strauji piecērt soli aiz viņa, tad viņam ir jāizpilda uzdevums pavisam žigli.  Taču, ja mamma kaut kur domās aizkavējas, pirms viņa izpilda šī rituāla pēdējo soli, Henrijs var brīvi izbaudīt vēl dažas sekundes atelpas.

Redziet, Henrijs un viņa mamma uzved vienas darbības lugu; viņi abi zina noteikumus, un kādu lomu tēlo otrs aktieris.  Visa šī aina ir inscenēta, kompjuterizēta un uzrakstīta.  Kad mamma grib panākt, lai Henrijs izdara kaut ko, kas viņam nepatīk, viņa tēlo dusmas, kas pakāpeniski pieaug, sākumā mierīgi, bet beidzot ar sarkanu pietvīkumu un draudiem.  Henrijam nav jākustas, pirms viņa sasniedz dusmu kulmināciju.

Cik tomēr šī spēle ir muļķīga!  Tā kā mamma kontrolē viņu ar tukšiem draudiem, viņai ir jābūt dusmīgai visu laiku.  Viņas attiecības ar bērniem ir sabojātas, un katras dienas beigās viņa izjūt smagas, pulsējošas galvassāpes.  Viņa nekad nevar rēķināties ar tūlītēju paklausību; ir vajadzīgas vismaz divdesmit minūtes, lai viņa uzkurinātu sevī ticamas dusmas.

Cik daudz labāk ir rīkoties , lai panāktu rīcību.  Ir simtiem paņēmienu, kas atnesīs vēlamo reakciju, daži no tiem ir sāpīgi, turpretī citi piedāvā bērnam atalgojumu.  … Mazas sāpes var sagādāt bērnam lielisku motivāciju, kad tas ir piemēroti.

Redziet, vecākiem ir vajadzīgi kādi līdzekļi, kas iedvestu bērnā vēlēšanos sadarboties.  Bērns neklausīs vienkārši tādēļ, ka viņam liek to darīt.  Tiem, kuri nevar izgudrot nevienu šādu paņēmienu, es vienu varu ieteikt: pret kakla pamatni ir viens tāds muskulis.  Anatomijas grāmatās tas ir nosaukts par trapecveida muskuli, un stingri to saspiežot, mazi signāliņi tiek nosūtīti uz smadzenēm, vēstot: „Tas sāp; izvairies par katru cenu, lai tas neatkārtotos.”  Sāpes ir tikai īslaicīgas; tās nevar nodarīt nekādu ļaunumu.  Kad mazais ignorē kaut ko, ko vecāks viņam liek darīt, viņam vajadzētu zināt, ka mammai ir praktiska palīdzība.

Atgriezīsimies pie gulētiešanas epizodes starp Henriju un mammu; viņai vajadzēja viņam pateikt, ka viņš vēl var spēlēties piecpadsmit minūtes.  Tad būtu prātīgi noregulēt modinātājpulksteni vai krāsns laika skaitītāju, lai tas zvanītu pēc piecpadsmit minūtēm.  Ne bērnam, ne pieaugušajam – nevienam nepatīk, ka pēkšņi pārtrauc viņa aktivitātes.  Kad pienāca laiks, mammai vajadzēja mierīgi pateikt Henrijam, ka viņam ir jādodas mazgāties.  Ja viņš uzreiz nekustētos, varētu saspiest pleca muskuli.  Ja Henrijs zinātu, ka neizbēgami sekos šī procedūra, viņš kustētos pirms tiktu pieņemti stingrāki mēri.

Starp maniem lasītājiem būs kādi, kas uzskatīs, ka apzināta, iepriekš nodomāta neliela sāpju radīšana mazam, jaukam bērnam ir skarba un nemīloša rekomendācija.  Es lūdzu šiem skeptiķiem mani uzklausīt līdz galam.  Padomājiet, kādas ir alternatīvas.

No otras puses, starp vecāku un bērnu notiek nemitīga šķendēšanās un ķildas.  Kad mazais atklāj, ka nekādu draudu nav aiz visiem tiem miljoniem vārdu, kurus viņš dzird, viņš pārstāj tajos klausīties.  Vienīgās vēstis, uz kurām viņš reaģē ir tās, kuras sasniedz emociju virsotni, kas nozīmē stipru kliegšanu un bļaušanu.  Bērns raujas pretējā virzienā, bendējot mammas nervus un saspīlējot attiecības starp vecāku un bērnu.

Bet vislielākais rāšanās mīnuss ir tas, ka to lietotājam beigās bieži vienalga ir jāķeras pie fiziska soda mēriem.  Tā vietā, lai disciplinētu mierīgā un saprātīgā garā, vecāks ir sanervozējies un neapmierināts, un traki saniknojies uz kareivīgo bērnu.  Bet šī cīņa varēja arī nenotikt.

Situācija varēja beigties pavisam citādi, ja vecāku attieksme būtu pārliecināts rāmums.  Runājot maigā, gandrīz patīkamā balsī, mamma varētu teikt: „Henrij, tu labi zini, kas notiks, ja tu man neklausīsi; man nav ne mazākās vēlēšanās sagādāt tev sāpes, lai tādā veidā panāktu tavu sadarbību šovakar, bet ja tu uz to pastāvi, es spēlēšu ar tevi šo spēli.  Kad pulkstenis zvanīs, dari zināmu man savu lēmumu.”

Bērnam ir jāizdara izvēle, un viņam ir skaidrs, kādas būs priekšrocības, ja viņš paklausīs savas mātes vēlmēm.  Viņai nav jākliedz.  Viņai nav nekā īpaši jādraud.  Viņai nav jādusmojas.  Viņa ir noteicēja.

Protams, mātei būs divas vai trīs reizes jāpierāda, ka nepieciešamības gadījumā viņa liks viņam sajust sāpes, un nākamo mēnešu laikā bērns reizēm pārbaudīs, vai vadības groži vēl arvien ir viņas rokās.  Bet man nav nekādu šaubu par to, kura no šīm divām pieejām ir nesāpīgāka un rada mazāku naidu starp vecākiem un bērniem.

SADURSMES  DIAGRAMA

Vecākiem, kuri paši nesaprot, kāpēc viņi ir kļuvuši par „kliedzējiem”, ļoti derētu saprast mijiedarbību starp Henriju un viņa māti.  Aplūkosim viņu attiecības šajā grūtajā vakarā, kas attēlotas nākamajā diagrammā.  Ievēro, ka Henrija māte sasveicinājās ar viņu pie durvīm, kad viņš pārnāca no skolas, kas norāda uz zemu aizkaitinājuma līmeni.  Taču kopš tā brīža viņas emocijas krājās un kļuva intensīvākas, līdz dienas beigās sasniedza eksplozijas punktu.

Misis Geritola ar savu galējo dusmu izpausmi gulētiešanas laikā lika Henrijam saprast, ka tagad viņa beidz brīdināt un ir gatava konkrēti rīkoties.  Redziet, lielākajai daļai vecāku (pat tiem, kuri atļauj ļoti daudz), ir kulminācijas punkts, par kuru tālāk viņi neies; aiz šīs robežas nekavējoties seko sods.

kĀ  BĒRNI  PARĀDA  ATJAUTĪBU

Runājot par bērniem, ir pārsteidzoši, ka viņi skaidri zina, kur viņu vecāki parasti novelk robežu.  Mēs pieaugušie, atklājam viņiem to, ka esam gatavi konkrēti rīkoties, vismaz divpadsmit neuzkrītošos veidos.  Vienīgi tādos brīžos mēs saucam viņus pilnā vārdā („Viljam Tornton Langford, mudīgi vannā!”).  Arī mūsu runa kļūst izteikti stakato un aprauta: „Jaunais!  Cilvēk!  Es!  Tev!  Teicu! …”  Mūsu sejas pietvīkst un kļūst sarkanas (svarīgs mājiens).  Mēs uzlecam augšā no saviem krēsliem.  Un mazais zina, ka ir laiks sadarboties.

Vēl viena interesanta lieta, kas attiecas uz bērniem ir tā, ka reiz noskaidrojuši, kas tieši notiek pirms disciplinējošas pārmācības, viņi novedīs savus vecākus tieši līdz šai robežai un atkārtoti ies līdz tai, bet reti kad apzināti ies tālāk par to.

Vienreiz vai divreiz Henrijs ignorēs savas mātes emocionālo uguņošanu, vienkārši lai redzētu, vai viņai būs drosme izpildīt savu solījumu.  Kad šis jautājums būs noskaidrots, viņš savlaicīgi darīs to, ko viņa prasa, jo negribēs saņemt sodu.

12.09.2007.

LIELĀ  PATIESĪBA  PAR  DUSMĀM

Tā mēs nonākam līdz galvenajai lietai šajā svarīgajā diskusijā.  Jāatzīstas, ka ir grūti izteikties par to, par ko es gribu rakstīt, un mani lasītāji to var līdz galam nesaprast.  Taču tas var labi noderēt vecākiem, kuri vēlas izbeigt cīņu ar saviem bērniem.

Esmu teicis, ka vecāka dusmas bieži darbojas kā signāls bērnam, kas norāda, ka vecāks ir gatavs rīkoties.  Tādēļ bērns, kaut arī negribīgi, tomēr paklausa, bet tikai tad, kad mamma vai tētis „satrakojas”, kas norāda, ka tagad viņi ķersies pie soda mēriem.

No otras puses, vecāki ievēro, ka bērna padošanās notiek vienlaicīgi ar viņu dusmām un nepareizi secina, ka viņu emocionālā eksplozija piespieda bērnu pakļauties.  Tādējādi viņiem šķiet, ka, lai turpmāk kontrolētu, ir nepieciešamas dusmas.  Viņi ir pilnīgi pārpratuši šo situāciju.

Atgriežoties pie stāsta par Henriju, māte viņam lika iet vannā sešas vai astoņas reizes.  Tikai tad, kad viņa „uzsprāga”, viņš iegāja vannā, kas lika viņai domāt, ka viņš paklausīja viņas dusmu dēļ.  Nepareizi!  Nevis viņas dusmas aizsūtīja blēdi ziepēties, - bet viņš noticēja, ka sekos nekavējoša rīcība .  Viņas dusmas nebija nekas vairāk kā mājiens, ka mamma bija pietiekami neapmierināta, lai nopērtu viņa sārto pēcpusi.  Par to Henrijs gan uztraucās!

Mans mērķis šajā nodaļā ir bijis atklāt šo vienu vēsti: jums nav vajadzīgas dusmas, lai kontrolētu bērnus.  Reizēm jums ir vajadzīga rīcība.  Turklāt jūs varat rīkoties jebkurā brīdī, kad tas ir aktuāli, un bērni būs apmierināti ar šo robežu.

Faktiski, jo ātrāk rīcība seko pēc konflikta sākšanās, jo mazāks sods būs vajadzīgs.  Trapecmuskuļa saspiešana nebūtu pietiekams iebiedēšanas līdzeklis pēc divu stundu cīņas, turpretī tas ir vairāk nekā piemērots, kad konflikts vēl ir minimāls.  (Starp citu, es nerekomendēju mātēm, kuras sver mazāk par deviņdesmit mārciņām, censties saspiest savu lielo pusaudžu plecu muskuļus.  Šajā procedūrā pastāv zināms risks.  Vispārējais likums ir šāds: „Ja nevari ko aizsniegt, nemēģini saspiest.”)

piemĒrotĀkais  LAIKS  RĪCĪBAI

Atgriezīsimies pie Dr. Spoka vērtīgā novērojuma, īpaši sakarā ar šo diagrammu:

„Vecāku pakļāvīgums (ar to viņš domā vecākus, kuriem nav rīcības līnijas , vai arī tā parādās pārāk vēlu), nepasargā no nepatīkamā; tas padara to nenovēršamu.”  (Ja tu neieņem nostāju ātri, bērna dabā ir mudinājum s dzīt tevi tālāk.)  Bērna izaicinājums tad „vecāku arvien vairāk aizvaino, līdz kamēr viņš dusmās eksplodē.”  Tieši to esmu centies pateikt pēdējos divdesmit gados!

Šajā apgalvojumā ir atziņa par bērniem, ko daži pieaugušie uztver intuitīvi, turpretī citi to nekad īsti „nejūt”.  Tas nozīmē delikāto līdzsvaru starp mīlestību un kontroli, atzīstot, ka saprātīga un konsekventa rīcības līnija nemazina pašvērtību, bet ir drošības avots nenobriedušam bērnam.

Tēvi bieži uztver šo principu labāk nekā mātes; iemeslus tam neesmu izdibinājis.  Mātes man bieži saka: „Es nesaprotu savus bērnus.  Viņi precīzi izpildīs to, ko tēvs viņiem liek, bet mani viņi vispār neņem galvā.”  Viņas bērnu uzvedība nav nekāds noslēpums.  Viņi ir pietiekami apķērīgi, lai ievērotu, ka tētis novelk savu rīcības līniju daudz ātrāk nekā māte.  Viņa kliedz un argumentē, kamēr viņš mierīgi rīkojas.

Bieži bērni šos spēkus saprot pat labāk nekā viņu vecāki, kas ir iestiguši pieaugušo pienākumos un rūpēs.  Tādēļ tik daudzi bērni spēj uzvarēt gribu cīņā; viņi šajā spēlē ieliek vislielākās pūles, kamēr mēs, pieaugušie, spēlējam tikai tad, kad tas ir jādara.

Kāds tēvs nejauši noklausījās, ko viņa piecgadīgā meitiņa Laura teica savai mazajai māsiņai, kura darīja kaut ko sliktu: „Hmm, es uzrīdīšu tev mammu.  Nē!  Es izstāstīšu tētim.  No viņa tu dabūsi vairāk!”  Laura bija novērtējusi abu savu vecāku disciplināros mērus un bija secinājusi, ka viens ir efektīvāks nekā otrs.

Šī paša bērna tēvs ievēroja, ka viņa kļuva sevišķi nepaklausīga un izaicinoša.  Viņa kaitināja citus ģimenes locekļus un negribēja klausīt saviem vecākiem.  Viņas tētis nolēma nekonfrontēt viņu tieši par šo pārmaiņu uzvedībā, bet konsekventu sodīt viņu par katru pārkāpumu, līdz kamēr viņa nomierinātos.  Kādas trīs vai četras dienas viņš nedeva Laurai nekādas atlaides.  Viņu pēra, lika kaktā, sūtīja uz savu istabu.

Ceturtās dienas beigās viņa sēdēja uz gultas kopā ar savu tēvu un jaunāko māsiņu.  Bez jebkāda iemesla Laura parāva mazo aiz matiem, kura tajā brīdī skatījās grāmatu.  Viņas tētis nekavējoties iebelza ar savu lielo roku viņai pa galvu.  Laura neraudāja, bet kādu brītiņu klusi sēdēja un tad teica: „Hmm!  Neviens no maniem trikiem nedarbojas!”

13.09.2007.

VAI  TAVS  BĒRNS  VAR  AR  TEVI  MANIPULĒT?

Ja lasītājs atsauktu atmiņā savu bērnību, viņš droši vien atcerētos līdzīgus gadījumus, kad apzināti tika izanalizēti pieaugušo disciplinārie paņēmieni un izzondētas to vājās vietas.

Kad es biju bērns, es paliku kādu nakti pie skaļa drauga, kurš, likās, pārzināja katru savu vecāku nākamo gājienu.  Ērls bija kā militārais ģenerālis, kas, atšifrējis ienaidnieka kodu, pārspēja savus oponentus ar labākiem gājieniem.  Pēc tam, kad mēs tajā vakarā bijām nolikti gulēt dubultgultā, viņš sniedz man apbrīnojamu sava tēva raksturojumu.

Ērls teica: „Kad mans tētis stipri sadusmojas, viņš lieto dažus ļoti sliktus vārdus, kas tevi izbrīnītu.”  (Viņš nosauca trīs vai četrus pārsteidzošus piemērus no savas pieredzes.)

„Es tam neticu!” es teicu.

Misters Voukers bija ļoti garš, atturīgs vīrietis, un likās nosvērts.  Es vienkārši nespēju iedomāties, ka viņš varētu teikt tādus vārdus, kādus Ērls nupat bija citējis.

„Gribi, es tev to pierādīšu?” Ērls nerātni teica.  „Mums vienkārši ir jāturpina smieties un runāt, nevis jāguļ.  Mans tētis ienāks un atkal un atkal mums teiks, lai mēs paliekam klusu un ar katru reizi, kad viņam vajadzēs mūs apklusināt, viņš kļūs arvien niknāks.  Tad tu dzirdēsi viņa lamu vārdus.  Gaidi to un tas notiks.”

Es mazliet tā kā šaubījos par šo plānu, tomēr es gribēju dzirdēt cienīgo misteru Voukeru lamājamies.  Tā nu mēs ar Ērlu vairāk nekā stundu likām viņa nabaga tēvam skraidīt turpu šurpu kā tādam jo-jo.  Kā jau bija paredzēts, viņš kļuva intensīvāks un naidīgāks ar katru reizi, kad atgriezās mūsu guļamistabā.  Es kļuvu gaužām nervozs un labprāt būtu atteicies no šīs parādes, bet Ērlam tas nebija nekas jauns.  Viņš tikai man teica: „Nu vairs ilgi nav jāgaida.”

Ap pusnakti tas beidzot notika.  Mistera Voukera pacietība izbeidzās.  Kā pērkons viņš dimdināja pa koridoru uz mūsu istabas pusi, nodrebinot visu māju ar savu soļu troksni.  Viņš iespērās pa guļamistabas durvīm, ielēca Ērla gultā, vicinot rokas pret puiku, kurš bija droši ieracies zem trim vai četrām segām.  Tad no viņa lūpām sāka plūst tādu vārdu straume, kādi reti bija sasnieguši manas maigās ausis.  Es biju šokēts, bet Ērls – apmierināts.

Pat tad, kad viņa tēvs dauzīja ar roku pa segām un skaļi lamājās, Ērls piecēlās sēdus gultā un uzsauca man: „Nu tu dzirdi, ko?  Vai ta’ es tev neteicu?  Es tak’ teicu, ka viņš to teiks!”  Brīnums, ka misters Voukers šajā brīdī nenogalināja savu dēlu!

Es tajā naktī negulēju, bet pārdomāju šo epizodi un apņēmos nekad nevienam bērnam neļaut manipulēt ar mani šādā veidā, kad es izaugšu liels.  Vai redzat, cik ļoti disciplinārie paņēmieni ietekmē bērna respektu pret viņa vecākiem?  Kad četrdesmit piecu mārciņu smags nepatikšanu kamols var apzināti likt savai stiprajai mātei vai tēvam trīcēt, radot milzīgu neapmierinātību, tad kaut kas izmainās viņu attiecībās.  Kaut kas dārgs tiek pazaudēts.  Bērnam izveidojas nicinoša attieksme, kas noteikti izlauzīsies uz āru vētrainajos pusaudža gados, kas tuvojas.  Es patiešām vēlos, lai katrs pieaugušais saprastu šo vienkāršo cilvēka dabas iezīmi.

divi   VĪRI,  KURI  SAPRATA  BĒRNUS

Netālu no manām mājām Arkādijā, Kalifornijā, dzīvo kāds iededzis džentlmenis, kurš noteikti saprot bērnu domāšanu.  Viņš vada Bada Lindona Peldēšanas skolu.  Misters Lindons varētu būt gandrīz sešdesmit gadus vecs un viņš ir strādājis ar bērniem lielāko daļu savas dzīves.  Viņš teicami saprot disciplīnas principus, un man patīk pasēdēt pie baseina un vienkārši pavērot, kā šis vīrs strādā.

Taču tikai nedaudzi bērnu attīstības speciālisti varētu izskaidrot, kāpēc šis vīrs ir tik veiksmīgs ar mazajiem peldētājiem savā baseinā.  Viņš nav maigs un delikāts savās manierēs; patiesībā viņš mēdz būt mazliet skarbs.  Kad bērni izkustas no ierindas, viņš šļaksta viņiem sejās ūdeni un bargi saka: „Kas jums lika kustēties?  Palieciet tur, kur es jūs noliku, līdz kamēr es palūgšu jūs peldēt!”  Viņš sauc zēnus par „Rītdienas vīriem” un citos mīļvārdiņos.  Viņa klasē ir stingra disciplīna un katra minūte tiek izmantota mērķtiecīgi.

Bet ticiet vai nē, bērni mīl Badu Lindonu.  Kāpēc?  Tāpēc, ka viņi zina, ka viņš viņus mīl.

Viņa skarbajā manierē ir jūtama sirsnība, kas var palikt nepamanīta novērotājam no malas.  Misters Lindons nekad bērnu tīši neapkauno un viņš „paslēpj” mazo, kas peld sliktāk.  Viņš delikāti līdzsvaro savu autoritāti ar neuzkrītošu pieķeršanos, kas piesaista bērnus gluži kā Paids Paipers.  Misters Bads Lindons saprot disciplīnas nozīmi mīlestībā.

Kad gāju devītajā klasē, man bija atlētikas treneris, kurš man izrādīja tādu pašu pieķeršanos.  Viņš bija sava aroda meistars, un neviens neuzdrošinājās izaicināt viņa autoritāti.  Man vispirms vajadzētu cīnīties ar lauvām, pirms es uzbruktu misteram Eieram.

Jā, es baidījos no viņa.  Mēs visi baidījāmies.  Bet viņš nekad ļaunprātīgi neizmantoja savu varu.  Gadījumā, kad man ļoti bija vajadzīgs saņemt pēc iespējas lielāku cieņu, viņš izturējās pret mani laipni un ar cieņu.  Līdzās tam, ka viņš pieņēma katru indivīdu, viņam bija acīm redzama pārliecība par sevi un spējas vadīt pusaudžu vilku baru, kas bija aprijis mazāk spējīgus skolotājus.  Un šī iemesla dēļ manam devītās klases fizkultūras skolotājam bija lielāka ietekme uz mani nekā kādam citam cilvēkam manā piecpadsmitajā dzīves gadā.  Misters Kreigs Eiers saprata disciplinēšanu mīlestībā.

Ne visi vecāki var būt tādi kā misters Lindons vai misters Eiers, un es neieteiktu viņiem mēģināt tādiem būt.  Tāpat nebūtu gudri, ja māte izrādītu tādu pašu skarbumu ģimenē, kāds ir piemērots fizkultūras zālē vai baseinā.  Disciplinēšanas pieejai ir jāatbilst katra cilvēka personībai, un reakcijām ir jābūt dabīgām.

Taču noteicošais princips ir vienāds vīriešiem un sievietēm, mātēm un tēviem, treneriem un skolotājiem, bērnu ārstiem un psihologiem.

Tas ir šāds:

disciplinēšana mīlestībā;

kārtīga iepazīstināšana ar pienākumiem un paškontroli;

vecāku vadība ar minimālām dusmām;

respekts pret bērnu cieņu un vērtību;

saprātīgas robežas, ko pieprasa ievērot ar pārliecinātu stingrību;

saprātīgi atalgojumi un sods tiem, kuri izaicina un pretojas;

Tā ir sistēma, ko atzinīgi vērtē pats Radītājs.

6. NODAĻA  -  Kāpēc  profesionāļi  ne  vienmēr  zina  vislabāk

Kad piedzima bērns 1800-tajos gados vai agrāk, viņa nepieredzējušai mātei nāca palīgā draugi un radi, kas bija ap viņu, lai dotu savu padomu un atbalstu.

Tikai dažas no šīm tantēm, vecmāmiņām un kaimiņienēm bija lasījušas kādu grāmatu par bērnu audzināšanu, bet tas nebija nekāds šķērslis.  Viņām pietika konkrēta tautas gudrība, kas deva viņām paļāvību tikt galā ar zīdaiņiem un bērniem.  Viņas zināja, ko katrā situācijā darīt, vai tas bija pareizi vai nē.  Šādā veidā vecākas sievietes ar daudzu gadu pieredzi rūpēs par maziem cilvēciņiem sistemātiski apmācīja jaunu sievieti, kā „būt mātei”.

Līdz ar šīs „paplašinātās ģimenes” izzušanu, mātes pienākums kļuva biedējošāks.  Daudziem jauniem pāriem mūsdienās nav šādu atbalstošu radu un draugu.  Viņi dzīvo kustīgā sabiedrībā, kur tuvākie kaimiņi bieži vien ir pilnīgi svešinieki.  Turklāt viņu pašu mātes un tēvi, iespējams, dzīvo kaut kur tālu (un dažiem vecākiem nevar uzticēties, pat ja viņi būtu tuvumā).

Rezultātā jaunie vecāki bieži ļoti pārdzīvo, ka nav sagatavoti bērnu audzināšanai.  Dr. Bendžamins Spoks rakstīja par viņu bailēm: „Es atceros mātes, kuras raudāja tajā rītā, kad viņām bija jāved savs mazulis mājās.  „Es nezināšu, ko darīt”, viņas vaimanāja.”

profesionĀlĀs  AUDZINĀŠANAS  SAKNES

Šīs raizes ir likušas vecākiem steigties pēc informācijas un padoma pie „ekspertiem”.  Lai saņemtu atbildes uz saviem jautājumiem par audzināšanas grūtībām, viņi griežas pie pediatriem, psihologiem, psihiatriem un izglītības darbiniekiem.

Tā pēdējos četrdesmit gadus arvien vairāk Amerikas bērnu ir audzināti saskaņā ar šīm profesionālajām konsultācijām.  Faktiski nevienā pasaules valstī mācību par bērnu psiholoģiju un ģimenes speciālistu pakalpojumus neizmanto vairāk kā Savienotajās Valstīs.

Tad ir vietā ir jautājums: „Kāds ir šis profesionālās ietekmes rezultāts?”  Varētu gaidīt, ka mūsu bērnu garīgā veselība būs pārāka kā citiem indivīdiem, kas ir audzināti valstīs, kurās nav šīs tehniskās palīdzības.

Tomēr tā tas nav.  Jauniešu vidū ir kupli sazēlusi un turpina vairoties nepilngadīgo noziedzība, narkotiku lietošana, alkoholisms, negribētas grūtniecības, garīgās slimības un pašnāvības.  Daudzējādā ziņā mēs esam audzināšanu sabojājuši!  Protams, es nebūšu tik naivs un visās šajās likstās nevainošu „ekspertu” slikto padomu, tomēr es uzskatu, ka viņiem ir sava loma šīs problēmas radīšanā.  Kāpēc?  Tāpēc, ka kopumā ņemot, uzvedības pētniekiem nav bijusi ticība jūdaiski-kristīgajai ētikai un viņi ir atmetuši šīs nenovērtējamās tradīcijas gudrību!

Man liekas, ka divdesmitais gadsimts ir savairojis tādu profesionāļu paaudzi, kas ir jutušies kvalificēti ignorēt vairāk nekā 2000 gadu ilgas audzināšanas attieksmes un praksi, aizvietojot to paši ar saviem ļodzīgajiem tā brīža uzskatiem.  Katra autoritāte, balstoties uz savu ierobežoto pieredzi un atspoguļojot pati savus unikālos aizspriedumus, ir pārdevusi mums savus minējumus un pieņēmumus tā, it kā tie būtu pati Patiesība.

Tā, piemēram, kāds antropologs uzrakstīja ārkārtīgi bezkaunīgu rakstu laikrakstā The Saturday Evening Post 1968. gada novembra numurā ar nosaukumu „Mums, zinātniekiem, ir tiesības spēlēt Dieva lomu.”

Dr. Edmunds Līčs apgalvoja:

Šo morālo spriedumu avots nevar būt neviens cits kā zinātnieks pats.  Tradicionālajā reliģijā uzskatīja, ka morāles avots ir Dievs, bet Dievam bija piedēvēta vara noteikt un ievest morāles likumus tikai tādēļ, ka Viņam bija piedēvēti arī pārdabiskie radības un iznīcības spēki.  Šos spēkus tagad ir uzurpējis cilvēks un līdz ar to viņam ir jāuzņemas arī morālā atbildība. (1)

Šajā rindkopā rezumētas daudzas mūsdienu slimības.  Tādi augstprātīgi cilvēki kā Edmunds Līčs ir argumentējuši pret Dieva eksistenci un iecēluši sevi Viņa vietā.  Bruņojušies ar šo autoritāti, viņi savus smieklīgos uzskatus ir nodevuši atklātībā ar nesatricināmu pārliecību.  Savukārt izmisušas ģimenes pagrāba viņu porainās rekomendācijas kā glābšanas riņķus, kas bieži vien nogrima kopā ar saviem pasažieriem līdz pašam dibenam.

morĀlais  RELATĪVISMS  UN  ĢIMENE

Šajās nepareizajās mācībās uzskata, ka mīloša disciplīna ir postoša, bet bezatbildība – veselīga, ka reliģiski norādījumi ir bīstami, bet izaicinājums ir labs dusmu ventilators, ka jebkura autoritāte ir bīstama un tā tālāk.  Nesen šis humānistiskais viedoklis kļuvis vēl ekstrēmāks un nekristīgāks.

Piemēram, viena māte man nesen stāstīja, ka kādā jaunatnes projektā viņi bija lūguši konkrēta psihologa konsultāciju pakalpojumus.  Bērnu vecākiem, kuri piedalījās programmā, viņš esot mācījis, ka, lai jaunas meitenes izaugtu ar veselīgāku attieksmi pret seksualitāti, viņu tēviem vajadzētu ar viņām pārgulēt, kad viņas ir divpadsmit gadus vecas.

Ja jums aizrāvās elpa, lasot šo ierosinājumu, tad ziniet, ka mani arī tas nošokēja.  Taču tieši līdz tam noved morālais relatīvisms – cilvēcisko centienu gala iznākums, kas nepieņem nekādus standartus, nevērtē nekādas kultūras vērtības, neatzīst neko absolūtu un nekalpo citam „dievam”, kā tikai cilvēka prātam.  Ķēniņš Salamans rakstīja Salamana pamācību grāmatā 14:12 par to, cik šādi centieni ir muļķīgi: „Dažam kāds ceļš labi patīk („šķiet taisns” – angļu val.), bet beidzot tas viņu tomēr noved nāvē.”

radĪtĀja  „RECEPTE”  VECĀKIEM  ŠODIEN

Jāatzīst, ka grāmatā, ko jūs lasījāt, ir daudzi ieteikumi un viedokļi, ko es neesmu centies apstiprināt vai pierādīt.  Kā manis rakstītais atšķiras no to cilvēku nepamatotajām rekomendācijām, ko esmu nokritizējis?

Atšķirība ir tajā, kāds uzskatu avots tiek pārstāvēts.  Šeit izteiktie pamatprincipi nav manis izgudroti jauninājumi, ko pēc vienas vai divām īsām sezonām varētu aizmirst.  Turpretī to izcelsme ir inspirētie Bībeles rakstītāji, kas ir devuši mums pamatu visām attiecībām ģimenē.

Šie principi ir nodoti no paaudzes uz paaudzi līdz pat šai dienai.  Mūsu senči mācīja tos saviem bērniem, kuri savukārt mācīja tos savējiem, nododot zināšanas no paaudzes paaudzē.  Diemžēl tagad šī izpratne dažās aprindās ir stipri mainījusies un vēl citās ir pilnīgi aizmirsta.

Ja man būtu bijis kāds galvenais mērķis šīs grāmatiņas sarakstīšanai, tad tas nav bijis nopelnīt lielu naudu vai popularizēt Džeimsa Dobsona vārdu, vai nodemonstrēt savas profesionālās iemaņas.  Mans mērķis nav bijis nekas cits kā vienīgi runāt par jūdaiski-kristīgo tradīciju par bērnu disciplinēšanu un parādīt, kā šos jēdzienus pielietot mūsdienu ģimenēs.

Šī pieeja ir dziļi ieviesusies Rietumu kultūrā, bet, cik man zināms, nekad nav izteikta rakstiskā veidā.

Tas nozīmē:

kontrole ar mīlestību;

saprātīga iepazīstināšana ar pienākumiem un paškontroli;

vadība no vecāku puses, kas novēl labāko bērnam;

respekts pret katra ģimenes locekļa godu un vērtību;

saprātīgas robežas, ko pieprasa ievērot ar pārliecinošu stingrību;

saprātīgi atalgojumi un sods, kas ir nepieciešami apmācībai.

Šī audzināšanas sistēma ir eksistējusi vairāk nekā divdesmit gadsimtus.  Es to neizgudroju, ne arī es to varu izmainīt.  Mans uzdevums bija vienkārši pavēstīt to, kas pēc manas izpratnes ir paša Radītāja „recepte”.

Es esmu pārliecināts, ka šī izpratne būs dzīvotspējīga tik ilgi, kamēr vien virs zemes būs mātes, tēvi un bērni.  Tā noteikti nodzīvos ilgāk par humānismu un cilvēces vārgajiem centieniem atrast alternatīvu.

JAUTĀJUMI  UN  ATBILDES

Mana trīsgadīgā meitiņa Nensija pārtikas veikalos ar mani spēlē nepatīkamas spēles.  Viņa skrien prom, kad es viņu saucu šurp, pieprasa konfektes un košļājamo gumiju, un kūkas.  Kad es atsakos to visu pirkt, viņa uzvedas ļoti, ļoti apkaunojoši.  Es nevēlos viņu sodīt visu cilvēku priekšā, un viņa to zina.  Ko man vajadzētu darīt?

Ja ir svētnīcas, kur nevar lietot parastos likumus un ierobežojumus, tad jūsu bērni izturēsies savādāk šajās aizsargātajās zonās nekā citur.  Es ieteiktu jums parunāt ar Nensiju nākamajā reizē, kad jūs dosieties uz veikalu.  Pastāstiet viņai, ko konkrēti jūs sagaidāt un paskaidrojiet, ka to jūs domājat nopietni.  Tad, ja parādās tā pati uzvedība, aizvediet viņu uz mašīnu vai aiz veikala ēkas un dariet to, ko jūs būtu darījusi mājās.  Viņa vēsti sapratīs.

Mans desmitgadīgais dēls ēdot bieži novieto savu piena glāzi pārāk tuvu elkonim un ir to apgāzis vismaz sešas reizes.  Es visu laiku viņam lieku pārvietot glāzi, bet viņš neklausa.  Kad vakar viņš atkal izlēja pienu, es uzrāvu viņu augšā un nopēru ar siksnu.  Šodien man ir slikta sajūta, domājot par šo negadījumu.  Vai man vajadzēja reaģēt pacietīgāk?

Ir jau viegli teikt mātei, ka viņai nevajag tik ļoti sarūgtināties par to, kas notika vakar.  Galu galā ne man tas bija jāsatīra.  Taču jūsu dēls neapgāza piena glāzi tīšām un būtībā viņš saņēma sodu par savu bezatbildību.  Labāk būtu bijis izdomāt metodi viņa uzmanības pievēršanai, kas palīdzētu viņam atcerēties nolikt savu glāzi atpakaļ drošākā vietā.

Piemēram, jūs varējāt izgriezt sarkanas kartona papīra strēmelītes un pielīmēt tās kā ierobežojošas zonas ap viņa šķīvi.  Ja puisis novietotu savu glāzi uz šī papīra, viņam vajadzētu palīdzēt nomazgāt traukus pēc vakariņām.  Es jums garantēju, ka viņš reti vēl kādreiz „aizmirstu”.  Patiesībā šī procedūra noteikti palīdzētu viņam sajust glāzes atrašanās vietu pat tad, kad papīra vairs nebūs.

Kā droši zināt, vai mans bērns man neklausa tīšām?

Šis jautājums man ir uzdots simtām reižu.  Māte saka: „Man šķiet, ka Čaks izturējās pret mani ar necieņu, kas es liku viņam iet vannā, bet es neesmu droša par to, ko viņš domāja.”

Šai dilemmai ir ļoti vienkāršs risinājums: izmantojiet pirmo gadījumu, lai noskaidrotu nākamo.  Sakiet savam dēlam: „Čak, tava atbilde man nupat izklausījās bezkaunīga.  Es tomēr nezinu, kā tu to domāji.  Bet, lai mēs viens otru saprastu pareizi, tu ar mani vairs tā nedrīksti runāt.”  Ja tas atkārtojas, jūs zināsiet, ka tas bija tīšām.

Lielākā neizpratne par to, kā disciplinēt, rodas no vecāku nespējas skaidri definēt robežas.  Ja jums pašam nav skaidrs, kas ir pieņemami un kas nē, jūsu bērns būs divtik apmulsis.  Tādēļ nesodiet, iekams neesat novilkuši robežas tik skaidri, ka tās nevar nepamanīt.  Lielākā daļa bērnu tad tās pieņems, un tikai retumis būs neapdomīgi.

Kā panākt, lai bērni izturas pieklājīgi un atbildīgi, īpaši, kad viņi nepievērš tavām atkārtotām instrukcijām nekādu uzmanību?

Bērniem patīk dažādas spēles, vēl jo vairāk, ja tajās iesaistās pieaugušie.  Bieži ir iespējams mācību situāciju pārvērst jautrā aktivitātē, kas pievērš visas ģimenes uzmanību tam, ko tu centies iemācīt.

Ja jūs man atļausiet, es izstāstīšu vēl vienu personīgu piemēru par to, kā mēs iemācījām mūsu bērniem pirms ēšanas ielikt klēpī salveti.  Mēs centāmies to viņiem atgādināt divus vai trīs gadus, bet neko nepanācām.  Tad mēs pārvērtām to par ģimenes spēli.

Ja tagad kāds no Dobsoniem notiesā kaut vienu kumosu, pirms ir ielicis klēpī salveti, viņam ir jāiet uz savu istabu un skaļā balsī jāaizskaita līdz divdesmit pieci.  Šī spēle ir ārkārtīgi efektīva, lai gan tai ir daži trūkumi.  Jūs nevarat iedomāties, cik muļķīgi mēs ar Šērliju jūtamies, kad vieni stāvam tukšā mājas istabā, skaitīdami līdz divdesmit pieci, kamēr mūsu bērni ķiķina.  Raians vairs nekad neaizmirst savu salveti, un viņam patīk pārējos pieķert, kad tie ir aizrāvušies ar kaut ko citu.  Viņš sēdēs pilnīgi mierīgi, skatīsies taisni uz priekšu, līdz kamēr tiks apēsts pirmais kumoss.  Tad viņš pieliecas uz pārkāpēja pusi, rāda ar pirkstu un saka: ”Pieķēru gan!”

Spēļu spēlēšana ir viena no metodēm, ko var izvēlēties visos tajos daudzajos gadījumos, kad mērķis ir iemācīt atbildību (nevis uzvarēt tīšu nepakļaušanos).

Vai drīkst ļaut savam bērnam teikt: „Es tevi ienīstu!”, kad viņš ir dusmīgs?

Pēc manām domām – nē.  Citi gan raksta, ka visi bērni reizēm ienīst savus vecākus un viņiem vajag ļaut atbrīvoties no šī naida.  Es ticu, ka ir iespējams (un tas ir daudz veselīgāk) iedrošināt izlādēt negatīvās jūtas, neveicinot dusmu lēkmes un trakošanu.

Ja mans bērns pirmo reizi pietvīcis sarkans no dusmām, izkliegtu pret mani savu naidu, es droši vien pagaidītu, kad šī degsme pāries un tad viņam mīloši un sirsnīgi teiktu:

„Čārlij, es zinu, ka tu šodien biji ļoti dusmīgs, kad mums bija nesaskaņas, un man šķiet, ka mums vajadzētu pārrunāt to, ko tu izjuti.  Visi bērni šad un tad sadusmojas uz saviem vecākiem, īpaši, ja viņi jūt, ka pret viņiem izturas netaisni.

Es saprotu tavu neapmierinātību un man ir žēl, ka mēs nonācām līdz tādam ķīviņam.  Bet tas tev nedod tiesības teikt: „Es tevi ienīstu!”  Tu sapratīsi, ka, vienalga, lai cik ļoti es sadusmotos par kaut ko, ko tu izdari, es tev nekad neteikšu, ka tevi ienīstu.  Un es nevaru ļaut tev runāt ar mani šādā veidā.

Kad cilvēki mīl viens otru, ka mēs ar tevi, viņi negrib viens otru sāpināt.  Man bija sāpīgi dzirdēt no tevis, ka tu mani ienīsti, tieši tāpat kā tev sāpētu, ja es tev pateiktu kaut ko tamlīdzīgu.  Taču tu vari man teikt, kas tevi sadusmo, un es uzmanīgi ieklausīšos.

Ja izrādīsies, ka man nav taisnība, es darīšu visu, ko spēšu, lai izmainītu to, kas tev nepatīk.  Es vēlos, lai tu saproti, ka tu kā parasti vari brīvi man teikt visu ko vēlies, pat, ja tavas jūtas nav sevišķi patīkamas.

Bet tu nekad nedrīkstēsi kliegt un apsaukāties, un taisīt dusmu lēkmes.  Ja tu uzvedīsies tik bērnišķīgi, man būs tevi jāsoda kā mazu bērnu.

Vai tagad tu vēlies man kaut ko sacīt?  (Ja nē, tad apskauj mani, jo es tevi mīlu!)”

Mans mērķis ir atļaut izlādēt negatīvās jūtas, neveicinot varmācīgu, necieņas pilnu, manipulējošu uzvedību.

Vai jūs tādā gadījumā ietu tik tālu, ka atvainotos bērnam, ja justu, ka jums nav bijusi taisnība?

Es to noteikti darītu – un man ir jāatzīstas, ka esmu to darījis.  Pirms dažiem gadiem man bija vairāki smagi pienākumi, kas mani nogurdināja un darīja viegli aizkaitināmu.  Kādu vakaru es biju īpaši īgns un ātrsirdīgs pret savu desmitgadīgo meitu.  Es zināju, ka izturos netaisni, bet es vienkārši biju pārāk noguris, lai labotu savas manieres.  Vakara gaitā es vainoju Daniju par lietām, kas nebija viņas vaina un vairākas reizes viņu nevietā apbēdināju.

Aizgājis gulēt, es jutos slikti par to, kā biju izturējies un es nolēmu nākamajā rītā atvainoties.  Pēc labi izgulētas nakts un garšīgām brokastīm es jutos daudz optimistiskāk.  Pirms mana meita devās uz skolu, es piegāju pie viņas un teicu: „Danij, tu jau droši vien zini, ka tēvi nav perfekti cilvēki.  Mēs nogurstam un kļūstam aizkaitināmi tieši tāpat kā visi cilvēki, un ir brīži, kad mēs neesam lepni par to, kā mēs uzvedamies.  Es zinu, ka vakar vakarā biju pret tevi netaisns.  Es biju šausmīgi īgns un es lūdzu tev piedošanu.”

Danija apskāva mani un pilnīgi nošokēja. Viņa teica: „Es zināju, ka tev būs jāatvainojas, tēt, bet viss ir kārtībā, es tev piedodu.”

Vai var vēl šaubīties par to, ka bērni bieži vien daudz skaidrāk apzinās grūtības starp paaudzēm nekā viņu aizņemtie, nomocītie vecāki?

piezĪmes

2. NODAĻA

John Valusek, Parade Magazine , February 6, 1977, n.p.

Dr. James C. Dobson, Hide or Seek (Old Tappan, N. J.: Fleming H. Revell Company, 1974), n.p.

3. NODAĻA

T. Berry Brazelton, Toddlers and Parents : A Declaration of Independence (New York: Delacorte Press, 1974), pp. 101-110.

From the APA Monitor (published by the American Psychological Association, Washington, D.C.), Vol.7, No4, 1976, n.p.

Dr. Luther Woodward, in Your Child from Two to Five , Morton Edwards, editor (New York: Permabooks, 1955), pp. 95,96.

Dr. James Dobson, Dare to Discipline (Wheaton, III.: Tyndale House Publishers, 1970), p.20.

4. NODAĻA

Marguerite and Willard Beecher, Parents on the Run: A Commonsense Book for Taday’s Parents (New York: Crown Publishers, Inc., © 1955 by Marguerite and Willard Beecher), pp.6-8. Used by permission of Crown Publishets, Inc.

5. NODAĻA

Dobson, Dare to Discipline , pp 37-40.

6. NODAĻA

Dr. Edmund Leach, „We Scientists Have a Right to Play God”, The Saturday Evening Post , November 1968. © 1968 The Curtis Publishing Company, Indianapolis, Inc.

par  AUTORU

DŽEIMS K. DOBSONS, ph.d., ir organizācijas Focus on the Family dibinātājs un prezidents.  Šī labdarības organizācija finansē viņa radio programmas, ko katru dienu pārraida vairāk kā 1000 Amerikas Savienoto Valstu raidstacijas.

Četrpadsmit gadus viņš ir bijis Pediatrijas klīnikas profesors Dienvidkalifornijas Medicīnas Universitātē.  Septiņpadsmit gadus viņš ir kalpojis kā ārstējošais ārsts bērnu slimnīcā Losanželosā, Bērnu attīstības un ārstnieciskās ģenētikas nodaļā.

Viņš kopā ar sievu Šērliju un bērniem Daniju un Raianu dzīvo Dienvidkalifornijā.

Content

Dobsons Džeims Savaldi sava bērna dusmu lēkmes

SATURS

IEVADS

BŪT  VECĀKIEM  IR  GRŪTĀK,  NEKĀ  TAS  IZSKATĀS  NO  MALAS.

MEKLĒJOT  KURSU

CERĪBA  IETIEPĪGAM  BĒRNAM

1. NODAĻA  - Cīņa par varu

KURŠ  IR  PRIEKŠNIEKS ?

KĀDĒĻ  BĒRNI  IZAICINA  AUTORITĀTES

VARAS  HIERARHIJA

SPĒLES,  KO  BĒRNI  SPĒLĒ

DIVU  VEIDU  BĒRNI

VAI  JŪSU  BĒRNS  IR  TIPISKS ?

BRĀĻI  UN  MĀSAS:  PRETĒJIE  POLI

KAS  JĀDARA  UN  KO NEDRĪKST  DARĪT  CĪŅA  NOGURUŠI  VECĀKI

ATSLĒGA  UZ  JŪSU  BĒRNA  POTENCIĀLU

2. NODAĻA  -  Pērt vai nepērt ?

KĀ  VEIDOT  BĒRNA  GRIBU

VAI  TEV  VAJADZĒTU  PĒRT  SAVU  BĒRNU ?

ČETRI  NEPAREIZI  UZSKATI  PAR  PĒRŠANU

3. NODAĻA  -  Soļi  pretim  disciplīnai  katram  vecumam

NO  DZIMŠANAS  LĪDZ  SEPTIŅIEM  MĒNEŠIEM

Vai  jums  ir  grūtais  zīdainis ?

ASTOŅI  LĪDZ  ČETRPADSMIT  MĒNEŠI

PIECPADSMIT  LĪDZ  DIVDESMIT  ČETRI  MĒNEŠI

KĀ   PĀRDZĪVOT  BRIESMĪGO  DIVU  GADU  VECUMU

DIVI  LĪDZ  TRĪS  GADI

Pētījumu  rezultāti  par  tēmu:  «Kas bērnu dara veselīgu un laimīgu?»

KĀ  TIKT  GALĀ  AR  LIELĀKU  MAZULI

DISCIPLĪNA,  KURAI  IR  NOZĪME

ČETRI  LĪDZ  ASTOŅI  GADI

DIVI  VEIDI,  KĀ VEIDOT ATTIEKSMES

ATTIEKSMJU  TABULA

DEVIŅI  LĪDZ  DIVPADSMIT  GADI

Viena  unce  profilakses  vēl  arvien  darbojas

4. NODAĻA  -  Tava  bērna  trauslais  gars

VARDARBĪBA  PRET  BĒRNIEM  UN  TĀS  UPURI

IZVAIRĪTIES  NO  EKSTRĒMIEM

GRIBA  PRET  GARU

PROBLĒMA  AR  BILLIJU

KĀDĒĻ  BILLIJA  VECĀKIEM  NEVEICĀS

KĀ  TIKT  GALĀ  AR  BILLIJU

Dieva  padoms  bērnu  audzināšanā

5. NODAĻA  -  Izplatītās  kļūdas  un  kā  no  tām  izvairīties

KĀPĒC  DUSMAS  NEDARBOJAS

HENRIJA  STĀSTS

SADURSMES  DIAGRAMA

kĀ  BĒRNI  PARĀDA  ATJAUTĪBU

LIELĀ  PATIESĪBA  PAR  DUSMĀM

piemĒrotĀkais  LAIKS  RĪCĪBAI

VAI  TAVS  BĒRNS  VAR  AR  TEVI  MANIPULĒT?

divi   VĪRI,  KURI  SAPRATA  BĒRNUS

6. NODAĻA  -  Kāpēc  profesionāļi  ne  vienmēr  zina  vislabāk

profesionĀlĀs  AUDZINĀŠANAS  SAKNES

morĀlais  RELATĪVISMS  UN  ĢIMENE

radĪtĀja  „RECEPTE”  VECĀKIEM  ŠODIEN

JAUTĀJUMI  UN  ATBILDES

piezĪmes

par  AUTORU