Beins Džons

Slepenā Zinātne cilvēka fiziskai un garīgai pārveidošanai

Džons Beins

Slepenā Zinātne cilvēka fiziskai un garīgai pārveidošanai

SATURS

Priekšvārds ……………………………

Ievads hermētismā…………………..

Daži hermētismā principi…………..

PIRMĀ DAĻA

I

Kas ir okultisms?……………………..

II

Cilvēks……………………………………

III

Gars un dvēsele……………………….

IV

Prāts……………………………………..

V

Vēlmes ………………………………….

VI

Sekss…………………………………….

VII

Dievs…………………………………….

VTII

Dzīvības un nāves noslēpumi…….

Cilvēku problēmas un mokas……………………

OTRĀ DAĻA

X

Praktiskas pamācības materiālās un garīgās pilnības sasniegšanai

XI

Apzinīguma attīstīšana……………………………

XII

Gribas veidošana……………………………………

XIII

Seksuālā izglītošana……………………………….

XIV

Sirds izglītošana……………………………………

XV

Iztēles izkopšana…………………………………..

XVI

Prāta spēka izmantošana………………………..

XVII

Laimes meklēšana…………………………………

XVIII

Ceļš uz Iesvaidīšanu………………………………

Veltīts tiem, kas patiesi cenšas izzināt īstenību un alkst atpestīt sevi no maldiem, nezinās, meliem un ciešanām.

PRIEKŠVĀRDS

Cik uz pasaules cilvēku, tik dažādu viedokļu un uzskatu. Katrs, izmantodams dažādus argumentus, aizstāv «savu» patiesību. Tomēr aiz visām patiesībām slēpjas tikai viena PATIESĪBA.

Kas tad ir patiesība? Patiesība ir tas, kas ir. Tas ir objekts pats par sevi, bez jebkāda subjektīvisma. Patiesību var sasniegt, attīstot objektīvas uztveres spēju un domāšanu, atsakoties no antropocentrisma, kas slēpjas aiz dažu gudrinieku izteikumiem. Pasaulē ir daudz šādu gudrinieku. īstie gudrie klusē līdzīgi sfinksām un tikai retumis paceļ aizsega stūrīti.

Autors nav izvirzījis mērķi nedz sniegt kādu īpašu teoriju, nedz sludināt kādus mistiskus vai reliģiskus principus, nedz aizstāvēt kādas dogmas vai iesaistīties zinātniskā vai filozofiskā diskusijā. Grāmata iepazīstina tikai ar Rozenkreica mācību. Par visiem tajā izteiktajiem apgalvojumiem autors pats ir pārliecinājies. Turklāt viņam ir interesanti vērsties tikai pie tiem, kas patiesi vēlas sevi pilnveidot un sasniegt augstu garīgumu.

Grāmatu sarakstījis cilvēks, kas zina un saprot, tā uzrakstīta vienkāršā un visiem saprotamā valodā. Tā adresēta visiem, kuriem ir acis, lai redzētu, un ausis, lai dzirdētu; tiem, kuri nesamierinās ar zinātniskajiem, filozofiskajiem un sabiedriskajiem aizspriedumiem; kuri jūt, ka ar cilvēku dzimumu «viss nav kārtībā»; kuri cieš, bet nevar rast izskaidrojumu savai sāpei; kuri jūt, ka, saskaroties ar šo grāmatu, dziļi iekšienē sāk vibrēt kāda jutīga stīga; kuri vēlas dzīves īstenību iepazīt pēc savas personīgās pieredzes; kuri jūtas pasaules un apkārtējo cilvēku nesaprasti; kurus vada labākas pasaules ideāls, ko var sasniegt, attīstot garīgumu; kuri nīst nelikumību, nabadzību un tumsību; kuri-tiecas pēc mentālas un garīgas pilnības.

Šī grāmata māca rozenkreiceru okultisma pamatprincipus. īstais Rozenkreiceru ordenis, kas pastāv tikai slepeni, ir saņēmis mantojumā un glabā zinātni, kas ļauj panākt apzinātas pārmaiņas cilvēkzvērā, lai viņu pārvērstu par CILVĒCISKU BŪTNI, KAS KĀ DIEVA BĒRNS APZINĀS SAVU PATIESO LOMU UN IR PAR TO ATBILDĪGS.

Šī zinātne savukārt glabā lielo noslēpumu par cilvēku dzimuma divdabīgumu, kas izpaužas šādi:

IR DIVI CILVĒKU DZIMUMA IZCELSMES AVOTI; VIENS — DZĪVNIECISKAIS UN ZEMES AVOTS, OTRS — CILVĒCISKAIS UN ĀRPUSZEMES AVOTS!

Senos laikos mūsu planētu apmeklēja atnācēji no citpasaules, kas fiziski bija mums līdzīgi, bet citādā ziņā — nesalīdzināmi augstāk attīstīti. Ilgas evolūcijas rezultātā šie ļaudis bija iemiesojuši daudzas Lielā Arhitekta un Augstākā Visuma Alķīmiķa īpašības. Viņu apzinīgums sasniedza tik augstu līmeni, ka salīdzinājumā ar mums tie liktos īsti dievi.

Šīs būtnes atstāja uz mūsu planētas pēcnācējus, kas nemanāmi iejuka citu ļaužu vidū. Šo pēcnācēju gēnos ir apslēptas iespējas, ko viņi mantojuši no tām būtnēm. Rozenkreiceri ir šīs augstās rases tiešie pēcnācēji; tās zinātnes kalpi un sargātāji. Citi pēcnācēji, kas nebija iesvaidīti, kļuva par šīs pasaules izredzētajiem— ģēnijiem, filozofiem, reformatoriem, māksliniekiem utt.

Šie «zvaigžņu bērni» ir īstie CILVĒKI pretstatā CILVĒKVEIDĪGAJIEM DZĪVNIEKIEM, kuru izcelsmes vieta ir Zeme.

Ar šo cilvēku dzimuma divdabīgumu ir izskaidrojamas tā neskaitāmās novirzes un pretrunas. Tas dod mums bagātīgu vielu pārdomām un izskaidro mītus par dievu izcelsmi, kuriem saknes meklējamas tālā senatnē. Tas atklāj Jēzus Kristus noslēpumu, izskaidro stāstu par Kainu un Ābelu, brīnumbērniem, ekstrasensoro uztveri utt.

Dzīvnieciskā Zemes cilvēce vienmēr ir baidījusies no atnācējiem, godinājusi un ienīduši viņus. Tās pārstāvji instinktīvi viņos jūt kaut ko nepierastu un svešu, viņu sejās saskata dievišķu zīmi un apzinās viņu pārākumu. Lielajos cilvēces vēstures konfliktos izpaužas tieši šī sadursme starp dzīvniecisko tumsu un dievišķo gaismu. Homo sapieris iekšienā cīnās divas pretrunīgas jūtas attiecībā uz citpasaules būtnēm: naids un mīlestība. Kamēr šīs citpasaules būtnes ir dzīvas, horno sapieris parasti cenšas tās sist krustā, lai pēc to nāves līdzīgi jukušam, kas nogalina savu labdari, jūsmotu par tām. Šie CILVĒKI vienmēr ir cīnījušies un joprojām neatlaidīgi cīnās par to, lai cilvēci padarītu cildenāku, kamēr asinis alkstošais zvērs nemitīgi meklē piemērotu upuri, lai uz to izgāztu savu niknumu, un tāpēc saplosa tādus cilvēkus kā Zakobs Molē, Kristus, Gandijs vai Kenedijs.

Rozenkreiceru ordenis jebkuram pilsonim, kuram piemīt augsta morāle un patiess sevis pilnveidošanas gars, atklās LIELO NOSLĒPUMU — KĀ CILVĒKVEIDĪGAIS DZĪVNIEKS PĀRTOP PAR CILVĒKU.

Rozenkreiceri savu darbu tur slepenībā, jo ir spiesti izvairīties no uzbrukumiem, ko pret viņiem izdara zvēri, kuri sevi dēvē par cilvēkiem.

Ļoti nedaudziem ir priekšstats par patieso un objektīvo dzīves realitāti, par to, kuras ir īstās vērtības un ko nozīmē iepazīt un atrast sevi, tas ir, vienreiz palūkoties uz sevi un teikt: «Tas esmu es.»

Cilvēciskās būtnes meklē patiesību ar sarežģītu teoriju palīdzību, rītin aprijot visdažādākās zinības, no kurām tās apgūst tikai kultūras un izglītības virsējo slāni, kamēr dvēselē joprojām paliek dzīvnieki tādā pašā līmenī kā alu cilvēki. Tās nesaprot, ka vienīgā vieta, kur var iegūt visu, ir pašu iekšējā pasaule. Tās neņem vērā faktu, ka lielākās pa-

Iirsības un dzīves noslēpumus glabā visvienkāršākās lietas un ka tos nekad nevar atrast sarežģītajās lietās, kas ir samezglotas vai rafinētas. Tas nespēj saprast, ka vienā cilvēka asarā ir vairāk zinātnes, vairāk cilvēcīguma, vairāk patiesības un laimes nekā visās pasaules universitātēs kopā.

Tikai tas, kas iepazinis pats sevi, varēs ar panākumiem pakāpeniski atbrīvoties no dzīvnieciskās sfēras.

Rozenkreiceru zinātne vulgārā, fragmentārā un līdz minimumam sašaurinātā izpratnē pazīstama kā okultisms.

Tie cilvēki, kuri, dzirdot vārdu «okultisms», skepliski pasmaida, neņem vērā, ka okultisms ir tikai maza daļiņa no tām visiem saprotamajām zināšanām, kuras ir pieejamas nekompetentajiem. īstās zināšanas var iegūt tikai tajā daļā, kas nekompetentām acīm ir apslēpta. Šīs zināšanas nekad nav bijušas pieejamas pasaulei, un tās iegūstamas, I ikai izejot īsteno Iesvaidīšanu par rozenkreiceriem.

Šī grāmata daudziem var kļūt par tiem vārtiem, pa kuriem viņi ieies jaunā, daudz cildenākā un cilvēcīgākā dzīvē.

Mateja evaņģēlija 7. nodaļas 13.—14. pants vēsta: «Ieeita pa šaurajiem vārtiem, jo vārti ir plati un ceļš ir plats, kas aizved uz pazušanu, un daudz ir to, kas pa tiem ieiet. Bet šauri ir vārti un šaurs ceļš, kas aizved uz dzīvību, un maz ir to, kas to atrod.»

Džons Beins

IEVADS HERMĒTISMĀ

Hermētisma filozofija ir zinātņu Māte, no kuras ir cēlušās visas zinības, jo tās pamatprincipi ir dzīves un Dabas likumi, attiecībā uz kuriem šaubu un ticības alternatīva nepastāv.

Hermētisms nav teorētiska vai abstrakta filozofija, tas ir zinātne, ko pilnībā apstiprina prakse; tas nav kādas atsevišķas personas izgudrojums, kaut arī to sludināja Hermejs Trismegists — lielais filozofs, kas saskaņā ar leģendu dzīvojis pirms 15000 gadiem.

Hermētisms patiesi atspoguļo dabas likumus, kas nosaka cilvēcisko būtņu eksistenci, valda virs Zemes un Visumā. Hermētisms nav nedz politiska kustība, nedz reliģija, nedz ezoteriska sekta, nedz tradicionālo zinību akadēmija. Tā ir zinātne, kas māca dzīvot gudri, saskaņā ar dabas likumiem, kas nosaka mūsu eksistenci, lai mēs iegūtu iekšēju mieru un veidotu harmoniskas attiecības ar saviem tuvākajiem. Hermētisma filozofija māca cilvēku apzināti pieņemt sabiedrībā iedibinātās cilvēku attiecības, pārvarēt egoismu, naidu, nesaprašanos un fanātismu.

Cilvēciskajā būtnē, kas pievēršas šai filozofijai, tiek attīstītas augstākās spējas, tāpēc katrs indivīds apzināti palīdz veidot jauno pasauli, kas ir cilvēcīgāka, taisnīgāka un visiem paver lielākas iespējas. To var panākt, sasniedzot cerebrālo apziņu, kura ir daudz augstāka par parasto, viduvējo apziņu, ļauj atraisīt daudzas līdz šim apslēptās spējas, sasniegt augstāko izpratni un pārņemt visaugstākās morāles un ētikas vērtības. Šī pārvērtība ir līdzvērtīga iekšējās nobriešanas procesam, kurš indivīdu pārvērš par būtni, kas ir pienācīgi sagatavota tam, lai dzīvē gūtu panākumus.

DAŽI HERMĒTISMA PRINCIPI

Izpratne. Hermētisma filozofs neoperē ar dogmām. Viņš neatzīst nevienu patiesību, to nepārbaudījis. Viņš pieņem Mācības, domā par tām un, apguvis tās, pārbauda ikdienas dzīvē. Viņš ir atvērts visām iespējām un rūpīgi izraugās savā dzīvē speramos soļus, cenzdamies apgūto vienmēr izmantot praksē, jo viena no hermētisma filozofijas pamatiezīmēm ir tās praktiskais un aktīvais raksturs. Katram filozofam ir jābūt atbildīgam paisa vu meklējumu praktiskumu un precizitāti. Hermētisms piedāvā dažādas iespējas sevi pilnveidot kā cilvēcisku būtni.

Patiesība. Hermētisma filozofam jābūt mūžīgam patiesības meklētājam. Ir jājūt atšķirība starp divām patiesībām; primāro patiesību — to, kas atrodas visa redzamā viņā pusē, un vispārizplatīto patiesību, tas ir, puspatiesību. Primārā patiesība — tā ir Patiesība, kas vienmēr ir pastāvējusi un pastāvēs, kas pauž Dabas likumus, kuri valda Visumā.

Lai gūtu panākumus Patiesības izpratnē, ir jākļūst par Prātnieku. Turklāt galvenās grūtības rada daudzās puspatiesības, kuras lielākoties ir saistītas ar nejaušiem apstākļiem. Tās var būt pareizas šodien, bet rīt jau vairs tādas nebūs. Vieni tās var uzskatīt par pareizām, bet citi — par aplamām, jo tās ir saistītas ar dažādiem viedokļiem, kurus nosaka kultūras, vēstures vai ideoloģijas atšķirības.

Panākumi. Tie tiek gūti tad, kad savos centienos, kuri ir vienlīdz materiāli un garīgi, esat sasnieguši izvirzīto mērķi. Panākumi ir atkarīgi no dziļas izpratnes par to, ko vēlas sasniegt cilvēks, ja ir neatlaidīgs, apveltīts ar iekšēju uzticību savam mērķim un gribasspēku un ir atbrīvojies no pretrunām un trūkumiem.

Brīvība. Tā ir indivīda iekšēja spēja izdarīt dzīvē izvēli un veltīt dzīvi augstākām vērtībām, pārvarot aklas kaislības un negatīvu ārējo ietekmi. Vienīgi īsta brīvība nav atkarīga no ārējiem apstākļiem, tā drīzāk ir iekšējs priekšnosacījums, lai indivīds varētu stiprināt savu augstāko gribu, būdams brīvs no jebkuras piespiešanas vai atsvešinātības. Parasti brīvības jēdziens tiek traktēts kā «libertinisms», kas patiesībā ir tikai mehāniska un akla zemisku dziņu izpausme. Šis nepai'eizi traktētais jēdziens var radīt draudus sabiedrības un valsts labklājībai.

Disciplīna. Tā ir personas spēja atteikties no tūlītējiem priekiem lielāku un svarīgāku mērķu dēl.

Gribasspēks. Tas ir galvenais līdzeklis vēlamā mērķa sasniegšanai un šķēršļu pārvarēšanai. Parādīt gribasspēku nenozīmē «darīt to, ko gribas», drīzāk gan tas nozīmē «darīt to, ko negribas», bet ko ir nepieciešams darīt. Gribasspēku var attīstīt tāpat kā muskuļus. Tieši šis spēks paver ceļu personības izkopšanai, materiāliem un garīgiem panākumiem.

Darbs. Tas ir svēts tiem, kas nodarbojas ar hermētismu, jo darbs norūda raksturu un padara cildenu cilvēcisko būtni. Tas atbrīvo indivīdu no bezjēdzīgās dīkdienības, kas parasti ir visu netikumu cēlonis. Darbs ir līdzeklis, ar kura palīdzību valsts kļūst bagāta. Katrs darbs ir cildens; tas ir vienīgais likumīgais bagātības avots. Jēdziens «žēlastība» Dabai ir svešs, tāpēc cilvēka panākumi ir tieši atkarīgi no viņa spējas pūlēties un strādāt.

Kapitāls. Hermētisma filozofam īstais kapitāls ir nevis nauda, bet katras personības iekšējā bagātība. Šī bagātība ir neizsmeļama; tā ļauj «radīt» to, kas cilvēciskajai būtnei pieder. Kad hermētisma filozofs iegūtās zināšanas izmanto praksē un gūst panākumus sava ķermeņa un gara izkopšanā, viņam paveras tiešs ceļš uz šo neizsmeļamo avotu. Līdz ar to viņš varēs materializēt savas idejas un vēlmes un realizēt savus projektus tādā mērā, kādā viņš būs spējīgs pārvarēt aklo egoismu, kas liek necienīt sava tuvākā tiesības.

Tēvzeme. Ir nepieciešams individuālā līmenī izkopt cildenās īpašības, kas atsevišķu personību pārvērš par sevišķi svarīgu valsts bagātību. Lielu un varenu valsti var radīt, apvienojot pilsoņus, kas lepojas ar savu dzimteni un kas sevi bez atlikuma veltī vispārējai labklājībai un uzplaukumam.

Esprit de corps (ķermeņa gars). Cilvēks pats par sevi ir ķermenis; ģimene — ķermenis; valsts — ķermenis, un Visums arī ir ķermenis. Tā ir patiesība, kura tiem, kas apgūst hermētismu, ir dziļi jāpārdomā, jo Visumā noteicošā ir ķermeniskā sākotne. Visos ķermeņos valda pamatlikums, kas skan tā: «Viens par visiem, un visi par vienu.»

Visi lielie cilvēces sasniegumi gūti saskaņā ar šo likumu. Ja analizējam sava fiziskā ķermeņa struktūru, ir acīm redzams, ka no bioloģiskā viedokļa tas nav viens vesels, bet drīzāk gan to veido savstarpēji saistītas sistēmas — elpošanas, asinsrites, gremošanas un vairošanās sistēma. Šo mehānismu harmoniski saskaņota darbība ir veselības un dzīvības garantija. Tas pats notiek arī prāta līmenī. Mentālā veselība ir spēcīga un briedumu sasnieguša «Es» vadītas vienotas integrētas domas sinonīms.

Daudz liela ļaunuma cilvēce piedzīvojusi tāpēc, ka šī ķermeniskā sistēma tikusi izjaukta. Katrs cilvēks vēlas darīt to, kas atbilst viņa iegribām, nedomājot par vispārējo labklājību, — tā rodas nesaskaņas un haoss. Vispārējai un personiskajai labklājībai ir jābūt līdzsvarotām, lai savstarpēji neierobežotu viena otras brīvību.

Hermētismā smeltās zināšanas, ja skolnieks tās apguvis, apzinoties atbildību un augstāko perspektīvu, viņam nodrošinās visnotaļ pozitīvas un jūtamas pārmaiņas dzīvē, dos personisku gandarījumu, kādu viņš nekad agrāk nav izjutis. Viņš iemācīsies just baudījumu, ko sniedz patiesība, un izprast ikdienas dzīves pieredzes dziļo jēgu.

Viņš varēs kļūt patiesi gudrs un būt īsts uzvarētājs.

Hermētisma pamatatziņa ir šāda: Pārvarēt pašam savas robežas.

PIRMĀ DALA

>

I KAS IR OKULTISMS?

Pēdējos gados zinātnes un tehnikas  progress sasniedzis neiedomājamus tempus. Visās cilvēka darbības sfērās ir radušies jauni un revolucionāri jēdzieni. Par fiziku, ķīmiju, ķirurģiju, medicīnu un citām jomām esam uzzinājuši vairāk nekā jebkad agrāk. Nav tālu arī laiks, kad cilvēki varēs ceļot pat uz citām planētām. Taču pats cilvēks vispār nav mainījies. Viņa smadzenes strādā tieši tāpat kā divus tūkstošus gadu pirms Kristus. Bailes, naids, ciešanas un nemiers ir tādi paši. Iekšējā pasaule tā arī palikusi neapgūta. Daudz ir kļuvis zināms par matērijas un enerģijas noslēpumiem, bet nekas nav zināms par saprātu vai spēku, kas uztur dzīvību. Reti kurš var droši apgalvot: «Es sevi pazīstu.»

Un tomēr šķiet, ka ļaužu vairumu, kas lepojas ar cilvēku šķietamo varu pār Dabu, tas nesatrauc. Tikai tad, kad pa laikam iejaucas slimība, nelaime vai nāve, lai iemācītu pazemību, cilvēks, kas augstprātīgi uzskatījis sevi par Visuma pavēlnieku un kungu, salauzts un bezspēcīgs gluži kā pirmatnējais cilvēks noliec galvu trakojošās stihijas priekšā.

Tikai šādos brīžos viņš domā par dzīvi un jautā sev: «Kas tad ir dzīve? Kāpēc Dievs ir tik netaisns? Kas es esmu? No kurienes nāku un kuip eju? Kāpēc mēs visi esam nolemti nāvei? Vai tiešām laimes nav?»

Tie, kas ir pārāk materiālistiski noskaņoti vai pārāk slinki, lai nodotos šādām pārdomām, apmierinās ar to, ka visu piedēvē nejaušībai.

Reliģijas ar visiem iespējamiem līdzekļiem cenšas nomierināt cilvēkus, izmantojot dogmas, kuras saista ar dievišķu izcelšanos. Savukārt zinātnes likumus, kas ir nepielūdzami loģiski un spēcīgi, grūti savienot ar reliģijas dogmām, kas balstās tikai uz ticību.

Cilvēka iekšējo pasauli piepilda satraukums un bailes no rītdienas. Lai mazinātu satraukumu un mokas, kas rodas, lūkojoties uz šo pasauli, kura šķiet haotiska, netaisna un pilna nejaušību, cilvēks cenšas iegūt materiālā progresa labumus, radīt ap sevi greznības un izpriecu atmosfēru. Piedaloties sabiedriskajā dzīvē, apmeklējot viesības un uzturot draudzīgus sakarus, viņš cenšas aizmirst dvēseles tukšumu un aizvērt acis, lai neredzētu briesmīgo dzīves teātri.

Sajā haosā pastāv slepena biedrība, kas tūkstošiem gadu tīru un neskartu ir saglabājusi zinātni, kura sniedz citādu — cildenu un apzinātu priekšstatu par pasauli. Ar tā palīdzību cilvēki var iepazīt sevi, izdibināt dzīves un īstenības noslēpumus un atraisīt savas apslēptās mentālās spējas. Šī slepenā biedrība ir HĒRMĒTISMA piekritēju — rozenkreiceru ordenis. Šī brālība savos slepenajos rakstos glabā zinātni, kuras saknes sniedzas dziļā senatnē un kuru cilvēcei ir pavēstījuši atnācēji no kosmosa. Šī zinātne ir okultisms, kura īstenā mācība ir slepenībā tīta. Līdz parastajiem cilvēkiem, kuri nejauši atklājuši niecīgu daļiņu no šiem noslēpumiem, ir nonākuši tikai subjektīvi okultisma tulkojumi. Šīs zināšanas izdevies paturēt slepenībā tāpēc, ka tām piekļūt varēja tikai tie, kuri vēlējās nopietni mācīties un bija sasnieguši zināmu līmeni savā dvēseles evolūcijā. Mēs šādu prasību varam pielīdzināt likumam, kas piešķir zināmas tiesības tikai tiem, kuri jau sasnieguši 21 gada vecumu.

Ir izplatīts maldīgs priekšstats par to, ka cilvēks ir saprātīga būtne, kuras organisms ir pilnīgi attīstīts. Tieši otrādi — cilvēks joprojām atrodas uz savas intelektuālās attīstības sliekšņa. Daudzu tūkstošu gadu laikā parādījās cilvēki, kuri salīdzinājumā ar citiem bija sasnieguši daudz augstāku attīstības līmeni, kurus bija izglītojusi un iedvesmojusi rozenkreiceru zinātne. Senos laikos tās centrs atradās Ēģiptē, kur tā arī ir radusies, pateicoties savam pamatlicējam Hermejam Trismegistam.

Daži no šiem cilvēkiem ir zināmi, piemēram, Pitagors, Sokrāts, Platons, Orfejs, Dante, Dekarts, Franklins, Edisons, Ņūtons un Bēkons. Viņi, tāpat kā daudzi citi, veidoja īsto gara aristokrātiju, kas ir nesalīdzināmi svarīgāka par to vai citu sabiedrisko vai finansu aristokrātiju.

Visas cilvēces vēstures gaitā rozenkreiceri cikliski parādās un pazūd. īpaši pazīstami viņi bija 15.—17. gadsimtā, kad kļuva slaveni kā magi, prātnieki un alķīmiķi, bet drīz vien pēc tam pazuda, veicot savu slepeno darbu cilvēces labā tādējādi, ka atstāja tikai noteiktu avangardu — rozenkreiceru mācības skolotājus, kas mācīja tos, kuri, pateicoties sasniegtajam apzinīguma līmenim, bija šīs mācības cienīgi.

Diemžēl daži indivīdi, kuriem bijusi īslaicīga saskarsme ar īstajiem rozenkreiceriem, nodibināja tīri komerciāla rakstura organizācijas un pasludināja tās par rozenkreiceru organizācijām. Šādi viltvārži, izmantojot veselu kaudzi dokumentu, kuros viņi tiekot atzīti par «vienīgiem īstenajiem rozenkreiceriem», centās pierādīt savu likumīgumu. Bet viņi aizmirsa, ka pēc tradīcijas īstens rozenkreicers sevi apliecina nevis ar dokumentiem, zīmēm vai vārdiem, bet gan ar savām zināšanām un rīcību, ar savu eksistences, runas un rīcības veidu. Kaut ari šādas pseidorozenkreiceru organizācijas nebija saistītas ar īstajiem 15. gadsimta rozenkreiceriem, tām bija pozitīva nozīme, jo tās modināja vienkāršo cilvēku interesi šajā virzienā.

Gluži tāpat kā izglītības sistēmā, kur ir pamatskolas, vidējās un universitātes izglītības līmenis, arī īstajiem rozenkreiceriem ir līdzīga posmsecība. Un tikai organizācijā, kurā indivīds iziet īstu, nevis simbolisku Iesvaidīšanu, viņš iegūs augstākās zināšanas. Šajā ziņā īpašu jēgu iegūst teiciens: «Daudz ir aicinātu, bet maz izredzētu.» Daudzi okultisma gaismu ir meklējuši dažādās organizācijās, bet tikai nedaudzi ir atraduši īsto, kurā patiesi atspīd gaisma un atklājas patiesība, jo tikai tie, kurus vada paša gars, ir spējīgi to atrast.

Kaut arī ir milzum daudz mācību centru, nevienā pasaules daļā, nevienā skolā, nevienā universitātē indivīdam nemāca, kā dzīvot. Visai reti sastapsit kādu, kurš varētu droši apgalvot, ka zina, kā jādzīvo, jo ne jau intelekts, kultūra vai goda nosaukums dod šo mākslu. Paradoksāli, bet bieži vien tieši tie, kas, spriežot pēc ārienes, šķiet viskulturālākie, patiesībā izrādās satriecoši neizglītoti, jo pats briesmīgākais analfabētisms ir nepazīt sevi, nezināt dzīvības noslēpumu un to noslēpumu, kas saistīts ar mūsu Tēvu jeb Radītāju, kuru saucam par Dievu. Tādiem ir svešs nāves, mīlestības, labestības, skaistuma un īstas gudrības noslēpums, ir sveša brālība un tā saikne, kas vieno visus cilvēkus virs Zemes.

Mēs dzīvojam laikā, kad, neskatoties uz lielo kristiešu skaitu, Kristus mācība par to, kā «mīlēt tuvāko», ik dienas tiek iemīta dubļos. Likums «stiprajam vienmēr taisnība» svin uzvaru, un dzīvniecisks egoisms kalpo par vairogu un aizsegu tiem cilvēkiem, kuru vislielākā vēlēšanās ir iegūt pēc iespējas vairāk naudas, lai tīksminātos par varu, ko dod bagātība.

Tikai, sastopoties ar nāvi, atkal tiek piesaukta ideja par Dievu, mīlestību un garu.

Laime izmisīgi tiek meklēta materiālos labumos, kas visnotaļ stimulē jutekliskas izjūtas un rada sava veida juteklisku eiforiju. Kaut arī zinātne ir ieguvusi varu pār matēriju, indivīds ir attīstījies diametrāli pretējā virzienā: viņš ir kļuvis par savu materiālo ieguvumu vergu. Daudzi cilvēki strādā vaiga sviedros, lai uzturētu greznu automobili. Daudzi cilvēki zaudē cilvēcisko cieņu, zemojoties zelta dēļ, apreibinoties vai arī gūstot labumu no citu nelaimes.

Tie, kas dzīvo tikai materiālu labumu dēļ un tīksminās par juteklisko eiforiju, nespēj saprast, cik daudz cilvēcisku īpašību viņi ir zaudējuši. Materiālie labumi hipnotizē un pazudina gluži kā žņaudzējčūska, kura apbur putnu, pirms to aprij.

Tomēr arī šajā šausmīgā materiālisma laikmetā ir izredzētas būtnes, kuras alkst izzināt dzīvības noslēpumu, uzvarēt likteni, vairot mīlestību un brālību cilvēku vidū, izskaust pasaulē ļaunumu, veidot savu raksturu, lai pārvarētu netikumus, kompleksus, vājumu utt. Ir daudz tādu, kas, izjutuši lielas mokas vai būdami apzinīgi un saprātīgi kopš dzimšanas, izmisīgi meklē zinību gaismu, kura tiem palīdzētu atrast sevi, lai sasniegtu visu, ko vini dzīvē vēlas.

Vieni grib zināt, kāpēc viņus it kā vienmēr vajā «neveiksmes»; citi nav atraduši laimi mīlestībā vai ari nevar gūt uzvaru dzīvē tādēļ, ka ir kautrīgi vai viņiem trūkst individualitātes. Ir tādi, kuri sirgst ar neārstējamām nervu vai psihiskām slimībām vai citām kaitēm, bet var iemācīties, pareizi liekot lietā prātu, pārvarēt tās vai mazināt to ietekmi. Šie cilvēki, kuri paliek savā ģimenē nesaprasti, ir vientuļi mīlestībā, cieš no garīgas izolācijas, bēdām vai viltus, var atbrīvoties un kļūt par uzvarētājiem.

Tie, kurus moka dažāda rakstura problēmas, lai cik briesmīgas tās liktos, nedrīkst krist izmisumā. Okultisms ir cildena un svēta zinātne, kas māca gudri dzīvot, pareizi izmantojot Dabas spēkus.

Okultisms pēta cilvēku un dabas likumus un to, kā šie likumi darbojas un kā tie ietekmē cilvēciskas būtnes. Par okultismu šo zinātni sauc tāpēc, ka tā patiesi ir «slepena», tā nav pieejama zemisku kaislību pārņemtām, egoistiskām un atriebīgām būtnēm vai materiālo labumu vergiem.

Vārds «okultisms» klausītājos rada negatīvu reakciju, jo ir kļuvis par «maģijas», «dēmonoloģijas»v «sātanisma» un citu tamlīdzīgu vārdu sinonīmu. Plašā un izdomājumiem pieblīvētā literatūra par šiem tematiem, kas haotiski sajaukta zem kopīga nosaukuma «okultās zinātnes», ir visnotaļ veicinājusi šāda viedokļa izplatīšanos. Šādas grāmatas lielākoties ir sarakstījuši godkārīgi indivīdi, kuri nekad nav saskārušies ar patieso svēto okultismu, bet vienīgi studējuši ezoterisku teoriju fragmentus no tikpat nepatiesām un izdomājumu pilnām grāmatām. Šarlatānisms un okultisms cilvēku priekšstatos ir viens un tas pats. Pseidookultisti, slēpjoties zem mākslota svinīguma un teatrālisma maskas, propagandē maģiskus spēkus, gaišredzību un spēju izsaukt savus iemiesojumus no pagātnes, bieži sevi identificējot ar kādu slavenu iepriekšējo gadsimtu personu.

Līdzīgā veidā liela uzmanība tika pievērsta okultajiem fenomeniem Indijā un Tibetā, par kuriem liecības snieguši eiropieši, tāpēc visi, kas interesējas par okultajām zinātnēm, vērš savus skatienus uz šim zemēm, jo cer tur atrast to, ko nav izdevies sameklēt savā dzimtenē. Viņi naivi tic, ka ir spējīgi divpadsmit stundas pēc kārtas nodoties astrālai projekcijai, «vērojot savu nabu» vai meditējot. Viņiem šķiet, ka šis ir visideālākais stāvoklis, pēc kura cilvēciskai būtnei vajadzētu tiekties. Viņi nesaprot, ka sarežģītie vingrinājumi, ko sauc par jogu, ir tikai līdzeklis tāda mērķa sasniegšanai, kuru eiropietim ir vieglāk sasniegt ar citām viņa spēkam, aktivitātei vai enerģijai vairāk atbilstošām metodēm, kas neļauj ieslīgt indusu pasivitātē un apātijā. Austrumu un Rietumu mentalitāte stipri atšķiras, tāpēc nav gudri Rietumu cilvēkiem pārņemt indiešu praksi, kas viņus var novest pie personības sabrukuma.

Mūsdienās ir daudz filozofiska rakstura organizāciju, kas dara daudz laba, bet ir visai tālu no tā, lai meklējošam indivīdam ļautu nodibināt īstu savienību ar Izīdu un izzināt Dabas noslēpumus. Varbūt no tūkstoš okultisma skolām tikai vienā šāds meklētājs iegūs patiesās zināšanas un izies patieso Iesvaidīšanu. Pārejās ir tikai mācību centri, kuros var iegūt vienīgi teorētisko informāciju, nevis zināšanas vai gudrību.

Okultisma galvenais mērķis ir atbrīvot cilvēciskās būtnes no gara tumsības, sāpēm, zvēriskuma, meliem, likteņa un nāves, lai reiz pārveidotu šo pašauti un radītu jaunu, kurā cilvēki apzinātos sevi un justos visnotaļ atbildīgi par sevi.

Daudzi ar lielu entuziasmu nostājušies uz šā pilnveidošanās ceļa, bet viņi tic, ka pietiek ar trim vai četrām lūgšanām, meditācijām vai kvēliem solījumiem, lai ar Dieva žēlastību iegūtu varu un dažādas zināšanas. Ir jābūt reālistam, jo visam šajā dzīvē ir sava cena. Okultisms ir zinātne, kura prasa uzticību, cītību un neatlaidību mācībās un praktiskajās nodarbībās, jo tai ir liels mērķis — pazīt un izprast Dievu, cilvēku un dzīvi. Daudziem cilvēkiem entuziasms izsīkst, jo viņi, pamācījušies vienu vai divus gadus, grib tik īsā laikā apgūt visu.

Lai iegūtu doktora grādu, jāmācās apmēram 20 gadus, bet daži cilvēki grib izzināt dzīves noslēpumu divos trijos gados. Kaut ko lielu var sasniegt tikai tad, ja ir bezgalīga neatlaidība, drosme un absolūta ticība sev. Nav šaubu, ka tiem, kuri grib tikai mainīt un norūdīt raksturu vai gūt zināmus panākumus materiālajā ziņā, nav nepieciešams pielikt tikpat daudz pūļu kā tiem, kuri vēlas panākt apvienošanos ar savu garu.

Tie, kuri mācās ziņkāres dēl, velti kavē laiku un apdraud savu dzīvību, jo patiesības liesma spej sadedzināt tos, kuru dvēseles nav attīrītas no egoisma un zemiskajām cilvēku kaislībām.

Dažādas sektas tin skolas savā mācību procesā izmanto okultisma principus, lielākoties gan ar citiem nosaukumiem. Kā piemēru var minēt masonismu, martinismu, jogu. Ikviens, kuram ir kāds priekšstats par okultismu, sapratīs, ka reliģiskās institūcijas ir īstas slepenās biedrības, un tieši tāpēc visas reliģijas savām ceremonijām ir pārņēmušas dažādus simbolus no iepriekšējo gadsimtu slepeno brālību arsenāla. Piemēram, katoļiem Izīda ir pārvērtusies par jaunavu Mariju; seno ēģiptiešu dzīvības simbols— svētais krusts Anks — par katoļu krustu; mirušo aizbildņa Anubisa burvju nūjiņa — par bīskapa zizli; rituālās buršanas ceremonijas — par mesu utt.

Šāda veida kustības apgūst tikai mazu daļiņu no šīs zinātnes — vienīgi tās zināšanas, kuras var izmantot savā labā. Tieši tā rīkojas dažas reliģijas, kuras ar saviem sekotājiem apietas kā ar aitām, neatklājot ceremoniju un simbolu patieso jēgu, un garīdznieki, kas apgalvo, ka tas ir «noslēpums».

Daudz augstāku līmeni ir sasniedzis masonisms, kura filozofija un simbolika pilnībā ir aizgūta no rozenkreiceriem. Šī izcilā organizācija, kurn mēs dziļi cienām, lielā mērā ir veicinājusi rozenkreiceru brīvības, vienlīdzības un brālības ideālu īstenošanu dzīvē. Diemžēl šī organizācija ir pazaudējusi daudzas no tām atslēgām, ar kurām var piekļūt hermētisma zinātnei, un tagad Iesvaidīšana tajā ir tīri simboliska.

Senajā Ēģiptē okultisma apgūšana bija priesteru un faraonu privilēģija. Tieši tur darbojās Hermejs Trismegists, kuru uzskata par mūsdienu okultisma tēvu un kurš rozenkreiceru gudrības apkopoja septinu principu veidā. Tie tagad ir pazīstami kā Septiņi Hermētisma Principi, kas veido hermētisma pamatu un ir tā atslēga, ar kuru var piekļūt visām parādībām. Šie principi ir šādi: Prāts, Sakarība, Vibrācija, Polaritāte, Ritms, Cēloņi un sekas, Radīšana.

Prāts: «Viss ir prāts, enerģija ir izplatīta visur. Visums ir mentāls.»

Sakarība: «Kā augšā, tā arī lejā; kā lejā, tā arī augšā.»

Vibrācija: «Nekas nav nekustīgs; viss vibrē.»

Polaritāte: «Viss ir divdabīgs. Visam ir savs pretstats, pretstati pievelkas.»

Ritms: «Viss sastāv no uzplūdiem un atplūdiem, no tiešām un atgriezeniskām darbībām, no progresa un regresa.»

Cēloņi un sekas: «Nekas nenotiek nejauši. Viss ir likumsakarīgs.»

Radīšana: «Itin visā ir ietverts dzīvības spēks. Tam ir vīrišķā un sievišķā sākotne.»

Rūpīgi izstudējot šos principus, var iegūt īsto atslēgu, ar ko atvērt visas mācības vārtus.

Daba savās dzīlēs slēpj vislielākos dzīvības noslēpumus, un tie, kas, sekojot Kristus mācībai, «kļūs kā bērni», «varēs to lasīt kā atvērtu grāmatu».

Šo zinātni ir cienīgi apgūt tikai tie, kas atbilst šādām prasībām: seko cilvēces labklājības ideālam, kuram ir svešs personiskais labums; iestājas par mīlestību, vienlīdzību un brālību starp visām cilvēciskajām būtnēm neatkarīgi no to šķiriskās piederības, rases un ādas krāsas; dedzīgi vēlas sasniegt morālu un garīgu pilnību un uzvarēt ciešanas.

Ja tu gribi pilnveidoties, uzklausi okultisma mācību:

«Tev nebūs nekas liegts, ja tu sapratīsi, apgūsi un iedzīvināsi patiesā okultisma dievišķo zinātni, kas ļauj cilvēkam apzināti identificēt sevi ar dievišķo principu, kuru viņš nes sevī.»

Šī grāmata ir tikai mazs gaismas stariņš pasaules tumsā — stariņš, kas rāda ceļu visiem, kuri vēlas atrast patiesības mirdzumu paši savā garā. «Iepazīsti pats sevi» — šim aicinājumam jākļūst par mūsu devīzi ceļā uz gudrības templi.

II cilvĒks

Homo sapiens ir nepastāvīgs, pretrunīgs un zemiskām kaislībām pakļauts radījums, kas iemieso visdažādākās tendences. Te viņš paceļas bezgalīgos labestības, mīlestības un upurēšanās augstumos, te atkal nogrimst vislielākajos zvēriskuma un ļaunuma dziļumos. Cilvēciskais radījums — tas ir cilvēks un zvērs vienlaicīgi, un viņa «Es» pastāvīgi un nepārtraukti svārstās starp šiem diviem poliem — lopiskumu un dievišķumu.

Šīs divdabības dēļ ir jārada cita cilvēku klasifikācijas skala, kurā nav nozīmes intelektuālajai attīstībai, zināšanām, politiskajai varai vai bagātībai. Šai klasifikācijai jāparāda, cik tuvu vai tālu cilvēks atrodas no sava dzīvnieciskā stāvokļa.

Intelekts, sabiedriskais stāvoklis, kultūras līmenis vai finansiālā situācija neko neliecina par indivīda cilvēciskajām īpašībām. Zinātnieks, aristokrāts vai spīdošs politiķis dzīvnieciskajam stāvoklim var būt daudz tuvāk nekā neizglītots cilvēks. Apzinīgums ir tā īpašība, kas nosaka šīs atšķirības starp cilvēkiem. Indivīds ir jo apzinīgāks, jo tālāk viņš at7-odas no dzīvnieciskā stāvokļa, un otrādi. Apzinīguma līmeni nosaka cilvēka spēja eksistēt un darboties neatkarīgi no psihiskā automātisma. Prāts var pareizi funkcionēt tikai tad, kad tas ir brīvs no emocionāliem traucējumiem un instinktīvām dziņām, jo tas viss kropļo un aptumšo domas. Mēs varētu teikt, ka apzinīgums — tas ir «Es», kas vada prātu.

Taču var atrast intelektuāli attīstītu personību, kura nav apzinīga, jo intelekts un apzinīgums ir dažādas lietas.

Tā kā fiziskās parādības ir iespējams mērīt, klasificēt un izskaidrot, attiecībā uz tām var noteikt zināmas likumsakarības. Bet tas neizdodas attiecībā uz garīga rakstura parādībām, jo mums ir priekšstats vienīgi par «apzinīgo» prātu, kas ir tikai daļiņa no veselā. Kad nonākam līdz «neapzinīgajam» prātam, atrodamies gandrīz pilnīgā tumsā. Labi zināms, ka «neapzinīgais» prāts ir mānīgs, pakļāvīgs un spriest nespējīgs. Kā var noteikt, kad indivīds domā apzināti un kad neapzināti? Acīmredzot nākas pieņemt, ka tad, ja domāšanas pamatā ir neapzināts stāvoklis, domāšana izi'ādās apšaubāma. Skaidru zināšanu trūkums par mentāliem procesiem liek mums šaubīties par to efektivitāti. Tas arī mudina noliegt, ka uztveri var nopietni traucēt tādi faktori, par kuriem mums nav priekšstata. Iedomājieties kādu apgalvojam, ka visas cilvēciskās būtnes esot vājprātīgas un vienmēr tādas bijušas. Kā mēs to varam atspēkot? Uz ko mums atsaukties? Vai iespējams, ka cilvēka mentālais stāvoklis ir nepilnīgs? Ka prāts ir zaudējis vai tam nekad nav piemitušas dažas būtiskas īpašības, kuras nepieciešamas, lai tas pienācīgi pildītu savas funkcijas? Tātad šīs parādības skaidrošanas un praktiskās izpētes grūtības ir acīm redzamas, jo kaut ko tādu varētu veikt vienīgi tad, ja vispirms iegūtu tās spējas, par kuru nepietiekamību ir runa.

Rozenkreiceru filozofija apgalvo, ka dažas būtiskas cilvēka prāta spējas ir atrofējušās, taču tās var atjaunot ar praktiskām nodarbībām, kuras piedāvā rozenkreiceri. Iepriekšminētais apgalvojums pietiekamā mērā izskaidro un attaisno dažādās novirzes cilvēku uzvedībā.

īstie rozenkreiceri ir neparasti attīstītu atnācēju tiešie mantinieki. Šie atnācēji, kas ieradās no tālienes, iemācīja, kā universāli attīstīt prātū. Pseidorozenkreiceri ir tie, kuri apgūst un popularizē dažas disciplīnas nolūkā norūdīt gribu, audzināt raksturu un iemācīties uztvert dažas ekstrasensoras parādības. Un tomēr, kad tas viss ir apgūts, viņiem pietrūkst to īpašību, kuras cilvēka domāšanā ir atrofējušās.

Taču cilvēkā ir apslēpts visu noslēpumu noslēpums, jo cilvēks ir Dieva dēls un būtībā veidots pēc Dieva ģīmja un līdzības. Viņš ir važās iekalts dievs, kuram piemīt dievišķs spēks un gudrība, bet kurš neprot to izmantot, jo ir piekalts matērijai. Viņš ir tā visa patīkamā vai nepatīkamā vergs, ko uztver ar savu maņu orgānu palīdzību.

Tādas īpašības kā tieksme pēc komforta, alkatība, nesātība, augstprātība, skopums, godkārība un tūkstošiem citu valda pār šo mikrokosmosu, ko mēs saucam par «cilvēku», un nosaka viņa rīcību.

Cilvēka «Es», kuram vajadzētu vadīt indivīdu, ir izspiedušas dažādas vēlmes, kā arī psihiskie un instinktīvie noskaņojumi, kas pārņēmuši un vada sarežģīto mehānismu — ķermeni, tas ir, dvēseles izpausmes līdzekli. Cilvēkam ir nevis viens «Es», bet tūkstošiem dažādu «es», kuri nomaina cits citu gluži kā zīmējumu varianti kaleidoskopā. Katrs no šiem «Es» uzurpē troni vai scepteri, kas pieder likumīgajam un īstajam «Es». Šis dievišķais «Es» ir līdzīgs karalim, ko pavalstnieki nemitīgi gāž no troņa un iesloga cietumā.

Ja kādu pārņem zināma iekšēja sāpe par to, ka viņš dzīvo, tas šajā brīdī jūt, ko pārdzīvo «Es», kuru nemitīgi padzen no mikrokosmosa vadītāja pozīcijām. Mēs varam cilvēku salīdzināt ar muižu, kura ir pilna ar kalpiem, kas veltīgi gaida kungu, kurš tā arī nekad neatnāks. Katrs no šiem kalpiem cenšas ieņemt troni un valdīt līdz brīdim, kad vinu gāzīs kāds cits, kas būs vēl spēcīgāks, kurš vēlāk savukārt tiks padzīts.

Ar to izskaidrojama briesmīgā tukšuma sajūta vai dzīves apnikums, kas mūsdienās ir tik ļoti izplatīts. Tieši «Es» smagi cieš, jo nevēlas nemitīgi atrasties tik nelabvēlīgos apstākļos. Ja šāda situācija saglabājas pārāk ilgi, «Es» vai dvēsele var atstāt ķermeni, pārvēršot indivīdu dzīvā mironī, jo dzīvību viņa ķermenī uzturēs vienīgi tas dzīvnieks, kas viņā būs palicis, jeb nosacītais instinkts.

Cilvēkam, pretēji vispārpieņemtajam uzskatam, nepiemīt neviena no tām īpašībām, ko mēs saucam par apzinīgumu, personību, brīvību vai brīvu gribu, jo visi viņa lēmumi ir automātisma vai ārējās ietekmes produkts. Visa viņa dzīve paiet letarģiskā miega puskrēslā, kam par iemeslu ir šī viņa «Es» nemitīgā nomaiņa. Visi mēs ļoti labi saprotam, ko nozīmē hipnoze, taču nekad tā īsti nepadomājam par to, ka šai hipnozei vienlaikus visu cilvēci var pakļaut tie planetārie spēki, kuru mērķi ir pretrunā ar cilvēces pašnoteikšanos. Šie spēki cenšas saglabāt cilvēces aklumu, lai tā nekad neieraudzītu patiesību un realitāti. No dzimšanas līdz pat nāvei indivīds dzīvo visdziļākajā sapnī, un visu, kas ar to notiek, viņš «redz sapnī».Viņš ir pārliecināts, ka ir nomodā, taču īstenībā tikai sapņo. Viņam šķiet, ka ir brīvs, taču brīvība ir tikai vīzija. Viņš domā, ka valda pār savu gribu, bet tā ir vienīgi ilūzija.

Parastam cilvēkam apzinīgums ir svešs, jo viņš ir kā pilnīga un pabeigta mašīna. Tikai tad, kad cilvēks sāk apzināties savu mehānisko stāvokli, viņam paveras iespēja iegūt brīvību, gribu un apzinīgumu. Cilvēks neko nedara pēc savas iniciatīvas, viss vienkārši «notiek», tieši tāpat kā līst lietus, lec saule, saceļas un norimst vējš. Viņš uz visiem apstākļiem reaģē gluži kā mašīna un, saņēmis starta stimulu, veic to darbu, kurš jau iepriekš bija viņam zināms un ir viņā ieprogrammēts.

Indivīda reakciju katrā brīdī diktē iespaidu, pārdzīvojumu un zināšanu nofiksējums viņa galvas smadzeņu šūnās. Tas ir gluži kā magnētiskās lentes ieraksts, kas vada vina rīcību. Šo ierakstu izdarijuši ārējie iespaidi, tāpēc viņa personība, kas ir smadzeņu šūnās fiksēto ierakstu sakopojums, veido kaut ko līdzīgu sabiedrisko vērtību projekcijai.

Katrs indivīds ir kā īsts «cilvēkveidīgs automāts», kuram par savu izcelsmi jāpateicas vecākiem, apstākļiem, videi, izglītībai un citu prātu ietekmei. Šis cilvēkveidīgais automāts kā labs robots var veikt savas darbības, vienkārši kombinējot no ārējiem iespaidiem gūtos datus vai shēmas. Viņa «Es» ir pilnīgi izsvītrots un nespēj darboties šajā shēmu jūklī. Tādējādi viņa reakcijas ir citu prātu un viņam svešu spēku diktētas. Tātad — vai viņš var sevi izzināt brīvi un pēc paša gribas? Mēs varam pielīdzināt bērnu tīrai papīra lapai vai magnētiskai lentei, kurā tiek ierakstīti un sakrājas visi viņa iespaidi, zināšanas, emocijas un vēlmes. Šā ieraksta kvalitāte nosaka viņa likteni, jo viņš var izmantot tikai to, kas ierakstīts viņa prātā. Viņš visu analizē saskaņā ar doto vērtību skalu un šā iemesla dēļ nav spējīgs iepazīt īstenību. Visas cilvēku nelaimes un problēmas rada nelabvēlīgs mentālais ieraksts. Okultisms māca, kā to visu mainīt, pakāpeniski izdzēšot no šīs lentes visu negatīvo un nomainot ar pozitīvu ierakstu. Psihiatrs nav spējīgs pietiekami dziļi piekļūt indivīda psihei, jo viņam nav priekšstata par prāta noslēpumiem. Tikai visnotaļ iedziļinoties neapzinātajos slāņos, var skaidri reproducēt bērna pārdzīvojumus un iespaidus laikā, kad auglis atradās mātes miesās. Okultisma rīcībā ir līdzekļi, kas ļauj piekļūt psihei, un tas var pilnīgi pārveidot indivīda likteni un dzīvi, veicot īstu «mutāciju». Protams, grāmatā, kura domāta un ir pieejama katram cilvēkam, šo metodi nevar atklāt, jo tad tā būtu briesmīgs ierocis svešās rokās. Mēs pateiksim tikai, ka, pareizi manipulējot ar zināmiem spēkiem, var likt pilnībā atklāties zemapziņai — līdzīgi tam kā, nogriežot mizu apelsīnam, kļūst redzams tā saturs.

III gars un dvĒsele

Jēdzienus «dvēsele» un «gars» ļoti bieži jauc. Nereti tos uzskata par sinonīmiem. Rozenkreiceru filozofija apgalvo, ka «cilvēks ir ķermenī mājojošs gars, kuram ir dvēsele. Gars parāda, kas viņš ir, bet dvēsele — kas viņam pieder.» Gars ir tā dievišķā, nemirstīgā un mūžīgā daļa, tā dievišķās emanācijas dzirksts, kuru glabājam visdziļākajās mūsu esamības slēptuvēs. Tas ir Dieva spēks, mūžīga un nedziestoša gaisma, kas mūs apmirdz izšķirīgos dzīves brīžos. Dievu var salīdzināt ar milzīgu ūdens daudzumu, kurš galvu reibinošā ātrumā sadalās miljonos pilienu, kas ir ekvivalenti atsevišķas cilvēciskas būtnes garam. Tātad cilvēks ir ķermenī iemiesots gars.

Dvēsele ir ar saprātu apveltītā dzīvnieciskā daļa vai drīzāk gan tas, ko mēs saucam par personību, kura pakāpeniski veidojas, apvienojoties garam un ķermenim. Kad cilvēks bēdājas vai krīt dziļā depresijā, tieši dvēsele to jūt vispirms. No otras puses, ja kāds saka: «Es esmu tas, kas esmu,» tieši gars ir tas, kas par sevi paziņo šādā veidā.

Cilvēka galvenais mērķis ir saliedēt dvēseli un garu. Tādēļ ir nepieciešams izkopt dvēseli, piešķirot tai apzinīgumu un saprātīgumu. Dvēsele ir līdzīga jaunam dzīvniekam vai mazam bērnam, kurš mums ir jāpakļauj savai gribai, lai viņam iemācītu paklausīt jebkurā brīdī. Ja notiks citādi, tas nozīmēs, ka mūs vada dzīvnieciskā dala.

Kad dvēsele būs ieguvusi apzinīgumu un saprātīgumu, mēs ar Dabas spēkiem varēsim rīkoties pēc saviem ieskatiem.

Sakarības likums hermētismā skan šādi: «Kā augšā, tā arī lejā; kā lejā, tā arī augšā.» Piemērojot to cilvēkam, tas ir, mikrokosmosam, varam apgalvot, ka viss, kas atrodas mums iekšienē, pastāv arī ārpus mums, tātad tas, kas pakļāvis savu iekšējo dabu, varēs panākt varu arī pār ārējo dabu.

Tradicionālā okultisma māksla alķīmija māca, kā vienkāršos metālus pārvērst zeltā. Dvēseliskā nozīmē alķīmiskā transmutācija simbolizē kaislību pārvēršanu tikumos. Dvēsele, kas atbrīvojas no nevaldāmo emociju un zemisko kaislību sārņiem, ir līdzīga mirdzošam zelta vairogam, kas cilvēcisko būtni sargā no ļaunuma un trūkuma.

Dvēseles izpausmes var vērtēt pēc raksturīgā šabloniskā apgalvojuma, ka kolektīvā ģimenes dvēsele uzspiež zīmogu katram tās loceklim. Ģimenes īpatnības nosaka ne tikai fizisko līdzību; klāt nāk arī tas, ko mēs saucam par «ģimenes līdzību»,— kaut kas tāds, ko var sajust, tiekoties ar kādu no attiecīgās ģimenes locekļiem. Šī kolektīvā dvēsele dažos gadījumos var kļūt par egoistisku un nevaldāmu tirānu, kas konkrētās grupas locekļus iegrūž kaunā un trūkumā. Turpretī, ja grupā valda harmonija un pilnīga saskaņa, tas var nodrošināt aizsardzību, uzplaukumu, bagātību un laimi.

Interesanti ir vērot valsts dvēseli, piemērojot tai ideju par kolektīvo dvēseli. Visiem valsts iedzīvotājiem piemīt līdzīgs temperaments un īpašs uzvedības veids, ko nenosaka kopējā dzīve vien. Šis kolektīvais spēks ātri paņem savā varā visus šurp atbraukušos ārzemniekus vai vienkārši svešiniekus, un drīz vien viņi tā piesātinās ar šejienes gaisu, ka kļūst līdzīgi vietējiem iedzīvotājiem. Uz šo kolektīvo dvēseli tiecas visas indivīda emocijas, instinkti, domas un kaislības. Tādēļ, lai kaut kur gūtu panākumus vai pārvarētu savu viduvējību, ir jāpaceļas pāri kolektīvās dvēseles vibrācijai, pakļaujot sevi paša individuālajai stingrajai disciplīnai.

Gluži tāpat kā cilvēciskām būtnēm, arī dzīvniekiem, augiem un pat minerāliem ir dvēsele, jo itin visā ir dzīvība. Vibrācijas princips hermētismā vēsta: «Nekas nav nekustīgs, viss vibrē.»

Runājot par dvēseli, mums sirds jāaplūko kā psihiskās un emocionālās dzīves centrs. Tā ir daudz slavināta, un tiek uzskatīts, ka ir gudri darīt tā, kā liek sirds. Patiesību sakot, sirds, ja tā nepareizi audzināta, ir liela cilvēciskās būtnes ienaidniece, jo liek izdarīt vienu kļūdu pēc otras. Sirds ir līdzīga bērna dvēselei; tā tūdaļ piesaista sev jebkuru vibrāciju vai spēku, kas var pamudināt indivīdu uz rīcību, kuru viņš vēlāk nožēlos. Neredzamā pasaule ap mums — tā ir labo un slikto vibrāciju krātuve. Paplašināšanās brīžos sirds šīs vibrācijas uztver kā savas. Bet prātam šāds emocionālais stāvoklis rada nopietnus traucējumus. No teiktā izriet, ka mīlestība, tāpat kā naids, ir akla. Piemēram, iemīlējies vīrietis visu upurē mīļotās sievietes dēļ, bet naida pārņemts vīrietis nes sevī pašiznīcības sēklu.

Pār mīlestību pastāvīgi ir jāvalda saprātam, lai tā indivīdam kļūtu par labdabīgu spēku. Pretējā gadījumā tā ir tikpat akla kā naids. Protams, vīrietim nesalīdzināmi labāk ir mīlēt nekā nīst; taču ir jāprot mīlēt objektīvi, bez egoisma. Tomēr tikai nedaudzi ir spējīgi patiesi mīlēt! Sieviete iemīlas, un tādēļ viņai liekas, ka tā mīl. Parasti šāda iedomāta mīlestība ir tikai sirds mānīšana. Tā ir saindēšanās ar psihisko magnētismu, kurš rada īpaša veida eiforiju, ko sauc par mīlestību. Kad vēlēšanās iegūt ir apmierināta un saindēšanās pāriet, šī viltus mīlestība zūd. Tas ir viens no visvairāk izplatītajiem neveiksmīgu laulību cēloņiem. Vīrietis un sieviete slēdz laulību, jo ir stipri iemīlējušies viens otrā, bet pēc kāda laika atklājas, ka viņus vieno tikai pieradums un laulību līgums. Tas ir pilnīgi dabīgi, jo cilvēciskās kaislības ļoti atgādina vēju, kas saceļas un norimst. Par īstu var nosaukt tikai tādu mīlestību, kura dzimusi no sirds un prāta savienības. Šāda mīlestība ir nemirstīga un mūžīga, jo atrodas gara vibrācijas laukā, bet viss garīgais ir svēts, dievišķs, mūžīgs, un nāvei pār to nav varas.

Starp iepriekš lasītajām rindām var atrast daudzu noslēpumu atslēgu. Tie, kas prot lasīt un saprast, izmantos šos noslēpumus. Nav iespējams nevienam iedot gudrību; var vienīgi atklāt galvenos laktus, lai jūs tos studētu un iegūtās zināšanas izmantotu praksē.

IV PRĀTS

Prāts — tā ir burvju nūjiņa cilvēka rokās. Tas ir kā apbrīnojama rotaļlieta, ar kuras palīdzību vienas sekundes laikā var nolidot miljoniem jūdžu līdz vistālākajai planētai, jo telpa un laiks tam nepastāv. Prāts ir kaut kas līdzīgs burvju cepurei, no kuras var izņemt visu, ko vēlas.

Vēl viens hermētisma princips skan tā: «Viss ir prāts; Visums ir mentāls.»

Tikai apzinoties, ka visa ar jūtām uztveramā matērija ir vienīgi mentālā enerģija, kuras svārstību viļņa garums samazinājies līdz pilnīgam sastingumam, mēs sapratīsim, cik svarīgi ir izpētīt un izkopt prātu.

Smadzenes ir līdzīgas radio raidītājam, kurš nemitīgi izstaro un uztver radioviļņus. Protams, domāšanas viļņi ir daudz smalkāki un spēcīgāki. Katra doma ir augstfrekvences elektromagnētiskā enerģija. Smadzenes ir spēcīgs enerģijas ģenerators. Šīs enerģijas viļņa garums ir atkarīgs no indivīda kultūras līmeņa un intelektuālās attīstības. Tāpēc cilvēkam, kura mentālais vilnis ir garš, nav viegli saprast citu cilvēku, kura mentālais vilnis ir īss. Ar to izskaidrojamas bezgalīgās diskusijas, kas rodas starp diviem cilvēkiem, kaut arī abi tic vienam un tam pašam, bet nesaprot viens otru, tādēļ ka viņu vibrācijas ir atšķirīgas.

Prāts ir ceļš uz to, ko pazīstam kā ceturto dimensiju vai enerģētisko līmeni. Viss, ko cilvēks spēj iztēloties, ir realitāte enerģētiskajā līmenī, un tātad to var īstenot materiālajā plāksnē. Domāšanas procesā tiek izstarota elektromagnētiskā enerģija, kas veido būtni, kurai piemīt zināms apzinīgums un kuras dzīve noris šajā enerģētiskajā līmenī. Šī būtne būs apzinīga salīdzinājumā ar indivīda mentālo un psihisko stāvokli viņa dzimšanas brīdī un kļūs par īstu indivīda atvasi vai bērnu. Visas mūsu parastās domas ir mentālas atvases, un tās, tāpat kā visi bērni, ir jāuztur vecākiem. Tāpēc par patiesu var atzīt aforismu: «Cilvēks ir tāds, kādas ir vina domas.»

Šie mentālie bērni noteiks indivīda likteni nākotnē un atkarībā no viņa vibrāciju kvalitātes atnesīs «laimi» vai «nelaimi». Dažreiz, sastopot kādu cilvēku, mēs izjūtam lielas skumjas vai krītam depresijā. Tas notiek tādēļ, ka esam piesaistījuši viņa mentālo bērnu vibrāciju grupu, kam šajā gadījumā ir negatīvs raksturs. Kopā ar citiem cilvēkiem mēs jūtamies laimīgi un droši, un viņi paceļ mūsu garastāvokli. Ir ārkārtīgi svarīgi sev rūpīgi izvēlēties draugus, katrā ziņā izvairoties no tādiem, kam ir negatīvi pesimistiska vai fatāla rakstura izstarojumi, jo katras tikšanās vai sarunas laikā notiek apmaiņa ar magnētisko un mentālo matēriju. Mentālajā līmenī katra doma ir materiāla un tikpat konkrēta kā akmens vai krēsls fiziskajā pasaulē. Ja mēs spētu ielūkoties mentālajā sfērā, tad ieraudzītu, ka katru indivīdu it kā ieskauj mentālās formas atbilstoši viņa sevišķajai vai dominējošajai vibrācijai. Visapkārt zemisku kaislību un instinktu pārņemtam indivīdam mēs redzētu tīģerus, vēršus, hiēnas utt. Indivīds, kas jūt mīlestību pret savu tuvāko, noteikti izstaros domas, kurām būs puķu un augu forma. Skopulis būs līdzīgs astoņkājim ar daudziem taustekļiem. Bet indivīdam, kuram ir svešas jebkuras jaunas idejas, būs kuba forma.

Ja indivīds spētu noteiktā brīdī visu savu mentālo enerģiju koncentrēt uz vienu vienīgo mērķi, viņš darītu brīnumus. Bet īstenībā mēs redzam, ka mūsu prāts dienas laikā galvu reibinošā ātrumā joņo no vienas domas pie otras, nenorimstot pat naktī miega laikā. Šī nemitīgā maldīšanās noved pie fantastiska enerģijas izlietojuma, un rezultātā indivīda enerģija tiek izkliedēta. Lai uzlabotu dzīvi, mums sava iztēle jāapvalda, pretējā gadījumā mūs sagaida smags un zaudējumiem pilns liktenis, jo katra doma materializējas. Piemēram, tas, kurš domā, ka viņu vajā neveiksmes, pats sev rada negatīvu situāciju, kura izraisa nelaimes un likstas. Tas, kurš sevi neciena, šīs domas pārraida citiem cilvēkiem, un tie savukārt nebūs visai augstās domās par viņu.

Viens no postošākajiem mentālajiem ieradumiem ir dienas laikā krēslā sapņot un ļaut, lai domas brīvi klīst no priekšmeta uz priekšmetu. Tas nozīmē atvērt prāta durvis mentālo vibrāciju okeānam, no kura var ielavīties depresija vai dusmas. Zemei apkārtējā gaisa apvalkā gluži kā radioviļņi vibrē visu planētas iedzīvotāju domas. Nekad nevaram būt pārliecināti par to, vai cilvēka domas radušās viņa smadzenēs vai nākušas no ārējās pasaules. Iztēle ir jāizkopj, lai tā būtu atvērta tikai skaistām, pozitīvām un optimistiskām domām — domām par panākumiem, mieru un labklājību. Ievērojot šo noteikumu, atrādīsimies uz visa labā un pozitīvā «viļņa» un būsim noslēguši savu prātu naidīgām ietekmēm.

Indivīds, kas savā iztēlē spēj saglabāt nemainīgu mentālo ainu, neļaujot citām domām to izdzēst, sasniegs brīnumus, jo prāts ir matērija un matērija ir prāts, citiem vārdiem sakot, enerģija un matērija ir dažādas Prāta izpausmes.

Enerģētiskajā laukā prāts ieskauj galvu kā ovāls, kura lielums ir tieši saistīts ar indivīda konceptuālo lauku. Šis ovāls ir līdzīgs noslēgtam elektromagnētiskās enerģijas laukam. Ja domas intensīvi darbojas, tas atveras noteiktā virzienā.

Visādas slimības un mentālie traucējumi rodas tajos brīžos, kad šajā ovālā ielaužas naidīgi vai negatīvi ārējie spēki. Šie spēki ir īsti dēmoni, ko radījuši netikumi, vēlēšanās nodarīt sliktu citam, ļaunas domas un netaisna rīcība.

Lai to paskaidrotu, īsumā analizēsim to, kas notiek pēc nāves. Kad gars atstāj nedzīvo ķermeni, no tā atdalās arī cilvēka dzīvnieciskā sākotne, bet konkēti — zemisko kaislību un ļauno darbu kopums. Mēs to saucam par «astrālo apvalku», jo tas ir kaut kas līdzīgs garozai, kas sedz astrālo ķermeni. Parasti šis «apvalks» pēc zināma laika sairst, jo nesaņem enerģiju. Bet, ja šī «čaula» ir ļoti stipra, tā cīnās par izdzīvošanu un meklē indivīdus, kuros varētu rast izpausmi, lai joprojām pastāvētu materiālā līmenī. Kad tai izdodas iekļūt indivīda ovālā, notiek būtiskas pārmaiņas viņa raksturā, jo indivīds pārņem iekšējās un instinktīvās personības iezīmes no tā mirušā, kuram šis «apvalks» piederēja.

Visus apsēstības tipus rada šis fenomens. Ja čaula izrādīsies pietiekami stipra, tā var pilnībā izdzīt afekta stāvoklī nonākušo indivīda garu, izraisot garīgus traucējumus. Citos, daudz sarežģītākos gadījumos darbojas uzurpatorbūtnes, kas cīnās par ķermeni, kļūstot par trakošanas ārprāta cēloni. Ar to izskaidrojams lielais garīgi slimo īpatsvars.

Dažos gadījumos šīs būtnes var izdzīt, jo tās baidās no nesamaitātiem, pār sevi valdošiem indivīdiem, kam ir stipra griba un magnētisks vai solārs raksturs.

Spiritisma seansi ir tā vieta, kur šie apvalki ierodas, lai saņemtu enerģiju no medijiem un tiem, kas veido garu izsaukšanas ķēdītes. Tieši šā iemesla dēļ medijiem rodas nervu sistēmas novājējums un tuberkuloze, jo viņi savu enerģiju atdod šiem neredzamajiem vampīriem, kas ņirgājas par viņiem un pretendē uz bezmiesīgu garu lomu. Taču visvairāk tiek maldināti un pazemoti tie, kuri uz šiem seansiem iet, patiesi ticēdami, ka var materializēt mirušo garus. Saglabājot šādas būtnes dzīvas, klātesošie netīšām nodara lielu ļaunumu, jo šīs būtnes pārņem daļu no katra dalībnieka apziņas un tāpēc spēj apzināti līdzdarboties viņu ļaunajos darbos.

Zinātne, pierādīdama, ka šādas būtnes ir, spers lielu soli uz priekšu ārprāta, apsēstības, psihisko un nervu slimību izārstēšanā.

Visu slimību pirmsākums ir prāts, un tikai pēc zināma laika tās sāk izpausties ķermenī.

V vĒlmes

Cilvēciskas būtnes vēlmes ir daudz un dažādas. Kaut ko vēlēties ir tikpat ierasti un dabīgi kā elpot. Vēlmes ir viens no tiem kanāliem, pa kuriem tiek izšķiesta cilvēka mentālā enerģija. Ja mēs sevi rūpīgi pavērosim, redzēsim, ka dienas laikā mums ievajagas daudz maznozīmīgu lietu. Ja mēs atturētos no šīm nevajadzīgajām vēlmēm un savu enerģiju koncentrētu uz kaut ko vienu, mums būtu daudz vieglāk sasniegt to, ko vēlamies, jo vēlmei piemīt milzīgs pievilkšanas spēks, kas līdzīgi magnētam pievelk mūsu vēlmju objektu.

Vēlme ir viens no tiem spēkiem, kas cilvēcisko būtni piekaļ matērijai, jo cilvēks ir savu vēlmju vergs. Lai atbrīvotos no šīm važām, viņam jāiemācās kultivēt sevī tikai gara radītas cildenas domas. Šīs domas, kas ir visai tālas no pakļaušanas verdzībā, cilvēku atbrīvo un pacilā.

Ir arī neapmierinātas, instinktīvas un psihiskas vēlmes, kas pārvēršas par uzmācīgām idejām un noved pie ārprāta.

Vēlmes tāpat kā domas ir radošs spēks, un, ja indivīda vibrācijas harmonē ar attiecīgās vēlmes morālajām īpašībām, šis spēks ievirza viņa dzīvi enerģētiskajā laukā.

Šīs neredzamās atvases par enerģijas avotu izmanto savus radītājus un nepamet tos, līdz materializējas vai atmirst. Vēlmes, kas saistītas ar kaislībām vai ir tikai instinktīvas, kļūst par īstām asinssūcējām, kuras ielaužas psihē un iedragā tās dzīvotspēju.

Netikums ir nekontrolējama un pārāk izteikta vēlme, tas ir, apzināts elektromagnētiskās enerģijas sakopojums. Šī «vēlme — būtne» ir dzīvotspējīga tikai tad, ja tā regulāri saņem zināmu daudzumu enerģijas, kas savukārt rodas vienīgi tad, kad vēlme tiek apmierināta. Tāpēc sevišķi dziļu netikumu ir ārkārtīgi grūti pārvarēt. Lai to izdarītu, jāliek lietā gribasspēks, izkliedējot negatīvo sabiezējumu. Netikums viegli pāriet no viena pie otra, jo daudzos gadījumos, kad «vēlme — būtne» nevar savu objektu pietuvināt netikumam, tā meklē piemērotāku augsni citā cilvēkā. Absolūts nedzērājs var vienā mirklī pārvērsties par pēdīgo žūpu.

Inkubi un sukubi ir ar lielu vitālu spēku apveltītas «vēlmes — būtnes», vampīri, kas nemitīgi meklē upurus, no kuriem varētu iegūt enerģiju.

Atsevišķi indivīdi ir nožēlojami, jo viņos ir iemājojušas dažādas «vēlmes — būtnes», kas cīnās par izdzīvošanu un aprij savas līdzinieces. Pār šādiem indivīdiem valda spēcīgas un pretrunīgas tendences, kuras viņiem ir jāievēro, lai saglabātu iekšējo mieru, jo šie vampīri atļauj atvilkt elpu tikai tad, kad ir savu tiesu enerģijas saņēmuši.

Nav iespējams noteikt, cik lielā mērā šo būtņu darbība var iedragāt mentālo funkciju, bet var apgalvot, ka lielu daļu no indivīda lēmumiem un tieksmēm ir diktējuši šie zagļi, kas ar savām neapvaldītajām vibrācijām rada jucekli indivīda domās. Interesants piemērs šajā ziņā ir smēķēšana — netikums, kura izraisītāja ir sadegušās tabakas enerģijas un smēķētāja izjustā apmierinājuma radīta būtne. Šī būtne urda smēķētājā pastāvīgu nemieru, kurn var pieklusināt, tikai aizdedzot cigareti. Pamatojoties uz šo piemēru, lasītāji var analizēt citas, pēc dabas smalkākas «vēlmes — būtnes», kuras tur verdzībā savus radītājus.

VI sekss

Sekss ir dzīve. Tajā ir ietverti cilvēka dzīvības noslēpumi. To var uzskatīt par visa ķermeņa dzīvības liesmas glabātāju. Kad šī liesma dziest, iestājas nāve.

Eksoteriski izsakoties, sekss tiek uzskatīts tikai par ķermeņa centru, kurš pilda vairošanās funkciju un tāpēc ir par iemeslu atšķirībām starp vīrieša un sievietes dzimumu. Bet no ezoteriskā viedokļa tas ir spēcīgs ierosas centrs un līdzīgi elektrībai pastāvīgi vibrējošas elektromagnētiskās enerģijas avots. Šis spēks rodas tieši no pirmavota, tas ir, no Dieva, un tā uzdevums ir uzturēt dzīvību. Tieši tāpēc dzīvība sākas no seksa un tālāk tiek nodota citiem ķermeņa centriem.

Seksā ir ietverts patiesais Dieva noslēpums, jo tā funkcija ir radīt jaunas būtnes, kas nes sevī dievišķo dzirksti. Ja Dievs ir mūsu Tēvs, tad jāsecina, ka Viņš sevi apliecina ar seksa palīdzību.

Reliģiskā izglītība radījusi patiesi nievājošu priekšstatu par seksu un savos daudzajos simbolos to rāda kā kaut ko nepieklājīgu un cilvēku apkaunojošu. Tas ir arī neskaitāmo libido aberāciju iemesls. Ir nepieciešams jaunā skatījumā palūkoties uz patieso lomu, ko sekss pilda kā dzīvības uzturētājs, un kategoriski nošķirt to no «pirmā grēka».

Ļoti liela nozīme ir seksuālajai audzināšanai. Cilvēciskajām būtnēm ir jāiemāca apzināti izmantot seksu, lai dzīve kļūtu labāka. Trūcīgās seksuālās audzināšanas sekas vīriešiem un sievietēm sagādā mokas laulībā, kur viņus sasaista kļūdaini un novecojuši jēdzieni, kas daudzējādā ziņā traucē sasniegt īstu seksuālu harmoniju.

Šāds audzināšanas robs sevišķi skaidri redzams jaunajā paaudzē, kurai pietrūcis atbilstošas psiholoģiskas vadības un tāpēc tai rodas dažādas libido novirzes. Vieni nododas netikumiem vienatnē, kamēr citi uzskata, ka sevišķi svarīgs vīrietības apliecinājums ir neierobežota dzimumdzīves aktivitāte. Te lielākoties ir vainojami vecāki, kas bērnu klātbūtnē vairās no sarunām par seksu. Tas piespiež bērnus šo problēmu studēt patstāvīgi, un šādos gadījumos viņiem lielākoties rodas dažādi kompleksi un aiztures.

Interesanti atzīmēt, cik maza vērība tiek pievērsta seksam, ņemot vērā faktu, ka lielākajā daļā gadījumu tas ir apslēpts cilvēku rīcības motīvs, kā pareizi ievērojis Freids.

Saskaņā ar Radīšanas principu hermētismā, dzīve ir mūžīga un nepārtraukta radīšana. Nav nekā tāda, ko nebūtu radījuši divi spēki, no kuriem viens ir pasīvais jeb sievišķais, bet otrs — aktīvais jeb vīrišķais spēks. Vīrietī izpaužas darbīgs, pozitīvs radītājs spēks un tāpēc viņš nespēj kontrolēt savus instinktus, kuru dēl viņš atsevišķos brīžos ir kā dzīvnieks, kas magnētisko strāvu iedarbības rezultātā rada savus līdziniekus.

Sekss ir liels dzīves veidotājs, regulētājs un vadītājs, bet arī liels hipnotizētājs, kas indivīdus notur mehāniskā stāvoklī, par kuru stāstīts iepriekšējās lappusēs.

Bībelē teikts, ka čūska kārdināja Ādamu un Ievu, piedāvādama baudīt aizliegto augli, un tas, ka viņi ļāvās kārdinājumam, bija par iemeslu izraidīšanai no paradīzes. Šajā kontekstā paradīze simbolizē tādu stāvokli, kad cilvēks ir pastāvīgā saskarsmē ar savu garu. Izraidīšana no paradīzes nozīmē šīs saskarsmes zaudēšanu — tieši tajā brīdī, kad vīrieši ļāvās neapvaldītai kaislei. Nododamies savām kaislībām un bez jebkāda apdoma nodarbodamies ar seksu, vīrietis pakāpeniski zaudēja spēju uztvert realitāti, jo juteklisko izjūtu viņam bija tik daudz un tās tik nemitīgi sekoja cita citai, ka viņa mentālā funkcija izrādījās traucēta.

Interesi izraisa tas, ka Bībelē čūska simbolizē cēloni, kas noved pie izraidīšanas no paradīzes. Šajā simbolā ir ietverts tā nožēlojamā mehāniskā stāvokļa noslēpums, kurā atrodas cilvēks. Hinduisma literatūras un Jogas cienītāji labi zina, cik liela nozīme tiek piešķirta Kundalinī jeb «guļošai čūskai». Tiek apgalvots, ka tā ir mugurkaula pamatnē apslēpta enerģija, un tad, ja izdodas šo enerģiju aktivizēt, tajā izpaužas visu veidu maģisks spēks.

Tomēr netiek ņemts vērā, ka tieši šis spēks darbojas cilvēciskajā būtnē, noturot to hipnozes stāvoklī un neļaujot saskatīt patiesību.

Kad uz Zemes sākās cilvēku dzimuma evolūcija, to virzīja kolektīvais gars, kas vadīja sugu izplatīšanos un mudināja pāroties tikai noteiktā laikā. Tad, kad cilvēkam radās spēks nodarboties ar radīšanu jebkurā brīdī pēc savas izvēles, viņš atbrīvojās no kolektīvā gara un sāka iegūt zināmu neatkarību un gribas brīvību.

Kad dzimumakta mērķis ir bērna ienemšana, tas ir radīšanas akts, un katru reizi notiek radīšana, dzimst kāds spēks, labs vai ļauns — tas ir atkarīgs no pārošanās rakstura, no tā, vai pārošanās bijusi tīri dzīvnieciska vai dvēseliska.

Ja tā ir tikai ķermeņu, nevis dvēseļu savienošanās, kāda tā bieži ir, tad tā līdzinās seksuālo centru mehāniskai stimulācijai un rada mūžīgu neapmierinātību. Tikai ķermeņa un dvēseles vienlaicīga savienošanās ļauj izjust īstu, dziļu un intīmu dvēselisku un dievišķīgu baudījumu no īstas seksuālas saplūsmes. Ja runājam par šo problēmu, tad tieši ar to atšķiras grēcīgais un bezgrēcīgais. Grēko tie, kuri kopojas kā dzīvnieki.

Lai laulība iegūtu Dieva svētību, ar to vēl nepietiek, ka baznīca laulību atzinusi par likumīgu, jo Dabā taču cilvēku likumi nedarbojas. No pilnību sasniegušās Dabas viedokļa laulība — tas ir pāris, kas rada laulātā pāra auru, kuru veido divu ēterisko ķermeņu saplūšana neredzamā līmenī. Ja šādas auras nav, laulības, kaut ar tās būs atzītas par likumīgām un ieguvušas baznīcas svētību, nebūs īstas, jo tajās savienojas tikai ķermeņi. Iesācējiem paskaidrošu, ka ēteriskais dubultnieks ir no smalkas matērijas veidots neredzams ķermenis, kas cieši saistīts ar fizisko ķermeni un ir precīza tā kopija. Visas pārvērtības, kas notiek dubultniekā, tūdaļ parādās fiziskajā ķermenī.

Viss seksuālais ir saistīts ar vienu lietu— ēterisko magnētismu. Jebkura vīrieša un sievietes seksuālā kontakta laikā notiek intensīva magnētisma apmaiņa. No šīm magnētiskajām vibrācijām ir lielā mērā atkarīgs, vai indivīds būs laimīgs vai nelaimīgs. Cilvēks, kuru vajā neveiksmes vai kuram ir pesimistiska, nelabvelīga vai nelaimīga vibrācija, to dzimumakta laikā nodod partnerim.

Magnētisms ir tas, kas rada seksuālo pievilcību un «iemīlēšanās» sajūtu, un tā simboli ir Eross vai Kupidons. Šā iemesla dēļ daudzas aizraušanās pēc magnētisma izlādēšanās pēkšņi pārti-ūkst, jo mīlestība tās vulgārajā izpausmē ir bijusi tikai apreibināšanās vai piesātināšanās ar ēterisko magnētismu.

Jo sievietei ir vairāk mīlestības pievilcības magnētisma, jo stiprāk viņa pievelk pretējo dzimumu, pat nebūdama īpaši izskatīga. Tas, ko sauc par «seksapīlu», ir neredzams, nesataustāms magnētiskās pievilkšanas spēks. Ir daudz skaistu sieviešu, kuras nepievelk vīriešus, jo viņām trūkst seksuālā ēteriskā magnētisma.

Ir cilvēki, kuru iekšējā būtība nosaka veselīgu dzīvesveidu un kuri pilnīgi valda pār sevi. Tie ir magnētisma uzkrājēji un īstie dabiskie magnēti, kam piemīt milzīgs pievilkšanas spēks — ekonomisks un juteklisks.

No otras puses, ir fiziski pievilcīgas, bet mīlestībā allaž nelaimīgas sievietes, jo viņām trūkst magnētiskās pievilkšanas spēka. Šādas sievietes laulībā vīrieti nespēj ilgi noturēt, un galu galā tiek pamestas.

Tālāk es piedāvāju dažas pamācības vīriešiem un sievietēm, kā lielā daudzumā akumulēt elektromagnētisko enerģiju, kas noteikti palīdzēs dzīvē gūt panākumus.

Seksuālais magnētiskais spēks plūst pa trim galvenajiem kanāliem, kuri mums katrā ziņā jānoslēdz, lai nodrošinātu šā spēka pakāpenisku uzkrāšanos. Šie kanāli ir negatīvas emocijas, neapvaldītas vēlmes un negatīvas iedomas.

Pastāv cieša sakarība starp emociju un instinktu radītajiem stāvokļiem. Piemēram, sieviete greizsirdības lēkmē veltīgi izšķiež savu magnētismu, zaudējot pievilcību vīrieša acīs un pirms laika novecojot, jo dzīvība aizplūst no viņas. Greizsirdīga, uzbudināta un despotiska sieviete savu seksuālo enerģiju izšķiež caur sirdi un pakāpeniski kļūst nepievilcīga.

Lai sieviete vīrietim kļūtu iekārojama, viņai vispirms stingri jākontrolē savas jūtas, lai sirds neizkliedētu dzimuma radīto un uzkrāto magnētismu. Kad šāda vara pār psihi ir iegūta, viņai jāapvalda ari savi instinkti un iztēle. Ja viņa to izdarīs, varēs panākt visu, ko vēlas. Savukārt vīrietim vispirms ir jāizkopj un jāapvalda sava seksualitāte, kas ir viņa vājā vieta jeb Ahilleja papēdis.

Vēlmju izkopšana ir bagāts enerģijas avots. Ja cilvēks spēj atteikties no apmierinājuma, ko dod īstenota vēlme, un saglabā dzīvu šo enerģijas strāvu, viņš varēs palielināt savas magnētiskās enerģijas spēku. Piemēram, kad indivīds uzzina kādu ļoti labu jaunumu, viņa pirmā vēlēšanās ir skriet un paziņot to saviem draugiem un ģimenei. Taču, ja viņš apzināti uz dažām dienām atliks šīs vēlmes īstenošanu, tad uzkrās zināmu magnētismu.

Kas attiecas uz iedomām, tās ir jāpakļauj zināmai kontrolei, kura iznīcinās negatīvās un slimīgās domas, atstājot vienīgi optimistiskās un priecīgas.

Vīrietim, kurš vēlas savaldzināt sievieti, jābūt patiesam, galantam, saprotošam, spēcīgam, vīrišķīgam, fiziski attīstītam un turklāt — spējīgam just. Viņam nepieciešams elastīgs un dziļš prāts, jo sievietes pievilcību nosaka viņas fiziskais un dvēseliskais skaistums, kamēr vīrietim skaistumu piešķir viņa intelekts. Jo vīrietis gudrāks, jo skaistāks viņš ir sievietes acīs.

Sieviete vīrietī vispirms meklē atbalstu visās lietās, un tādēļ vīrietim ir jābūt gatavam dot sievietei to spēku, kura viņai trūkst.Vīrietis un sieviete iemieso divus nozīmīgus principus — Spēku un Skaistumu.

Sievietei, kura vēlas savaldzināt un noturēt vīrieti, jāizkopj šādas īpašības: izteikta sievišķība, maigums, sapratne un dvēseles skaistums. Viņai jābūt sievai, mīlakai, draudzenei, masai un mātei. Viņai nekad nevajadzētu likt vīrietim justies pakļautam vai ierobežot vina brīvību.

Mīlas pāra laimes ķīla ir savstarpēja iecietība un vēlme vairāk atdot nekā ņemt. Turklāt, lai pāris sasniegtu pilnīgu seksuālo harmoniju, ir jāsadziedē visas instinktīvās un psihiskās brūces, kas abiem cirstas līdzšinējās dzīves laikā, jo tieši šādas brūces ir par iemeslu neveiksmīgo laulību lielākajai daļai. Nav nekā neparasta, ja, piemēram, vīrietis, kuru bērnībā lutinājusi māte, meklē sievieti, kura darīs tāpat un no kuras viņš prasīs tādu pašu uzmanību, kādu māte veltī savam bērnam. Sieviete savukārt meklē sava tēva aizstājēju. Tas viss spēcīgi ietekmē pirmo seksuālo pieredzi un nosaka turpmāko dzīves gaitu. Piemēram, vīrietis, kura pirmā partnere bijusi prostitūta, sievu meklēs līdzīgu tai, kura mīlestību pārdod.

Ja vīrietim pirmā seksuālā pieredze ir svarīga, tad sievietei tā vispār pilnībā nosaka nākamo dzīves gaitu, viņas laimi vai nelaimi, jo sieviete — šķīsta jaunava ir līdzīga baltai lapai, kura kādam ir jāapraksta.

Bieži gadās, ka sieviete uz savu pirmo kāzu nakti dodas, lolodama lielas ilūzijas, bet viņu rupji iegūst instinktu un neapvaldītas kaislības vadīts vīrietis, kas šā iemesla dēļ viņā rada neapzinātu riebumu pret vīriešiem. Ja vēlāk viņa meklē laimi ar citu, pirmās pieredzes rēgs viņu vienmēr vajās un var kļūt par pilnīgas frigiditātes cēloni.

Vēl cita libido novirze, kas bieži sastopama sievietēm, ir autoerotisms, tas ir, cenšanās ar erotisku tēlu palīdzību uzkurināt greizsirdību, lai no dzimumakta gūtu lielāku apmierinājumu. Tas pats attiecas uz tām sievietēm, kuras uzsāk strīdu tikai tāpēc, lai pēc tam, strīda kulminācijas brīdī, atdotos vīrietim un tad pēkšņi izjustu mīlestības baudu.

Visas šīs nianses vai seksuālie kompleksi ar attiecīgas mentālās higiēnas un stingras pašdisciplīnas palīdzību ir jāizdzēš no zemapziņas. Ja nepietiek gribasspēka, lai to izdarītu, indivīdam sevi jāuztic tādam cilvēkam, kurš spēs šos iespaidus izdzēst no galvas smadzeņu neironiem, bet smagākos gadījumos to var izdarīt tikai psihiatrs, kas dziļi iepazinis lielo prāta noslēpumu.

Sievietes erotiskās fantāzijas var tik spēcīgi ietekmēt partneri, ka to rezultātā viņš var sākt sievieti krāpt, ja viņa šādu krāpšanu ir iztēlojusies, jo vibrācijas, ko izstaro partnere, vīrietim neviļus liek tās aktualizēt.

Tiklīdz visi šie negatīvie momenti izzudīs, varēs veidoties dabīga, veselīga divu vienlīdzīgu cilvēku savienība, kura ir vienīgais harmoniju un laimi nesošo attiecību veids.

Vēl jāpiemin viens svarīgs gadījums: sieviete ar vīrieša raksturu. Tāds izveidojas spēcīgai un valdonīgai sievietei, ja viņas partneris ir vāja rakstura vīrietis. Pakāpeniski viņa kļūst arvien aktīvāka un vīrišķīgāka, bet vīrietis — arvien biklāks un nomāktāks, jo viņa uzsūc visu vīrišķo magnētismu, atstājot partnerim tikai pasīvo jeb sievišķo magnētismu. Vīrišķais magnētisms, kuru sieviete pārņem, attīsta viņā izteiktas vīrieša īpašības — spēku, valdonību, agresivitāti, straujumu, saimnieciskumu, drosmi un enerģiskumu, bet vīrietis kļūst arvien līdzīgāks sievietei, līdz pilnīgi zaudē spēju pieņemt lēmumus un vadības grožus atdod sievietei. Ja šādam pārim ir dēli, arī viņi kļūs par upuri uzsūcējviesulim, kurš pārvērtis šo sievieti, un nonāks pilnīgā viņas ietekmē, iegūstot izteiktas sieviešu īpašības, jo viņu vīrišķo magnētismu būs uzsūkusi māte. Šāda uzsākšana bērnus var novest līdz seksuālām perversitātēm.

Nedz vīrieši, nedz sievietes neapzinās, ka viņiem piemīt zināmas pretējā dzimuma īpašības. Vīrietim, piemēram, var būt iezīmes, kas parasti ir raksturīgas sievietēm: nosliece uz greizsirdību, neizlēmība, bailība, daudzvārdība, pasivitāte un histēriskums. Savukārt sieviete, cenšoties iegūt varu pār vīrieti, grib viņu pārveidot un pakļaut sev* Tas viss izriet no lielā magnētisma noslēpuma, proti, no tā, ka vīriešiem, tāpat kā sievietēm, piemīt zināmas pretējā dzimuma rakstura iezīmes.

īstie un patiesie skolnieki sapratīs, cik šis noslēpums ir svarīgs.

Pareiza seksa izmantošana ir okultās garīgās attīstības pamats. Tādēļ liels sarūgtinājums ir redzēt tos iesācējus okultistus, kuri uzskata, ka ir pietiekami dziedāt mantras, izdarīt jogas elpošanas vingrinājumus vai skaitīt lūgšanas Visaugstākajam, lai iegūtu apskaidrību. Skumji ir vērot arī tos, kas attīstības iespējas meklē hinduisma tradīcijās, kas aicina vīriešus nedoties laulībā, lai iegūtu maģiskus spēkus, taču gala iznākumā daudzi izrādās feminizēti vai samaitāti, jo zaudējuši magnētismu.

Saistībā ar seksa tēmu nosodāms ir noziegums, kas tiek izdarīts pret augli, kad grūtniecības laikā māte turpina nodarboties ar seksu. Būtne mātes miesās seksa brīdī saņem spēcīgu enerģētisko strāvu, kas atstāj dziļu iespaidu uz tās trauslo raksturu, pēc piedzimšanas izraisot priekšlaicīgu dzimuminteresi un dažādas emocionālas novirzes, kā arī perversitātes. Šā delikātā perioda laikā sievietei jāizvairās no jebkādām spēcīgām emocijām, ķildām un uztraukumiem, no atmosfēras, kas rada depresiju.

Nožēlu pelna tas, ka cilvēks nav dziļāk izpētījis cilvēcisko būtņu pilnveidošanas līdzekļus, bet tajā pašā laikā daudz pūļu veltī dažu dzīvnieku sugu izkopšanai.

Šo nodaļu beidzot, mēs dodam seksuālā magnētisma kvintesenci:

Vīrietis ir aktīvs — viņš ir tas, kurš dod, meklē un kura pienākums ir vienmēr dot. Sieviete ir pasīva— viņa pastāvīgi cenšas pilnīgi atdoties jeb paņemt visu, kas ir viņā, lai notiktu apaugļošanās. Viņš ir radītājs, bet viņa — koagulators. No šiem diviem spēkiem dzimst trešais spēks — bērns.

Šī savienība veido Diādi, bet pēc tam — Triādi.

Lai sasniegtu pilnību, Diāde jāpārvērš Vienotā Veselā.

Iepazīstot aktīvo un pasīvo magnētismu, var sasniegt patiesu vīrieša un sievietes vienotības izjūtu.

VII Dievs

Dievs ir Viss. Viss, kas pastāv un nepastāv, ir Dievā. Nav nekā tāda, kas varētu pastāvēt ārpus Vina.

No hermētisma viedokļa mēs Dievu sauksim par «lielo universālo prātu», tas ir, substanci, no kuras viss ir radies un par kuru viss atkal pārvērtīsies: tā ir dzīvības dzirksts, kas atrodas visos minerālos, augos un cilvēkā. Visu, kas pastāv Visumā — lai tā būtu matērija vai enerģija — būtībā ir radījis prāts, vienīgā, bezgalīgā un mūžīgā enerģija, kas izpaužas itin visā — gan bezgalīgi mazajā, gan bezgalīgi lielajā. Tā kā viss, kas pastāv, radies no Visa, tad šis Viss ir līdzīgs klēpim, kas sevī ietver visu lietu formu. Viss ir esošā Īstenība, kas apslēpta visās dzīves izpausmēs. Tas ir lielais tēvs māte, kas radījis pats sevi, vienmēr ir bijis un vienmēr būs.

Dievs radījis dzīvi tādu, ka apzinīgums un saprātīgums aug, un cilvēks daudzu pārbaudījumu gaitā izprot šīs universālās būtības vispilnīgāko izpausmi.

Mēs zinām, ka Visumā visam nepārtraukti ir uzplūdi un atplūdi, viss mainās un attīstās, viss dzimst un mirst, bet substanciālā enerģija jeb prāts nemitīgi aug un plešas līdz bezgalībai, savu būtību saglabājot nemainīgu.

Dievs ir bezgalīgs, mūžīgs, absolūts un nemainīgs, tādēļ viss galīgais, mainīgais un pārejošais nevar būt Viss; tā kā īstenībā ārpus Visa nekas nepastāv, tad viss galīgais vai mainīgais «nav nekas» vai, citiem vārdiem sakot, ir iluzors.

To apzinoties, okultisms apgalvo, ka «viss ir ilūzija», bet, protams, tikai attiecībā uz absolūto, jo cilvēkam reāls ir viss, ko viņš uztver ar savām sajūtām.

Līdzīgā veidā attiecībā uz cilvēka apziņu viss ir ilūzija. No absolūtā viedokļa, piemēram, laiks nepastāv, bet mēs zinām, ka cilvēkam laiks ir realitāte.

Visums sastāv no nosacītām realitātēm un absolūtām realitātēm.

Ar to var izskaidrot, kāpēc viss ir matērija un tajā pašā laikā viss ir enerģija. Matērija nav nekas cits kā enerģija, kuras vibrācija ir intensīvāka. Matērija un enerģija ir divi prāta izpausmes poli. Matērija ir intensīvāka vibrācija, bet gars — smalkāka.

Visums ir prāta radīts, un tāpēc varam apgalvot, ka mēs esam Dieva prāta produkts.

Kopš tā brīža, kad esam uzzinājuši, ka Dievs ir Prāts un ka prāts rod izpausmi cilvēkā, mēs sākam apzināties, ka varam būt piederīgi šai lielajai saprātīgajai sākotnei.

Studēt okultismu nozīmē audzināt indivīdu tā, lai viņš varētu sevī pilnīgi atraisīt dievišķo dzirksti, tas ir, daļu no lielā universālā prāta, kas mājo vinā.

Vairums cilvēku Dievu izprot tik miglaini un absurdi, ka daudziem būs grūti uztvert Dievu tādu, kādu mēs Viņu rādām, bet tā ir vienīgā izpratne, kuru pieļauj saprāts, loģika un zinātne.

Nožēlu pelna ateisti, kas netic Dievam, jo viņi noliedz paši savu eksistenci, noliedz gaisu, sauli un pašu dzīvi.

Dievu visbiežāk iedomājas kā vecīti, kam ir sirma bārda un kas dzīvo debesīs, kur nonāks tie, kas nav grēkojuši, lai Viņam tur dziedātu slavas dziesmas.

Šī ideja pilnībā apmierina tos, kas ir slinki un nevēlas apgrūtināt sevi ar domām par Dievu vai paši par sevi un priekšroku dod dažādām reliģiskām dogmām. Tiem, kas vēlas pilnīgāk iepazīt Dievu, ir jātiecas izzināt visas Viņa izpausmes, lai izprastu Viņa būtību. Tā kā cilvēks ir vispilnīgākā Lielā Universālā Prāta izpausme, ir nepieciešams, lai viņš apzināti iepazītu pats sevi un lai apjaustu Dievu vismaz tādā līmenī, kādu pieļauj viņa konceptuālais stāvoklis.

Ceļu uz Dieva iepazīšanu un izzināšanu rāda hermētisma aforisms: «Viss ir prāts, Visums ir mentāls.»

Ja mēs spēsim skaidri saprast, ka «viss ir prāts», būsim spēruši soli uz priekšu dzīves noslēpumu izzināšanā. Enerģija, ko mēs saucam par Dievu, izpaužas kā divējāds spēks, no vienas puses — kā radošs, no otras puses — kā postošs. Tie abi viens otru līdzsvaro. Radošais spēks nepārtraukti rada un piešķir dzīvību. Postošais spēks visu laiku cenšas iznīcināt, lai veidotu pilnīgāku dzīves formu. Tas, ko ļaudis sauc par sātanu, nav nekas cits kā Dieva dubultnieks jeb ēna. Ja piemērosim hermētisma aforismu: «Kā augšā, tā arī lejā; kā lejā, tā arī augšā,» tad redzēsim, ka viss Visums ar tā planētām, galaktikām, saulēm un dieviem gluži identiski ir ietverts cilvēkā, vēl vairāk — viņā ir ietverti radošie un postošie spēki.

Skaitot lūgšanas, cilvēks nonāk saskarē ar viņā esošo Dieva enerģiju, tāpēc būtu absurds censties atrast Dievu ārpusē, ja Viņš ir apslēpts cilvēkā. Visa pozitīvā izcelsmes avots ir Dieva radošā enerģija. Mīlestība, laime, optimisms, miers un vēlēšanās palīdzēt citiem — tāda ir dievišķā radošā spēka izpausmes būtība. Tātad ir svarīgi būt saskarsmē ar Dieva radošo dalu, lai izvairītos no postošā spēka, kurš nes sev līdzi vecumu un nespēku. Piemēram, melanholija un skumjas ir milzīgs postošs spēks, kas organismā pamazām iztērē pozitīvo enerģiju, novedot līdz saslimšanai un pat nāvei. No otras puses, laime ir varens pozitīvais spēks, ar kuru mums ir nepieciešama nemitīga saskarsme. Mums ir jāpriecājas par vienkāršām Dabas parādībām, par svaigo rīta gaisu, putnu dziesmām un ziedošiem kokiem.

Daba ir Dieva sievišķās puses izpausme virs Zemes. Tā ir pārpilnība, radošais spēks un spēcīgā dzīvības enerģija. Atminējums visiem lielajiem dzīves noslēpumiem ir meklējams Dabā, jo tā ir kā atvērta grāmata tiem, kas prot šo grāmatu lasīt un māk izdibināt tās daudzo izpausmju noslēpumus. Daba ir mūsu mīlošā māte, kas visu laiku seko savu bērnu labklājībai; kad cilvēks pārkāpj Dabas likumus, viņš nostājas pret to un zaudē tās aizstāvību. Ļaužu vidū ir izplatīts melīgs, dažu reliģiju atbalstīts ticējums, ka tad, kad grēkojam, Dievs mums sūta sodu, un šīs reliģijas pat aizraida uz elli tos, kas nav ievērojuši to dogmas vai priekšrakstus. Dievs kā visas dzīves un visas mīlestības garīgais spēks pastāvīgi iedvesmo mūs un līdzīgi tam, kā saule apspīd grēcinieku, svēto vai noziedznieku, Viņa gaisma vienādā mērā apmirdz ikvienu. Vai Dievs var būt atriebīga un nepastāvīga būtne, kuras labvēlību var izpelnīties, skaitot lūgšanas? Dievs kā neizsīkstošs dzīvības un mīlestības avots vienmēr veicina mūsu garīgo attīstību un labklājību, bet kā radītājs un dzīvības sargātājs Viņš ir noteicis vairākus dzīvības uzturēšanai nepieciešamus likumus. Cilvēks, kas šos likumus pārkāpj, izjauc savas iekšējās dzīves harmoniju un iemanto ciešanas un likstas, tas ir, vēršoties pret Dabu, pats sevi soda. Jāpiezīmē, cik viegli mēs aizmirstam Dievu un cik bieži vēršamies pie Viņa tikai ar egoistiskiem materiāliem lūgumiem vai lai apmierinātu savas neapvaldītās vēlmes. Ja izcēlies karš vai notikusi kāda liela personiska vai vispārīga katastrofa, mēs tūdaļ piesaucam Dievu, bet, tiklīdz katastrofa garām, no jauna aizmirstam Viņu un nododamies materiāliem priekiem.

Neapšaubāmi, katras cilvēciskās būtnes kvēlākā instinktīvā vēlēšanās ir savienoties ar Dievu, tas ir, citiem vārdiem sakot, atklāt Dievu sevī. Daži to meklē ar misticisma palīdzību vai ierobežojot savas vēlmes, citi izvēlas juteklisko un materiālo prieku briesmīgo ceļu. Visas cilvēciskās būtnes — no noziedznieka līdz svētajam un no prātnieka līdz ubagam — instinktīvi cenšas atrast sevi un savienoties ar dievišķo.

Vienīgais gudrais paņēmiens, kā atrast Dievu, ir izkopt cildenos garīgos tikumus, mīlestību uz visām cilvēciskajām būtnēm neatkarīgi no kārtas vai ādas krāsas, kalpot un atbilstoši saviem spēkiem palīdzēt citiem cilvēkiem; ir jābūt pacietīgiem, godbijīgiem, kārtīgiem pilsoņiem, uzticamiem draugiem, labiem tēviem un mīlošiem dēliem. Tas nozīmē, ka jāizkopj tās pozitīvās īpašības, kas raksturīgas cilvēkam kā Dieva pārstāvim virs Zemes, bet tas jādara no tīras sirds, nekļūstot par svētuļiem vai liekuļiem, kuri uzliek tikumības masku, bet kuru dvēseles ir zemiskas un samaitātas.

Tiem, kas vēlas atrast Dievu, jāatceras, ka lielākā gudrība ir «mīlēt katru un visus» un ka tam, kas sasniedzis vairāk, jākļūst vēl pazemīgākam un jābūt gatavam palīdzēt citiem un audzināt tos. Viņš nekad nedrīkst aizmirst, ka lepnība, steiga un augstprātība ir lielākie cilvēcisko būtņu ienaidnieki.

Dievu var sasniegt, ieejot pa durvīm, uz kurām ir uzraksts: mīlestība un kalpošana.

VIII DZĪVĪBAS UN NĀVES NOSLĒPUMI

Lai dzīvē gūtu panākumus un gudri īstenotu praksē māku dzīvot, ir nepieciešams vienots priekšstats par dzīvi un nāvi un ir arī jāsaprot, kas ir liktenis.

Ja mēs piekrītam, ka cilvēkam ir gars un ķermenis, tad, loģiski spriežot, varam saprast, ka ķermenis noveco un mirst, bet gars vienmēr ir jauns un nemirstīgs.

Vai mūsu garā ietvertais Dievs var mirt? Šis mūžīgais jautājums rodas ikreiz, kad pievēršamies ķermeņa un gara matērijai. Kādēļ mums jāmājo materiālā ķermenī, ja mēs varētu mūžīgi būt garīgajā veidolā?

Gara iemiesošanās iemesls meklējams Dievā. Kā gari mēs esam daļa no Dieva, un mūsu pienākums ir veicināt Viņa lielo darbu sevis pilnveidošanā. No vienas puses, mēs sevi pilnveidojam ar daudzajiem pārdzīvojumiem, kas mūs piemeklē dzīvē, bet, no otras puses, mēs virs Zemes pārstāvam Dievu, virzot matērijas evolūciju. Lielākais cilvēku uzdevums ir piešķirt matērijai apzinīgumu vai, pareizāk sakot, «apgarot» matēriju.

Cilvēkam ir daudz jāpārdzīvo, lai sasniegtu garīgu pilnību; iekams viņš kļūs pietiekami apzinīgs, lai izprastu Dievu, viņa garam jāiemiesojas daudzos ķermeņos, lai izjustu dažādus pārdzīvojumus; šī parādība ir pazīstama kā reinkarnācija.

Attiecībā uz šo dzīvju ķēdi daba rīkojas gudri un labestīgi, izdzēšot no mūsu prāta visas atmiņas, kuras saglabājas tikai pārdzīvojumu veidā vai kā potenciālas indivīda spējas.

Ir jāpaskaidro, ka reinkarnācijai nav pakļauti visi, daudzi cilvēki neiemiesojas no jauna, jo pēc viņiem nepaliek nekas tāds, kas pārdzīvotu ķermeņa fizisko nāvi. Nomirstot vini sairst, un tos > >

pārņem pirmavots, tas ir, Lielais Universālais Gars.

Kā rodas cilvēks

Telpā ap Zemi atrodas to dvēseles, kuri pēc nāves jau izgājuši šķīstīšanas procesu un ir gatavi no jauna atdzimt materiālajā dzīvē.

Šie gari vibrē dažādā augstumā, kas atbilst to sasniegtajam apzinīguma līmenim. Tie, kuru attīstība ir zemāka, uzturas nedaudzu jardu augstumā virs Zemes, bet citi, kas sasnieguši, piemēram, Einšteina intelektuālo attīstību, atrodas aiz stratosfēras robežām. Kad laulātais pāris savienojas radīšanas aktā, izplatījumā tiek palaists elektromagnētiskās gaismas kūlis, un šī gaisma nozīmes ziņā ir tieši saistīta ar abu morālajām, emocionālajām un garīgajām īpašībām. Ja šis kūlis sasniedz, piemēram, 1500 pēdu augstumu, tas izvēlēsies no tiem «Es», kuri atrodas tur un vislabāk harmonē ar vecāku vibrācijām. Šāds elektromagnētiskais spēks pievelk viņu kā milzu magnēts, izšaujas cauri tēva galvai, sasniedz spermu un iekļūst mātē. Iekļūstot tēvā, šis spēks tiek saistīts ar viņa garīgo un mentālo vibrāciju, bet deviņu mēnešu grūtniecības laikā sāk uztvert arī mātes vibrācijas.

Veidošanās periods ir ļoti svarīgs vēl nedzimušās būtnes liktenim, jo tā visu laiku no mātes saņem dažādu vibrāciju lādiņus, kas ļoti ietekmē šīs būtnes nākamo zemes dzīvi.

Dzīve un liktenis

Jaundzimušais savu zemes dzīvi iesāk ar pirmo elpas vilcienu, un no šā brīža viņā ierakstus sāk izdarīt Zemi nemitīgi bombardējošo kosmisko staru vibrācijas. Kosmisko staru kombinācijas, kas ir atkarīgas no planētu stāvokļa, veido to, ko mēs saucam par Likteni.

Likteni nosaka četri galvenie faktori: 1) karma, kas palikusi no mūsu iepriekšējām dzīvēm, tas ir, labo un ļauno darbu kopums citās dzīvēs, kuru sekas jāizpērk tagadējā dzīvē; 2) tas, kas mantots

no vecākiem; 3) tas, kas dzimšanas brīdī saņemts

7 >

no augšas planētu izvietojuma rezultātā; 4) visi pārdzīvojumi līdz 33 gadu vecumam, kad cilvēks sāk izjust cēloņus, kas radušies jaunībā.

Visu mūžu cilvēks ir tikai sava likteņa vergs un dzīvo, absolūti neapzinādamies šo verdzisko atkarību.

Austrumu sakāmvārds: «Viss ir iepriekš uzrakstīts,» ietver lielu gudrību, jo slepenie tiesneši jeb «Likteņa Kungi» ir dievišķie spēki, kas ievirza cilvēka likteni, jau pirms indivīda dzimšanas nosakot, kāda būs viņa zemes dzīve jeb, citiem vārdiem sakot, kāds būs viņa Liktenis.

Hermētisma filozofs var pareģot cilvēka nākotni pēc viņa likteņa kartes, kas zīmēta pirms indivīda iemiesošanās.

Ubagam, tāpat kā karalim, liktenis nolemts atbilstoši viņa attīstībai nepieciešamajiem pārdzīvojumiem.

Kad hermētisma filozofs ir sasniedzis paaugstinātu apzinīgumu, viņš kļūst par sava likteņa noteicēju, jo uzvar tos spēkus, kas cenšas uzspiest pārdzīvojumus, kuri viņam vairs nav vajadzīgi, jo viņš ir kļuvis apzinīgs.

Tieši ar to Iesvaidītais visspilgtāk atšķiras no cilvēka, kas nepārzina Dabas likumus. Iesvaidītais dzīvē pilnīgi apzinās un skaidri zina, kurp viņš iet, kamēr cits dzīvo kā vēja nesta lapa.

Nāve

Kad cilvēks tuvojas viņam šajā fiziskajā ķermenī nolemtā zemes cikla beigām, notiek pārvērtības, ko saucam par nāvi, kura ir tikai dzimšana citai dzīvei.

Tajā brīdī, kad gars atdalās no ķermeņa, cilvēks dzimst enerģētiskajā sfērā. Tā ir dzīve, kas pilnībā nošķirta no fiziskās dzīves, jo tur nav iespējams izjust materiālu apmierinājumu, pie kura cilvēks savulaik ir pieradis.

Tā kā bērniem pēc likuma iztika jāsaņem no saviem vecākiem, ķermenisko iemiesojumu zaudējušajiem jāsatiekas ar visām mentālajām formām, kas radušās no zemes dzīves laikā pārdzīvotajām kaislībām, vēlmēm un jūtām. Tā ir radusies ticība ellei, jo tā patiešām ir elle tiem, kas bija nodevušies zemiskām kaislībām, jo viņi satiekas ar saviem gara bērniem— briesmīgiem dēmoniem, kuri joprojām cenšas pārtikt no viņiem. Lai attīstītos, viņiem jāpārvar visas savas sliktās tieksmes un vājības, līdz viņu kaislību radītie bērni būs pazuduši. Kad tas būs noticis, sāksies atpūta augstākos līmeņos, kas turpināsies tik ilgi, kamēr viņi būs gatavi no jauna atgriezties dzīvē.

Tos, kas virs Zemes dzīvojuši tīru un kārtīgu dzīvi, pēc nāves ieskaus pašu gara bērni eņģeļu veidolā un palīdzēs pacelties neredzamos augstumos.

Tiem, kas nav sevi apgrūtinājuši ar gara un morāles kopšanu, nāve ir pastāvīgs drauds un šķiet kaut kas briesmīgs. Pavisam citādi tas notiek ar tiem, kas sasnieguši augstāko apzinīgumu, tiem nāve nozīmē jaunu dzīvi, un viņi nejūt nekādas bailes, jo ir pārliecināti, ka vienmēr ir rīkojušies atbilstoši sirdsapziņai.

Ateisti un materiālisti apšauba dzīvi pēc nāves un apgalvo, ka pēc nāves viss pārtrūkst. Šie «domātāji» negrib nopūlēties, lai savus spriedumus saskaņotu ar zinātni, kas uzskata, ka Visumā nekas neizzūd bez pēdām, bet viss tikai mainās.

Nekas nemirst; viss turpina pastāvēt, pārejot citā stāvokli.

Vai var nomirt izteikts vārds? Vai var nomirt doma?

IX cilvĒku problĒmas UN MOKAS

Zināšanas, kuras nevar izmantot praksē, ir nederīgas. Šīs grāmatas mērķis ir piešķirt okultisma studēšanai vajadzīgo perspektīvu, ko paver priekšstats par visu esošo un kas neprasa iepriekšēju sagatavotību, lai šeit piedāvātās pamācības varētu izmantot.

Man gribētos izvairīties no visiem sarežģītajiem terminiem, kurus parasti lieto okultisma traktātos. Lai lasītājs tos varētu atšifrēt, viņam nepieciešamas attiecīgas zināšanas šajās disciplīnās. Daudzās līdzīgās grāmatās patiesība apzināti tiek slēpta, jo dažkārt ir bīstami to klaji deklarēt.

Senos laikos okultās zināšanas mācīja tikai nedaudziem izredzētajiem, kas bija izturējuši smagus fiziskus, morālus un garīgus pārbaudījumus; bet tagadējā materiālisma un haosa laikmetā ir nepieciešams šo zinātni padarīt pieejamu vismaz tiktāl, cik atļauj tās noslēpumainais raksturs, lai uzmundrinātu un iedvesmotu tos, kas vēlas sev cildenu nodarbošanos vai grib gluži vienkārši tā vai citādi sevi pilnveidot no ekonomiskā, emocionālā vai psiholoģiskā viedokļa.

Daži cilvēki, kuriem nepieciešama palīdzība, lai atrisinātu savas nopietnās problēmas, nezina, kur šo palīdzību meklēt, un velti vērš acis uz debesīm. Kad piemin okultismu, viņi pasmaida tikpat neticīgi, kā to dara zinātne. Man gribētos viņus aicināt šajā grāmatā dotos padomus vispirms pārbaudīt praksē un tikai pēc tam spriest par rezultātiem.

Ja pirms tūkstoš gadiem kāds būtu apgalvojis, ka cilvēks varēs sarunāties ar vada palīdzību, ka būs izgudrota kastīte, kura rādīs dzīvu cilvēku attēlus, un ka cilvēks varēs braukt ekipāžās, kas pašas kustas uz priekšu, ļaudis būtu smējušies un šādu apgalvojumu autoru nosaukuši par jukušu.

Ar laiku visi okultisma brīnumainie spēki — tādi kā telepātija, gaišredzība vai citas mazāk pazīstamas parādības — kļūs vispārpieejami un tiks pastāvīgi izmantoti praksē. Viss ir tikai evolūcijas jautājums. Ir jāpaiet noteiktam īsākam vai garākam laikam, lai sasniegtu apzinīgumu un saprātīgumu. Ja agrāk mēs tikai domājām par to, ka laiks ir relatīvs, tad tagad mēs saprotam, ka ir zinātne, kas spēj neiedomājami paātrināt cilvēka apzinīguma attīstību un paplašināt to līdz neizpētītām robežām.

Šī zinātne tika un joprojām tiek turēta slepenībā, jo cilvēce vēl nav gatava to pieņemt, tāpēc ka nav sasniegusi pietiekami augstu morālās un garīgās pilnības pakāpi.

Tie, kas vienmēr kultivē labestību, brāļu mīlestību un cilvēku labākās īpašības, kļūst garīgi cildenāki un līdz ar to — šo zināšanu cienīgi, bet tās nevar apgūt bez iepriekšējas sagatavošanās.

Tā kā mūsu gadsimta briesmīgais materiālisms ir radījis aplamu priekšstatu, visi cilvēki meklē laimi, dzenoties pēc materiāliem labumiem; bagātība un veiksme tiek uzskatītas par vissvarīgākajām vērtībām, jo ļaudis domā, ka šīs vērtības atnesīs visu, ko viņi vēlas dzīvē sasniegt. Bet, pārdzīvojuši dziļu apmulsumu, ļaudis izrādās nežēlīgi piekrāpti un vīlušies, jo tikai nedaudzi atrod patiesu laimi — kaut ko tādu, kas pienāktos katram cilvēkam virs Zemes kopš dzimšanas vai pēc likuma.

Ko gan var panākt cilvēks, lai cik bagāts tas būtu, ja viņu ir novājinājis garīgais bads un garīgās slāpes?

Jaunieši, kas allaž ignorējuši nākotni, domās dzīvo tikai šai dienai. Tikai tad, kad pienācis vecums, cilvēks saprot, ka laiks pagājis pārāk ātri un ka daudz kas no tā, par ko īsteni sapņots, palicis nesasniegts, un tāpēc uzdod rūgtu jautājumu: «Ko es savā dzīvē esmu paveicis? Ko uz zemes atstāšu pēc savas nāves?»

Diemžēl (bet varbūt par laimi) neviens nepiedzimst laimīgs, un ir jānodzīvo pieci vai seši gadu desmiti, lai iegūtu vērīgumu, kas ļautu izvairīties no kļūdām. Paradoksāli ir tas, ka tieši tad, kad šī gudrība un māksla dzīvot beidzot ir iegūta, novecojušais ķermenis sāk sabrukt, un nāve iestājas tieši tajā brīdī, kad sasniegts īstas laimes iegūšanai nepieciešamais apzinīgums. Par šo acīm redzamo netaisnību ir vērts padomāt. Mums jādomā arī par šādu jautājumu: «Kas tas ir par spēku, kurš bez mūsu piekrišanas mums piešķir dzīvību un pēc tam, kad beidzot esam sapratuši, kā rast prieku šajā dzīvē, to atņem?»

Protams, nejau katrs mācās no savas pieredzes, un daudzi cilvēki vecumā ir tikpat (bet palaikam vēl vairāk) neizglītoti kā jaunībā.

Ir daudz universitāšu, skolu un mācību centru, kas saglabā pasaules civilizāciju, ļaujot cilvēkam lepoties ar sasniegto kultūras līmeni, bet nekur nav tādu skolu, kurās mācītu pašu vajadzīgāko un pašu grūtāko no visām zinībām: mākslu dzīvot.

Galīgais dzīves iznākums ir atkarīgs tikai no nejaušiem apstākļiem vai gadījuma, ko radījis lielais dzīvnieku pasaulē valdošais likums: izdzīvo stiprākais.

Patiesi apbrīnas vērts ir tas, ka jauni, veseli cilvēki ar normālām intelektuālām un garīgām interesēm tomēr var kļūt par profesionāļiem, jo viņi saduras ar tik lieliem noslēpumiem, ar tik zemu garīguma līmeni, ar tādu nenovīdību, egoismu, neaudzinātību un ārkārtīgi daudziem nesaprotamiem un neatrisināmiem apstākļiem. Ir dīvaini, ka viņu prātus nav samulsinājušas šīs briesmīgās pretrunas. Panākumus gūst lielākoties tie, kas aizver acis un aizspiež ausis, lai neko neredzētu un nedzirdētu, paliekot vienaldzīgi pret cilvēku problēmām.

Daudziem no tiem, kuriem izdevies kaut ar vienu aci ieraudzīt īstenību, prātā rodas sajukums vai iestājas ārprāts.

Vecāki nodod tālāk bērniem savu dzīves pieredzi, kura izriet no viņu personiskajiem pārdzīvojumiem un zināšanām, bet nevis no nemainīgajiem un mūžīgajiem Dabas likumiem. Tāpēc bērni savus vecākus uzskata par «vecmodīgiem» un jūtas vecāku nesaprasti.

Psiholoģija un psihiatrija cenšas psihi saistīt ar tādiem nosacījumiem, lai radītu vislabākos priekšnoteikumus cilvēka saskarsmei ar dzīves apstākļiem, tomēr tās nespēj tikt galā ar atsevišķām psihes izpausmēm, kas sniedzas pāri vispārpieņemto zināšanu ietvariem.

Ja psihologu iepazīstināšana ar prāta noslēpumiem būtu viņu apmācīšanas sastāvdaļa, viņi varētu dot savu ieguldījumu pacientu psihiskā stāvokļa mainīšanā, likvidējot tajā visu nevēlamo un negatīvo.

Visiem jauniem cilvēkiem ir nopietnas emocionālās un garīgās problēmas, kuras vecāki parasti neizprot, un šo problēmu dēļ viņi izdara kļūdas, no kurām varētu izvairīties, ja viņi būtu «pie pilna prāta». Šo izteicienu «būt pie pilna prāta» es lietoju tāpēc, ka tad, kad tās vai citādas problēmas kļūst bīstami uzmācīgas, indivīda mentālā un emocionālā noturība atslābst, un viņš vairs nevar būt atbildīgs par savu rīcību, jo zaudējis spriešanas spēju.

Ar reliģisko mierinājumu mūsdienu cilvēkam ir par maz, jo viņš vienmēr grib zināt «kāpēc» un vēlas izprast visu lietu cēloni no zinātniskā viedokļa.

Es nepavisam negribu aizskart ticīgos, vēlos vienīgi parādīt, ka ir gan tādi indivīdi, kas ir gatavi pieņemt reliģiskās ticības dogmas, gan arī tādi, kas atbildi meklē ar prātošanas, zināšanu un cēloņu izpētes palīdzību.

Tiem, kas meklē ceļu uz zināšanām, okultisms šo ceļu rāda, jo tam ir raksturīga nopietna, saprātīga un objektīva izpēte, kuras rezultātā var izdibināt visu mūsu jūtu un prāta uztveramo parādību cēloņus.

Māksla dzīvot ir loti vienkārša un reizē loti sarežģīta, viss šīs mākslas noslēpums ir ietverts vārdos «mīlēt citam citu».

Diemžēl cilvēks ir vājš, viņam nepietiek spēka, pastāvības, viengabalainības un apzinīguma. Viņš ir tik ļoti vājš, ka viņu vienā laidā pārņem savā varā daudzas vēlmes, godkārība, naids, egoisms, steiga un dažādas zemiskas kaislības, noslēdzot ceļu uz augstākiem sasniegumiem.

Visas šādas kaislības garu iesloga īstā cietumā, tā ka gars vairs nevar ķermenī neierobežoti baudīt dzīvi un izteikt sevi, savas domas, vēlmes un spējas ar šā ķermeņa starpniecību. Garu, kas savā būtībā ir pati pilnība, jo ir Dieva emanācija, rauj lejup zvēram līdzīgā, niknā un neapvaldītā materiālā stihija, kur notiekošās darbības ir pretrunā ar gara centieniem pēc tālākas attīstības.

Nevis ķermenis kalpo garam, bet pats gars, egoistisko ķermeņa vēlmju izstumts un nomākts, ir spiests apkalpot ķermeni, kas meklē savai dabai atbilstošas baudas.

Tieši šā iemesla dēļ pārliecīgas tīri fiziskas baudas — tādas kā iedzeršana, ēšana vai dažādu izjūtu stimulatoru lietošana, rada briesmīgu iekšējo neapmierinātību — gara reakciju uz to, ka gars ir spiests veikt tā cildenajai būtībai neatbilstošas darbības.

Pieradums tūdaļ apmierināt visas ķermeņa vēlmes rada nopietnas sekas. Daži augstāko laimi iztēlojas kā iespēju baudīt visu veidu materiālos labumus, lai gan cilvēka gars tiek turēts trūkumā. Domājošs, ar brāļa mīlestības un garīgām jūtām apveltīts cilvēks bieži izpelnās nicinājumu, ja viņam nav lielas summas bankas kontā vai grezna automobiļa. Ļoti bagātus cilvēkus visur sagaida ar cieņu, visa pasaule ar viņiem rēķinās un visi ceļi viņiem ir atvērti. Viņi veido kaut ko līdzīgu miljonāru aristokrātijai un skatās no augšas uz tiem, kuri nav bagāti. No otras puses, interesanti ir pavērot, kas notiek garīgajā jeb enerģētiskajā līmenī, ko parasti sauc par ceturto dimensiju. Tur pastāv gara aristokrātija; brālība, kas pieejama tikai tiem, kuri pratuši savu dvēseļu vienkāršo metālu pārvērst garīgā zeltā, tas ir, tiem, kuri pārvarējuši visas savas vājības un zemiskās kaislības, tās nomainot ar pozitīvām īpašībām. Tātad enerģētiskajā līmenī solīds, eleganti ģērbies un pie lepnas automašīnas stūres sēdošs biznesmenis var izskatīties kā nabags, uz kura pleciem sēž briesmīgi dēmoni. Šie dēmoni ir viņa manta, kas to padarījusi par paša bagātības vergu. Viņš nav savas mājas valdnieks, tieši otrādi — māja valda pār viņu. Viņš nav tas, kas rīkojas ar savu automobili — automobilis izrīko viņu. Bet var izrādīties, ka tajā pašā enerģētiskajā līmenī pieticīgs sētnieks ir īsts džentlmenis brīnišķīgā sniegbaltā tērpā.

Dzīve ir milzīga teātra skatuve ar miljoniem aktieru maskās, kas atbilst tai lomai, kuru šiem aktieriem piešķīris režisors, tas ir, Dievs.

Atšķirība starp teātri un īsto dzīvi ir tikai tai apstāklī, ka katrs indivīds īstenībā spēlē daudzas lomas un uzliek daudzas maskas — tam vai citam gadījumam vispiemērotāko. Viņš ir spiests to darīt, lai atstātu iespaidu uz citiem un apliecinātu savu personību. Pēc tam, kad laika gaitā viņš tā iejuties šajās lomās, ka sāk tās jaukt ar realitāti, šīs lomas kļūst par viņa psihes daļu.

Šīs maskas tur indivīdu dziļā nezinā attiecībā uz realitāti, jo viņš visu uztver atbilstoši tai lomai, kuru tam nākas spēlēt.

Banālajam padomam «iepazīsti pats sevi» daudzo masku dēļ nav iespējams sekot.

Iedomājieties lugu, kurā katrs izpildītājs cenšas pēc sava prāta traktēt viņam uzticēto lomu, nepievēršot uzmanību pārējiem aktieriem un režisoram, un jūs iegūsiet pilnīgu priekšstatu par to, kas notiek ar cilvēka dvēseli. Uz skatuves notiekošais tā sajaucies ar īstenību, ka cilvēks nav spējīgs objektīvi novērtēt to, ko viņš uztver ar savām sajūtām. Cilvēka uztvere ir subjektīva, un tāpēc viņš paliek vienatnē ar savu neziņu, viņu moka sāpes, slimības un bailes no nāves, lai gan viņā slēpjas visa Visuma gudrība.

Šie indivīda domāšanas principu izkropļojumi ir īsts Bābeles tornis, ar kuru aizsākusies cilvēku dzimuma vispārējā un pilnīgā savstarpējā neizpratne. Visu cilvēka rīcību nosaka ārējie notikumi, kuri tā vai citādi ietekmē indivīdu, noskaņojot viņu pieņemt noteiktus lēmumus.

Ir vairākas īstas «Es» jeb gara izpausmes, kuras var aplūkot apziņas līmenī.

Lielāko daļu izpausmju izraisa dažādi spiedieni, ko uz psihi izdara kaut kas tāds, kas ielavās jūtās, vai vibrācijas, kuras tiek fiksētas zemapziņā, pateicoties visiem pārdzīvojumiem, kas rada atbildes reakciju.

Apgūt okultismu nozīmē izprast pašam sevi, lai iemācītos nospraust robežu starp reālo un nereālo, īsto un mākslīgo. To, kas ir īstenība, mēs varētu nosaukt par garu, bet to, kas nav īstenība — par personību.

Tālāk mēs aplūkosim personību kā to cilvēka dzīvo daļu, kuru viņš mantojis no vecākiem, ieguvis kopā ar izglītību, vides, pozitīvo vai negatīvo pārdzīvojumu ietekmē.

Gara izstarotā cilvēka būtība ir personības pretstats.

Ja mēs pilnībā izprastu iepriekš teikto, mums liktos dīvaini, ja kāds sacītu: «Es gribu izdarīt to vai citu,» vai «Mans viedoklis ir šāds.»

Vai tad mašīnai var būt savs viedoklis, un vai tā var vēlēties ko izdarīt?

Vai var runāt par mašīnas apzinīgumu, gribu vai mīlestību? Arī zinātnieku radītie roboti nav nekas jauns; tie gluži vienkārši ir cilvēcisko būtņu karikatūras.

Šo robotu darbība ir ieprogrammēta, izmantojot dažādas shēmas, kas līdzīgās situācijās liek tiem darboties absolūti vienādi. To reakciju nosaka īpašas shēmas. Viegli saprast, ka roboti nespēj «paši domāt», tas ir, veikt darbības, kas nav iepriekš ierakstītas shēmās, tomēr var kombinēt tajās ietverto informāciju. Tajā brīdī, kad robots būs gatavs šādā veidā darboties, tas kļūs apzinīgs. Cilvēks ir līdzīgs šiem robotiem. Viņš vienmēr domā, jūt un reaģē atbilstoši viņā esošajām dažādajām shēmām. Objektīva realitāte viņam nepastāv; ir tikai viņa psihē dažādu apstākļu ierakstītas shēmas.

Okultismā šis stāvoklis, kurā cilvēks iegrimis, tiek saukts par «miegu». Cilvēciska būtne atrodas dziļā miegā, jo visu notiekošo tā redz it kā sapnī zem bieza dažādu iekšējo shēmu slāņa. Viss, kas ir fiziski patīkams un sagādā baudu, padziļina šo miegu.

Tieši šā iemesla dēl mistiķi, kas cenšas attīstīt savu apzinīgumu, šausta sevi ar gavēšanu, grūtībām, mocībām un sodiem. Šie sodi ķermenim rada «neērtības», modina to no letarģiskā miega. Sliktākais šajā savdabīgajā miega stāvoklī ir tas, ka neviens to pats neapzinās. Ja kādam uz to norāda, viņš ironiski pasmejas un protestē: «Par kādu miegu var būt runa? Vai tad nav redzams, ka esmu nomodā?»

Nespēja atšifrēt šo miega stāvokli rada šķēršļus jebkuram progresam, jo nevienam nevar likt cīnīties ar to, kura esamību viņš noliedz. Šo miega stāvokli var konstatēt tikai ar sevis novērošanas un pašanalīzes palīdzību. Cik atšķirīgi tad izrādīsies apmierinājuma un sāpju jēdzieni. Katra tīri fiziska labsajūta veicina miegu, turpretī jebkuras sāpes — fiziskas vai morālas — pamodina un aizdzen miegu.

Tam, kas pilnībā pamodies, nav vajadzīgas sāpes, lai attīstītos.

Tā kā tam ir ļoti liela nozīme, paanalizēsim apzinātības tematu sīkāk.

Uzmanīgi pavērojuši sevi, konstatēsim, ka ikdienas dzīvē mums ir tieksme identificēt sevi ar visu, kas piesaistījis mūsu uzmanību, un ļaut apziņai tam pietuvoties. Jo spēcīgāk kāda lieta saista* uzmanību, jo ātrāk mēs aizmirstam sevi, tādēļ ka šī uzmanība izspiež sevis apzināšanos tā objekta dēl, kuram mūsu uzmanība pievērsta.

Šādā brīdī notiek indivīda un stimula identificēšanās, kas indivīdu padara pilnīgi miegainu jeb liedz iespēju sevi apzināties.

Vai indivīds var pilnīgi pamosties, ja viņš sevi neapzinās?

Paša «Es» jeb garu gluži kā tīmeklī ieskauj sajūtas, kas pastāvīgi tiek noraidītas uz smadzenēm. Maņu orgāni uztver daudz iespaidu. Iztēle strādā ātri un dienas gaitā ne uz mirkli nepārtrauc savu darbu. Visas šīs izjūtas ir šķēršļi, kas traucē sevi apzināties. Ja izpētīsim vairāku indivīdu psihi, konstatēsim, ka viņu spēja sevi apzināties ir stipri atšķirīga. Viszemākajā līmenī atrodas cilvēks, kura dzīves centrs koncentrēts tikai fiziskajā ķermenī un kurš ļauj instinktīvajiem spēkiem gūt virsroku pār savām domām un emocijām. Citam psihiskās dzīves centrs atrodas sirdī, kur augstākas par visu ir emocijas, un šāda cilvēka dzīves saturs ir viņa emocijas. Daudz augstākā līmenī atrodas indivīds, kuram psihiskais centrs atrodas smadzenēs. Šāds cilvēks allaž paļaujas uz savu saprātu un visu aplūko no mentālā redzes viedokļa.

No šiem trim tipiem sastāv mūsdienu cilvēce, ļaudis — mašīnas jeb automāti.

Pāri šiem cilvēku tipiem pilnīgi nepazīstamā kategorijā paceļas cilvēciskās būtnes, no kurām saglabājušies tikai to ģēnija uzplaiksnījumi. Neviens nezina, no kurienes tās radušās, lai paceltos pāri tiem, kurus dzemdējusi sieviete, un lai pārtaptu par Dieva dēliem jeb «divreiz dzimušajiem».

Izcelšanās, bagātība un sabiedriskais stāvoklis šo pārtapšanu negarantē, jo šis process nav atkarīgs no materiālām lietām. Tās gluži vienkārši ir cilvēciskas būtnes, kas patiešām sasniegušas to, ko citi cilvēki iemantojuši tikai savā iztēlē, proti — pašsavaldīšanos, brīvību, sevis apzināšanos, gribu utt.

Lai iegūtu priekšstatu par šo izredzēto attīstību (daudz ir aicinātu, bet maz izredzētu), mēs dosim īsu klasifikāciju.

Zemākajā līmenī atradīsim cilvēku, kas varēja būt dzimis jebkurā no iepriekšminētajām grupām, bet pacēlies virs savas grupas, jo nodibinājis kontaktu ar okultisma skolu. Viņš atrod savu «Es» jeb vairāk vai mazāk pastāvīgu psihisko centru un sāk iepazīt sevi. Taču viņš joprojām var atkrist un atgriezties miegainajā sākuma stāvoklī, jo tas, ko viņš sasniedzis, vēl nav stabils. Tas vēl nav kļuvis par viņa miesu un asinīm.

Daudz augstākā līmenī būs cilvēks, kas sasniedzis fizisku kristalizāciju, tas ir, tāds cilvēks, kas spējis savu dvēseli sakausēt vienā veselā un piešķirt tai citu virzienu. Protams, var gadīties, ka šāda kristalizācija iegūst nepareizu virzienu. Tādā gadījumā šis cilvēks nevarēs sasniegt pilnību, ja viņš nenolems tūdaļ atgriezties un nesavienosies ar to, kas bija pakļauts kristalizācijai. Tiklīdz tas būs izdarīts, pavērsies ceļš uz jaunu kristalizāciju saskaņā ar to, ko viņš vēlas.

Pilnveidošanās ceļa virsotnē stāv cilvēks, kas izgājis vispilnīgāko evolūciju un sasniedzis visaugstāko attīstību, kāda vien iespējama cilvēciskai būtnei, un kas uz visiem laikiem ieguvis gribu, sevis apzināšanos, nemirstību, varu pār matēriju utt.

Jebkura okultā attīstība koncentrējas indivīda dvēselē. Indivīdam vispirms ir jāizskauž viss negatīvais un nevēlamais, to nomainot ar pozitīvām iezīmēm, bet pēc tam jāpievieno visas spēcīgās dvēseles strāvas sava «Es» un gribas vadībā.

Ja mēs izanalizēsim dvēseli un sapratīsim, cik tā ir sarežģīta, tad atklāsim slēptos motīvus, kas mūs mudina tā vai citādi rīkoties vai reaģēt.

Mūsos slēpjas spēki, kas mums neļauj pienācīgi rīkoties: kompleksi, bremzējoši spēki, negatīvas vai nemotivētas jūtas un domas. Mūsu dzīve ir daudz vairāk atkarīga no mūsu dvēseles, nekā spējam iedomāties. Viss, kas vēlāk rod izpausmi fiziskajā ķermenī, dzimst dvēselē. Ja cilvēks saslimst, tas notiek tāpēc, ka viņa dvēsele ir sasirgusi. Ja viņš noveco, tad tāpēc, ka viņa dvēsele kļūst nevarīga. Ja viņu vajā neveiksmes un viņš dzīvē neko nevar sasniegt, tur ir vainojams vienīgi viņa dvēseles stāvoklis.

Ir ārkārtīgi grūti ieraudzīt sevi, savu aprobežotību un kļūdas, jo mūsu nelaimju cēloņi visbiežāk slēpjas mūsu psihes dziļumos.

Tieši dvēselē rodas mūsu pieminētie pozitīvie un negatīvie spēki. Atkarībā no tā, kuri spēki mūsos gūst pārsvaru, mēs ik dienas sevi paceļam augstākā pakāpē vai pazemojam.

Tieši postošie spēki dominē tad, kad esam pesimistiski, zaudējam pašpaļāvību, kļūstam bēdīgi, melanholiski vai bikli. Turpretī veiksminieks ir iemācījies apzināti vai neapzināti savienoties ar konstruktīvajiem spēkiem, šim nolūkam izmantojot savu gribu, jūtas un iztēli. Vēlāk mēs dosim padomus, kā praktiski izmantot šo milzīgo spēku.

Šajā nodaļā mēs koncentrēsimies uz lielajām un mazajām cilvēku problēmām, ko rada tikai Gara un Masas kombinācija.

Izpratuši to, ka pārstāvam garus, kas mājo dzīvnieku ķermeņos, mēs sapratīsim arī to, ka katrai cilvēciskai būtnei ir raksturīgs mūžīgais konflikts;

tas ir konflikts starp «Es» un ķermeni jeb masu. Protams, nav iespējams sevi identificēt ar ko citu — vienīgi ar fizisko ķermeni, tāpēc ka ķermenis ir gara apvalks. Ķermenis ir materiālā forma, kas ietērpj garu, lai tas varētu darboties fiziskajā līmenī. Tā kā gars un ķermenis ir viena un tā paša spēka, tas ir, Prāta, pretējie poli, tad tādam indivīdam, kas nav savu ķermeni pieradinājis kalpot garam, dzīve virs Zemes pārvēršas par īstu ieslodzījumu. Lielākajai daļai cilvēku gars kalpo ķermenim un kļūst par tā vergu, tas ir spiests visu laiku upurēt savu enerģiju, lai apmierinātu masu. Tieši to cilvēks nespēj saprast: visapzinīgākais un vissaprātīgākais spēks kalpo masai — neapzinātā stāvoklī esošam un neapstrādātam materiālam.

No tā ceļas visas cilvēku nelaimes, konflikti, pretrunas, slimības un mokas.

Okultisms ir zinātne, kas māca, kā kļūt apzinīgam un saprātīgam, kā masu veidot tādu, lai gars varētu strādāt ar visu spēku un tikai saprātīgi.

Tā ir visīstākā saplūsme ar Dievu, ar savu garu, ar sevi pašu.

Jebkura gara disciplīna, kura nebalstās uz to, ir melīga un divkosīga. Neko nevarēs panākt tas, kas cenšas sasniegt Dievu, pirms nav uzvarējis un izkopis pats sevi.

Daudzi pseidookultisti apgalvo, ka viņi ieguvuši kosmisko apziņu vai panākuši saplūsmi ar Dievu. Nav grūti pierādīt, ka viņi nav pat iepazinuši paši sevi, bet tas taču ir svarīgs solis ceļā uz kosmisko apziņu.

Vienmēr ir jāsāk ar materiālās pasaules izzināšanu, iegūstot priekšstatu par to, kāds ir tieši mūsu stāvoklis, jo no tā brīža, kad sākam savu dzīvi fiziskajā ķermenī, mēs nedrīkstam aizmirst, kādā stāvoklī atrodamies, ja gribam sasniegt neizpētītas virsotnes.

Piecstaru zvaigzne jeb pentagramma, kas attēlo cilvēku ar izplestām rokām un kājām, ir labi pazīstama okultismā. Šo zvaigzni izmanto tāpēc, ka tā rāda tāda cilvēka ideālu, kura apzinīgums un gars pilnībā valda pār viņa ķermeni.

Laicīga būtne, kas kalpo materiālai pasaulei, tiek attēlota kā apvērsta zvaigzne, kur ķermenis valda pār garu.

Tie, kas izpratuši pentagrammas simboliku, dzīvo pavisam citādi nekā tie, kuri savas garīgās iemaņas nav izkopuši. No fiziskā viedokļa šādu cilvēku dzīve var būt līdzīga citu cilvēku dzīvei, bet no psihiskā viedokļa viņi dzīvo pavisam citā pasaulē, kur nav nekrietnības, naida, baiļu, nāves, sāpju vai iznīcības.

Okultists ir īsts zinātnieks, kas apguvis prasmi

apzināti valdīt pār savu apvalku jeb ķermeni. Tas pats ķermenis laicīga cilvēka uztverē ir ārkārtīgi sarežģīta mašīna, kas valda pār viņu.

Šo fantastisko apvalku, ko mēs pazīstam kā cilvēka ķermeni, Iesvaidītais vada kā ļoti spēcīgu agregātu, brīvi savienodams un atvienodams ķēdes. Ja viņa prāts sāk darboties pārāk ātri, mentālā ķēde tiek pārrauta, un iestājas bezdarbība. Ja Iesvaidītais vēlas pārveidot personību, lai saprastu citus, kuri atrodas citā intelektuālā vai sabiedriskā sfērā, viņa vibrācijas piemērojas videi, kurā viņš gribētu darboties. Ja viņam bažas rada aknas vai kuņģis, viņš šīs ķēdes uzlādē no jauna, piepildot slimos orgānus ar dzīvīgumu un slimību pārvēršot veselībā.

Protams, tas nav sasniedzams īsā laikā, un tāpēc daudzi, kas apgūst okultismu, krīt izmisumā, ja nav spējuši ātri sasniegt praktiskus rezultātus.

Iesvaidītajam, kas ieguvis pilnīgu un galīgu varu pār matēriju, nav nekā neiespējama, tāpēc ka viņš

ir spējīgs atjaunināt savu fizisko ķermeni un dzīvot uz Zemes tik ilgi, ka tas laicīgiem cilvēkiem liksies neticami.

Atcerēsimies hermētisma aforismu: «Viss ir prāts, Visums ir mentāls.»

Tas ir visu cilvēka sasniegumu pamatu pamats.

Šajā aforismā ir koncentrētas visas iespējas. Dziļi to pārdomājot, var saprast daudzas lietas. Piemēram, to, ka visu mūsu grūtību cēloņi slēpjas mūsos pašos un ka, mainot savu mentālo stāvokli, mēs gūsim uzvaru.

Ja sapratīsim, ka viss ir Prāts, redzēsim, ka mūsu ķermenis ir specifiskā vibrācijā ietverta vai sastingusi mentālā enerģija. Mūsu smadzenes, mūsu aknas un mūsu sirds arī ir mentāla viela, ar kuras palīdzību mēs varam izteikt savas domas.

Ar stingru pašdisciplīnu Iesvaidītais iegūst kontroli pār visa sava ķermeņa mentālo vai atomu matēriju un ir spējīgs ar prāta palīdzību iegūt varu pār fizisko daļu.

Tā kā mēs runājam par fizisko ķermeni, vajadzētu analizēt fiziskā līdzsvara traucējumus, kas pazīstami kā slimības.

Medicīna kopumā ir ierobežota un zina tikai to, kā ārstēt slimību simptomus, it kā slimība būtu indīgs auglis kokā, taču tās cēloņi, līdzīgi koka saknēm, paliek apslēpti dvēselē. Kokā joprojām ienākas «slimi» augļi, jo tas saņem dzīvinošo spēku no subjekta negācijām.

Viss, ko mēs saucam par slimību, pat kājas lūzumam līdzīga tīri fiziska trauma dzimst dvēselē.

Nekas nenotiek pats no sevis; visam ir patiess iemesls, kas vienmēr jāmeklē dvēseles vibrācijās.

Slimības parasti rada postoši fiziskie un mentālie stāvokļi, kas ilgi pārņēmuši dvēseli. Šāds negatīvais stāvoklis veido īstu magnētisko lodi, kas pēc savas dabas ir ļoti postoša. Kad viens no šiem elektromagnētiskajiem sabiezējumiem pastāvīgā negatīvā stāvokļa dēļ iegūst noteiktu spēku, tas rod izpausmi un fiziski materializējas slimības veidā. Var likties, ka šāda slimība, ar tradicionālajām metodēm izārstēta, izzudīs, taču, ja slimības sakne paliek dvēselē, tā var uzliesmot no jauna, tiklīdz atgriežas negatīvais stāvoklis, kas šo koku uztur un baro.

Iespējams arī, ka postošās vibrācijas, kas izraisīja slimību, iekļuva dvēselē no ārienes vājuma brīdī vai izteikti depresīva vai histēriska stāvokļa laikā, iedragādamas šā cilvēka iekšējās aizsargfunkcijas. Tas, ko mēs saucam par auru, ir indivīda elektromagnētiskais starojums un vairogs, kas viņu sargā no svešām vibrācijām. Kad šī aizsardzība zūd, indivīds nonāk apkārtējās atmosfēras vibrāciju bezgalīgā okeāna varā.

Kaut arī var pierādīt, ka daudzu slimību cēlonis ir mikrobi, tomēr ir jāņem vērā arī tas fakts, ka mikroba spēja izraisīt slimību ir atkarīga ne tikai no paša mikroba, bet arī no ķermeņa saskarsmes ar to. Absolūti nepieciešama ir mikroba augšanai labvēlīga vide. Kamēr zinātne slimību cēloņus nesāks meklēt mentālās enerģijas līmenī, nebūs iespējams atrast patiesi efektīvu līdzekli pret slimībām, kuras izraisa supermikrobi jeb ēteriskie mikrobi, kas eksistē un darbojas tikai enerģētiskajā līmenī. Tādas slimības kā vēzi var iegūt, kontaktējoties ar slimajiem laikā, kad aura ir atvērta.

Šos elektromagnētiskos sabiezējumus var salīdzināt ar dēlēm, kas iezīdušās ķermenī un sāk izsūkt no šūnām dzīvības esenci. Kad šī ķermeņa dzīvības esence ir pilnīgi izsmelta, šūnas deģenerējas, jo enerģija aizplūst. Ja postošais sabiezējums turpina veģetāciju, tas kļūst arvien spēcīgāks un vēršas plašumā, līdz notikusi pilnīga iznīcināšana.

Daudzos gadījumos slimības izraisījuši postoši enerģētiskie stāvokļi, kuru radīšanā ir vainojams pats indivīds.

Okultā medicīna tāpēc sāk ar to, ka cenšas mainīt dvēseles vibrācijas, lai iznīcinātu visu negatīvo, kas būtu varējis izpausties vai jau izpaudies kā slimība. Ja mēs spētu iekļūt enerģētiskajā līmenī, mūs pārņemtu šausmas, tur ieraugot sevi vai sev līdzīgus. Mēs ieraudzītu lopu fermu, cilvēkus, kuriem noteiktās ķermeņa dalās atbilstoši katra > > ?

indivīda dominējošajām kaislībām iezīdušies mentālās enerģijas parazīti. Katrs no šiem parazītiem iegūst groteska dzīvnieka formu, ir kā īsts dēmons, kas pārtiek no savu upuru dzīvības enerģijas, līdz tā pilnīgi izsīkusi.

Ir pietiekami zināt, ka katra cilvēka enerģija izpaužas caur prātu, sirdi un vēlmēm, lai saprastu, ka katra mūsu vēlme un katra doma dod dzīvību neredzamiem bērniem, kas mums atnes laimi vai nelaimi. Tieši tāpēc bez pārspīlēšanas var apgalvot, ka katrs cilvēks ir paša radīts bērns, jo viņš sevi modelē un veido saskaņā ar paša enerģētiskajām formām. Tāpēc no cilvēka paša ir atkarīgs, vai viņš rada eņģeļus vai dēmonus.

Reizēm gadās satikt cilvēkus, kuri, neraugoties uz savu skaidro un koncentrēto acu skatienu un pieklājīgo ārējo izskatu, atstāj uz mums atbaidošu un pretīgu iespaidu, un mēs nevaram saprast, kāpēc mums rodas šāda reakcija.

Pēkšņas antipātijas vai simpātijas izriet no tā, ka mūsu dzīvinošo elektromagnētismu izspiež citas personas vibrācija, kas gūst virsroku. Šī dominējošā vibrācija ir indivīda domu un jūtu savienošanās rezultāts.

Tie, kas rīkojas pēc Dabas likumiem, vienmēr atrodas tās aizsardzībā, bet tie, kas Dabas likumus pārkāpj, izjūt tās nosodījumu.

Vai cilvēkam, kas izmanto katru gadījumu, lai aprunātu un apvainotu citus, ir tiesības gausties par savām nelaimēm?

Vai var žēloties netikumu apsēstais žūpa vai izvirtulis? Vai pesimists, kas cauru dienu čīkst par tūkstošiem iedomātu bēdu?

Ja mēs pieradīsim rūpīgi analizēt savu rīcību, pamazām atradīsim piedzīvoto neveiksmju — ekonomisko, emocionālo vai jebkuru citu neveiksmju cēloņus. Mēs sapratīsim, ka pašreizējā stāvoklī mūs novedusi notikumu ķēdīte, kuru veido nolaidība, slinkums vai kļūdaini lēmumi.

Piemēram, ļoti postošs ir paradums dot solījumus, bet nekad nevienu no tiem nepildīt. Lai nodibinātu kontroli pār ārējiem notikumiem un pakļautu tos savai varai, ir nepieciešams vispirms turēt doto vārdu, izpildot un realizējot praksē savus lēmumus. Tie, kas metodiski un pacietīgi pilda šo noteikumu, konstatēs, ka viņu vara pār Dabas spēkiem ar katru dienu palielinās, kamēr viņi ir spējīgi izpildīt visu, ko solījuši.

Katra iespēja tiek zaudēta, tiklīdz cilvēka griba tiek uzdota par Dabas likumu.

Pirmais solis uz jebkuras problēmas atrisināšanu ir optimisms. Pietiek ar ticību, ka ir iespējams ko veikt, un puse kaujas jau uzvarēta. Pozitīva mentālā attieksme ir ārkārtīgi svarīga tiem, kas tiecas pilnveidoties. Ik brīdi ir jājūtas laimīgam, pozitīvi noskaņotam, dzīves enerģijas pārpilnam, jābūt harmonijā ar dievišķajiem radīšanas spēkiem. Ir jājūsmo par skaisto visās tā izpausmēs, lai šķīstītu un pacilātu dvēseli, un nekad nedrīkstat justies uzvarēts vai nomākts. Kā Dieva bērnam cilvēkam ir tiesības baudīt sava Tēva aizsardzību un visu Viņa bagātību.

Apguvis pozitīvo mentālo attieksmi, indivīds nošķirs sevi no visām postošajām vibrācijām, kas var nākt no ārienes, un saskaņā ar harmonijas likumu uztvers tikai pozitīvās un pacilājošās vibrācijas.

Visas apdzīvotās vietas un pilsētas ieskauj samanāms elektromagnētiskais «mākonis», kurā koncentrētas iedzīvotāju instinktīvās, psihiskās un mentālās vibrācijas. Šāds mākonis atrodas tādā augstumā, kādu nosaka vibrāciju blīvums. Visi zem tā dzīvojošie vai arī tie, kuri šeit ierodas pirmoreiz, uztver šā mākoņa vibrācijas. Par nelaimi, mēs dzīvojam skarbā un egoistiskā vidē, un nav grūti saprast, kāpēc mēs ik dienu esam pārslogoti ar nevēlamiem spēkiem. Šīs pilsētas iedzīvotāju kolektīvās dvēseles neapvaldītās vibrācijas sagrābj mūs un izraisa nelaimes, depresiju, ciešanas un padara par viduvējībām. Ir grūti mūsu emocionālās un mentālās vibrācijas pacelt augstāk par to toni, kas dominē sociālajā grupā, bet tā ir vienīgā iespēja atbrīvoties no neredzamās saindēšanas, ko izraisa šie negatīvie spēki.

Ja mēs vairākas dienas pēc kārtas pamostamies sliktā garastāvoklī un sakām: «Visi ir pret mani, nav vērts dzīvot,» uzreiz nonākam uz negatīvā jeb īsā vilna.

Tā kā mēs visi piedzīvojam kritiskus brīžus un grūtas situācijas, ir jāiemācās apzināti atteikties no visa sliktā un negatīvā. Šāds akts — mūsu gribas sasprindzināšana un pacelšanās pāri visam, kas mums nav pieņemams vai ir slikts, — ir mentālās transmutācijas zinātnisks īstenojums.

Tas nozīmē nerīkoties tā, kā dara tie, kas, cietuši nenozīmīgu neveiksmi, neiedomājami pārspīlē situāciju un visiem stāsta par «briesmīgo nelaimi», kas viņus esot piemeklējusi.

Pareiza izturēšanās nozīmē mierīgi vibrēt pretējā polā attiecībā uz to vibrāciju, kuru vēlamies mainīt.

Dzīvē nekas nenotiek nejauši, visam ir savs motīvs vai savs cēlonis. Iznāk tā, ka mēs nekad nevarēsim uzzināt īstos cēloņus tam, ko mēs pārdzīvojam kā sekas. Cēloņu un seku likums nosaka ceļu, pa kuru mēs iesim dzīves laikā, un tāpēc ir pilnīgi iespējams likt darboties tikai tiem pozitīvajiem spēkiem vai cēloņiem, kas mums ļaus nākotnē pļaut to, ko esam sējuši.

Indivīda «laime» vai «nelaime» vienmēr rodas no nezināmiem cēloņiem, kuri izpaužas kā sekas.

Laime — tas ir jautājums, kas nodarbina vienīgi tos, kurus pametusi veiksme, un tos, kuri nav guvuši panākumus, neskatoties uz pārdrošiem mēģinājumiem izrauties uz priekšu.

Šie nelaimīgie ar skaudību skatās uz tiem, kuriem veicas finansu jomā, pret kuriem Daba ir labvēlīga un kuri guvuši panākumus it kā bez redzamas piepūles.

Mums šī problēma ir rūpīgi jāizpēta, jo tā ļoti interesē tos, kuri vēlas gūt panākumus. Tas ir tikai taisnīgi, ka cilvēks tiecas pēc materiālas un garīgas labklājības.

Indivīda «laimi» nosaka četri pamatfaktori:

1.   Viņa liktenis, tas ir, zvaigžņu stāvoklis viņa dzimšanas brīdī.

2.   Viņa vecāku liktenis, kura būtība tiek nodota bērniem.

3.   Viņa pārdzīvojumi līdz 21. mūža gadam un līdz brīdim, kad sasniegts 33 gadu vecums.

4.   Vina mīlas dzīve.

Mēs šeit neaplūkosim mentālo aspektu, gribasspēku vai citas īpašības, kas ietekmē iepriekšminētos faktorus vai kaut kāda veidā ir atkarīgas no tiem.

1. Liktenis

No pirmā dzīves mirkļa, tas ir, no pirmā elpas vilciena bērns uztver kosmiskās vibrācijas no dažādos stāvokļos esošajām planētām. Katrai planētai ir raksturīga īpaša elektromagnētiskā kustība, un atkarībā no sava stāvokļa izplatījumā tā veido dažādas kosmisko staru kombinācijas, kas nosaka bērna turpmāko likteni.

Ir jāaplūko arī tās labās vai ļaunās Karmas (cēloņu kopuma) daudzums, kuru indivīds pārņem no iepriekšējām iemiesošanās reizēm, kas nenovēršami izpaužas kā sekas.

Ja karma ir smaga, būs grūti gūt panākumus dzīvē, kamēr tā nav pilnībā izlīdzināta. Ar okultisma palīdzību nelaimīgu likteni var pārvērst laimīgā, bet šīs patiesības var atrast tikai mācības augstākajā pakāpē, kas ir pieejama vienīgi tiem, kuri nostājušies uz Iesvaidīšanas ceļa.

Ir daudz gadījumu, kad acīm redzamu dzīves netaisnību un pretrunu vienīgais cēlonis šķiet liktenis. Proti, tad, kad tas nolemj izstumšanai intelektuāli attīstītu būtni, kurai piemīt vissmalkākā jūtība, kamēr citi, kuriem ir tīri dzīvniecisks dzīvesveids, bauda pilnīgu materiālo labklājību.

Augstākais Cēloņu un seku likums ir par iemeslu tam, ka vieni bērni piedzimst akli, kropli, paralizēti un plānprātīgi, savukārt citi nomirst dažus mēnešus vai dažas dienas pēc nākšanas šajā pasaulē. Taču tā nav netaisnība. Katrs izcieš paša izraisīto darbību sekas. Dievs nevienu nesoda. Tieši cilvēks, parkapdams Dabas likumus, pats sevi soda un nosprauž sev robežas.

2. Vecāku ietekme

No tā brīža, kad ego (gars) atrodas mātes miesās, tas caur nabas saiti uztver mātes elektromagnētiskās svārstības. Ja māte ir neapvaldīta, egoistiska un histēriska sieviete, šie spēki atstās uz bērnu dziļu iespaidu. Lai gūtu sekmes, bērnam būs jācīnās ar pārņemtajām postošajām vibrācijām. No otras puses, tēvs seksuālā orgasma brīdī nodod bērnam visu savu garīgo vīrieša spēku, kuru bērns savā dzīvē mantos kā aktīvo spēku. Ja tēvs ir bikls, vājas gribas cilvēks un neizceļas ar vīrišķību, bērnam allaž pietrūks enerģijas jeb vīrišķā spēka, kas nepieciešams, lai dzīvē gūtu panākumus.

Te ir lietderīgi atkārtot to, ko mēs apgalvojām nodaļā par seksu: grūtu sievieti iesaistīt seksuālās attiecībās ir īsts noziegums. Šis faktors spēcīgi ietekmē jaunās būtnes nervu līdzsvaru un līdz arto — arī likteni.

Cits izšķirošs faktors ir vecāku mentālais, instinktīvais un emocionālais stāvoklis bērna ieņemšanas brīdī, jo tieši tad viņi abi rada to formu, kurā veidosies bērna personība.

Bērni patiešām tiek sodīti par tēvu grēkiem, tāpēc ka patiesībā bērns ir atklāsme un reizē vecāku turpinājums, kas daļēji manto viņu karmu.

Neskatoties uz lielo zinātnes progresu, dzimšanas process cilvēkiem ir tādā pašā līmenī kā dzīvniekiem, jo ne tēvs, ne māte nav spējīgi nodrošināt, lai viņu bērna dzīve veidotos saskaņā ar taisnīgākiem un cildenākiem cilvēku centieniem. Vecāki nezina, vai bērns būs normāls, vai viņa prāta attīstība būs vidēja, vai viņš būs vesels un gūs panākumus dzīvē, nezina arī citas vairāk vai mazāk svarīgas lietas. Tātad dzimšana ir tikai nejaušības rezultāts. Bieži tas nozīmē, ka bērnu gaida sāpju, traģēdiju, slimību un nelaimju pilna dzīve. Vai kādam ir tiesības pieļaut tik lielu risku? Vai kādam ir tiesības nodot savus grēkus būtnei, kura ierodas šajā pasaulē? Kad zinātne būs sasniegusi tādu līmeni, lai visu šeit teikto atzītu par patiesu, bērnu radīšanā tiks izmantotas zinātniskas metodes, pamatojoties uz precīziem datiem un precīzu laiku. Tiks izveidota spēcīgāku, intelektuālajā ziņā vairāk attīstītu un visādā ziņā spējīgāku būtņu rase nevis ķīmisko, ģenētisko vai bioloģisko eksperimentu ceļā, bet izmantojot tos avotus, kas ir apslēpti katrā no mums un vienmēr ir pieejami.

3. Pirmie iespaidi

No pirmā elpas vilciena, pirmās barošanas brīža un pirmā skūpsta bērnam savu zīmogu uzspiež dažādi refleksi un ieradumi. Nākamā cilvēka pamats tiek ielikts agrīnajās dzīves stadijās. Bērns ir kā tīra magnētiskā lente, kurā secīgi tiek ierakstīti viņa pārdzīvojumi. Jebkurš jauns pārdzīvojums ir vēl viens ķieģelītis konstrukcijā, ko sauc l>ar pieaugušu cilvēku. Katrs pozitīvs vai negatīvs pārdzīvojums veido viņa psihi un piešķir tai noteiktu formu. Atkarībā no tā, kāda būs šī psiholoģiskā forma, pieaugušais gūs panākumus vai cietīs neveiksmi. Neveiksme gluži vienkārši ir mentāls stāvoklis, kompleksu un bremzējošo faktoru radīto šķēršļu produkts. Šis pirmo pārdzīvojumu periods slēpj lielu risku, jo te veidojas nākamais liktenis, citiem vārdiem sakot, tiek iekustināti tie spēki, kas galu galā arī aizvedīs pie noteiktām sekām.

Nav nekā bīstamāka vai svarīgāka par pirmo seksuālo pārdzīvojumu, jo tas ir apzinīguma atmodināšanas zīme. Ja sievietei pirmais seksuālais pārdzīvojums saistīts ar nepatīkamām izjūtām, nebūs viegli iemantot laimi mīlestībā, jo nodarīta psihiska trauma. Tieši tāpat pirmais seksuālais pārdzīvojums ietekmē arī vīrieša turpmāko ceļu. Ja attiecīgās personas psihe ietver daudz negatīvo faktoru, ir nepieciešams, izmantojot mentālo spēku, attīrīt smadzenes no visiem negatīvajiem ierakstiem, nomainot tos ar pozitīviem.

Nav iespējams izkļūt ārpus savu zināšanu un pieredzes robežām: citiem vārdiem sakot, pilnīgi neizdodas reaģēt uz kaut ko vai analizēt kaut ko no personiskajai pieredzei un zināšanām sveša viedokļa. Taču tie, kas audzina sevi garīgi, var visu analizēt no augstāka un izdevīgāka viedokļa, jo gars stāv pāri labajam un ļaunajam, personībai un «viedokļiem». Gars — tā ir būtība, dzīvība, patiesība, gudrība un mīlestība.

Tie, kas studē okultismu, varēs nevēlamos psihiskos ierakstus pilnībā nomainīt ar tādiem, kuri vairāk atbilst personiskajiem centieniem.

4. Mīlas dzīve

Vīrietis, kas savu sirdi atdevis nesavaldīgai, despotiskai un histēriskai sievietei, nevarēs dzīvē gūt panākumus, saistoties ar viņu. Kad sieviete valda un garīgi neatdodas savam vīram, viņa atņem visu tā ēterisko vīrišķo magnētismu, padarot to tukšu un svārstīgu, laupot spēju nodoties jaunradei un neatlaidīgi virzīties uz priekšu ar vīrieša aktīvā spēka palīdzību. Šāds vīrietis ir līdzīgs mašīnai, kurai spēcīgs motors gan ir, bet nav aizdedzes atslēgas. Šāds vīrietis vienmēr cietīs neveiksmi. Ja viņš tomēr kaut ko sasniegs, tad tikai par lielu upuru cenu un tajā brīdī, kad sieviete būs tiktāl piesātinājusies ar viņa dzīvības enerģiju, ka vairs nebūs spējīga to uzņemt.

Tā kā šāda sieviete pārņem vīrieša magnētismu, viņa kļūst arvien valdonīgāka un uzbāzīgāka. Kā zināms, vīrieša uztverē sieviete pārstāv Dabu. Tāpēc Daba pret vīrieti izturēsies tā, kā ar šo vīrieti apietas viņa sieviete. Ja sieviete dusmu lēkmē vīrieti aizvaino, pauž naidu un greizsirdību, viņa tam uzveļ visu pašu negatīvāko, cietsirdīgāko, nāvējošo un tumšo, un vīrietis nekad negūs panākumus, jo viņu vajās nelaimes.

Kaut kas pilnīgi pretējs notiek tad, kad vīrietis satiek sievieti, kas prot mīlēt, atdodas viņam garīgi, nekad, pat grūtā brīdī pret viņu nekļūs cietsirdīga, bet būs ar to kopā slimībā un veselībā, veiksmē un neveiksmē. Laimīgs ir tas vīrietis, kas atrod šādu sievieti, un liktenis viņam būs labvēlīgs; viņa ceļa zvaigzne spoži mirdzēs, un viss, ko viņš pasāks, izdosies.

Kas attiecas uz sievieti, tad savienība ar vāju vīrieti, kuram ir spēcīgas instinktīvās vibrācijas, viņas cerības vienmēr ierobežos.

Papildus četriem minētajiem faktoriem, kas nosaka laimi vai nelaimi, mēs analizēsim arī tās saites, kuras satur ģimeni. Ja ģimenē valda disharmonija, vienaldzība un nav vienotības, tad katrs tās loceklis cīnās ar dzīvi vienatnē, bet vienpatis atrodas aklo Dabas spēku varā, un tādēļ viņa cerības nepiepildās. Ja ģimene dzīvo un strādā saticīgā kopībā, tad tās locekļi ir uz lielu panākumu ceļa. Ja šādas vienotības skolnieka ģimenē nav, tad viņa dzīvē tās lomu var pildīt jebkura sabiedriskā kustība, kurā valda vienotība, brālība un savstarpēja palīdzība. Šāda veida kustība var kļūt par spēcīgu un turklāt neredzamu atbalstu.

Iepriekš teiktais var pavērt ceļu tiem, kas vēlas pētīt cēloņus, no kuriem ir atkarīga viņu laime, tādēļ ka mēs esam devuši dažas atslēgas, kas palīdz piekļūt šiem noslēpumiem.

Magi un spiritisms

Ir jābrīdina tie, kuri bieži apmeklē magus un pareģus, lai izdibinātu savu nākotni vai dzirdētu, kā viņiem sola bagātību un mīlestību. Šie šarlatāni sevī koncentrē visai bīstamo magnētismu, ko izstaro viņu klientu neapvaldītās vēlmes. Ar šādu pareģu starpniecību sevi piesaka «astrālie apvalki» jeb tā dzīvnieciskā daļa, kura noteiktu laiku pēc nāves vēl ir dzīva. Šīs būtnes cenšas izdzīvot, pārtiekot no citu cilvēku emociju radītās enerģijas plūsmas. Tos, kas atnākuši pēc palīdzības, šie «apvalki» iepin melu un sliktu padomu tīklos, tā nodarīdami viņiem tikai ļaunu.

Tas pats notiek tajos seansos, kur parādās zemākas būtnes un māna tos, kas, neko nenojauzdami par šo maldināšanu, tic, ka mirušā gars ir materializējies. Taču vajag tikai nedaudz padomāt un kļūs skaidrs, ka gars, būdams tīra enerģija, nevar materializēties ķermenī, kurā pilnīgi pamatoti jau ir iemiesojies cits gars. Domāt, ka gars ir materializējies citā ķermenī, ir gluži tas pats, kas censties ziņojumu no Marsa uztvert ar mazu bateriju radiouztvērēju. Šādu spiritisma seansu apmeklētāji nodara sev lielu ļaunumu, atverot psihi šiem netīrajiem vampīriem. Līdz ar to viņi neļauj attīstīties savam īstajam garam, jo tas nonācis saskarsmē ar šo dzīvniecisko daļu tai laikā, kad mirušais indivīds vēl bija dzīvs. Tā kā zināma simpātiju saikne vēl saglabājas, gars nevar sasniegt augstāku līmeni, kamēr «astrālais apvalks» nav pilnībā sairis, un tas noris daudz grūtāk, ja apvalku ir piesātinājusi šādu seansu laikā izdarītās «materializācijas» enerģija.

Egoisms un dzīve kolektīva

Liels cilvēciskās būtnes ienaidnieks ir viņa ikdienas dzīve ar tās ierastajām problēmām un situācijām. Indivīdu, kura dzīves ideāls nesniedzas pāri personiskajiem ietvariem un nepaceļas līdz kalpošanai vispārības labā, māc garlaicība un nogurums. Daži cilvēki iegrimuši sevī, domā tikai par savām problēmām un savu godkāri, nepiedaloties sabiedrības dzīvē, kurā katram būtu jādod savs kaut neliels ieguldījums. Šādus cilvēkus var salīdzināt ar kāju, kas pēkšņi grib kļūt neatkarīga no ķermeņa un pastaigāties patstāvīgi. Par laimi, daudzās pasaules valstīs ir kustības, kas veicina cilvēku solidaritāti, kuras galvenie centieni ir saistīti ar sabiedrības morālo un garīgo dzīvi.

Ja mūs visus vadītu centieni kalpot sabiedrībai, mēs kļūtu tik stipri, ka spētu iznīcināt trūkumu, badu un slimības visā pasaulē.

Bet diemžēl tīrais egoisms izraisa disharmoniju, nesaskaņas un karu, kas nes sev līdz vājumu, postu un trūkumu. Bez šaubām reiz pienāks diena, kad brāļu mīlestība un iecietība uzvarēs virs Zemes. Robežas izzudīs, būs viena valoda un viena pasaules valdība. Šī utopija kļūs par realitāti tikai tad, ja nopietni tiks apgūti rozenkreiceru filozofijas principi, kas cilvēku dzimumam ļaus panākt tādas pārmaiņas, kuras pacels apzinīguma līmeni. Okultās eigēnikas principu ievērošanas rezultātā pakāpeniski izveidosies augstākā rase. Patiesību sakot, īstais Rozenkreiceru ordenis — tā ir lāpa, kuras gaisma apmirdz visu, kas cilvēku dzimumu padara labāku. Interesanti atzīmēt, ka cilvēces vēsturē apgaismības laikmeti, ko raksturo mākslas atdzimšana, ģenialitāte, zinātņu uzplaukums un tehnoloģiju progress, sakrīt ar tiem periodiem, kad «kārtība» savu garīgo enerģiju izpleš pāri cilvēku kolektīvajai dvēselei. Uz mirkli pievērsīsim uzmanību tā dievišķā spēka kvalitātei, varenumam un izcelsmei, kura zvēru pārvērta par cilvēku.

Daudzi cilvēki jūtas nelaimīgi, nesaprasti vai atstumti un sūdzas, ka neviens viņus neuzklausot un neviens nepalīdzot un ka citi vienīgi demonstrējot savu vienaldzību. Labas cilvēciskas attiecības nav iespējamas starp egoistiem, kuri cenšas visus pakļaut savam dzīvesveidam. Šie cilvēki vēlas saņemt visu — draudzību, sapratni, mīlestību un palīdzību, bet viņiem nekad neienāk prātā, ka vispirms vajadzētu pašiem mēģināt saprast, palīdzēt un iemīlēt. Tas, kas ir vienaldzīgs pret citu problēmām, pretī saņems vienīgi vienaldzību; egoistam tiks atbildēts ar egoismu. Naida pilnais iemantos naidu. No otras puses, mīlošo arī kaimiņš mīlēs atbilstoši viņa jūtu stiprumam. Ir svarīgi zināt, kam dāvāt draudzību un uzticību, jo ir morāli un garīgi cietsirdīgi cilvēki, kuri par saņemto neatdarīs ar to pašu, bet atmaksās ar ļaunu. Aforismam: «Esi labs pret visiem un pret katru,» būtu jāskan tā: «Zini, kam labu darīt.»

Tie, kas dzīvē vīlušies, skeptiķi un ļaunie iegūs jaunu dzīvi, spēs garīgi un intelektuāli atjaunoties, ja sāks strādāt citu labā. Veselība, spēks, jaunība un skaistums ir dvēseles kvalitātes būtība; dvēseles līdzsvara un enerģijas fiziskā izpausme un pazīme. Viss notiekošais savu izskaidrojumu rod prātā, jo tieši tur rodas tās pārmaiņas, kuras vēlāk kļūst acīm redzamas fiziskajā ķermenī.

Sasprindzinājums un atslābums

Nervu sasprindzinājums ir viens no lielākajiem psihofiziskā līdzsvara ienaidniekiem. Mūsdienu dzīve ir tik vētraina, tik daudzveidīga un mainīga, ka indivīdam ir jāpieliek ļoti lielas pūles, lai nezaudētu orientāciju. Straujās pārmaiņas zinātnē un sabiedriskajā dzīvē rada lielas nestabilitātes sajūtu. Nemitīgie centieni vaigu vaigā saskarties ar šīm pārmaiņām kādā brīdī izrādās tik enerģiski, ka rada pilnīgu nespēku ar visiem labi zināmajiem simptomiem — nervu sasprindzinājumu, uzbudinātību, bezmiegu, kustību traucējumu, nemieru, mokām utt.

Mēs sniegsim dažus vispārīgus ieteikumus tiem, kurus moka sasprindzinājums.

Vispirms vajag ikdienas dzīvē veicamās darbības metodiski sakārtot noteiktā secībā, jo viens no galvenajiem sasprindzinājuma cēloņiem ir nepacietība vai nemiers, ko rada mēģinājumi visas problēmas risināt vienlaikus. Būtiski svarīgi ir trenēt pacietību, lai iegūtu spēju atslābināties. Ir lielisks vingrinājums, kas šajā ziņā varētu palīdzēt. Paņemiet 20 sērkociņus un salieciet kaudzītē uz galda. Ar kreiso roku tos citu pēc cita pārlieciet uz galda pretējo pusi. Turklāt domājiet par to, kas patlaban notiek, ne uz mirkli nenovēršot uzmanību. Šādu vingrinājumu vēlams izdarīt katru dienu. Tas palīdz atslābināties un ļauj atbrīvoties no stipra nemiera.

Nepacietība un sasprindzinājums vienmēr iet roku rokā. Nepacietīgs cilvēks nemitīgi domā par lietām, kuras šajā brīdī nav svarīgas, bet tādas būs tuvākajā nākotnē. Šāds indivīds ir nonācis mokošā situācijā, kas viņam neļauj koncentrēties konkrētajā brīdī. Šis sliktais ieradums noved pie briesmīgas nervu enerģijas izšķiešanas, jo mēģinājums vienlaikus nodarboties ar divām problēmām izjauc psihofizisko vienotību. Pats svarīgākais ir izkopt attiecīgas koncentrēšanās spējas, savu uzmanību un vērīgumu.

Loti vēlams ir vairākas reizes dienā atslābināties, cenšoties sasniegt pilnīgu mieru fiziskajā un mentālajā plāksnē. Atslābināšanos var panākt, dziļi ieelpojot un atbrīvojot muskuļus izelpas brīdī.

Pētot dažādus ķermeņa stāvokļus, var uzzināt, kurš stāvoklis rada sasprindzinājumu un nogurumu. Piemēram, ja ejam ar saliektu muguru, ātrāk nogurstam, jo tiek pārvietots ķermeņa smaguma centrs. Arī pēkšņas nekoordinētas un instinktīvas kustības izšķiež daudz enerģijas.

Lai panāktu atslābināšanos, būtu vēlams speciāli iekārtot atsevišķu istabu, izmantojot neuzkrītošus toņus, mēbeles bez asiem stūriem, mīkstus paklājus, skaņu izolāciju un netiešu apgaismojumu. Kad to esam izdarījuši, varam, izmantojot hermētisma Vibrācijas principu, radīt mierīgu atmosfēru un piepildīt to ar mentālām vibrācijām, kas dod līdzīgu efektu.

Citi grūti pārvarami sasprindzinājuma cēloņi ir psiholoģiskie konflikti, ko izraisījuši emocionālie un instinktīvie kompleksi un problēmas, kuras traucē sasniegt psihofizisko līdzsvaru, ja paliek nerisinātas indivīda apzinīgā prāta līmenī. Tā kā šo problēmu cēlonis meklējams zemapziņā, ikdienas dzīve ritēs mierīgi līdz tam brīdim, kad šīs problēmas pēkšņi radīs izpausmi neirotisku simptomu veidā. Daudzos nopietnos gadījumos vienīgi prasmīgs okultists, kas dziji izpētījis prāta noslēpumus, būs spējīgs atvienot negatīvos centrus, šai nolūkā pilnīgi pārveidojot attiecīgo personību. Iesvaidīts Skolotājs iemieso vecāku psihiskās īpatnības un ar savu elektromagnētismu attīra tās no visiem sārņiem. Ar šo metodi var panākt izārstēšanos pat ārkārtējos gadījumos — tādos kā perversums vai ārprāts. īstam Skolotājam ir jāprot iekļūt visdziļākajos savu skolnieku zemapziņas līmeņos, lai atklātu viņu problēmu patiesos cēloņus.

Ceļš uz laimi

Daudzi lasītāji, kas sāk apgūt okultismu, iespējams, samulsīs, redzot, ka es to iesaku kā vienīgo līdzekli pret visiem ļaunumiem. Man jāpievērš uzmanība tam faktam, ka okultisms ļauj izzināt dzīvības būtību un tās izcelšanos un pētīt cilvēci un tās sarežģīto mijiedarbību ar Dabu un Visumu. Jau tā iemesla dēļ, ka cilvēks nes sevī dievišķo dzirksti, viņš ietver arī visu iespēju potenciālu īstenojumu. Savienoties ar šo dievišķo dzirksti nozīmē pacelties debesīs un sasniegt vienīgo īsto laimi. Patiesa laime nav iespējama tur, kur nav miera. Bet kurš var lepoties ar to, ka viņam šis miers ir? Kurš var saglabāt pilnīgu mieru, saskaroties ar negaidītām likteņa noteiktām dzīves pārmainām?

Šo iekšējo mieru nav iespējams nopirkt ne par kādu naudu, to nevar iemainīt pret titulu. Bezpajumtnieks ubags var izrādīties laimīgāks par pilī dzīvojošu miljonāru.

Būt laimīgam — tā ir māksla, kas jāapgūst visnotaļ nopietni. Šī māksla izpaužas iedzimtajā un bērniem raksturīgajā spējā priecāties par lietām to dabiskajās izpausmēs — saules gaismu, svaigu rīta gaisu, putnu dziesmām un Dabu; apbrīnot dzīvības formu daudzveidību, ko rada neizsīkstošais radošais Dieva spēks; jūsmot par vienkāršām lietām, kas ir ap mums, netiekties pēc nesasniedzamiem un neaptveramiem apvāršņiem. Vērīgam un apzinīgam cilvēkam pat īsa pastaiga izvēršas par brīnišķīgu piedzīvojumu. Apzināties, ka tu esi dzīvs, darboties, būt! Sajust dzīvību pulsējam vēnās, nervu strāvas plūsmu, sirdspukstus, radošu spēku rokās. Redzēt un sajust gaisā virmojošas dzīvības daļiņas, to aromātu, cilvēka apziņas siltumu, planētas elpu, savu tuvinieku emocijas un domas, dievišķā gara pastāvīgu un spēcīgu spiedienu, saprātīgo spēku, kāds piemīt katram ķermeņa orgānam, kas cīnās par dzīvību un tiecas dzīvot; būt ar to visu saskarē un tam visam palīdzēt nozīmē būt sava mazā Visuma kungam un pavēlniekam. Tas nozīme būt dzīvam, būt nomodā, apzināties sevi.

Saprātīgais cilvēka ķermenī dzīvību uzturošais reģeneratīvais spēks piekūst un izsīkst, ja prāts to neatbalsta un tam nepalīdz. Ja indivīds nonācis drūmu domu gūstā, viņš tiecas pēc psihiskas atšķirtības, kas veicina mūža saīsināšanos. Vecums ir radošo spēku progresējoša paralīze, ko izraisa postošā un atvienojošā enerģija. Radošā spēka uzdevums ir uzturēt dzīvību, bet atvienotājam spēkam jānoārda viss, kas vecs, nolietojies un nekustīgs, lai radītu jaunas dzīvības formas. Dzīvība strādā nāves labā, bet nāve — dzīvības labā. Abas ir viena un tā paša spēka galējās izpausmes. Šo šāda veida vienīgo spēku mēs saucam par prātu. Ja mēs domājam postošas domas, tad līdz ar to stimulējam arī pašu ārdošo procesu, tas ir, izdarām lēnu pašnāvību.

Tieši šā iemesla dēļ dvēseli pārņem vecums. Tas atnāk tad, kad noris pāreja uz mierīgu, dīku, skumīgu un ilūzijām pilnu dzīvi. Dzīve ir darbība un kustība. Tiem, kuru dzīvesveids ir bijis ļoti aktīvs un kuri pēkšņi pārtraukuši aktīvo darbību, šis dīkums izdzen radošo spēku, un viņi ātri novīst — gluži kā augi, kas mirst, ja pietrūkst ūdens un saules. Visiem tiem, kas sevi uzskata par veciem gadu nastas dēļ, ir jācenšas saglabāt jaunību savās dvēselēs, atklājot jaunus apvāršņus, sargājot savas jaunības ilūzijas, ticot cilvēcībai un priecājoties par pasaules un dzīves skaistumu. Ja vien tas iespējams, vajag no jauna iemīlēties. Gadi iet, laulības mīlestība kļūst par pieradumu; laulātie viens otram tik ļoti pielāgojušies, ka viņu savienības pamatā ir palikusi vienīgi savstarpēja nepieciešamība. Tā vairs nav tā mīlestība, ko viņi juta pirmajās tikšanās reizēs; izzudis svaigums, optimisms, dzīvīgums un skaistums. Viņiem vajadzētu pacensties atkal atgūt sevi, aplidojot un iekarojot vienam otru, atrodot daudz dažādus veidus, kā pārsteigt savu partneri un izdarīt viņam kaut ko patīkamu. Cilvēka dvēsele ir tik daudzveidīga, ka noteikti otrā cilvēkā var atklāt vēl daudz jauna. Dzīve sastāv no pārmaiņām, sastingums un nekustīgums noved pie nāves.

Arī pārēšanās ir viens no galvenajiem priekšlaicīgas novecošanas faktoriem. Ja gremošanas sistēma tiek pārslogota, tās apslēptais dabīgais saprāts pagurst. Visiem, kas vēlas paildzināt savu jaunību, laiku pa laikam pilnīgi vai daļēji jāgavē. Dzīvības noslēpums ir aktivitātes un miera stāvokļa mija. Labs piemērs šajā ziņā ir sirds, kas izdara vairāk nekā 100 000 sitienu stundā.

Garīgās attīstības sakarā ir daudz dažādu viedokļu par uzturu; daži pastāv uz to, ka garīgās tīrības sasniegšanai ir svarīgi atturēties no gaļas lietošanas uzturā. Taču patiesība ir tāda, ka šajā ziņā nav vienādu noteikumu, jo viss ir atkarīgs no katra indivīda konstitūcijas. Dažiem gaļa nepieciešama, lai uzturētu savas dzīvības enerģētisko līmeni, bet citiem gaļas ēšana pazemina mentālās funkcijas kvalitāti. Atsevišķiem gaļas veidiem, piemēram, cūkgaļai ir raksturīgas sevišķi zemas un smagas vibrācijas. Lietojot šādu gaļu uzturā, ievērojami samazinās prāta vitalitāte. To var pierādīt, analizējot to nāciju psiholoģiju, kuras uzturā lieto daudz cūkgaļas.

Pārmērīgos daudzumos lietots alkohols pazemina apzinīguma līmeni, bet tabaka izraisa dažu ar apzinīgumu saistītu jutīgu smadzeņu centru atrofiju.

Baisais nāves rēgs nebiedē tos, kas uz visu raugās no jaunām virsotnēm. Cilvēks, kas teorijā un praksē apguvis dzīvības noslēpumus, saprot, ka nāve gluži vienkārši ir jaunā formā ietvertas dzīvības sākums. Protams, piedzimšana fiziskā līmenī ir daudz sāpīgāka par piedzimšanu enerģētiskā līmenī.

īstam okultistam nāve nozīmē tikai sava apvalka nomešanu, lai turpinātu dzīvi neredzamajā pasaulē un ar laiku atkal atgrieztos uz Zemes. Katrs, kuru nomāc dvēseles nemiers un kurš iedziļinās šajos jēdzienos, noteikti atradīs to ceļu, pa kuru viņam ir jāiet.

OTRĀ DAĻA

..

X praktiskas PAMĀCĪBAS MATERIĀLĀS UN GARĪGĀS PILNĪBAS SASNIEGŠANAI

Iegūt varu pār sevi — tas nozīmē iekarot savu Visumu

Okultās mācības praktiskā realizācija jāsāk ar to, ka katram ir jāiekaro pašam sevi, jo visiem tiem, kuri cenšas atklāt Dabas noslēpumus, lai mainītu savu likteni, jācīnās ar sevi tik ilgi, līdz izdodas gūt uzvaru. Tas nozīmē «atrast sevi», jo «Es» visbiežāk paliek ēnā un neizzināts. Neskaitāmās indivīda tieksmes, vēlmes un emocijas sašķeļ viņa personību, tāpēc liekas, ka viņš ir sarežģīts un nepastāvīgs, darbojas pats un reizē uz viņu iedarbojas ārēiās ietekmes, kas nemitīgi rodas viņa dzīvē. Dzīve materiālajā ķermenī rada mūžīgu cīņu starp to, ko vēlas gars jeb «Es», un to, pēc kā alkst ķermenis jeb masa. Šī cīņa vienmēr beidzas ar ķermeņa uzvaru pār garu. Situācija kļūst sevišķi nopietna, kad «Es» identificējas ar tīri organiskām jutekliskām sajūtām. Tāda veida izteicieni kā: «Esmu izsalcis,» vai «Gribu gulēt,» attiecas tieši uz ķermeņa stāvokļiem, uz kuriem «Es» reaģē un kuri piespiež to allaž rīkoties atbilstoši šīm sajūtām.

«Es» ir līdzīgs indivīdam, kas vienlaikus tiek rauts uz dažādām pusēm. Apzinīgums nav iespējams, ja uz «Es» izdara spiedienu konkurējoši spēki, kas velk turp, kur tas nevēlas doties.

Ja gribam kļūt apzinīgi, mums jāiegrožo savas jūtas, instinkti un emocijas, lai «Es» vienmēr būtu noteicējs, nevis vergs.

Nereti sastopami indivīdi, kas darbojas pretēji saviem principiem un vēlmēm, tādēļ ka uz viņu «Es» tieši tajā brīdī spiedienu izdara spēcīgs zemāks spēks. Tā kā ķermenis ir mūsu konkrētā redzamā un taustāmā izpausme, mēs esam tie, kas ieved kārtību šajā sarežģītajā fabrikā, kur katrs strādnieks kontrolē īpašnieku jeb darba devēju. Mūsu ķermenis ir mazs Visums, kurā katrs orgāns simbolizē planetāro ķermeni, kas kalpo saprātīgajam Visvienīgajam, kuram jābūt īpašniekam un valdniekam.

Lai «Es» varētu pakļaut sev visu veidu enerģijas, ir svarīgi iegūt pastāvīgu un stabilu smaguma centru, tas ir, ideālu, kas zemes dzīves centieniem ir vajadzīgs gluži tāpat kā kokam saknes.

Tas, kuram ideālu nav, spēlē azartspēles ar savām vēlmēm, instinktiem un emocijām, kas rada haosu viņa mazajā Visumā jeb mikrokosmosā.

Ja mēs rūpīgi pavērosim un paanalizēsim paši sevi, kļūs skaidri redzams, cik neparasti liela ir prāta stāvokļu ietekme uz mūsu rīcību. Šos psihiskos stāvokļus veido viss labais un sliktais, kas iekļūst mūsu prātā, citiem vārdiem sakot, mēs esam kaut kas līdzīgs gadījuma vergiem.

Daudzās ietekmes, kurām esam pakļauti, nosaka mūsu pozitīvo vai negatīvo psihisko stāvokli. Neapzināts stāvoklis ir auglīga augsne visu veidu sēklai — gan labai, gan ļaunai.

Līdztekus ārējām ietekmēm ir fiziskajā masā jeb ķermenī dzimušās vēlmes, kuru mērķis ir vienīgi gūt apmierinājumu vai baudījumu.

Kaislības valda pār cilvēku lielākā vai mazākā mērā — atkarībā no viņa garīgās attīstības — un nenovēršami noved pie mērķa, kādu nekad nav izvirzījis viņa patiesais un vienīgais «Es», tas ir, gars. Cilvēks kaislību ietekmē nav ne apzinīgs, ne saprātīgs un nolaižas līdz vienīgi instinktu vadīta dzīvnieka līmenim. Un tomēr ir grūti kaislības atšķirt no paša «Es» vēlmēm. Tas ir iespējams vienīgi tad, ja rūpīgi sevi novērojam.

Kaislība, kā jau to norāda pats vārds (no angļu passion — kaislība, passive — pasīvs), ir pasīvs stāvoklis, kurā indivīdam ir sievišķā loma, tas ir, viņa dvēsele uztver vēlmi kā ārējo vibrāciju, kura pēc tam izpaužas kā tāda vēlme, kas radusies viņā pašā.

Lielu daļu no tā, ko indivīds uztver kā vēlmi un īsteno tā, it kā šī vēlme būtu radusies viņā pašā, izraisa ārējās vibrācijas, kuru avots ir viņa fizioloģiskā puse, kas, protams, nepavisam nepārstāv viņa «Es».

Tā kā fiziskais ķermenis ir «Es» mājoklis, starp ķermeņa gribu un gara gribu nenorimst konflikts. «Es», kas nepavisam negrib būt noteicējs pār savu izraudzīto materiālo apvalku, neviļus kļūst tā vergs, jo nav spējīgs kontrolēt četras saprātīgās sistēmas, kuras nodrošina indivīda fizioloģisko funkcionēšanu, — vairošanās, gremošanas, asinsrites un elpošanas sistēmu.

Vairošanās sistēma attiecas uz to visu, kas saistīts ar dzimšanu; gremošanas sistēma — uz fiziskā ķermeņa uzturēšanu, asinsrites sistēma — uz emocijām, bet elpošanas sistēma — uz intelektu. Viss, ko cilvēks vēlas vai pēc kā tiecas, izpaužas caur vienu no šīm sistēmām, jo šīs vēlmes vai nu tur rodas, vai iekļūst no ārienes. Šīs četras sistēmas veido to, ko varētu nosaukt par dvēseli jeb pasīvo pusi, pretstatā garam, kurš sevi piesaka kā aktīvs spēks.

Nav iespējams sasniegt vēlamo, ja «Es» netur rokās vadības grožus, liekot ķermenim un dažādām tā izpausmēm paklausīt.

Ikdienas dzīvē ik uz soļa sastopami cilvēki, kas, cenzdamies kaut ko sasniegt, izstrādā sīkus rīcības plānus, bet, lai kā arī nepūlētos, viņi nav spējīgi iet tieši uz mērķi. Kāpēc tā notiek? Tāpēc, ka indivīds nemitīgi mainās. Ik pēc piecām minūtēm viņā rodas jauna personība, kuras viedoklis ir mainījies un kura nemanāmi novērš indivīdu no izvirzītā mērķa.

Cilvēks ar šiem spēkiem ir kā armija bez komandiera, kur daudzi virsnieki dod pretrunīgas pavēles. Kareivji ir apjukuši un nezina, kuram paklausīt, un galu galā starp viņiem sākas kauja. «Es» pienākums ir būt par savas armijas komandieri un visu laiku diktēt savu gribu, lai kauja būtu sekmīga, nevis veltīga, lai nenotiktu tā, kā ikdienas dzīvē notiek ar daudziem, kas izcīna sūru un neatlaidīgu cīņu, bet diemžēl nesasniedz vēlamo rezultātu. Tādēļ ir tik svarīgi savest kārtībā savu fizisko ķermeni.

Pirmkārt ir jāpanāk saskaņa ar radošajiem ķermeņa spēkiem. Iepriekšējās lappusēs mēs runājām par to, ka Visumā un tātad ari cilvēkā darbojas divi galvenie spēki: dzīvinošais, tas ir, radošais spēks un nāvējošais, tas ir, ārdošais spēks.

Ķermenī starp šiem diviem spēkiem, kuri cenšas viens otru iznīcināt, notiek nepārtraukta nežēlīga cīna.

Nāve parādās visos depresīvajos un mokošajos stāvokļos, kuros parasti nokļūst indivīds. Šādus stāvokļus var nosaukt arī par pesimismu, vilšanos, garlaicību, skumjām, greizsirdību, naidu utt.

Radošie jeb dzīvinošie spēki izpaužas optimismā, mīlestībā, laimē, ticībā un paļāvībā uz saviem spēkiem.

Sauksim ārdošo spēku par negatīvo, bet radošo — par pozitīvo spēku.

Negatīvo stāvokli vienmēr raksturo aizdomīgums pret citiem; tajā redz tikai trūkumus un nekad nesaskata vērtīgo; tas pastāv savu emociju un

domu apdvestā tumšā un drūmā atmosfērā; šādā stāvoklī tic, ka visa pasaule ir ļauna un naidīga un nav vērts dzīvot.

Pesimists dzīvo paša radītā ellē. Bet optimistam, tas ir, cilvēkam, kura attieksme pret dzīvi ir pozitīva, tā vienmēr sniedz prieku, viņš ir labestīgi noskaņots pret citiem un vienmēr domā pozitīvi.

Ir četri maģiski vārdi, kuros ietverts dzīvinošais spēks, un šis vārdi ir: ticība, cerība, mīlestība un sapnis.

Mums pamācošs ir bērna nevainīgums. Ir jātic sev, Dievam un cilvēcei. Vienmēr vajag saglabāt cerību un sapni, lai sasniegtu labāku rītdienu, vajag vienādi mīlēt visas cilvēciskās būtnes un visu, kas nes sevī Lielā Radītāja dievišķo dzirksti.

Ateists, kas tic vienīgi materiālām izpausmēm, ir iekšēji miris un viņa dvēsele ir pārakmeņojusies.

Tiklīdz ārdošie spēki padzīti, ir jārada bērns, kas kļūs par mūsu glābēju.

Šis bērns ir saprātīgs ar stipru gribu apveltīts «Es». Šis «Es» vadīs visus spēkus, kas darbojas cilvēciskā būtnē.

Lai «Es» radīšana būtu sekmīga, ir svarīgi:

1.  Veikt seksuālo audzināšanu un apgūt seksu.

2.  Izkopt sirdi un pārņemt to savā varā.

3.  Izkopt prātu un pārņemt to savā varā.

4.  Izkopt dvēseli un pārņemt to savā varā.

5.   Sasniegt saprātīgā, ar stipru gribu apveltītā «Es» gatavību.

No tā brīža, kad saprātīgais, ar stipru gribu apveltītais «Es» ir sasniedzis pilnīgu attīstību, cil

vēkam nav nekā neiespējama un viņš var pats sev izvirzīt mērķi un iet uz to, savā ceļā pārvarot visus šķēršļus.

Pirms tiekties pēc kāda mērķa, vajag rūpīgi izanalizēt savus trūkumus un netikumus.

Lai savu ideālu vai vēlmju objektu neizlaistu no redzesloka, šāda analīze īsi un skaidri jāatspoguļo piezīmju grāmatiņā un katru dienu jāpārlasa. Tieši tā nospraužams mērķis, ne uz mirkli to neizlaižot no acīm.

Svarīgākais ir panākt pilnīgu un galīgu varu pār sevi. Šis mērķis, kas pirmajā mirklī šķiet ļoti vienkāršs, paver īsto ceļu uz visiem materiālajiem un garīgajiem sasniegumiem, jo šādu mērķi var izvirzīt vienīgi tad, ja saprotam, ka apzinīgums ir augstākais, uz ko tiecas cilvēciska būtne. Baidos, ka viss iepriekš teiktais šķiet ļoti vienkāršs un tāpēc mani lasītāji to pienācīgi nesapratīs un uzskatīs par mazsvarīgu. Lai paskaidrotu šo jēdzienu, īpaši pašreizējā robotu un vadāmo raķešu laikmetā, es došu šādu salīdzinājumu: cilvēks ir kāda nezināma autora konstruēts robots, kurā iemontētas tādas pamatshēmas kā pašsaglabāšanās un vairošanās instinkti, emocionālas reakcijas un smadzeņu spēja veikt loģiskas operācijas, piemēram, dedukciju un analīzi. Šajā robotā ar laiku iekvēlojās sīka dzirksts, kuru var nosaukt par apzinīgumu un kuru vairums cilvēcisko būtņu, kas izmanto tikai tajās esošās robotveidīgās shēmas, pat nepamana, un kura šajās būtnēs paliek pasīva. Tie, kas lolo un sargā sīko apzinīguma dzirksti, ļaujot tai izaugt tiktāl, lai spētu iznīcināt šīs shēmas,

patiesi iegūst kontroli pār savu ķermeni. Tie pārvar jebkuru cilvēkam piemītošo aprobežotību, jo kļūst cilvēcīgāki, noārdot robežas, kas tiem nospraustas kā cilvēku dzimuma pārstāvjiem.

Tātad vispirms ir jāpārveido materiālais ķermenis, kas ir pieradis izdabāt savām tieksmēm un atgrūž savu īpašnieku gluži kā mežonīgs pirmo reizi apseglots zirgs. Ķermenis zina: ja tas necīnīsies, tad zaudēs varu pār «Es», kurš pats kļūs par ķermeņa valdnieku un kungu.

Ja gribam kļūt noteicēji pār sevi, lielākais šķērslis ceļā uz to ir apzinīguma trūkums tām vēlmēm, kuras nav radījis mūsu «Es», sevis neapzināšanās un esamības neapzināšanās. Ir nepieciešams skaidrs priekšstats par to, kas ir jāpārņem savā varā, un ir jāiemācās atšķirt, kuras vēlmes radījis ķermenis un kuras — gars. Ja tas izdodas, var sastādīt visu vēlmju sarakstu, ietverot tajā vēlmes, kas nāk no ķermeņa, un «Es» radītās vēlmes.

Ir jāsaprot, ka dabūt kaut ko savā varā nenozīmē to iznīcināt vai nomākt. Tas nozīmē, ka jebkura darbība var notikt tikai tad, ja saprātīgais, ar stipru gribu apveltītais «Es» to vēlas. Iegūt varu pār sevi nozīmē pilnībā pakļaut fizisko apvalku jeb ķermeni, kas ir gara mājoklis. Tas nozīmē, ka gars pilnībā pielāgojis apvalku savām vajadzībām. Tikai tad gars pilda to uzdevumu, kura dēļ tas dzīvo, tas ir, kļūst spējīgs iedarboties uz matēriju tikpat viegli un apzināti, kā to darīja agrāk, esot savā sākotnējā līmenī. Tikai tad cilvēks var nopietni domāt par kādu konkrētu uzdevumu pildīšanu.

Fiziskais ķermenis garam ir smaga nasta, ja tas neatbild uz gara ziņojumu un neveic tās darbības, kuras gars prasa; tas ir līdzīgs melnam pārsegam, kas ierobežo un apgrūtina redzamību. Iegūt varu pār sevi nozīmē iemācīties perfekti rīkoties ar sarežģītu un apbrīnojamu aparātu, kāds ir mūsu fiziskais ķermenis.

Cilvēciskās būtnes stāvoklis kopumā salīdzināms ar tāda indivīda stāvokli, kurš sēžas pie ļoti sarežģītas automašīnas stūres, neprazdams to vadīt. Tāda cilvēka fiziskais ķermenis, kurš nav kopis un attīstījis savu apzinīgumu, ir līdzīgs automašīnai, kas ilgu laiku braukusi bez vadītāja.

Lai izskaidrotu garīgo problēmu, kas jārisina cilvēcei, izdarīsim šādu salīdzinājumu. Gars ir tīrā enerģija, kurai raksturīga augsta vibrācija un kura izplatās materiālajā ķermenī, kam ir zema vibrācija. Viss, ko gars cenšas ietērpt formā, zūd. Līdzīgi notiek ar augstfrekvences radioraidītāju, kura signāli ir jāretranslē uz zemas frekvences uztvērēju (ķermeni). Spriežot loģiski, šis uztvērējs (ķermenis) vispār nevar neko uztvert, iekams tā frekvences līmenis netiks paaugstināts līdz raidītāja (gara) līmenim.

Šajos jēdzienos koncentrēta patiesā loma, ko pilda okultisms, attīrīdams no meliem, nenoteiktības un uzpūtības.

Ar kādiem līdzekļiem var paaugstināt ķermeņa jeb masas vibrācijas? Masai ir zema vibrācija tādēļ, ka tā ir neapstrādāts, sevi neapzinošs materiāls, kurš jāattīra no dzīvnieciskā automātisma un kuram ar prāta palīdzību jādod apzinīgums, ko prāts tālāk piešķirs rokām, kājām, smadzenēm, sirdij, aknām utt.

Iepriekšējās lappusēs tika teikts, ka viss ir Prāts. Tātad ar apzinīga prāta palīdzību var mainīt orgāna vai locekļa pamatvibrāciju, piešķirot tam apzinīgumu. Piemēram, vai tad mākslinieka rokas nekļūst absolūti apzinīgas, patiesi attēlojot to, ko redz un uz ko mudina viņa prāts?

Cilvēka prāta spējas ir neierobežotas, un pienāks diena, kad cilvēks tās būs pilnībā apguvis. Tas ļaus viņam materializēt savas domas un veidot matēriju.

Cilvēks būs spējīgs ar prāta palīdzību pārveidot savu šūnu struktūru, pārvarot vecumu un nāvi, jo Prāta princips ir nemirstīgs.

Ir dziļi jāpārdomā, ko nozīmē būt apzinīgam un būt nomodā.

XI apzinĪguma ATTĪSTĪŠANA

Galvenā atzina: cilvēks ir mašīna

Apzinīguma attīstīšanā neko nevar sasniegt, ja skolnieks nav pilnībā izpratis, cik patiesi ir šādi apgalvojumi: Cilvēks ir mašīna; viņš neko nevar darīt; viņš nav spējīgs neko veikt; viss ar viņu notiek nejauši. Viņam nav ne gribasspēka, ne pašnoteikšanās brīvības. Viņš atrodas nejaušības likumu varā.

No tā, kas apgalvots iepriekšējās lappusēs, vērīgs lasītājs jau būs saņēmis pietiekamu informāciju, lai saprastu, ka viņa rīcība ir mehāniska.

Tiklīdz indivīds to apzināsies, viņš varēs mēģināt pakāpeniski izkļūt no miegainā jeb mehāniskā stāvokļa. Protams, vienam ir grūti pārvarēt šādu stāvokli un kļūt apzinīgam, jo indivīds drīz vien atkal ieslīgst miegā un viņam nav atskaites punkta, lai noskaidrotu, vai viņš guļ vai ir nomodā. Tas rada lielas grūtības ceļā uz apzinīgumu: nav iespējams novilkt robežu starp miegam tuvu stāvokli un nomodu.

Šos divus stāvokļus var atšķirt tikai tad, ja kaut uz neilgu laiku sasniegts nomoda stāvoklis.

Var mīlēt, dzert, spriest un strādāt, neapzinoties, ko darām. Dzīvē nav daudz tādu brīžu, kad cilvēks īsti apzinās savu rīcību. Ir jāsaprot, ka indivīds ir nomodā tikai tai mirklī, kad sasniedz apzinīgumu. Šo mirkli viņš izjūt kā atgriešanos pēc ilgas prombūtnes.

Šāda miegam līdzīga stāvokļa uzturēšanu lielā mērā veicina indivīda ieradumi, indivīda paša konsekventa identificēšana ar viņa rīcību, kā arī viņa uztvertās sajūtas. Viņš aizmirstas, saplūst ar savām jutekliskajām sajūtām un zaudē apzinīgumu, jo tas projicējas uz dziņu objektu vai identificējas ar to. Tiklīdz šis process sācies, paliek tikai cilvēciskā mašīna, kas nav spējīga patstāvīgi domāt un pieņemt lēmumus.

Pirmais solis ceļā uz apzinīguma sasniegšanu ir pastāvīga un sistemātiska sevis novērošana, lai nepieļautu šādu apzinīguma zaudēšanu. Indivīdam visu laiku ir jāapzinās sevi un jādomā: «Tieši es to vēlos; es šobrīd darbojos, es to redzu.» Lai būtu apzinīgs, ir jāapzinās pašam sevi, jo miegainība rodas aizmiršanās brīdī.

Tā kā indivīds ir spiests veikt daudz materiāla rakstura darbību, tad nenovēršami tiek aizmirsta sevis apzināšanās. Lai to nepieļautu, ir jātrenē uzmanība, nošķirot vienu no otra; pirmajā vietā jābūt savam «Es», bet otrajā — nospraustajam mērķim. Tas ir gluži tāpat kā ar luktura gaismas staru, kas jāizlaiž cauri palielināmajam stiklam, lai varētu apgaismot objektu. Gaismas stars šajā piemērā ir uzmanība, bet lēca — «Es». Ar šīs analoģijas palīdzību var izprast mentālo tehniku, kura ļauj kļūt apzinīgam jeb būt nomodā. Protams, tas ir tikai pirmais solis, jo ir daudz apzinīguma pakāpju, kuras ir sasniedzamas tikai sekmīgas atmodas rezultātā.

Tiklīdz skolnieks izdara pirmo mēģinājumu «atcerēties sevi», viņš saprot, cik tas ir grūti, ņemot vērā, ka vēl pirms mēneša viņš atradās dziļa miega stāvoklī, kaut gan domāja, ka ir pavisam otrādi. Piepeši, saņēmis kādu grūdienu, viņš pamostas un saprot, ka nav sevi apzinājies.

Kad sasniegta divējāda uzmanība, ir jābeidz sevi identificēt ar emocionālajiem stāvokļiem un spēcīgiem iespaidiem. Var gadīties, ka vienatnē indivīds ir spējīgs būt apzinīgs, bet grimst dziļā miegā, tiklīdz nonāk ārējā pasaulē.

Spēcīgu iespaidu brīžos ir jāsasprindzina gribasspēks, lai saglabātu sava «Es» izjūtu. Kad iegūta zināma prakse, tas kļūst vienkārši. Kad ir sasniegts daudz augstāks stāvoklis, mainās uztvere, un lietas tiek uztvertas tādas, kādas tās ir, nevis tādas, kādas tās iztēlojies indivīds.

Pakāpeniski virzoties uz priekšu, indivīds izdara apbrīnojamus atklājumus, piemēram, konstatē, ka cilvēciska būtne var saņemt barību dažādos veidos, no kuriem gremošanas sistēma izrādās visprimitīvākais, bet pilnīgāks veids ir enerģijas uzņemšana ar tādu stimulu palīdzību, kuri uztverti ar maņu orgāniem. Kad indivīds sāk izjust atšķirību starp realitāti un ilūziju, viņa vērtību skala pilnīgi mainās.

Tas, kurp ved atmodas ceļš, ir jāzina, lai varētu iet pa to, jo nav jēgas stāstīt par šo ceļu tadam, kurš nav šo ceļu veicis.

Atzīmēsim, ka šajā ziņā visas dažādo filozofiju un reliģiju garīgās metodes ir vienotas. Tās cenšas panākt atmodu ar dažādu atziņu iekalšanas palīdzību, baznīcas sodiem vai ar sarežģītiem vingrinājumiem. No apzinīguma viedokļa nekas nav ļaunāks par laimi, kura balstās tikai uz izdabāšanu ķermenim. Visas jutekliskās baudas iemidzina tos, kurus šīs baudas pārņēmušas, bet sāpes — fiziskas vai morālas — rada indivīdā smagu satricinājumu, kas izrauj viņu no eksistēšanas rutīnas, ieradumu un mentālās dzīves haotisma radītā gurdenuma.

Ja cilvēks ir iegrimis dziļā miegā, Daba viņam uzsūta sāpes un mokas, lai viņš atmostas. Tiem, kuri dzīvē nav izjutuši ciešanas, nepiemīt cilvēcīgums, jo viņi ir iegrimuši savā egoismā.

Vislielākās patiesības atrodas tieši mūsu acu priekšā, bet mēs neesam spējīgi tās ieraudzīt. Tās ir apslēptas parastās, pieticīgās un neuzkrītošās lietās.

Ja parastam cilvēkam pasaka, ka viņš guļ, šāda ziņa tiek uzņemta ar neuzticību un sarkasmu. Un tikai viens no tūkstošiem spēj tai piešķirt pienācīgu nozīmi.

Parastam cilvēkam attīstība, apzinīgums, gribasspēks, pašnoteikšanās un cilvēciskums neeksistē. Daudzi jutīs, ka viņiem šajā grāmatā paustās idejas ir tuvas, bet tikai pavisam nedaudzi sāks tās nopietni studēt, lai paši savā pieredzē pārliecinātos, ka šeit izteiktie apgalvojumi ir patiesi.

Ir grūti saprast, ko nozīmē būt apzinīgam, un daudziem šķitīs nepieņemami, ka apzinīgākais ne vienmēr ir arī viskulturālākais vai visvairāk izglītotais. Apzinīgumam ar to nav nekāda sakara. Vienkāršs un neizglītots dārznieks var būt apzinīgāks par atomfiziķi. Ir jāsaprot, ka mēs runājam par apzinīgumu kā spēju uztvert realitāti bez jebkādiem mentālas dabas izkropļojumiem. Daudzos gadījumos pārmērīga informācija par zinātnes vai kultūras jautājumiem var kļūt par nopietnu traucēkli apzinīguma sasniegšanai, jo lielākoties šo informāciju ir piegādājuši «neapzinīgi» indivīdi un tātad tā ir fragmentāra, nepilnīga un neobjektīva. Lai to pilnībā saprastu, vajag tikai iedomāties, ka pēc simt divsimt gadiem daudz kas no tā, ko tagad māca universitātēs, noteikti šķitīs smieklīgs. Zinātnes atziņas, ja tās radušās apšaubāmā augsnē, nedod gudrību un var pat novirzīt uz kļūdaina ceļa. Interesanti arī atzīmēt, ka zinātnes likumi, kuri var tikt atklāti turpmāko pētījumu rezultātā, pastāv jau tagad, kaut arī apslēptā formā.

Zinātne gluži vienkārši pārstāsta okultismu, pavēstot par «atklājumiem», kuri bija zināmi jau ēģiptiešiem un rozenkreiceriem.

Svarīgi ir izanalizēt sakarību, kas pastāv starp apzinīgumu un labā un ļaunā jēdzieniem. Apzinīgums stāv pāri labajam un ļaunajam, jo šie jēdzieni lielā mērā ir nosacīti. Parasti tas, kas vienam ir labs, citam var būt ļauns. Indivīds, kas ir pilns mīlestības pret citiem, var darīt visus labos darbus, uz kuriem vien ir spējīgs, taču izrādās, ka viņa labestība ir tīri mehāniska un neapzinīga, tā ir tikai smadzeņu automātisma produkts. Dažs ir labs tādēļ, ka šo īpašību viņam devusi māte, vai arī tāpēc, ka viņš ieņem «pozu», lai justos sava stāvokļa augstumos un tādējādi neitralizētu mazvērtības kompleksu. Šāda tipa mīlestību, labestību un žēlsirdību ir samērā viegli atrast, bet patiesu, iedzimtu un apzinīgu mīlestību pret citiem ir ārkārtīgi grūti sastapt.

Tie, kas sasniedz apzinīgumu, nonāk saskaņā ar dievišķo likumu un lielā universālā Prāta jeb Dieva starojumu.

«Tas, kurš meklē, atradīs,» pirms vairāk nekā diviem tūkstošiem gadu teica Jēzus Kristus, lielā universālā Prāta (Jaunavas) dziļi apzinīgais dēls.

Izrādījās, ka tikai nedaudzi ir spējīgi saprast šo mācību, jo viss, ko teicis šis gudrākais no gudrajiem, ir sagrozīts, melīgi un divdomīgi iztulkots. Kad tāds, kas dzīvo saskaņā ar Dievu, no visas sirds kaut ko lūdz, šāds lūgums ir pielīdzināms paša Dieva pavēlei un agrāk vai vēlāk tiks izpildīts.

Bet vai var uzskatīt par apzinīgu tādu, ko par savu vergu padarījusi materiālo labumu inde, kura indivīdā iekļūst caur sajūtām? Vai apzinīgs ir tāds, kas vairo bagātību, pilnīgi aizmirsis par citiem cilvēkiem? Atcerēsimies citu Jēzus Kristus aforismu: «Atdodot tu iegūsi.»

Tiem, kas vēlas iegūt, vispirms ir jābūt devējiem itin visā — lai tas būtu bizness vai cilvēku attiecības. Katrs, kas vairāk rūpējas par savu klientu vajadzību apmierināšanu nekā par savu kabatu piepildīšanu, vienmēr tiks taisnīgi atalgots. Tie, kas piedāvā draudzību, saņems to pretī. Tie, kas spējīgi saprast citus, savukārt baudīs izpratni un iecietību. Ir cilvēki, kas ar sarūgtinājumu sūdzas par vientulību, draugu trūkumu un par to, ka viņus nesaprot. Viņiem nekad neienāk prātā, ka nevar prasīt izpratni no citiem, jo tas ir gluži tas pats, kas prasīt, lai kāds maina savus priekšstatus un pielāgo tos prasītāja priekšstatiem, bet tas nav iespējams.

Jāsāk ar to, ka esam iecietīgi un saprotoši pret citiem, iecietīgi pret viņu trūkumiem un nepilnībām. Iedīglī ikvienā no mums mājo mīlestība pret tuvāko, bet vairums cilvēku neiedziļinās sevī, lai šo mīlestību atklātu.

Tiem, kas sasnieguši apzinīgumu vai nostājušies uz ceļa, kas ved uz to, ir jāiemācās dzīvot pēc Dabas likumiem, jo šos spēkus Dievs ir devis dzīvības uzturēšanai.

Pat tie, kas ir ļoti apzinīgi, nav tiesīgi šos likumus pārkāpt vai atbrīvoties no tiem; tos var un vajag izmantot cilvēces labā.

Viens no šiem likumiem ir šāds: «Izdzīvo stiprākais.»

Tam, kas vēlas kaut ko veikt, ir jākļūst stipram, lai viņu nenobīdītu malā tie, kas ir spēcīgāki par vinu.

Tā kā mēs darbojamies fiziskajā ķermenī, mums jāsāk ar to, ka šis ķermenis jāsaglabā absolūti vesels.

Viens no absolūtas veselības svarīgiem faktoriem ir nepieciešamība rūpīgi izvairīties no negatīvām emocijām — tādām kā depresija, melanholija un skumjas, jo tās iztērē dzīvības enerģiju.

«Ja pareizi ir tas, ka šie psihiskie stāvokļi var būt saistīti ar tīri fiziskiem iemesliem, tad pārmaiņas tāda indivīda veselībā, kas sācis pozitīvi domāt un just, būs ievērojamas. Prātam sevis paša dēļ ir jāiemācās domāt par patīkamām lietām, vairoties no visa ļaunā, bezjēdzīgā un tukšā.

Mērenība uzturā ir galvenais noteikums, kas jāievēro, lai izvairītos no pārmērīgas gribas vibrācijas pazemināšanās, jo visa uzturam patērētā neapzinīgā matērija ir jāpārstrādā un jāasimilē kuņģim un apzinīgumam.

Esiet vienmēr aktīvi un izdariet savam vecumam un fiziskajām spējām atbilstošus fiziskos vingrojumus.

Nesmēķējiet un nelietojiet alkoholu. Cigarete ir lēns, bet drošs ceļš uz radošo spēju iznīcināšanu.

Brīva un dziļa elpošana lielā mērā palīdz uzturēt fizioloģisko līdzsvaru un paaugstina spēju pretoties slimībām un nervu depresijai.

Jāsaprot, ka dziļa elpošana sākas ar gaisa ieplūšanu kuņģī, pēc tam diafragmā un tālāk — krūšu kurvī. Izelpai jābūt pēc iespējas pilnīgākai.

Ieteicams arī katru rītu stāvēt pie atvērta loga un, koncentrējot uzmanību uz savām darbībām, piecas — desmit minūtes dziļi elpot.

Kad ar uztura, miega un dziļas elpošanas palīdzību ir saņemta zināma enerģija, ir jāiemācās to taupīt.

īstam okultistam pilnībā jāprot pārvaldīt savu enerģiju. Viņam skaidri jāzina, kā tā sakārtojama un sadalāma, lai enerģiju neizšķiestu, kā tas parasti notiek.

Lai iemācītos dzīvības enerģiju sadalīt pareizi, vispirms ir jāpanāk, lai domas un rīcība ietu vienā virzienā. Pavisam kaitīgi ir pastāvīgi domāt par to, kas būtu darāms nākamajās desmit minūtēs vai pusstundā. Šis sliktais ieradums ir viens no satraukuma iemesliem un izpaužas kā ārkārtīgi nepacietīga vēlmē ātri ar visu tikt galā un sasniegt mērķi. Tie, kas sirgst ar šo hronisko satraukumu, savā dzīvē ir mentāli projicēti uz nākotni.

Interesanti ir paanalizēt katastrofālās sekas, kādas izraisa enerģijas izšķiešana. Piemēram, trūkst intereses par jebko un nav entuziasma.

Ja vienkāršu darbību veicam (piemēram, paceļam no zemes nokritušu monētu) vienaldzīgi un bez jebkādas vēlēšanās, tā prasīs vairāk nervu enerģijas nekā ar entuziasmu noskrieta 100 metru distance. Visās psiholoģijas grāmatās mēs lasām, ka entuziasms ir pats varenākais no visiem esošajiem spēkiem. Kāda ir tā būtība?

Entuziasms ir stāvoklis, kuru rada dziļa garīga eksaltācija, kas savukārt izraisa pilnīgu mentālo un psihisko koncentrēšanos.

Šajā apgalvojumā rodama atslēga pastāvīgas enerģijas plūsmas uzturēšanai. Papūlēsimies un veiksim savu ikdienas darbu ar tādu entuziasmu, it kā no tā būtu atkarīga mūsu dzīvība. Piemēram, pat tik ierastas darbības kā skūšanās vai ģērbšanās vajadzētu veikt ar entuziasmu un interesi.

Tie, kas nevar iedegties entuziasmā, nekad negūs uzvaru. Ir par maz vēlēties triumfu vai tiekties pēc uzvaras; ir jājūt dziļi izlolotas alkas, lai sasniegtu vēlamo. Visas vēlmes un visa enerģija ir jākoncentrē uz mērķi, jo tāds, kam vienlaikus ir nepieciešams tūkstotis sīkumu, neiegūs neko, jo viņš izkliedē savu mentālo spēku visos virzienos.

Ir trīs savstarpēji cieši saistītas lietas, kuras jāizmanto vienlaicīgi, lai attīstītu apzinīgumu: iztēle, jūtas un darbība, tas ir, ķermeņa kustība.

Iešana, fizisks darbs un kustības kā tādas stipri ietekmē tā indivīda mentālo un emocionālo stāvokli, kurš veic šīs darbības.

No otras puses, to, kā cilvēks kustas, runā un staigā, ietekmē viņa domu un emociju kvalitāte.

Interesanti atzīmēt, ka ar ķermeņa kustību palīdzību mēs varam koriģēt negatīvos dvēseles stāvokļus, nomainot tos ar augstākām vibrācijām. Tieši šā iemesla dēl noteiktas kustības un žestus izmanto katoļi, masoni un citas tamlīdzīgas organizācijas.

Spēcīgs, optimistisks un psihiski vesels cilvēks iet taisni izslējies, ar paceltu galvu, iztaisnotiem pleciem, un visas viņa kustības liecina par noteiktību un spēku. Viņa rokasspiediens ir spēcīgs un enerģisks, bet balss noteikta un skanīga. Nervozs cilvēks iet salīcis, nekad neskatās taisni uz priekšu, nekad never vaļā muti citu klātbūtnē, bet, ja arī to dara, tad viņa balss manāmi trīc. Šādam cilvēkam jānodarbojas ar «psihisko vitalizāciju» tā, kā tas aprakstīts šajā grāmatā, lai tādējādi kļūtu par uzvarētāju.

Lai negatīvo mentālo un psihisko stāvokli nomainītu pret augstāku stāvokli, var izdarīt šādu vingrinājumu, kas labi palīdz iegūt mieru un bezrūpību.

•    Pacentieties to, ko jūs šobrīd darāt, pakāpeniski darīt arvien lēnāk, līdz kustības kļūst tādas kā palēninātā filmā.

•    Katra kustība rūpīgi jāizstudē un jāveic, maksimāli koncentrējoties un ieliekot tajā dvēseli. Elpojiet dziļi un atslābiniet visus muskuļus.

Šis vingrinājums rada dziļu mentālo koncentrēšanos, ko grūti sasniegt ar citiem līdzekļiem.

Vingrinājuma laikā ir svarīgi just vai apzināties katru kustībā esošo ķermeņa daļu. Kad pastāvīgu nodarbību rezultātā tas jau sāk izdoties, jums jājūt savi muskuļi, nervi, asinis un gaiss, kas ieplūdis plaušās.

Protams, šī procedūra apgūstama tikai ar vingrinājumu palīdzību. Naktī, kad jūs liekaties gultā, visiem muskuļiem jābūt atslābinātiem, lai miegs būtu dziļāks. Parasti dziļš miegs neiestājas tik ilgi, kamēr muskuļi un nervi nav pilnīgi nomierinājušies, un tam dažreiz ir nepieciešamas trīs četras stundas. Pussnaudas vai sekla miega laikā mēs nejūtam enerģijas atjaunošanos, jo šāda atjaunošanās iespējama vienīgi tad, kad iestājas dziļš miegs. Tātad tie, kas spēj ātri iegrimt dziļā miegā, saglabās savu ķermeni enerģijas pilnu un viņiem būs vajadzīga īsāka atpūta, jo viņi maksimāli izmanto miegam atvēlētās stundas.

Lai atslābinātos, izdariet šādu procedūru: apgulieties, vairākas reizes dziļi ieelpojiet un mierīgi sakoncentrējiet savas domas uz saules pinumu. Tiklīdz šāds elpošanas režīms apgūts, sāciet atbrīvot sejas muskuļus, pieri, acis un lūpas un pēc tam turpiniet to darīt ar kakla, roku un krūšu kurvja muskuļiem, kamēr esat sasniedzis kājas.

Ja skolnieks ir saslimis, viņam jāmēģina uzlabot savu veselību ar mentālā spēka palīdzību. Slimība ir negatīvs vibrāciju stāvoklis. Kā jau visas vibrācijas, arī to var mainīt ar mentālā spēka palīdzību. Organisms apbrīnojami ātri atbild uz atbalstu, ko sniedz saprātīgais mentālais spēks, kurš cenšas tam palīdzēt tikt galā ar slimību.

Liels šķērslis garīgās pilnveidošanās ceļā ir inerce jeb negatīvais spēks.

Vēlēšanās un centieni pacelties augstāk indivīdā atraisa varenu aktīvu spēku, kas stājas pretī ierastajai mehāniskajai dzīvei, kuru personificē inerce.

Lai šo aktīvo spēku neiznīcinātu tā negatīvā puse, skolniekam šis spēks ir jānostiprina ar regulāru nodarbību un stingras pašdisciplīnas palīdzību. Vairumam okultisma studētāju vienīgais sasniegums ir viņu labie nodomi, jo visi viņu centieni līdzīgi svārstam šūpojas starp aktīvajiem un negatīvajiem spēkiem, un šāda situācija var saglabāties visu mūžu. Tāpēc vienatne un nošķiršanās vientulībā slēpj sevī lielas briesmas. Tie, kas vēlas vientulībā iemantot garīgu pilnību, pieļauj milzīgu kļūdu, jo iegūto miera sajūtu nav devusi sevis apvaldīšana, bet tā ir radusies tikai tāpēc, ka trūkst citu personu radīto «psihisko satricinājumu».

Šāds cilvēks jūt iekšēju mieru un ir pārliecināts, ka atradis sevi un ieguvis apzinīgumu. Viņam neienāk prātā, ka viņa mieru radījis dziļā miega stāvoklis. Gluži tāpat kā ir evolūcija, pastāv arī involūcija, tas ir, pretēja kustība. Tātad garīgās attīstības tips, par kuru mēs iepriekš runājām, pārstāv tieši involūciju; ja indivīds ir pieradis atrasties starp cilvēkiem, viņš izjūt pastāvīgu «psihisku satricinājumu», kas viņu uztur nomoda stāvoklī. Šādi satricinājumi izzūd, piemēram, klostera vientulībā, kur pārņem dziļš miegs, kas, protams, dod lielu mieru, nevis apzinīgumu.

Tieši šā iemesla dēļ ideālus apstākļus patiesam un efektīvam garīgajam progresam, kas ļauj iegūt apzinīgumu un gribasspēku, rada darbs grupā, kuras vadītājs atrodas aktīva nomoda stāvoklī. Šāds vadītājs centīsies sniegt pastāvīgu palīdzību un veidos tādas situācijas, kas pasargās skolniekus no miega un palīdzēs viņiem palikt nomodā.

XII gribas veidoŠana

Līdztekus saprātam ļoti vērtīga velte cilvēciskai būtnei ir gribasspēks. Vairums cilvēku jauc gribasspēku ar parastu vēlmi.

Taču gribasspēks ir kaut kas lielāks, jo sakņojas pašas personības dziļumos. Tas ir milzīgs iekšējs «spiediens», indivīda vēlmes redzamā izpausme. Vārdiem «parādīt gribasspēku» ir ļoti plaša nozīme, jo tie attiecas uz cilvēku, kas sevi pakļauj stingrai disciplīnai, lai sasniegtu vēlamo mērķi.

Šis spēks jeb pašsavaldīšanās spēja dažādiem cilvēkiem izpaužas dažādi. Citiem tā ir spilgti izteikta, bet citiem vispār nav. Panākumi dzīvē lielā mērā ir atkarīgi no indivīda gribasspēka, no viņa spējas neatlaidīgi un grūti strādāt tajos brīžos, kad citi svārstās, parvarēt nepatīkamas situācijas, cīnīties ar nelaimēm un likstām.

Ir tādi cilvēki, kuri sasnieguši augstu intelektuālās attīstības līmeni un kuriem piemīt dziļš jūtīgums, bet kuri tomēr nav spējīgi neatlaidīgi virzīties uz priekšu pa savu dzīves ceļu, jo viņiem trūkst gribasspēka.

Citiem turpretī panākumus ir nodrošinājis nevis augsts intelekta līmenis, bet gan neatlaidība, absolūta uzticība savam darbam un spēcīgs raksturs, kuri palīdz pārvarēt visus šķēršļus. Ļoti bieži mazizglītotam, trulam un nejūtīgam indivīdam ir lielākas iespējas gūt panākumus nekā kulturālam un jūtīgam cilvēkam, jo šāds indivīds nebaidās no tā, ka ar savu rīcību varētu kādu aizskart vai, piemēram, traucēt ar finansiāla rakstura prasībām. Tieši otrādi, ļoti jūtīgs cilvēks vienmēr uztraucas par to, ko par viņu domās tas, pie kura viņš dodas darba vizītē ar komercpiedāvājumu.

Šie «apsvērumi» iedragā viņa neatlaidību, jo viņš baidās, ka to nepiedienīgi uzņems, uzskatīs par uzbāzīgu vai viņš kādam traucēs. Doma par to, «ko teiks cilvēki», ir drošs sakāves un aprobežotības cēlonis. Šādi domājoša personība ir pasīva un tāpēc nebūs spējīga diktēt savu gribu pozitīvas iedabas cilvēkiem tik ilgi, kamēr nebūs izkopusi tādas īpašības kā uzdrīkstēšanās, neatlaidība, drosme un absolūta neatkarība no citiem šādu vai tādu «apsvērumu» dēļ. Taču ir skaidri jāsaprot, kādā nozīmē mēs šeit lietojam vārdu «apsvērums».

Interesanti ir pavērot, ka starp gribasspēku un entuziasmu pastāv cieša saikne. Tie, kas attiecībā uz kaut ko ir spējīgi just entuziasmu, ir tuvu tam, lai iegūtu gribasspēku. Var teikt, ka gribasspēks ir «apvaldīts, nobriedis un saprātīgs entuziasms».

Apātiju vai vāju gribasspēku raksturo absolūta vienaldzība pret visu un tas, ka trūkst mīlestības pret sevi un intereses par sevi un citiem.

Auksts un vienaldzīgs cilvēks nekad nevarēs ietekmēt citus, saņemt viņu palīdzību un atbalstu, jo viņš nav spējīgs dot tiem entuziasma psihisko vibrāciju; kad sastopam šādus cilvēkus, kuriem nav entuziasma, mums liekas, ka viņi nav pārliecināti par sava pārdošanai piedāvājamā produkta vai idejas kvalitāti vai vērtīgumu. Šādi cilvēki nav spējīgi pārdot sevi pat paši sev vai nodemonstrēt savas apslēptās vērtības.

Lūk, daži vingrinājumi gribas veidošanai:

Vingrinājumu plāns

•      Intensīvi skolnieka spējām atbilstoši fiziski vingrojumi — no smaguma pacelšanas līdz jebkuriem citiem vingrinājumiem. Jebkuram uzdevumam un jebkuram vecumam piemērotus vingrojumu kompleksus var atrast kādā no fiziskās audzināšanas rokasgrāmatām.

•      Katru rītu piecas līdz desmit minūtes veltiet dziļas elpošanas vingrinājumam. Nostājieties un izstiepiet rokas uz priekšu, pēc iespējas ilgāk aizturiet elpu un izelpojiet caur muti, lēni nolaižot rokas.

•      Apsēdieties uz krēsla, cieši saņemiet rokas kopā, dziļi elpojiet, koncentrējoties uz to, ko jūs gatavojaties teikt, un noteikti un enerģiski atkārtojiet šādus vārdus: «Man ir stipra un norūdīta griba. Man ir stipra un norūdīta griba. Man ir stipra un norūdīta griba. Es sasniegšu visu, ko vēlēšos, jo mani ir sakoncentrēta dzīvība, spēks un varenums.»

•      Taisni apsēdieties uz krēsla ar taisnu atzveltni, cieši saņemiet rokas, kājas salieciet kopā un pēc iespējas ilgāk palieciet pilnīgi nekustīgi. Nekustīgumam jābūt absolūtam.

•      Ja jūs, atgriezies mājās, jūtat stipru fizisku nogurumu, dodieties īsā pastaigā. Tās laikā pie sevis atkārtojiet: «Es nesīšu šo upuri, un mans gribasspēks ar katru dienu augs arvien lielāks un lielāks.»

Attīstības veicināšanai izmantojami šādi vispārīgi ieteikumi. Nekad neļaujiet vaļu visām vēlmēm, kas rodas dienas laikā. Vēlmes ir milzīgs spēks, kas pēc apmierināšanas zūd. Ja mēs atteiksimies daudzas vēlmes apmierināt, savaldot to spēku un saglabājot šo spēku sasprindzinātu, mūsu rokās būs milzīga enerģija, kura palielinās mūsu personības magnētismu.

Fiziskais ķermenis ir salīdzināms ar zirgu, kas ir stingri jāpiesien, lai tas neaizaulekšotu prom. Tiklīdz tam ļausim vaļu, tas sāks prasīt no mums arvien vairāk un vairāk, nekad neapmierinoties ar saņemto. Ir nepieciešams pilnībā kontrolēt uzturu, alkohola un cigarešu lietošanu, jo tie ir spēcīgi un pastāvīgi kārdinājumi. Katrs kārdinājums, kuram esam ļāvušies, nozīmē spēka iztērēšanu. Arī miega daudzumam ir jābūt stingri noteiktam; nevajag gulēt vairāk, nekā nepieciešams. Ir jāizskauž ieradums no rītiem palikt pussnaudā vai sapņot dienā, jo tas rada iztēlē jucekli, kas vēlāk kļūst par fizisku jucekli. Centieties izvairīties no neapzinātām un mehāniskām darbībām — tādām kā nagu graušana, kāju būkšķināšana pret grīdu, šūpošanās uz priekšu un atpakaļ un tamlīdzīgām. Centieties stabilizēt psihisko aktivitāti, tas ir, izvairieties no krasas garastāvokļa maiņas, kad jautrība mijas ar skumjām. Vienmēr esiet mierīgi un līdzsvaroti.

Jo indivīds vairāk valda pār savām emocijām un impulsīvajām darbībām, jo stiprāks kļūst gribasspēks un jo vieglāk tam stāties pretī negatīvajiem spēkiem vai inercei.

Ieradums, kas pēc iespējas cītīgāk jāattīsta, lai iegūtu īsti stingru gribu, ir ieradums visās lietās ievērot kārtību. Jau iepriekš uzmetiet darbības plānu katrai dienai un centieties to nekādā gadījumā nemainīt.

Vienmēr izpildiet to, ko esat iecerējuši, lai cik mazsvarīgs tas būtu. Tie, kas nav spējīgi izpildīt paši savus lēmumus, kļūst par rotaļlietu Dabas rokās.

Vienmēr jūtieties kā sava ķermeņa īpašnieks un valdnieks, kas jebkurā brīdī var tam pavēlēt kaut ko izdarīt.

Lieki atgādināt, ka indivīds, kam piemīt trūkumi, lai kādi tie būtu, nevarēs iegūt īstu gribasspēku. Tādēļ cilvēkam, kuram ir kāds trūkums, tas jāizravē ar visām saknēm un jālikvidē tā cēloņi. Trūkumi, slikti paradumi un kompleksi ir kā ķēdes, kas savažo gribasspēku.

XIII seksuĀlĀ IZGLĪTOŠANA

Vīrietis parasti nodarbojas ar seksu, tiklīdz jūt erotisku iekāri, un nerūpējas par savas radošās funkcijas regulēšanu vai sakārtošanu.

Seksuālais instinkts iegūst tik lielu varu pār viņu, ka liek nodarboties ar radīšanu, tiklīdz šis instinkts ir modies.

Šāda seksuālā vēlme ne ar ko neatšķiras no citām vēlmēm, tas ir, cilvēks tik loti identificē sevi ar šo vēlmi, ka tas noved pie liktenīgām sekām apzinīguma attīstībā.

Vai kāds var saglabāt apzinīgumu orgasma laikā?

Tieši apzinīguma zudums šajā brīdī ir vienīgais seksa grēks, jo seksuālajam, tāpat kā visam pārējam, ir gan pozitīvā, gan negatīvā puse. Negatīvais aspekts parādās tad, kad seksuālais instinkts dominē pār gribu un apzinīgumu. Tieši tādējādi izpaužas Ādama grēkā krišana. Pozitīvais aspekts parādās cilvēkā, kas pilnībā kontrolē sevi un seksu izmanto tikai tad, ja to atļauj viņa apzinīgums.

Tiem, kas tiecas pēc pilnības, jāiegūst vara pār savu seksuālo instinktu, lai piešķirtu tam tīrības un garīga pacēluma vibrācijas.

Ja seksuālās attiecības pakļautas vienīgi zemiskām instinktīvām kaislībām, kas tiecas apmierināt tikai materiālās vēlmes, tad sekas abiem mīlētājiem būs briesmīgas, jo viņi atver savu psihi tīri materiālām zemisku kaislību vibrācijām. Kopā ar šīm vibrācijām psihē iekļūst vienīgi neveiksmju un nelaimju sēkla. Visi seksuālie sakari, kuriem trūkst iekšējas kopības, kas līdztekus spēcīgai seksuālai dziņai un garīgai harmonijai raksturīga dziļai un īstai mīlestībai, neveicina garīgo attīstību.

Ar ķermeņu savienošanos ir par maz; ir vajadzīga arī dvēseles un gara savienība.

Sekss vīrietim ir visnotaļ svarīgs laimes vai nelaimes faktors, tādēļ ka sieviete vina uztverē pārstāv Dabu un ir visu dzīves labumu avots. Zemisku kaislību pārņemta, histēriska, egoistiska un greizsirdīga sieviete nes vīrietim «nelaimi», jo viņš no tās saņem svešas vibrācijas, un rezultātā vīrietis arī dzīvē saduras ar kaut ko līdzīgu tam, ko izstaro sieviete. Šāda tipa sievietes nejūt pret savu partneri patiesu mīlestību, bet cenšas vienīgi pakļaut sev un pilnībā valdīt pār to. Daudz biežāk, nekā mums liekas, vīrietis cieš neveiksmi tāpēc, ka viņa partnerei piemīt «Diānas komplekss». Viņā rūgst visīstākais seksuālais nemiers, kas piespiež viņu enerģētiskajā līmenī rīkoties kā vīriešu dzimuma pārstāvei, bet vīrietis līdz ar to uzņemas sievietes lomu. Kļūdams par šādu vīrieša ķermenī iemiesotu sievišķu indivīdu, vīrietis nevarēs gūt dzīvē panākumus, jo viņam nepietiks aktivitātes, tas ir, viņš nevarēs izstarot vīrieša magnētismu.

Sieviete, tā rīkodamās, patiesi grēko, jo, zaudēdama sievišķību, pārkāpj Dabas likumus, par ko Daba vinu noteikti sodīs. No soda var izvairīties tikai tad, ja viņa ar stingras psihoseksuālās disciplīnas palīdzību atgūs savu sievišķību. Psihoseksuālā magnētisma apmaiņa starp vīrieti un sievieti ir pilna noslēpumu, kas biedē ar savu amplitūdu. Šādas zināšanas var atklāt tikai tiem, kuru morāle un mīlestība pret cilvēci nerada šaubas un kuri okultisma skolā iestājušies īsta Skolotāja vadībā. Šī grāmata var sniegt tikai vispārīgus norādījumus, jo tā tiek plaši izplatīta.

Ja vīrietis ievēro, ka viņu vajā «neveiksmes», viņam rūpīgi jāizanalizē seksuālās attiecības ar savu partneri, un viņš viegli atklās savu problēmu cēloni. Tas pats attiecas arī uz sievieti.

Sievietes un vīrieša attiecībās nekas nav sliktāks par krasām kaislību svārstībām no seksuālās tuvības uz ķildām un otrādi.

Daudzu intīmo sakaru pamatā ir tieši šāda secība: seksuālā tuvība — strīds; strīds — seksuālā tuvība.

Ja laulātie pāri zinātu, cik lielā mērā šādas situācijas ierobežo to iespējas, tie censtos izvairīties no šāda modeļa.

Katrs laulāto strīds nes sevī posta, trūkuma, nelaimju un «neveiksmju» sēklu, kura liktenīgā veidā materializējas, tiklīdz nokļūst auglīgā augsnē.

Ir sievietes, kuras neapzināti sabradā un apspiež vīriešus, līdz tie pārvēršas bezrakstura, nomāktās būtnēs, kas pakļaujas viņu prasībām. Šāda tipa sievietes ir valdonīgas personības, kas zemapziņā vēlas kontrolēt pat sava partnera domas un tādējādi pārņemt visu viņa vīrieša ēterisko magnētismu. Visi biklie vīrieši ir tādi kļuvuši, tāpēc ka viņu mātes ir bijušas valdonīgas vai arī viņu sievām ir nosliece uz tirāniju.

Sieviete, kas pilnībā gan fiziski, gan garīgi atdodas vīrietim, nes tam laimi un paver ceļu uz panākumiem.

Šāda sieviete cenšas vairāk atdot nekā saņemt; viņa pilnībā pieder savam partnerim, cīnās par viņu un grūtos brīžos vienmēr ir viņa pusē. Viņa ir pietiekami saprātīga, lai vīrieti pārliecinātu, necenšoties vadīt. «Diāna» grib redzēt vīrieti nometušos uz ceļiem pie savām kājām, bet pretēja tipa sieviete redz vīrietī būtni, kas pastiepj viņai roku un piedāvā visādu atbalstu.

Pilnīgi to pašu var novērot arī starp vīriešiem, jo viņu vidū ir divi tipi: tādi, kuriem vajadzīga verdzene, un tādi, kuriem nepieciešama īsta sieva, kas apzinās savu patieso lomu.

Vīrietim ar šovinistisku pārliecību nepietiek morālās autoritātes, lai piespiestu sievieti viņam atdoties pilnībā.

Tieši vīrietim ir jāzina, kā iekarot savu partneri un kā izskaidrot viņas rīcību, jo par jebkurām nesaskaņām atbildīgi ir abi. Tātad tiem, kas tiecas pēc garīgas attīstības, jāprot vadīt savu seksuālo aktivitāti pēc iepriekš izstrādāta plāna, kuram piekrīt arī viņa partnere.

No seksuālas aktivitātes vajag atturēties:

Emocionāla uzbudinājuma brīžos, sevišķi pēc strīda.

Pēc alkohola pārmērīgas lietošanas.

Kad sievietei ir menstruālais periods vai tūdaļ pēc tā.

Kad nav emocionālas vai garīgas tieksmes.

Pēc slimnieka apmeklējuma.

Kad kāds no partneriem ir slims.

Kad sieviete ir stāvoklī.

Seksuālās tuvības laikā jāvalda absolūtam mieram un harmonijai un pašam aktam jābūt pēc iespējas tīrākam un delikātākam, turklāt ir jācenšas vairīties no «izpušķojumiem», kas nenovēršami noved pie impotences un frigiditātes. Visa tuvības akta laikā ir pilnībā jāvalda pār sevi, lai nenonāktu dzīvnieciskas juteklības varā.

XIV sirds izglĪtoŠana

Indivīda dzīvē nav nekā svarīgāka par viņa izjūtām un psihisko stāvokli, jo tās ir galvenās vibrācijas, kas nosaka to ceļu, kuru viņš ik dienas izvēlas. Psihiskais stāvoklis nosaka indivīda ikdienas magnētisko vibrāciju kvalitāti. Par nelaimi, mūsu jūtas ir visnotaļ atkarīgas no labiem vai sliktiem iespaidiem, ko gūstam tajā vai citā brīdī, jo, savienojoties ar vibrācijām, tie rada noteiktu > psihisko stāvokli. Jūtas ir spēcīgas ārdošas vai radošas vibrācijas. Bēdas, skumjas, naids un greizsirdība ir ļoti spēcīgas ārdošas vibrācijas, kas var saindēt asinis, novedot indivīdu līdz sabrukumam. Piemēram, labi zinām, cik spēcīgi psihiskais stāvoklis atspoguļojas sejā, negatīvu faktoru ietekmē reizēm to pārvēršot līdz nepazīšanai. Ja sievietes zinātu, ka bēdas, skumjas un nomāktība uzspiež savu zīmogu sejai, viņas noteikti izvairītos no līdzīga depresīva noskaņojuma.

Kad sastopam cilvēkus, kas parasti ir bēdīgi, viņu vibrācijas uztveram arī mēs un jūtamies nomākti, paši nezinot, kādēļ.

Bet tie, kas vienmēr staro laimē un mīlestībā, izplata pozitīvas prieka, veiksmes un miera vibrācijas.

Parasti cilvēciska būtne ir savu izjūtu vergs. Izjūtas tai uzspiež noteiktas vibrācijas, kurām jāpielāgojas. Šāds izjūtām pakļauts specifisks stāvoklis noved pie uztveres deformācijas, izkropļojot dominējošo emocionālo noskaņu. Objektīva uztvere iespējama vienīgi tad, ja psihiskais avots tiek izkopts. Tā kā izjūtas dziļi ietekmē prātu un spriešanas spēju, indivīds gandrīz nav spējīgs kaut ko objektīvi vērtēt un izdarīt pareizus secinājumus. Ja vēl nāk klāt personības ietekme, tad redzam, ka, ikdienas atrazdamies šādā situācijā, cilvēks īstenību nevar saskatīt. Šā iemesla dēļ viņš pieļauj daudz kļūdu, kuras traucē ievadīt dzīvi pareizā gultnē.

Ir nelaimīgi cilvēki, kuru psihe nepārtraukti svārstās starp pozitīvo un negatīvo stāvokli. Šo cilvēku dzīve ir īstas mokas, jo viņi ne uz mirkli neatrod paši sevi; tiklīdz viņi beidzot sevis iepazīšanas nolūkā iejutušies attiecīgajā psihiskajā stāvoklī, viņus jau pievelk cita galējība, un tādējādi viņi kļūst līdzīgi sunim, kurš cenšas noķert pats savu asti.

Cita briesmīga psihiska slimība ir pārmērīga jūtība. Tiem, kuriem tā piemīt, liekas, ka visi viņus apvaino un aizskar. Viņi domā, ka katrs grib tiem sariebt un ka visa pasaule ir sazvērējusies pret viņiem. Par viņiem nedrīkst pajokot, jo viņi gluži vienkārši jokus nesaprot un ir cieši pārliecināti, ka viņus izsmej. Visbiežāk aiz visa tā slēpjas dziļš egoisms. Šāds indivīds, sevī noslēdzies, uzskata sevi par pasaules centru un domā, ka visu pienākums ir kalpot viņam, rēķināties ar viņu, cienīt un saprast to. Aptvēris, ka cilvēki nekalpo viņam un nerēķinās ar vinu tā, kā viņš vēlas, šāds cilvēks to smagi pārdzīvo, jūtas dziļi nelaimīgs un skandē, ka «neviens viņu nesaprot» un ka viņš ir «viens visā pasaulē». Viņš nepārtraukti gaida, ka visu skati beidzot pievērsīsies tam. Šādi cilvēki ir ļoti nelaimīgi laulībā, jo viņi cer, ka partneri atteiksies paši no sevis, no savas individualitātes un būs no viņiem pilnīgi atkarīgi.

Kas noved cilvēku šādā stāvoklī? Iespējams, nelabvēlīga ģimene, kur trūka ģimenes siltuma, tāpēc tagad, iekļuvis pieaugušo kārtā, viņš alkst mīlestības, gādības un uzmanības.

Daudzus personības izkropļojumus rada neapvaldītas jūtas, bet tās visas var koriģēt ar gribasspēku, ko vada apzinīgums.

Sirdi vajag izmantot kā apzinīgu un saprātīgu orgānu, lai tajā rastos tikai cildenas jūtas.

Lai sasniegtu psihisku līdzsvarotību, ir jāizvairās no galējībām, tas ir, no pārmērīga prieka un neizmērojamām bēdām. Dominējošai jābūt miera un līdzsvara sajūtai.

Jāieaudzina sevī savaldība, drosme un aukstasinība, līdz sirds būs nostiprinājusies tiktāl, ka tai nekas vairs nespēs kaitēt un nekas to nevarēs pārveidot, un tikai tad, to pilnībā apzinoties, sirds ļaus sevi piepildīt mīlestībai un priekam.

Lai tā notiktu, bieži jānododas apcerei, koncentrējot domas uz sirdi un domājot par to, ka tieši tur atrodas pilnīgas bezrūpības valstība.

Dāvāt brāļa un kristieša mīlestību tās pareizā izpratnē nozīmē sniegt efektīvu palīdzību miera sajūtas sasniegšanā. Ja cilvēks pastāvīgi dāvā mīlestību citiem, viņš tādējādi neviļus dara labu darbu, jo tajos, kas uztver šīs vibrācijas, mostas līdzīgas jūtas.

«Mīlēt citam citu» — pie šā principa vajag turēties visās tā nozīmēs, nedalot cilvēkus pēc rases, šķiriskās piederības vai ādas krāsas.

XV izteles izkopŠana

Parasti tieši iztēle pilnībā vada cilvēku, mudinot īstenot visu, kas redzēts tās ietvaros. Iztēli, tāpat kā sirdi, nemitīgi ietekmē ārējie iespaidi.

Iztēle ir kaut kas līdzīgs spogulim, kurā redzami tēli, kas radušies uz maņu orgānu saņemtās informācijas pamata. Smadzeņu dotās pavēles, kas īstenojamas konkrētā darbībā, ir atkarīgas no šāda tēla.

Tas, cik skaidri indivīda iztēlē atspoguļojas mentālais tēls, nosaka, cik pareizi vai nepareizi indivīds spēj novērtēt no maņu orgāniem saņemto informāciju. Ja mentālais tēls ir miglains, tad radīsies sajukums un dezorientācija, jo saņemtā informācija bijusi neskaidra.

Iztēlē skaidrības parasti trūkst tāpēc, ka ir ierobežota jutekliskā uztvere, kurai ir pieejama tikai noteikta parādību virkne.

Svarīgs faktors, kas jāņem vērā, iepazīstot iztēli, ir tās radošā daba un arī tas, ka tēls, kas allaž atkārtojas, pārtop par fizisku, konkrētu un taustāmu realitāti.

Cilvēki kļūst par savas nenoturīgās iztēles upuri, jo viņi katru dienu iedomājas tūkstošiem dažādu lietu, pilnībā izkliedējot savu mentālo spēku, kas zaudē spēju veikt kaut ko konkrētu.

Cik daudz cilvēku pastāvīgi raud par savu «nelaimi» un rūgti žēlojas par tūkstoš neveiksmēm, kuras eksistē tikai vinu iedomās, šādā veidā iztēlē atveidojot pašu izdomātās situācijas. Ar laiku šiem cilvēkiem rodas daudzas nepatikšanas, un dīvainā un nesaprotamā kārtā nelaimes patiešām viņus piemeklē. Tieši tad viņi jautā: «Ko es tādu esmu izdarījis, ka Dievs mani tik nežēlīgi soda?» Savā apmātībā šādi cilvēki nav spējīgi saprast, cik daudz neveiksmju viņi paši radījuši. Dievs nevienu nesoda, jo viņš ir mīlestība un labestība. Tieši cilvēks, pārkāpjot Dabas likumus, liek šķēršļus savā ceļā.

Ja aplūkojam cīņu par eksistenci un veiksmi, ir interesanti atzīmēt, ka daudzi indivīdi, kuriem piemīt dzīva un bagāta iztēle, mūžu nodzīvo, tā arī nekad nesasnieguši ilgoto mērķi. Un otrādi, ir intelektuālajā ziņā ne visai attīstīti cilvēki ar ierobežotu iztēli, kuri ar spēka un neatlaidības palīdzību izcērt sev ceļu uz panākumiem un augstu mērķi. Tas notiek tāpēc, ka indivīds, kuram ir spēcīga iztēle, parasti izšķiež radošo mentālo spēku ar šo pašu nekontrolējamo iztēli, un rezultātā savu ideju realizēšanai viņam pietrūkst tieši mentālā spēka.

Ir absolūti nepieciešams panākt pilnīgu varu pār savu iztēli, un tādēļ jātrenē spēja panākt mentālo koncentrēšanos, kārtību, mieru un pacietību. Jāizskauž sliktais ieradums ļaut domām klejot, bet jācenšas domāt tikai par attiecīgajā brīdī veicamajām darbībām.

Lai iemācītos kontrolēt savu iztēli, svarīgs ir šāds vingrinājums:

• Lai prāts 5—10 minūtes absolūti netiek nodarbināts. Apsēdieties vai apgulieties gultā un dziļi elpojiet, atslābinot visus muskuļus. Kad atslābinājumu esat panākuši, centieties atturēties no jebkādas mentālas darbības, kamēr iztēle kļūs pilnīgi skaidra. Elpošana te var ļoti palīdzēt, jo, to palēninot, jūs uzreiz sajutīsiet mentālu mieru.

XVI prĀta spĒka izmantoŠana

Viss ir prāts; Visums ir mentāls. Tā ir svarīgākā atslēga, kas ļauj piekļūt visiem Dabas noslēpumiem un Lielā Universālā Tēva-Mātes, tas ir, Dieva sirdij. Aplūkosim prātu tā sākotnējā veidā, tas ir, tikai kā enerģiju, no kuras viss ceļas un pie kuras viss atgriežas. Cilvēka gars top no mentālās matērijas. Minerāli veidojas no prāta; no prāta rodas arī augi, planētas, galaktikas un viss, kas eksistē Visumā. Prāts ir neiznīkstoša realitāte, kas slēpjas aiz visām ārējām izpausmēm. Tas ir visa esošā — dzīvnieku, minerālu, cilvēku — būtība. Kā apzinīguma izpausme tas rada cilvēka domas brīnumu.

Prāts ir varenākais intruments, kas pieder cilvēciskai būtnei. Viņa domu spēks mentālajā pasaulē vai arhetipu līmenī rada mentālu formu, kura, ja to noturētu pietiekamu laiku, iegūst savu konkrētu materiālu izskatu. Okultists vai mentālais mags ir cilvēks, kas iemācījies ar savu domu palīdzību vadīt prātu — matēriju. Fiziskajā līmenī mēs varam sajust un ar redzi uztvert visus materiālos objektus, gluži tāpat mentālajā līmenī var pieskarties domām un redzēt tās. Mentālajā līmenī domas ir materiāls objekts — tikpat ciets kā klints fiziskajā līmenī.

Katram cilvēkam ir tas, ko var nosaukt par viņa personisko mentālo ēku, tas ir, visu mūža laikā dzimušo domu kopsummas radītā spēka magnētiskais lauks. Tas, ar ko indivīds saduras savā dzīvē, kvalitatīvajā ziņā ir atkarīgs no šīs mentālās struktūras kvalitātes.

Negatīva doma, kaut arī acumirklīga, stipri ietekmē tā cilvēka dzīvi, kuram šāda doma radusies.

Šo apgalvojumu vieglāk saprast, ja papētām domas dabu. Doma ir līdzīga radioviļņiem. Kad cilvēks domā, viņš raida viļņus, kas atbilst tam, par ko viņš domā. Mēs dzīvojam īstā mentālā okeānā vai jūrā, kas sastāv no dažādu domu viļņiem, kurus sākam uztvert, tiklīdz mūsu vilnu garums sakrīt ar šo viļņu garumu. Ja mums kādā brīdī rodas depresīva rakstura domas, mēs noskaņojam savu mentālo uztvērēju uz šāda viļņa garumu un uztveram visas atmosfērā vibrējošās depresīvās domas. Ja mūsu negatīvā slodze būs, piemēram, desmit vienības, tā izrādīsies tūkstoš reižu lielāka. Tāpēc kļūst skaidrs, cik svarīgi ir būt optimistam un domāt tikai pozitīvas domas, lai uztvertu pozitīvos spēka un enerģijas elementus.

Šajā nodaļā mēs pavērsim ceļu uz apzinīgu darbību mentālā līmenī, parādot, kā izmantot mūsu mentālo spēku. Taču šis ceļš būs pieejams tikai tiem, kas prot lasīt starp rindiņām un ir gatavi redzēt un pieņemt īstenību.

Ja tas, pēc kā jūs tiecaties, ir orientēts uz īstenību, mīlestību un vispārēju labklājību un tā spēks ir pietiekams, jūs varēsiet nākt saskarē ar neredzamiem līmeņiem, izmantojot slepeno spēku, kas jūs vadīs un virzīs uz to, ko vēlaties.

Tie, kas nav gatavi pieņemt īstenību un ieiet Izīdas svētnīcā, atradīs tikai vārdus, tumsu un tukšumu.

Mentālais līmenis ir līdzīgs dzemdei, kur iekļuvusi sēkla tiek apaugļota un sāk augt. Šajā milzu klēpi kaisītā sēkla ar laiku katrā ziņā attīstīsies atbilstoši tā lielumam.

Nav nekā precīzāka par to, ko vēsta populārais aforisms: «Kas vēju sēj, vētru pļaus.»

Nekādā gadījumā nesējiet ļaunas domas Lielajā Mātē, jo jūs saņemsiet sāpes, izmisumu un ciešanas, tāpēc ka viņā aizsākas viss — gan labais, gan ļaunais — un jūs plūksiet pašu kaisītās sēklas augli.

Lai no jūsu domām vienmēr strāvo mīlestiba, panākumu, labklājības, veiksmes un uzplaukuma vēlējumi. Vienmēr vēliet labu savam tuvākajam.

Nekad nelamājieties un nelietojiet sliktus vārdus, jo ar laiku tie materializējas.

Šim dzimšanas aktam, tas ir, cilvēka prāta laulībām ar mentālo matēriju ir daži sevišķi noteikumi, un viens no tiem ir šāds — sēklai jābūt dīgtspējīgai.

Kā padarīt sēklu auglīgu — tas katram jāatklāj patstāvīgi, nododoties meditācijai, dāvājot mīlestību un kalpojot citiem cilvēkiem.

Ar šādu mentālu spēku, tas ir, spēju radīt ar sava prāta palīdzību visu, ko vēlies, bija apveltīti paradīzē Ādams un Ieva, un šo spēku viņi zaudēja, baudot aizliegto augli.

Skolniekam, kas grib izmantot šo mentālo spēku, jāatceras šādi likumi: viss, ko mēs redzam uz Zemes taustāmu parādību veidā, ir tikai mentālās enerģijas izpausme dažādās vibrācijās. Viss vibrē; viss ir vibrējošais prāts. Klints vibrē, ābols vibrē, un arī jūtas vibrē. Absolūti viss, kas eksistē Visumā, ir vibrācija. Māksla ietekmēt notikumus nozīmē adekvāti rīkoties ar vibrācijām.

Iesvaidītā patiesais spēks slēpjas mentālajā transmutācijā, kas viņam ļauj nevēlamas vibrācijas nomainīt ar vēlamām vibrācijām.

Naidu var pārvērst mīlestībā, vienaldzību — interesē, mazdūšību — drošsirdībā, trūkumu — pārpilnībā, nelaimi — laimē.

Jebkuru lietu var pārveidot, transformējot tās pamatvibrāciju. No šā fakta izriet alķīmijas tradīcija transmutēt svinu zeltā, kas simbolizē cilvēka dzīvniecisko instinktu pārveidošanu garīgā zeltā.

Katram ir kāda dominējošā vibrācija, kura līdzīgi uztvērēja regulētājam noskaņo indivīdu uz tai līdzīgām vibrācijām. Tie, kas izstaro sāpju vibrācijas, preti saņems sāpes. Tie, kuru vibrācijas nes nabadzību, atradīs nabadzību. Tie, kuru vibrācijas nes slimību, atradīs slimību. Tie, kuru vibrācijas nes mīlestību, satiks mīlestību. Mīliet un tiksiet mīlēti. Nīstiet un tiksiet nīsti. Niciniet un tiksiet nicināti.

Pastāvīgi domājiet par gudrību, mīlestību un patiesību un jūs iegūsiet Iesvaidītā īsteno gudrību, kas stāv pāri labam un ļaunam, dzīvībai un nāvei, baudai un sāpēm.

Cilvēka domu gaitu nosaka arī tas, ko viņš savā ceļā sastaps. Nevienam nav tiesību raudāt par savu neveiksmi, jo katrs var kļūt par sava likteņa arhitektu.

Atturieties no domām par skumjām, nomācošām vai nepatīkamām lietām; koncentrējiet savu prātu uz patīkamo un skaisto, uz labestību un mīlestību. Nekad nenopeliet savu tuvāko, nemeklējiet trūkumus citos; vienmēr centieties atrast viņos pozitīvo un cieņas vērto. Pat vissamaitātākajā cilvēkā var atrast ko labu. Atcerēsimies, ko teica Jēzus saviem mācekļiem, kad viņi gāja garām briesmīgi smirdošam trūdošam suna līķim; visi ar riebumu novērsās, izņemot Jēzu, kas sacīja: «Kādi šim zvēram brīnišķīgi zobi. Tie mirdz kā pērles.»

Ja iemācīsieties atrast zeltu pat atkritumos, kļūsiet par īstu gara alķīmiķi.

Kritizējiet cilvēku, un jūs viņu iekalsiet važās; paslavējiet viņu, un jūs palīdzēsiet viņam gūt panākumus.

Ja jums sava uzdevuma izpildei ir nepieciešams ar kādu sadarboties, apmeklējiet šo cilvēku, uzticieties viņam, iedomājieties, ka viņš ir jūsu brālis, sūtiet viņam brālības un mīlestības vibrācijas, un jūs pienācīgi tiksiet uzņemts.

Ja iemācīsieties izmantot savu prātu, izrādīsies, ka viss ir jūsu varā, taču vairieties izmantot šo spēku ļaunprātīgi, lai kaitētu citiem vai lai godkāres un alkatības mudināti iegūtu materiālas dabas labumus.

Nevienam nav tiesību ņemt no Universālā Prāta vairāk, nekā pienākas pēc likuma. Ja kāds tomēr centīsies to darīt, viņš saņems pelnītu sodu.

Pirms nolemjat izmantot savu mentālo spēku, ir dziļi jāapsver un jāpārliecinās, vai esat izvēlējies pareizo vēlmju objektu un vai jūs to pēc likuma esat pelnījis.

Lai radītu spēcīgas idejas, kas spēj ātri materializēties, ir jābūt skopam attiecībā uz domām un jātaupa mentālais spēks, saglabājot prātu neaizpildītu, līdz pienāk «mentālās projekcijas» laiks.

Jums jāpatur savas ieceres dziļā slepenībā, jo, tiklīdz tās izpaudīsiet, tūdaļ izraisīsiet pretdarbību.

Nekādā gadījumā nešaubieties par savas rīcības panākumiem, jo šaubas ietver noliegumu un postīšanu.

Esiet pacietīgi un centieties nenoraut negatavu augli, neļaujot tam nobriest un nogatavoties.

Kad esat panācis, ko vēlējāties, esiet gatavi tai reakcijai, kuru izraisīs jūsu darbība.

Visu vada Cēloņu un seku princips.

Katra darbība izraisa tikpat stipru pretdarbību, tikai pretējā virzienā.

Šo pretdarbību izdosies novērst tikai tad, ja lieliski valdāt pār sevi. Vienmēr paturēsim prātā Vibrācijas likumu. Ja mēs esam ieguvuši kaut ko tādu, ko negribam zaudēt, mums attiecībā pret to sevi spēcīgi jāuzlādē, lai neļautu atgriezeniskajai darbībai sasniegt mūs un atņemt mūsu mentālo ieguvumu. Ja esat slims, atcerieties, ka jūsu slimība nav nekas vairāk kā nevēlamas vibrācijas, ko var pārvērst par veselīgām vibrācijām.

Līdz ar Hermētismā Vibrācijas Principu jāizmanto arī Sakarības Princips: «Kā augšā, tā arī lejā, kā lejā, tā ari augšā.» Visam, kas pastāv ārpus cilvēka, ir ekvivalents arī pašā cilvēkā, un tātad viss, pēc kā mēs tiecamies uz Zemes, vispirms ir jārealizē mūsu dvēselē. Ja šis iekšējais process notiks, īstenosies arī materializācija fiziskajā līmenī. Visa vēlamā sasniegšanas maģiskā atslēga ir zīmējumā parādītais maģiskais trijstūris, "kas gudri jāizmanto.

Nobeigumā es gribētu izteikt brīdinājumu. Jebkuras mentālās darbības pamatā jābūt vispārējai harmonijai, mīlestībai un labestībai. Nekādā gadījumā necentieties iegūt to, ko neesat pelnījis, jo tad tā būs zādzība, kurā Viss ir upuris. Un, ja tā ir zādzība, tad nozagtais pēc iespējas drīzāk būs jāatdod, samaksājot atbilstošu sodu.

XVII laimes meklĒŠana

Vairāk par visu cilvēciskas būtnes alkst laimes. Bet vai daudzi var apgalvot, ka viņi ir laimīgi? Ir zināms, ka tikai pavisam šaurs un izredzēts cilvēku dzimuma loks ir ieguvis šo vērtīgo dāvanu.

Laime tiek meklēta pastāvīgi un nenogurstoši. Katrs to meklē citādi un laimi iegūst, ejot pa savu ceļu.

Vairums cilvēku laimi identificē ar to, ko var nopirkt par naudu, un viņi, lai kļūtu laimīgi, izmisīgi cīnās par bagātību. Kad viņiem izdodas kļūt bagātiem un iegūt ar to saistītās priekšrocības, viņi konstatē, ka joprojām ir nelaimīgi, un sāk domāt, ka pieļāvuši kļūdu. Prakse rāda, ka laimi nedrīkst jaukt ar apmierinājumu. īstā laime slēpjas cilvēka sirdī. Tā ir līdzīga mazam putniņam, kas dzīvotu mūsu sirdī un atmodies dziedātu mums, sagādājot neizsakāmu prieku. Ja mēs putniņa dziedāšanu nedzirdam, tad bez šaubām tāpēc, ka to ir nobiedējuši «ārējie trokšņi» un ka tas cenšas rūpēties par mums, kad laime vīst. Ne jau materiālie apmierinājumi, bet tieši tas, kas mīt dvēselē, mudina putniņu dziedāt.

Laime ir izteikts iekšējs stāvoklis, kurā nekādi ārējie notikumi nevar ielauzties. Būt laimīgam nozīme iegūt iekšēju mieru, atrast sevi. Nelaime ceļas no «Es» iekšējās sašķelšanās. Indivīds pastāvīgi mainās, jo viņam nav vienota un nedalāma «Es». Kad viņš cenšas notvert laimes bridi, vina «Es» mainās, un ši laime iet bojā.

Nav nekā nelaimīgāka par cilvēcisku būtni, kas kļuvusi par savu pretrunīgo jūtu ķīlnieci, kuras sirds ir atvērta visām apkārtējām emocionālajām vibrācijām. Šāds nabadziņš ir līdzīgs vējrādim, kas nemitīgi grozās, katru reizi pakļaudamies tajā nokļuvušajām emocionālajām vibrācijām. Šāds indivīds neizsakāmi cieš, jo viņš pastāvīgi raujas pušu starp laimi un nelaimi. Kad viņam liekas, ka nu beidzot nostājies uz cieta laimes pamata, šis pamats sabrūk zem viņa kājām, un viss izzūd. Viņš krīt izmisumā un nerod mieru līdz tam laikam, kad svārsts viņa psihē sāk svērties uz otru pusi.

Vienīgais iespējamais ceļš uz laimi ir izkopt sirdī spēju just tikai tad, kad to vada saprāts. Tad sirds vārti būs slēgti negatīvajām psihiskajām vibrācijām.

Lielākā laime valda sirdī, kad tajā iestājas miers. Runa ir nevis par jūtu likvidēšanu, bet par trenēšanu, lai tās padarītu apzinīgas un saprātīgas. Tas nozīmē dot sirdij spēju spriest, nezaudējot jūtu svaigumu un dabiskumu.

Kas šādā veidā audzinās savu sirdi, nekļūs bezjūtīgs. Tieši otrādi, viņa jūtas kļūs dziļākas nekā agrāk, turklāt būs apzinīgas un saprātīgas.

Laimei ir divi lieli ienaidnieki: lepnums un egoisms. Godkārīgs indivīds nekad nekļūs laimīgs, izņemot to gadījumu, kad viņš sevi apzināti pazemo tiktāl, līdz beidzot pazemojums vairs nevar viņam sagādāt ciešanas, un tad viņš var atturēties no pazemojuma, jo ir iekarojis sevi.

Visiem lepnajiem cilvēkiem ir mazvērtības komplekss, kam nepieciešama pašapliecināšanās, kura liek ieņemt pārākuma pozu. Spilgti izteiktos gadījumos lepnums mudina viņus pieteikt karu visai cilvēcei. To var nosaukt par «karaļa kompleksu» vai «karalienes kompleksu».

«Iedomu karalis» vienmēr centīsies citiem nodemonstrēt, ka viņš ir kaut kas sevišķs, oriģināls, augstāka būtne, kas atšķiras no citiem. Bērnībā viņš sirdzis ar mazvērtības kompleksu īstu vai iedomātu iemeslu dēļ. Šāda kompleksa iedomāts iemesls varēja būt tas, ka ģimenē trūka mīlestības, vispirms vecāku mīlestības. Tā kā bērns nevarēja paciest savas mazvērtības sajūtu, viņš atteicās pats no sevis, iztēlē radot sevi no jauna kā augstāku, ar ideālām īpašībām apveltītu būtni. Šo būtni, kura dzīvo viņa zemapziņā, var nosaukt par «idealizēto tēlu». Tā kā šāds cilvēks nekad nevarēs izaugt līdz savam «idealizētajam tēlam», viņš uz visu reaģē kā lepna, valdonīga un sarkastiska personība. Dziļi dvēselē viņš vēlas pazemot citus, jo pats jūt pazemojumu, apzinoties, ka viņu neatzīst un pret viņu neizturas kā pret karali vai pārcilvēku, kas atbilst «ideālajam tēlam». Viņš ir ļoti nelaimīgs, jo nespēj pierādīt savu pārākumu, un tāpēc viņa reakcija var izpausties mēģinājumos gūt lielus panākumus komercijā, aktiera karjerā vai kur citur, lai tikai šādi panākumi viņam nodrošinātu privileģētu stāvokli attiecībā pret pārējo pasauli. Tā kā šādu cilvēku neatzīst tā, kā prasa viņa «ideālais tēls», par viņa atriebību kļūst lepnums, kuru viņš izmanto kā vairogu un ieroci, lai nostiprinātu savu «vareno personību».

Pēc dabas viņš ir ļoti aizdomīgs un uzskata, ka katrs tiecas to apmānīt. Šī sajūta rodas viņā pašā un tiek izmantota kā viltīgs paņēmiens, lai nodemonstrētu pasaulei to, kā īstenībā nav, tas ir, neesošu personību. Viņš ir arī stūrgalvīgs un ietiepīgs, jo draudzīgu piekāpšanos un kompromisu uzskata par pazemojumu.

Vienīgās zāles ir pakļaut sevi «šausmīgam pazemojumam» — būt vienkārši cilvēciskai būtnei, bez kaut kādām īpašām tiesībām un privilēģijām salīdzinājumā ar citiem cilvēkiem.

Šis «idealizētais tēls», kādu visiem mums zināmā mērā ir tieksme radīt, var novest pie tā, ka mēs, sekojot mērķim, kurš mums patiesībā nav svarīgs un nebūt neļaus iegūt pārākuma apziņu, nepamanīsim paši savu laimi.

Mums ir jāiemācās būt laimīgiem ar to, kas mums ir dots, nevis pastāvīgi jāgaida kāda īpaša velte, kas varētu mūs darīt laimīgus. Tie, kas neprot priecāties par to, kas viņiem ir, nekad nesasniegs īstu laimi. Ir jādzīvo tagadnē; realitāte ir tas, kas notiek pašlaik; pagātne un nākotne nevar būt reālas. Katru rītu atmosties savā gultā, elpot, redzēt to, kas notiek ik mirkli, dzirdēt putnu dziesmas, izbaudīt brokastis un dzīvot pilnvērtīgu dzīvi ik mirkli — tā ir dzīves realitāte.

Mums katrs mūža mirklis jānodzīvo tā, it kā tas būtu pēdējais.

Cik stipri mainītos dzīve, ja mēs, piemēram, zinātu, ka pēc 24 stundām mirsim. Dzīve sasniegtu pilnību, bet gaiss un gaisma būtu tik svarīgi un tiktu vērtēti tik augstu kā vēl nekad.

Ir divi maģiski vārdi, kuru patiesā nozīme ieliek mūsu rokās laimes atslēgu: mīlēt un dot.

Cilvēks, kurš nejūt mīlestību, nevar būt laimīgs. Tieši tas ir pateikts Jēzus vārdos «mīlēt tuvāko».

Ja mātes jau tagad sāktu mācīt saviem bērniem prasmi mīlēt un būt iecietīgiem, pasaule kļūtu citāda, jo cilvēkos notiktu iekšēja pārmaiņa. Kas gan cits, ja ne apzinīguma trūkums un dzīvnieciskā pārsvars pār saprātu mudina cilvēkus uz savstarpēju iznīcināšanu, asiņainiem kariem, tirāniju, politiskām slepkavībām un uz visiem briesmīgajiem cilvēku netikumiem?

Kopā ar ķermeni, kas pieder pie dzīvnieku pasaules, cilvēks ir saņēmis arī citu briesmīgu mantojumu — to, ka viņš ir zvēram līdzīgs. Dzīvniekam, kas cīnās tikai par savu izdzīvošanu, ir vienaldzīga savu sugas brāļu bojāeja. Viņam ir svarīgi tikai pašam izglābties. Būt zvēram līdzīgai — tāds ir cilvēces liktenis. Mēs esam dievi, kam dots zvēra ķermenis, un visu pasauli savās ķetnās tur «lielais zvērs», tas ir, cilvēks kā tāds. Visi, kas pakļaujas iekšā mītošajam zvēram, iemanto pagodinājumus, panākumus un bagātību, bet zaudē savu gribu un apzinīgumu.

Šā iemesla dēļ izredzētajiem, kuru gars ir pilns ar mīlestību un apzinīgumu, dzīve vienmēr ir bijusi smaga un grūta.

Visi zinām, ko izdarīja «lielais zvērs», kad tas, ko sauca par Jēzu Kristu, sludināja mīlestību un brālību starp cilvēkiem. Pestītāju «zvērs» sita krustā, jo saskatīja viņā nopietnus draudus savai valstībai, bet Kristus taču novēlēja mums savus vārdus par mīlestību un brālību. Tāpēc pasaulē ir tik daudz melu un viltus, jo pret katru, kas runā taisnību, vēršas šā zvēra ļaunums, un taisnības aizstāvis piedzīvo kaut ko līdzīgu krustā sišanai.

Cilvēku dzimumam vienīgais ceļš uz attīstību un glābšanu ir viņā mītošā zvēra savaldīšana ar gara, tas ir, ar cilvēka dievišķās daļas palīdzību. Tā būs īsta otrā piedzimšana, kas simboliski izteikta uzrakstā «I. N. Ii I.» virs Kristus galvas.

Tiem, kas vēlas likt galvā apzinīguma vainagu, ceļā būs daudz klupšanas akmeņu, jo zvērs ir meistarīgi maskējies, citādi viņu varētu viegli pazīt. Parasti viņš slēpjas aiz mīlestības un labestības maskas, lai iegūtu mācekļus, ko pēc tam izmantos kā savu ieroci.

Kāpēc, piemēram, krustā sistā Jēzus Kristus tēls saglabājas atmiņā tā, it kā šo gadījumu vajadzētu svinēt, atcerēties un iemūžināt?

Cilvēku evolūcija bijusi absolūti vienpusīga, jo, no vienas puses, sasniegts liels zinātnisks progress, bet, no otras puses, cilvēks nav varējis iekarot pats sevi un tādēļ cilvēku dzimums atrodas tādā pašā situācijā kā bariņš sešgadīgu bērnu, kuri spēlējas ar pistolēm, atombumbām un raķetēm. Vai šādam lielam materiālajam progresam ir kāda jēga, ja mēs neprotam apzinīgi izmantot šos spēkus? Mēs taču nespējam apzināti valdīt pat pār savu fizisko ķermeni, bet gribam izkāpt uz Mēness un iekarot kosmosa plašumus!

Okultisms jeb cilvēka dzīvi ietekmējošo dabas spēku gudra izmantošana ir vienīgais ceļš uz visa cilvēku dzimuma pārveidošanu ar apzinīguma attīstīšanas palīdzību. Šīs zinātnes visaugstākais ideāls ir panākt mieru visā pasaulē, kur valdītu viena valdība, kur nebūtu valstu robežu, kur dzīvotu tikai viena tauta — planētas Zeme tauta.

Lai tas notiktu, Kristum jāatgriežas uz Zemes kā jaunam Mesijam, kas atkal cīnīsies par zvēra iekalšanu važās.

Ja tas izdosies, visai cilvēcei sāksies jauns garīgā uzplaukuma posms un pienāks diena, kad «Es» jeb gars svinēs uzvaru pār zvēru.

Katram, kas vēlas veicināt mieru visā pasaulē, ik dienas jāskaita šāda lūgšana:

«Sava nemirstīgā gara vārdā es lūdzu, lai virs Zemes būtu miers.

Lai mīlestība un brālība valda visu cilvēku sirdīs.

Lai KRISTUS spēks un varenība uzveic ļaunumu.

Lai GARA GAISMA uzvar garīgo tumsību.

Lai no šā brīža virs Zemes mūžīgi mūžos valda miers un mīlestība.»

Ja daudzi cilvēki ik dienas skaitītu šādu lūgšanu, ieliekot tajā visu savu ticību, planēta būtu piepildīta ar miera un mīlestības vibrācijām, kas ļoti ietekmētu miera uzturēšanu visā pasaulē.

Neaizmirsīsim fundamentālo principu, kas skan tā: «Viss ir prāts; Visums ir mentāls.» Tiklīdz mēs sapratīsim, ka viss ir Prāts un ka laime un nelaime ir tikai vienas un tās pašas lietas pretēji poli, mēs varēsim, izmantojot mentālo spēku, pārvērst nelaimi laimē. Vēl vairāk, lai šī transmutācija turpinātos, mums jāiemācās izolēt sevi no zemām un nevēlamām vibrācijām, kuras ieskauj planētas dvēseli un kuras rada cilvēku dzīvnieciskie instinkti un zemiskās kaislības.

Tie, kuri vēlas saglabāt skaidrību un tīrību un izvairīties no zemām vibrācijām, ir kā baltās drānās ietērpti cilvēki, kam jāšķērso netīrs purvs. Zemās jeb ļaunās vibrācijas izplatās tieši tāpat kā mēra mikrobi.

Sieviete, kas apciemo savu draugu tūdaļ pēc strīda ar vīru, nes sevī strīda, naida un uzbudinājuma vibrācijas, izplatot tās sava drauga mājā un ēteriskajā dubultniekā, kurš šā iemesla dēļ jutīs kaut kādu nemieru.

Aizsargāties no šīm negatīvajām vibrācijām un neļauties tām var tikai tad, ja cilvēks sasniedzis psihisku pilnību.

Psihiskā pilnība ir laimes meklējumu pamats, bet sirds ir līdzīga mūsu iekšējā uztvērēja noskaņošanas regulētājam. Ja mēs noskaņosimies uz zemu vibrāciju, tad uztversim visus spēkus šajā vibrāciju laukā, un būs grūti izkļūt no šā negatīvā stāvokļa.

Viss, par ko līdz šim runājām, attiecas uz «Es» laimi — vienīgo patieso, stabilo un īsto laimi. Ķermeņa laimi var sasniegt, apmierinot tīri fiziskas ķermeņa vajadzības — tādas kā ēšana, vairošanās, skaista apģērba un dārgas automašīnas iegūšana, lai katrs pretimnācējs varētu redzēt, cik lielus panākumus esam guvuši. Ir skumji vērot, kā cilvēciska būtne identificē sevi ar ķermeņa vajadzībām un galu galā pilnībā zaudē robežu starp īstenību un ilūzijām. Ķermenis pastāvīgi prasa daudz ko: ēdienu, izpriecas, ērtības un it īpaši — citu ķermeņu sabiedrību. Sevišķi spilgti tas izpaužas attiecībā uz mīlestību, bet tāds, kam šie likumi zināmi, uzreiz atšķirs mīlestību no fiziskas tieksmes.

Divi iemīlējušies var nemitīgi zvērēt viens otram mūžīgu mīlestību un just, ka viņu sirdis lūzīs, ja būs jāšķiras, būdami pilnīgi pārliecināti, ka mīl tā kā neviens un nekad agrāk nav mīlējis, un tomēr īstas mīlestības vinu attiecībās nav.

Šīs sievietes ķermenim ir vajadzīgs šā vīrieša ķermenis, lai savienojoties dubultotu savas masas enerģiju, kas, protams, rada fizisku apmierinājumu. Viena no šādas pseidomīlestības raksturīgākajām īpatnībām ir tā, ka sieviete vīrietim neatdodas ar visu sirdi, ja viņš vispirms pats pilnībā nav atdevies viņai.

Sievietes psihiskā būtība šajā gadījumā vēlas iegūt pilnīgu varu pār vīrieša psihisko būtību, un viņa tādējādi zaudē savu sievišķību, pildot aktīvo jeb vīrišķo lomu.

Pēc šīs pazīmes viegli var noskaidrot, vai mīlestība starp vīrieti un sievieti ir īsta. Patiesi mīloša sieviete atdodas bez jebkādām prasībām; viņa dod, netiecoties pēc balvas. Gluži tāpat Daba piedāvā cilvēkam savas veltes, negaidot neko pretī. Šāda sieviete domā tikai par partnera laimi, nevis par to, kādā veidā viņš var darīt to laimīgu.

Vīrietis, kurš patiesi mīl sievieti, vienmēr paliks viņas pusē un visādi atbalstīs to, pat ja viņa censtos tikai pēc sava labuma.

Mīlestībā laikam ir visgrūtāk sasniegt laimi, jo īsta pretmīlestība gandrīz nav panākama. Parasti īsta mīlestība ir vienpusēja un bez pretmīlas.

Tiem, kuri grib būt laimīgi mīlestībā, vērīgi jāuzklausa šāds padoms, lai viņu dabas dotās īpašības pilnībā harmonētu. Ne vīrietis, ne sieviete neatbilst simtprocentīgi savam dzimumam, jo katrā cilvēkā ir noteikts daudzums pretējā pola enerģijas.

Piemēram, vīrietis var būt par 80 procentiem vīrietis un par 20 procentiem — sieviete.

Šī pretējā pola daļa cilvēciskajā būtnē ir par iemeslu jebkurai laulības disharmonijai, jo, tiklīdz šī daļa uzpeld virspusē, tūdaļ rodas viena un tā paša pola vibrāciju sadursme un notiek nenovēršama to savstarpēja atgrūšanās.Ir taču labi zināms, ka vienādi poli savstarpēji atgrūžas, bet pretēji — pievelkas.

Sievietei ir sevi objektīvi jānovērtē, noskaidrojot, kuri viņas spriedumi ir raksturīgi sievietei, bet kuri — vīrietim. Viņai nekad nevajag censties rīkot un vadīt vīrieti, jo šāda attieksme automātiski aizcērt durvis uz laimi. Sievietei jārūpējas par to, lai viņas teiktie vārdi ar negatīvu un ārdošu zemtekstu nenodarītu pāri partnera psihei. Ļoti bieži var dzirdēt, kā sieva uzbudinājumā saka savam vīram: «Tu neko neproti un nekam nederi.» Ja šī sieviete zinātu, cik lielu ļaunumu ar šiem asajiem vārdiem nodara, vina censtos izvairīties no tiem. Vīrietis lēnām, bet nelokāmi sāk atbilst izteiktajam mājienam, un piedevām vēl viņš jūtas dziļi aizskarts, saprotot, ka viņa pašcieņa, lepnums un vīrieša īpašības tiek apšaubītas un ka ar viņu apietas kā ar nepaklausīgu bērnu.

Sievietei tas ir visīstākais veids, kā pazaudēt savu vīrieti. Viņai nekad nevajag augstprātīgi uzspiest savu gribu. Ja viņa vēlas ko panākt, tas jādara maigi, ar mīlestību un smalkiem mājieniem — tā, lai dodams viņš justu, ka nav spiests attiecīgi rīkoties. Sieviete, kas zina, kā pakļaut vīrieša sirdi, saņems no vina visu, neko nelūdzot.

Vīrietim ir vajadzīga sieviete, kas, atrazdamās blakus, nostiprina viņa vīrišķību, nevis iedragā viņa spēkus. Laimīgs ir tas, kuru sieva mīl un ciena.

Vai nav labāk saņemt visu no sava vīra, vinu cienot un dzīvojot harmonijā ar viņu, nevis padarīt viņa dzīvi smagu tiktāl, ka beigu beigās viņš piekāpjas, lai tikai izvairītos no strīda?

Es visām valdonīgajām sievietēm droši varu teikt, ka vīri tā īsti viņas nemīl un dzīvo kopā tikai ieraduma vai baiļu dēl.

Valdonīga sieviete nenoturēs sev blakus vīrieti, tāpēc ka viņai piemītošās pozitīvās jeb vīrišķās vibrācijas traucēs sniegt seksuālu apmierinājumu.

Ja sieviete ir patiesi sievišķīga un pieder savam vīrietim ar sirdi un dvēseli, viņa vienmēr paliks vienīgā un cita, arī visskaistākā, nespēs vīrieti aizvilināt.

Papētīsim dziļāk valdonīgas sievietes psiholoģiju. Šis aspekts ir svarīgs gan vīrietim, gan sievietei, jo valdonīga sieviete jeb «Diāna» var būt laimīga tikai ar vīrieti, kas sirgst ar Edipa kompleksu un vislaimīgāks jūtas ar māti, kurai pār viņu ir pilnīga vara.

Pretēji vispārpieņemtam uzskatam Edipa komplekss un Elektras komplekss ir visai izplatīts. Tomēr tie paliek nepamanīti, jo parasti attīstās agrīnos gados un iespiežas dziļi zemapziņā, izraisot noteiktas reakcijas, kuras reti izskaidro ar šiem kompleksiem.

Sieviete, kura nav pārvarējusi Elektras kompleksu un kuras prātu nodarbina šī uzbāzīgā ideja, nekad nevarēs sevi realizēt seksuālajā un emocionālajā ziņā.

Viņa jūt instinktīvu naidu pret vīrieti, jo uzskata, ka ciltstēvs viņu krāpj, nicina un sāpina, tāpēc ka neizpilda viņas vēlmi nodoties dzimumaktam.

Bieži šāda sieviete kļūst par vīriešu nīdēju, kura alkst viņus saplosīt, tādējādi iznīcinot nīsto un mīlēto sava tēva tēlu, kas iespiedies zemapziņā.

Šis briesmīgais divdabīgums, kurš parādās katru reizi, kad viņa satiekas ar kārtējo vīrieti, viegli var novest pie nelaimes. No vienas puses, viņa jūt mīlestību pret savu partneri, bet, tiklīdz atmiņā uzpeld tēva tēls, viņu pārņem naids, jo viņa identificē vīrieti ar savu ciltstēvu un tāpēc jūtas pazemota un aizskarta tieši tāpat kā bērnībā jutās sava tēva pievilta un pamesta, jo redzēja viņu ar «citu sievieti».

Pienāk brīdis, kad šāda sieviete saka: «Man mīlestība neeksistē.» Bet mīlestība tādā veidā nevar pastāvēt, jo sieviete citos vīriešos neapzināti meklē «tēva tēlu» un tiklīdz to atrod, ar jaunu sparu sākas nežēlīga cīņa starp mīlestību un naidu, pievilkšanos un atgrūšanos.

Vislabākais viņai būtu kaislīgi iemīlēties cilvēkā, kuram piemīt cildenas morālās un garīgās īpašības, un pilnīgi atdoties viņam. Ja tas notiktu, iespējams, ka šā vīrieša tēls izdzēstu tēva tēlu un viņa beidzot iegūtu ilgi gaidīto laimi.

Situācijā, kuru var nosaukt par mīlestības simulēšanu, valdonīga sieviete neapzināti liek vīrietim spēlēt svešu lomu, pilnībā turoties pie tā, kas viņai vienai labpatīk, un apspiežot to, kas viņai nav pa prātam. Viss, ko vīrietis dara, ir pakļauts vienam mērķim — izdabāt sievietei, aplaimot viņu un izvairīties no nepatikšanām, jo viņš baidās no sievietes dusmu uzliesmojumiem vai sliktā garastāvokļa. ?

Tas apstiprina viņas vīrišķīgo raksturu, jo viņa iekarojusi savu vīrieti, liekot tam pielāgoties viņas personībai. Vai var teikt, ka viņa mīl šo vīrieti? Protams, ne, jo viņa radījusi sev rotaļlietu tikai tādēļ, lai tā dotu apmierinājumu, jo rotaļlieta veic tieši tādas darbības, kādas viņa vēlas. Tam nav nekā kopīga ar Dabu, un mums nevajadzētu aizmirst, ka viss nedabīgais ir sodāms, jo vēršas pret

Dabu. Vīrietis, kas pilda šādu lomu, saņems sodu tādējādi, ka viņam tiks atņemts Dabas dāvātais spēks. Viņš uzņemsies neauglīgu cīņu, bet veiksme no vina novērsīsies līdz tam laikam, kamēr viņš nesatiks citu, sievišķīgāku partneri. Jo sievišķīgāka būs viņa draudzene, jo vairāk spēka viņš saņems, tādēļ ka savā pavadonē atklās visas Mātes Dabas veltes.

Es negribētu, ka viss teiktais tiktu iztulkots tā, it kā sievietei vajadzētu kļūt par vīrieša verdzeni. Runa ir tikai par to, ka viņai visu laiku ir jāpilda sava īstā, sievietei raksturīgā loma.

Sieviete vīrietim virs Zemes pārstāv sievišķo Dieva dalu. Vina vīrieša uztverē simbolizē skaidrību, mīlestību, maigumu un iedvesmu. Tā kā vīrietis sirds dziļumos uzskata sievieti par ideālu, viņam tas ir briesmīgs psiholoģisks šoks redzēt sievieti ieņemam vulgāru, rupju vai vīrišķīgu pozu. Šāds šoks var iznicināt visu vina mīlestību.

Sievietei vienmēr jābūt mīļai, maigai, garīgi jūtīgai, mīlošai, uzmanīgai un saprotošai; viņai pilnīgi jāatdodas savam partnerim un jāciena viņš visos aspektos. Sievietes mīlestība uz vīrieti ir balzams, kas izgaisina visas vilšanās dzīvē un pārvērš tās laimē.

Sieviete ir feja ar burvju nūjiņu, kas spēj iegrūst cilvēku izmisumā vai dāvāt pilnīgu un bezgalīgu laimi. Ar savu burvju nūjiņu viņa var novērst ļaunumu un likt valdīt vienīgi visam labajam. Bet par nelaimi cilvēcei, ir sievietes, kuras nelieto šo spēku savu vīriešu aizsardzībai, bet, tieši otrādi, izmanto to, lai uz viņiem izgāztu ļaunumu un galu galā — iznīcinātu.

Vīrietim no savas puses jāpieliek viss vīrišķais spēks, lai, ejot dzīves ceļu, stingri turētu savu pavadoni aiz rokas.

Zemapziņā sieviete vēlas, lai partneris viņu iekaro pilnībā visās jomās, ne tikai seksuālajā. Vīrietim jāvalda pār sievietes personību, dvēseli, sirdi un garu.

No vienas puses, viņam stipri jāmīl viņa, bet, no otras puses, jābūt cietam un stingram, lai nezaudētu savu vīrišķo lomu.

Viņa spēkam jāvada viņas skaistums.

Viņai jābūt spējīgai pilnībā just viņas vīrieša spēku.

Mīlestībā, tāpat kā visur, nelokāmi ir spēkā darbības un pretdarbības likums, un cilvēks saņem tieši to, ko viņš raida savam partnerim. Tāpēc, ja sieviete, piemēram, pastāvīgi piesienas savam partnerim vai slikti izturas pret viņu, šis negatīvais spēks liks vīrietim veikt darbības, kas sievietei sagādās ciešanas.

Visām sievietēm, kas vēlas saglabāt savus partnerus, jāatceras, ka no ziediem veidotas saites ir stiprākas par dzelzs važām.

Savukārt vīrietim vienmēr jāatceras, ka sieviete pēc savas dabas ir daudz jūtīgāka, delikātāka un dvēseliskāka nekā viņš, un tāpēc viņam jāizrāda mīļa noteiktība un stingrs maigums attiecībās ar viņu. Viņam jābūt vienmēr gatavam sniegt viņai gan materiālu, gan garīgu atbalstu. Sievietei vislielāko vilšanos sagādā maiguma un romantikas trūkums viņu attiecībās. Viņai ir nepieciešams, lai vīrietis bieži atzītos mīlestībā, un viņš nedrīkst aprobežoties tikai ar seksuālajām attiecībām, kas kalpo instinktu apmierināšanai.

Zelta padoms vīrietim, kas vēlas saglabāt savas sievas mīlestību, ir šāds: «Vienmēr izturieties pret savu sievu kā pret iemīļoto, kuru nesen esat sastapis un kurai atzīstaties mīlestībā. Raugieties uz viņu kā pirmajā reizē, kad iemīlējāties.» Tiem, kam ir pietiekami prāta, lai gudri šos principus izmantotu, ģimenes dzīve būs mūžīgs medus mēnesis. Nav nekā bēdīgāka par laulāto pāri, kurā viens pie otra tā pieraduši, ka paliek kopā vairāk pieraduma, nevis mīlestības dēl.

Vairumā laulību notiek kaut kas tāds, kas ir ievērības vērts. Iesākumā pāris kvēlo dedzīgā mīlestībā, bet pakāpeniski mīlas liesma apdziest. Ja šāds pāris neizšķiras, tad turpina garlaicības pilnu kopdzīvi. Mīlestība, kurai bija jākļūst ar katru gadu stiprākai, izplēn.

Tas vedina izdarīt bēdīgu un nenovēršamu secinājumu. Mīlestība, kas ar laiku izzūd, līdz pārvēršas pieradumā, nav mīlestība. Šāda veida savienība ir tikai kaislības rezultāts. Kad kaislība apmierināta, paliek tukšums. Seko savstarpēji pārmetumi, bet ne viens, ne otrs nav spējīgs saprast, ka mīlestība (kuras te nekad nav bijis) nevar izgaist.

Savienību, kuras pamatā ir tikai kaislība, raksturo vairākkārtēja šķiršanās un izlīgums laulības dzīves laikā. Pēc mīlestības perioda pēkšņi uzliesmo strīds, bet reizē ar to — kaut kas līdzīgs naidam. Tad mīlestība atkal atgriežas, un šāds cikls bezgalīgi atkārtojas.

īsta mīlestība ar laiku pieaug, nevis ar gadiem izplēn. Kaut arī strīdi var rasties, taču tie nenoved nedz pie psiholoģiskas atsvešinātības, nedz pie barjeru rašanās. Tieši otrādi, mīlestība nostiprinās.

Katrs partneris vēlas lielāku laimi otram nekā sev pašam. Grūti pat iedomāties, kādi sīkumi ietekmē laulības dzīvi. Piemēram, sievietei nekad nevajadzētu būt netaktiskai vai vīram rādīties nesakoptai. Šajā gadījumā uzskatāmi darbojas hermētisma princips: «Kā augšā, tā arī lejā; kā lejā, tā arī augšā.» Ja uz pusdienām viņš ierodas neskuvies, bet viņa parādās bez kosmētikas, ar nesukātiem matiem vai ir nevīžīga citādā ziņā, tad šāda nekārtība atspoguļosies arī viņu savstarpējās attiecībās, kurām būs raksturīga zema garīgā vibrācija.

Laimīga būs tā laulība, kurā katrs cenšas padarīt otra dzīvi laimīgu, sagādājot patīkamus pārsteigumus vai pasniedzot nelielas dāvanas.

Piemēram, vīram jābūt romantiskam, jādāvina sievai ziedi, jāinteresējas par viņas problēmām un jābūt gatavam apliecināt savu mīlestību. Viņam jābūt vīram, mīļākajam, draugam, tēvam un brālim. Ja viņš neveiksmīgi pilda vienu no šīm lomām, viņa sieva nebūs laimīga. Taču arī viņai jārūpējas par vīru un jāgādā par mājīgumu. Veltījot nelielu sievietes uzmanību sīkumiem, viņa pārvērtīs vīra māju īstā paradīzē.

Ja sieva ir spējīga vīra māju pārvērst par klusuma, miera un laimes oāzi, tad viņš jau ilgi pirms atgriešanās mājās vēlēsies blakus redzēt sievu.

Arī viņai jāpilda sievas, mīļākās, mātes, draudzenes un māsas loma.

Iespējams, ka nepietiekami nobriedušiem vai zemisku kaislību pārņemtiem, egoistiskiem, fanātiskiem vai truliem indivīdiem, kā arī visiem tiem, kuriem nav ne pilītes intuīcijas, viss grāmatā teiktais būs tikai vārdi un nekas vairāk. Taču tie, kas zina, ko nozīmē cilvēcīgums un mīlestība, un izpratuši augstākās esamības jēgu, ieraudzīs gaismu. Ne jau visiem ir lemts ieraudzīt gaismu. Vai var no dzimšanas aklam cilvēkam izskaidrot, kas ir gaisma? Un kurlam — kas ir mūzika?

Tā kā mēs spriežam par laimi un mīlestību, tad jārunā arī par aktīvās un pasīvās sākotnes materializāciju, tas ir, par bērniem.

Nevienam pārim nav tiesību laist pasaulē bērnu, ja nav zināmas pārliecības, ka bērns būs vesels, bez fiziskiem un psihiskiem defektiem un ka viņa stāvoklis ļaus gūt panākumus.

Ir negrozāmi likumi, kas ļauj kontrolēt pasaulē nākošās būtnes «kvalitāti».

Šie likumi ir šādi:

1. Pilnīga fiziska, mīlas un instinktīva harmonija starp vīru un sievu ieņemšanas brīdī. Jo pozitīvāku un augstāku līmeni būs sasniedzis viņu prāts tieši pirms dzimumakta, jo augstākā kvalitātē būs ieņemšana un attīstītāks piedzims bērns.

2.  Vīrietis nedrīkst pieskarties sievietei no tā brīža, kad viņa kļūst grūta, līdz bērna piedzimšanai. šajā laikā visi seksuālie sakari nodara nelabojamu kaitējumu vēl nedzimušās būtnes nervu sistēmai.

3.   Sievietei grūtniecības laikā jāsagādā visādas ērtības un viņa jāsargā no uztraukumiem. Šādai sievietei visapkārt jābūt skaistām lietām, viņai jāklausās laba mūzika un jācenšas visu laiku būt mierīgai un nosvērtai, lai visas šīs pozitīvās vibrācijas nodotu bērnam, kuru nes zem sirds.

Pēc bērna piedzimšanas viņai jāpārliecinās, ka bērnam, atrodoties saskarē ar stihijām, ir veselīgs dzīvesveids. Bērnam jau no paša sākuma jāsaprot, ka viņa vecāki ir noteicēji, jo visi bērni instinktīvi cenšas pakļaut vecākus savai varai, sākumā ar raudāšanu, bet vēlāk ar kaprīzēm.

Stingrībai un mīlestībai ir jābūt absolūti līdzsvarotām. Ja vienas vai otras trūkst, rodas nopietni kompleksi. Šobrīd ir pieņemts, nesot lielus upurus, dāvināt bērniem visu, ko vien viņi lūdz, lai tikai viņiem būtu pašas labākās rotaļlietas un skaistākais apģērbs un lai viņi «nekaunētos satikties ar saviem biedriem».

Mājās vecākiem rūpīgi jāseko savām savstarpējām attiecībām un jākontrolē tās. Ir briesmīgi, ja bērns ir vecāku strīdu liecinieks, jo vecāki bērnam ir īsti dievi.

Ir grūti likt bērnam līdz septiņu gadu vecumam saprast labus un gudrus, saprātīgus vārdus, jo viņā vēl nav iekvēlojusies pirmā apzinīguma dzirksts, kura rodas tikai astoņu gadu vecumā.

Vēlams, lai vecāku attieksme pret bērnu būtu stingra, bet pilna mīlestības; dažreiz var lietot arī fiziskus sodus, bet tiem jābūt saprātīgiem un kontrolējamiem.

Kad mātes vai tēva pacietības mērs ir galā, tas notiek tādēļ, ka bērns neviļus, bet pārliecinoši ņem virsroku pār tiem. Vai tēvs var palīdzēt bērnam, pār kuru zaudējis kontroli? Vai māte var palīdzēt bērnam, ja nespēj saglabāt mieru?

Tieši bērnībā, kad notiek otrā piedzimšana, kas ir ne mazāk svarīga par fizisko piedzimšanu, vecākiem jāpieliek maksimālas pūles, lai bērni no tiem saņemtu visu labāko. Bērni ir ļoti vērīgi un nekad neaizmirst to, kas atstājis uz viņiem iespaidu. Tēvs, kas vienreiz, izejot no mājas, aizmirsis noskūpstīt savu mazo meitiņu, var radīt viņā pamestības sajūtu, jo tieši šajā dienā viņas psihiskais stāvoklis bija sevišķi jūtīgs.

Bērns, kas konstatē, ka viņa māte ir cietsirdīga, egoistiska un nejūtīga, būs ļoti vientuļš.

Vecāki nedrīkst aizmirst, ka bērni no tiem gaida pašu labāko un cildenāko. Viņiem jācenšas saglabāt līdzsvaru, neizrādot pārāk daudz vai pārāk maz jūtu.

Iestājoties dzimumbriedumam, priekšplānā izvirzās seksa problēma. Vislielāko kļūdu pieļauj vecāki, kas izvairās dot bērniem padomu šajā jomā, jo bērni paliek vienatnē ar savām iniciatīvām un atklājumiem. Mātes pienākums ir šo jautājumu izskaidrot meitai delikāti, kā kaut ko dabisku, it kā runa būtu par ziedu apputeksnēšanu. Tēvam

par visu, kas nepieciešams, jāpastāsta savam dēlam, kad viņš atzīs, ka pienācis īstais laiks.

Nav nekā brīnišķīgāka par tēvu, kas kļuvis par savu bērnu draugu, pret kuru bērni ir zaudējuši bailes, bet nevis cieņu. Tēvs bērnu problēmas nesapratīs, ja attiecīgajā brīdī neatteiksies no savas tēva lomas un nekļūs par draugu, kas saprot viņu viedokli.

Ja mājas galva ir spējīgs gudri vadīt savus bērnus un savu sievu, šī ģimenes kopības izjūta kļūst visiem par varenu dzīves un mīlestības spēku, kas visus sargā. Šādā ģimenē laime valdīs mūžīgi.

Iespējams, ka daudziem lasītājiem par laimi būs rūgtas domas, piemēram:

Vai es varu justies laimīgs, ja esmu slims?

Vai varu būt laimīgs, ja mans materiālais stāvoklis ir tik grūts?

Kā varu būt laimīgs, ja esmu neveiksminieks?

Šādus jautājumus varētu uzdot vēl un vēl.

Attiecībā uz tiem, kas tā domā, jāuzsver divi momenti: viss, ko mēs dzīvē atrodam, — labais vai sliktais — ir tikai pašu radītais rezultāts. Mēs pļaujam to, ko esam sējuši.

Viss ir vibrācija, laba vai slikta.

Katru vibrāciju ar prāta spēka palīdzību var pārvērst pretējā vibrācijā, jo viss ir Prāts un Visumā viss vibrē.

Naidu var pārvērst mīlestībā, neveiksmi — veiksmē, trūkumu — pārpilnībā, sāpi — priekā, bet ciešanas — miera sajūtā.

Katra pārvērtība prasa laiku. Pacietība, ticība un pašatdeves gars — lūk, trīs būtiskie panākumu elementi.

Visi tie, kas cieši tic, ka spēj negatīvo nomainīt ar pozitīvo, varēs to izdarīt ar savu Prātu un gribasspēku.

Cilvēciskās būtnes apslēptā enerģija ir ārkārtīgi augsta. Reizēm šie spēki darbojas automātiski, un indivīds divkāršo savas iespējas un saprātu, piemēram, ja viņš atrodas nāves briesmās. «Spēj tas, kurš tic, ka spēj,» šis apgalvojums neapšaubāmi ir pareizs, jo rāda, ka ticība kā sievišķais elements un aktīvais spēks kā vīrišķais elements ir vienādi nepieciešami mentālās radīšanas procesam.

Tiem, kas sevi uzskata par «neveiksminiekiem», uz visiem laikiem jāizdzēš no savas psihes šī doma, noskaņojoties tikai uz panākumu vibrācijām.

Redziet panākumus, jutiet panākumus, dzirdiet panākumus, sajūtiet panākumus, ar katru elpas vilcienu tuviniet panākumus. Jums ir jādomā tikai par panākumiem, par panākumiem un vēlreiz par panākumiem.

Ja iesiet šādu ceļu, jūs sasniegsiet savu mērķi.

Transmutācija nozīmē spēju apzināti atmest visu nevēlamo un nostiprināt vēlamo.

Tiem, kas gudri izmanto šo principu, nav nekā neiespējama.

XVIII cels uz IESVAIDĪŠANU

Kā jau iepriekšējās lappusēs tika teikts, par Iesvaidītajiem sauc tos, kuri mācās un apgūst slepenos dzīves likumus un to, kādā veidā Daba ietekmē cilvēku.

Senatnē Ēģiptes un Grieķijas svētnīcās Iesvaidīšanai bija izvirzītas ļoti bargas prasības un kandidātus izraudzījās ar ļoti stingru atlasi, lai tikai tie, kuriem piemita izcilas morālās un garīgās īpašības, varētu kļūt par īsteniem Iesvaidītajiem. Šīs svētnīcas bija kā cietokšņi, no kuriem tie, kas meklēja Iesvaidīšanu, iznāca vai nu kā uzvarētāji, kas izturējuši visus pārbaudījumus, vai arī neiznāca nekad, jo neveiksmīgie pretendenti kļuva par kalpiem vai vergiem.

Tieši Ēģiptē daudzi no tiem, kas pieder pie garīgajā ziņā augstākās rases, ieguva no priesteriem zināšanas, kas ļāva viņiem «radīt sevi» vai piedzimt no jauna. Viņu vidū bija arī pats Jēzus.

Iesvaidīšanas pretendents ieradās bez jebkādām priekšzināšanām, bruņojies tikai ar dedzīgu vēlēšanos izzināt patiesību un iegūt zināšanas par

Dabas noslēpumiem un likumiem, kurus simbolizē Izīda.

Ko šiem cilvēkiem mācīja?

Kam vajadzēja notikt šajās svētnīcās, lai rastos Pitagoram līdzīgi cilvēki?

Šiem cilvēkiem mācīja vistīrākajā veidā visu zinātņu zinātni, kas pazīstama kā okultisms, un tajā ietvertās zināšanas tika rūpīgi sargātas un pārmantotas. Ar šo zināšanu palīdzību varēja pārveidot zemiskām kaislībām pakļauto skolnieka dabu tiktāl, līdz viņš pilnīgi atbilda savam garam.

Iekams jaunatnācējs to sasniedza, viņam savā ceļā bija jāpārvar dažādi šķēršļi, lai ar to parādītu savu patieso garīgo raksturu. Daudzi šādus pārbaudījumus neizturēja, un tikai pavisam nedaudzi svinēja uzvaru.

Uzvarētāji atgriezās pasaulē, lai strādājot sasniegtu mērķus, kas saistīti ar cilvēces labklājību, jo Iesvaidītais dod zvērestu, ka visu iegūto spēku un iemantotās zināšanas izlietos cilvēku labā.

Iesvaidītā slepenais darbs vērsts uz miera sasniegšanu visā pasaulē. Lai īstenotu šo mērķi, viņš strādā klusībā un necenšas pēc masu atzinības vai uzslavām.

Daudzus gadsimtus diženie Iesvaidītie bija īsti cilvēces ceļveži un Skolotāji. Un tomēr vairums no viņiem palika nemanāmi, un nekad nevienam nebija priekšstata par viņu darbu. Kāpēc Iesvaidītie ir tik piesardzīgi un tik ļoti sliecas uz slepenību?

Viņi zina, ka katra darbība izraisa pretdarbību un ka «zvērs» mežonīgi metas virsū tiem, kas atklāti pasludina, ka strādā cilvēces atveseļošanas labā.

Pietiek atcerēties Jēzus mokas, pēc Klementa un Filipa Skaistā pavēles uz sārta sadedzinātā Lielmaģistra Žakoba Molē likteni vai Inkvizīcijas mocības, un mēs sapratīsim, kādēļ jāstrādā klusībā un slepenībā.

Daba savu bagātību dāvina katrai būtnei, nešķirojot tās, un tādēļ Dabas noslēpumu izzināšana ir attaisnojama tikai tad, ja šīs zināšanas tiek izmantotas vispārības labā.

Tagad durvis uz Iesvaidīšanu atvērtas faktiski visām personām — neatkarīgi no rases vai ticības.

Bet vai daudzi ir spējīgi atrast pareizo ceļu?

Tūkstošiem durvju vilina un uz katrām ir rakstīts: «Ceļš uz Gudrību un Patiesību.»

Protams, tikai vienas ved uz īsto Iesvaidīšanu un uz Dabas noslēpumu īstenu izzināšanu.

Tos, kas izpelnīsies iespēju iziet cauri šim portālam, vadīs viņu nemirstīgais gars. Tie, kas izrādīsies necienīgi, tiks nolemti mūžīgai pareizā ceļa meklēšanai, bet nekad neatradīs to. Jēzus teica: «Daudz ir aicinātu, bet maz izredzētu.»

Patiešām, tas, kas ir zināms par Iesvaidīšanu, ir pārklājies ar biezu viltus un melu slāni, un tas ir noticis tieši tāpēc, ka okultisms tiek klasificēts kā maģija. Pilnīgi ir zudusi īstā izpratne par okultismu kā zinātni, kas ļauj cilvēkveidīgajam zvēram pārvērsties par īstu Dieva pārstāvi virs Zemes.

Pasaulē ir neskaitāmi daudz skolu, kas māca vai izliekas, ka māca okultismu, taču tās gluži vienkārši ir mācību grupas, kas indivīdam nedod īsto Iesvaidīšanu, kura vienīgā var iekvēlināt garīgo liesmu. Tie, kuros nekvēlo šī liesma, nav nekas vairāk kā runājoša mašīna, kura atkārto tikai to, ko izlasījusi vai kas tai iemācīts. Vajag pacietīgi meklēt, liekot savam garam mūs vest un virzīt uz patiesību. Taču pirms tam ir rūpīgi jāpārbauda apzinīgums, lai noteiktu, vai indivīds tiešām alkst izzināt patiesību, jo tā ir pieejama tikai stipriem cilvēkiem, nevis bērniem. Mums jāvaicā sev, vai vēlamies atteikties no savas personības un upurēt sevi vispārības labā. Pasaule pārdzīvo kritisku brīdi, un tai ir ļoti vajadzīgi taisnīgi, spēcīgi, patiesi un godprātīgi cilvēki, kuru ideāls ir miers, mīlestība un vispārēja labklājība.

Kur ir šie cilvēki? Kur tagad ir Pitagors, Sokrāts vai Platons, cilvēki, kuri pasaulei nesa gaismu ar savu priekšzīmi? Kur ir Leonardo da Vinči, Rafaēls vai Mikelandželo, kuru radošais ģēnijs itin visu ir dziļi ietekmējis? Liekas, ka tas spožums, kas apmirdzēja pasauli iepriekšējos gadsimtos, ir apdzisis. Ar zinātnisko progresu ir izrādījies daudz par maz, jo arī garam no kaut kā ir jāpārtiek. Mēs dzīvojam laikā, kad zvērs brīvi klīst pa pasauli, kas zaudējusi morālās un garīgās vērtības. Un tomēr arī mūsdienās Iesvaidīšanas gaisma dažādās vietās uz Zemes vēl spoži mirdz, un tieši tur mums jāmeklē garīgais pacēlums un jāmācās apvaldīt zemiskās cilvēku kaislības, tās nomainot ar pozitīvām īpašībām.

Virs Zemes ir jāvalda mīlestībai, un, lai šo mērķi 186 sasniegtu, cilvēciskai būtnei jātiecas uz morālu un garīgu pacēlumu, tādējādi veicinot mieru visā pasaulē.

Zemes dvēselē nekad nekas nezūd neatgriezeniski. Ļauns vārds, lamāšanās, nenovīdība un naids — tās ir īstās važas, kas sasaista cietēju cilvēci.

Lasītāj, kuru ceļu izvēlēsies tu? Vai būsi egoists, kas Zemes dvēseli izmanto kā atkritumu izgāztuvi, vai tāds, kas atdod tai visu pašu labāko, savu mīlestību, pacietību, laba vēlējumus un dzīvesprieku?

Ir jākopj šīs planētas neredzamais dārzs, kur saglabājas visa mūsu enerģija, jo, kā iepriekš tika teikts, nekas nezūd. Zemes dvēsele ir līdzīga auglīgai augsnei, kas dāvā dzīvību visām tajā kaisītajām sēklām; planētas dvēsele gluži kā šāda augsne dod dzīvību visiem cilvēku prāta stāvokļiem, kuri vēlāk ļoti ietekmēs pasaules likteni. Tiem, kas alkst pēc miera pasaulē un mīlestības, tā jāveicina, dodot dalu no savas mīlestības uz cilvēci.

Tiem, kas vēlas ko vairāk un grib iziet cauri Iesvaidīšanas vārtiem, jāapdomā, lūk, kas.

Ir daudz veidu, kā var mācīties vai pilnveidot sevi līdz tai vai citai pakāpei; tāpat ir ar garīgo attīstību.

Taču, lai sasniegtu īstu Iesvaidīšanu vai aizdegtu garīguma liesmu, ejams tikai viens ceļš —jānonāk saskarsmē ar īstu garīgo Pavadoni, kas vedīs kandidātu pie rokas pa stāvu un grūtu ceļu. Šis Pavadonis skolniekam ir balsts, bez kura viņš nevar sekmīgi pārvarēt šķēršļus, ko ceļā rada viņa paša zemiskā vai dzīvnieciskā daba un kas stājas pretī mēģinājumam to padarīt apzinīgu.

No otras puses, skolniekam pretestību radīs tie, kas tā vai citādi kalpo zvēram. Tie var būt draugi, radinieki, dzīvesbiedrs, brāļi, māsas vai vecāki, kuri ar visiem iespējamiem līdzekļiem centīsies atrunāt no šāda lēmuma.

Ticība savam «Es», savam garam tiks pakļauta daudzkārtējiem pārbaudījumiem.

Atcerēsimies, kas iepriekš tika teikts par apzinīgumu kā miega pretpolu, un kļūs skaidrs, ka skolniekam ir jāizcieš vesela virkne psiholoģisku satricinājumu, kuri galu galā liks viņam pamosties. Šie satricinājumi darbojas kā trauksmes signāli. Skolotājs rūpīgi gatavo tos un seko to iedarbībai. Rezultātā skolniekam ir jāiegūst pilnīga ticība savam Skolotājam, jāuzticas viņam, neļaujot vienā vai otrā brīdī sevi pievilt dažādām ārējām izpausmēm; jo viss, kas notiek Iesvaidīšanas grupā, nāk par labu visiem tās dalībniekiem. Iestājoties kādā no šīm grupām, jāatmet lepnums, viss pasaulīgais, aizspriedumi un egoisms, kā arī personiskās intereses. Tik liels ieguvums kā saskarsme ar savu garu nenāk viegli. Izplatīta skolnieku kļūda ir tā, ka pēc kāda laika viņi sāk aizmirst, ka iestājušies grupā, lai mācītos, un sāk analizēt visu no sava viedokļa, galu galā sagrozot īstenību.

Disciplīna, ko ievēro šajās grupās, nav ne mistiska, ne dogmatiska. Vadītājs māca to, ko pats zina, tāpēc skolnieki var praksē un savā personiskajā pieredzē izmantot to, ko viņiem māca, tā pierādot mācību efektivitāti.

Jāatzīmē, ka ceļš uz Iesvaidīšanu ir pilns grūtību, un tās nav viegli pārvaramas. Skolniekam, kas stingri neievēro Skolotāja norādījumus, tas ir diezgan bīstams.

Šīs bīstamības sakarā es teikšu, lūk, ko: lai nonāktu saskarsmē ar savu garu, ir jānomirst, lai atdzimtu. Šī simboliskā nāve noārda personību, tas ir, visu mākslīgo indivīdā, viņa mentālo «automātismu». Šāds automātisms uzceļ sienu starp cilvēku un viņa garu. Šo mākslīgo daļu, kas iegūta ārējo iespaidu rezultātā, vajag noārdīt, lai pēc tam izveidotu no jauna saskaņā ar būtību jeb garu. Ja skolnieks kāda iemesla dēļ pamet grupu tūdaļ pēc mentālā automātisma noārdīšanas, viņš jūt iekšēju tukšumu, jo zaudējis atbalstu. Tas, protams, var novest pie daudzām negatīvām sekām. Vadītājs vairs nevarēs būt atbildīgs par skolnieku no tā brīža, kad skolnieks beidzis viņam pakļauties.

Tā kā pirmais solis ir visa negatīvā noārdīšana, tad visi skolnieka kompleksi un netikumi ir jāiznīcina, līdz dvēsele ir pilnīgi attīrīta. Neko nevajag atstāt zemapziņā; Skolotājam jāuzņemas psihiatra loma, bet tāda psihiatra, kas skaidri zina, kā ar saknēm izraut iznīcinošās nezāles, kas izpaužas kompleksu veidā. Skolniekam pilnīgi jāuzticas Skolotājam un jābūt absolūti atklātam pret viņu; viņš nedrīkst teikt puspatiesību. Ja skolnieks mānīs savu Skolotāju, viņš pievils pats sevi, jo Skolotāja uzdevums ir palīdzēt skolniekam apzināties, ka viss, pēc kā viņš tiecas, slēpjas viņa paša dvēseles dziļumos. Ja skolnieks lepnuma, neticības vai aizdomīguma dēļ atsakās sekot sava Skolotāja ieteikumiem, ar šādu rīcību viņš noliedz pats sevi, jo pakļaujas viņā mītošā zvēra diktātam.

Skolnieks nekad nedrīkst aizmirst, ka viņā ir ietvertas divas saprātīgas sākotnes, kas pārstāv labo un ļauno, gaismu un tumsu, evolūciju un involūciju. Šis divdabīgais saprāts sastāv no iekšējā, pilnīgā, dievišķā spēka un dzīvnieciskā, deģeneratīvā spēka, kas ar visiem iespējamiem līdzekļiem cenšas kavēt tā attīstību. Iesvaidīšana ir ilgs ceļš, kas kandidātu pakāpeniski aizved līdz saskarsmei ar savu iekšējo vadītāju. Kamēr šāds bridis nav pienācis, skolniekam akli jāpakļaujas savam fiziskajam Skolotājam, tas ir, savam redzamajam un taustāmajam iekšējā vadītāja pārstāvim.

Skolnieks ir pasargāts no zvēra tik ilgi, kamēr stingri pilda sava Vadītāja norādījumus. Vienatnē cilvēks nav spējīgs uzveikt savu zvēru, jo tas sēž viņā iekšā, un tādēļ cilvēkam ir jāatsakās no savas gribas un jānodod tā Skolotāja ziņā. Katra Iesvaidīšana — tā ir cīņa starp labo un ļauno, starp aklo, dzīvniecisko un ārdošo skolnieka spēku un saprātīgo, apzinīgo vadītāja spēku. Skolniekam vienlaikus ir pavērti divi ceļi: ja viņš ies pa vienu, Skolotājs teiks «jā», ja pa otru — zvērs teiks «nē». Tieši tādēļ skolniekam jāpakļaujas Skolotāja gribai, jo tikai Skolotājs var pasargāt no piekāpšanās zvēra diktātam. Kad zvērs pilnībā būs savaldīts, skolnieks atgūs gribu, bet Skolotājs kļūs par viņa padomdevēju, strikti nepieprasot noteiktu rīcību. Pakļaušanās, kuru prasa Skolotājs, ir pirmā barjera, kura jāpārvar tam, kas meklē patiesību, jo ir briesmīgi grūti atteikties no savas gribas un pakļauties cita cilvēka gribai. Daudzi nevar šo barjeru pārvarēt un atsakās iet tālāk. Ja mēs šo jautājumu aplūkosim objektīvi, izrādīsies, ka kandidāts neupurē savu gribu un neatsakās no gribas tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņam tādas nekad nav bijis, kā mēs konstatējām grāmatas sākumā, spriežot par cilvēku. Kad skolnieks pakļaujas audzinātājam, viņš mentālajā ziņā harmonē ar savu iekšējo vadītāju; bet Skolotājs gluži vienkārši atkārto skolniekam to, ko prasa no skolnieka viņa iekšējais vadītājs.

No šā viedokļa kļūst skaidrs, ka teorētisko zināšanu apgūšana vai piedalīšanās ceremonijās, kuras ceļ apzinīgumu, ir tīri iluzora, jo, kamēr skolnieks nav uzvarējis zvēru, viņš nevarēs attīstīties un iet savu ceļu.

īstā melnā maģija māca, kā mentālo spēku likt lietā tiem, kurus savā varā dabūjis zvērs, jo šādas zināšanas zvērs izmantos, lai apmierinātu savus instinktus un lai citus iegrūstu bezdibenī.

Šā iemesla dēļ Skolotājs ir ļoti piesardzīgs un zināšanas, kuras var izrādīties bīstamas, nedod tiem, kas nav spējuši atbrīvoties no sava zvēra. Nodarbību gaitā Skolotājs pakļauj skolnieku pārbaudījumiem, lai pārliecinātos par gūtajiem panākumiem. Pārbaudījumi ir tādi, ka skolnieks tos nenojauš, tas ir absolūti nepieciešami, lai skolnieka reakcija būtu patiesa un nesagrozīta, jo tikai tādējādi var noskaidrot, vai viņš jau pilnībā valda pār sevi.

No šā viedokļa Skolotājs pilda divējādu lomu — ir «labais eņģelis» un «eņģelis kārdinātājs». No vienas puses, viņš nodod skolniekam savu gudrību un pastāvīgi diktē savus padomus, bet, no otras puses — pakļauj nežēlīgiem pārbaudījumiem un kārdinājumiem, norūdīdams viņu, lai novērtētu patieso garīgo raksturu.

Mēs varētu nosaukt cilvēku par domājošu dzīvnieku. Cilvēka dzīvnieciskajai daļai piemīt neparasts saprātīgums, kas kalpo vienīgi regresam un dievišķās daļas jeb apzinīguma animalizācijai. Citiem vārdiem sakot, kā dzīvnieks viņš cenšas novilkt garu līdz savam līmenim, līdz tam punktam, kur viņš varēs to pilnībā aprīt. Tā kā zvērs labi zina indivīda vājības, viņš savus triecienus vērš pret visvājākajām vietām, lai attālinātu no Iesvaidīšanas. Viņš, piemēram, liek manīt, ka indivīdam ar tik augstu intelektu un stipru gribu nenāktos pakļauties citam tādam pašam indivīdam, kāds ir viņš, jo tā būtu verdzība. Viņš rada šaubas, bailes un neuzticēšanos Skolotājam. Viņš liek šķēršļus skolnieka ceļā, un tie var izrādīties nepārvarami visiem, kas nav rēķinājušies ar to, kādas pūles prasīs mērķa sasniegšana. Tieši šā iemesla dēļ tikai nedaudzi varēs sasniegt kaut ko konkrētu un jūtamu, ejot Iesvaidīšanas ceļu, jo zvērs neatlaidīgi pretojas skolnieka gribai. Bet, ja zvērs redz, ka indivīds guvis progresu, kas apdraud zvēra varu, viņš piedāvā tādus materiālos labumus, pēc kuriem skolnieks alcis visu savu mūžu.

Vai skolnieks saglabās nesatricināmo apņēmību turpināt garīgo attīstību, ja, piemēram, viņš iemīlēsies sievietē, kura dāvās savu mīlestību tikai ar noteikumu, ka viņš atteiksies no okultisma ceļa, vai arī ja liktenis viņam būs labvēlīgs un viņa bagātība vairosies?

Vina ceļā var rasties arī tikko manāmi šķēršļi, kas neviļus piespiedīs nogriezties no izraudzītā ceļa, un tieši tad noskaidrosies, vai vēlēšanās garīgi attīstīties ir bijusi patiesa, jo sākotnējais motivējums var izrādīties tīri materiālistisks un emocionāls. Cilvēks var just vēlēšanos atteikties no visa un iet šo ceļu, tāpēc ka viņam šķiet, ka dzīvē nav nekā vērtīga un ka liktenis viņam liedzis to, kas tiek dots citiem. Ja viņš nostājas uz Iesvaidīšanas ceļa, bet pēc tam iegūst veltes, kas agrāk tam bija liegtas, viņš pēkšņi zaudē jebkādu interesi par garīgo izaugsmi, jo viņa «garīgās» alkas bija tikai savu vēlmju apmierināšanas iegansts. Vēlreiz atkārtosim, ka Iesvaidīšana ir atteikšanās un upurēšanās ceļš un varenība, ko dod Dabas spēku apgūšana, izmantojama tikai cilvēces labā.

Vēl viena bieža skolnieka kļūda ir tā, ka viņš mēģina par Skolotāja rīcību spriest atbilstoši sava prāta mērauklai. Patiesībā tas nav iespējams, jo Skolotāja apzinīguma līmenis ir daudz augstāks par skolnieka apzinīguma līmeni, un skolnieks nevar pacelties tik augstu, lai ieraudzītu to, kas ir pieejams Skolotāja skatienam.

Tātad kļūda būs arī mēģinājums «saprātīgi» analizēt, vai Skolotājs devis pareizu padomu, lai izlemtu, vai tam paklausīt vai ne. Vidusceļa nevar būt: vai nu jāpakļaujas pilnībā, vai nav jāpakļaujas nemaz. Pirms sasniegta šāda pakļaušanās, kas vienīgā ļauj kandidātam realizēt patiesu un efektīvu garīgo attīstību, iespējami arī citas pakāpes kontakti ar Skolotāju, kuri ir vēlami, bet nav obligāti. Šajos kontaktos noris gatavošanās patiesai alķīmiskai transmutācijai, kuru Skolotājs veic ar skolnieku. Skolotājs izvirza ārkārtīgi stingras prasības kandidātam un ilgi pārbauda viņu, iekams galīgi nolemj uzņemt savu audzēkņu skaitā. Šīs prasības ir saprotamas, jo, pieņemot jaunu skolnieku, Skolotājs uzņemas viņa karmas slogu un tiešu atbildību par vina rīcību. Ja skolnieks vēlāk nodod vai māna Skolotāju, Skolotājam būs uzkrauts liels daudzums karmas, no kuras vajadzēs pakāpeniski atbrīvoties ar savas iekšējās būtības garīgu transmutāciju.

Daži nostājas uz Iesvaidīšanas ceļa, lai tikai apmierinātu savu intelektuālo ziņkārību. Viņi izturas pret to nenopietni, domādami, ka runa ir vienkārši par Dabas likumu apgūšanu, bet nesaprot, ka sākuši cīņu par apzinīgumu, kas noteikti līdz nepazīšanai pārveidos viņu dzīvi. Kad skolnieki redz, kādas sekas ir viņu tieksmei pēc augsta apzinīguma, viņi nobīstas un atgriežas savā līdzšinējā neapzinīgajā dzīvē, kur viņi neko neredzēs, jo acis būs aizsietas.

Tiem, kas vēlas kļūt par Iesvaidītajiem, jātiecas pēc patiesības un jāpārvērš garīgais ceļš par pašu svarīgāko, pašu galveno savā dzīvē. Ja to uzskatīsim par kaut ko otršķirīgu, ko atceramies dažas stundas nedēļā, bet pēc tam aizmirstam, tā būs veltīga laika izšķiešana. Garīgajai disciplīnai ir jābūt pastāvīgai, jo tā ir pārvērtība, kas notiek indivīda dvēselē un nav šķirama no viņa būtības.

Vai kāds ir sapratis patieso Iesvaidīšanas mērķi?

Tā ir lielākā balva, kādu cilvēks var saņemt, jo tā ir atgriešanās paradīzē, kur nav nekrietnības vai sāpju. Tas ir ceļš uz debesīm, īstās kāpnes, kas ved pie Dieva, tas ir, mentālās sākotnes superapzinlgās garīgās daļas.

Vai var ko dedzīgāk vēlēties kā Iesvaidīšanu? Slavu, bagātību, mīlestību?

Tās visas ir ilūzijas, kuras ar laiku izgaist. Vienīgais, kas eksistē vienmēr un pār ko nāvei nav varas, atrodas paša dvēselē. Viss pārējais nav paņemams līdzi enerģētiskajā līmenī, kad mūsu fiziskā dzīve apraujas. Viss materiālais ir ātri zūdošs, mainīgs un tādēļ iluzors. Viss garīgais ir mūžīgs un nemirstīgs.

Mēs apskaužam bērnus tāpēc, ka viņi dzīvo no pieaugušo pasaules pilnīgi atšķirtā pasaulē, nevainības, skaidrības un laimes pasaulē, dzīvo tā, it kā viņi būtu pastāvīgā kontaktā ar Dievu. Arī Iesvaidīšana ir cilvēka atgriešanās pie sākotnējās skaidrības un nevainības, bet šoreiz tā ir atgriešanās pie pašas Mātes Dabas.

īstens Iesvaidītais ir nevainīgs kā bērns, bet vienlaikus tik gudrs un saprātīgs, ka no viņa nevainīguma nevar gūt nekādu labumu. Viņam jābūt maigam kā balodim un viltīgam kā lapsai. Atcerēsimies Jēzus vārdus: «Lai mazie bērni nāk pie manis.» Šo vārdu apslēptā nozīme ir tulkojama šādi: «Lai Iesvaidītie nāk pie manis.» Jēzus vienmēr runāja līdzībās, jo zināja, ka īstenība var sadedzināt un sagraut tos, kuri nav gatavi to pieņemt. Viņš zināja arī to, cik bīstami ir paust patiesību. Pasaulei patiesība nav pa prātam; kailas patiesības vietā tā labāk uzklausa patīkamus melus. Katrs, kas sajutis, ka ar viņa dzīvi kaut kas nav kārtībā, ka cilvēka dzīvē ir kaut kas katastrofāls vai fatāls, kas izjutis savu pilnīgo nespēju kontrolēt likteni un dzīvot saskaņā ar iekšējām vēlmēm, sapratīs, ka cilvēks nav pati pilnība un ka no dzimšanas brīža līdz pašai nāvei pār viņu valda nezināmi spēki. Ir tā, it kā pēc dzīves, kas aizvadīta darbā un trūkumā, kāda visspēcīga roka pēkšņi atņem visu centienu augļus, atstājot cilvēku tikpat kailu, kāds viņš ieradās šajā pasaulē, būdams gatavs sākt vēl vienu upuru un jaunu pārdzīvojumu pilnu dzīvi.

Iesvaidīšana ir atbrīvošana no tā noslēpumainā spēka, kas vada cilvēku kā lelli. Daži uzskata, ka Iesvaidīšana — tā ir lūgšanu skaitīšana katru dienu un stundu ilga meditēšana sēdus stāvoklī. Tas ir dīkdieņu ceļš, kuriem nekas nebūtu pret garīgo attīstību, bet kuri ir par slinkiem, lai kaut ko praktiski darītu savas morālās un garīgās pilnveidošanās labā. Iesvaidīšana ir darbs, milzīgs darbs. Tā prasa neatlaidīgu un sīvu cīņu; tā prasa upurēšanu un vēlreiz upurēšanu, jo varu pār sevi nevar iegūt ne viena un arī ne divu gadu laikā. Tas nozīmē, ka ķermenis pilnībā, līdz pēdējai šūnai jāpakļauj gara gribai, lai to varētu apzinīgi izmantot. Taču tādēļ ķermenis nav jāmērdē un jāpakļauj briesmīgām mokām, kā to dara indusi.

Tieši otrādi, fiziskajam ķermenim ir jābūt pēc iespējas spēcīgākam un veselīgākam, un tas panākams, piespiežot ķermeni aktīvi darboties, lai atmodinātu tos spēkus, kas parasti netiek izmantoti, jo ķermenim, kas radis gulēt septiņas astoņas stundas, saņemt bagātīgu uzturu un vispār darīt to, kas ienāk prātā, šādi spēki nav vajadzīgi.

Atkārtoju, iekšējā pārtapšana sasniedzama ar ārējo, tas ir, fizisko darbību palīdzību. Jebkura radoša fiziska darbība indivīdā izraisa noteiktas pārmaiņas. Katra fiziska darbība iekustina kādus spēkus enerģētiskajā līmenī jeb neredzamajā pasaulē. To zinādami, mēs varam mazliet pacelt to aizsegu, aiz kura glabājas liturģiskie noslēpumi, zīmju, simbolu un cilvēka vārda spēks.

Tādēļ tiem, kas grib kļūt par Iesvaidītajiem, jāiemācās strādāt ar savām rokām, padarot tās apzinīgas un saprātīgas, lai strādājot pārveidotu sevi.

Viss, kas apgūts apzinīgas mācīšanās rezultātā, vairo indivīda apziņas enerģiju. Darbība iedveš tai dzīvību. Katrs stāv uz tā apzinīguma kāpņu pakāpiena, kuru ir spējīgs sasniegt, jo termins «apzinīgums» ari ir relatīvs, tāpēc ka uz otrā pakāpiena stāvošais nenojauš, kas stāv uz trešā pakāpiena, bet zina, kas stāv uz pirmā pakāpiena. Tātad Iesvaidītajiem ir dažādas attīstības pakāpes, kas visas ir atkarīgas no tā, vai ir iemantotas tās īpašības, kuras indivīdam liekas pašas par sevi saprotamas, bet īstenībā vēl ir iegūstamas, — tādas kā, piemēram, gribas brīvība un gribasspēks.

Pasaulē ir daudz Iesvaidīto, bet pavisam nedaudz Skolotāju un vēl mazāk — Adeptu. Daudz ir spriests par Skolotājiem, kas apveltīti ar pārdabisku un mistisku raksturu. Cilvēki iedomājas, ka pār šādiem Skolotājiem nemitīgi nāk «atklāsme» un ka viņiem piemīt maģiskas spējas valdīt pār Dabu un īstenot visas savas vēlmes. Tiek pieņemts, ka viņi dzīvo nepieejamās vietās Indijā vai Tibetas kalnos. Īstenība vienmēr ir prozaiskāka un vienkāršāka nekā fantāzija. Fakts, ka cilvēks sasniedzis Skolotāja pakāpi, nenozīmē, ka viņš varētu izvairīties no saviem pilsoņa vai sabiedrības locekļa pienākumiem. Tieši otrādi, ja Skolotājs grib pārveidot cilvēku un paaugstināt viņa apzinīguma līmeni, Skolotājam ir jādzīvo tiešā viņa tuvumā, lai slepeni veiktu savu darbu. Sociālais vai ekonomiskais stāvoklis šiem cilvēkiem nav svarīgs, jo tajā darbā, kas viņiem jāveic, tam ir visai nosacīta nozīme. Skolotājs var izrādīties nabags, ārsts vai bagāts biznesmenis. Viņš var būt fiziski skaists vai neglīts, taču iekšējais starojums visiem ir vienāds, jo tas ir Kristus starojums.

Skolotāja klātbūtnē indivīds jūt dīvainu mieru un klusumu, viņa iekšējās alkas tiek remdētas, un viņš uztver silto mīlestības un dzīvības magnētisma starojumu, kas nāk no Skolotāja auras. Uzreiz redzams, ka tā ir citāda būtne, kas nav līdzīga pārējiem cilvēkiem. Parasti nepamana, ka šādi cilvēki atrodas citā pasaulē, jo viņiem ir mentālā līmeņa apzinīgums. Viņi var sarunāties ar mums, būt skumji vai jautri, bet viņi vienmēr atrodas citā līmenī un tādēļ šķiet mazliet izvairīgi un nepieejami.

Lai varētu mācīt, Skolotājam jānolaižas līdz skolnieku līmenim, jo skolnieki nespēj pacelties līdz viņa garīgajam līmenim. Ja skolnieki neies uz priekšu pa savu ceļu, Skolotājs būs spiests pastāvīgi dzīvot līmenī, kas ir daudz zemāks par viņa apzinīguma līmeni, un tādēļ zaudēt daļu no saviem garīgajiem iekarojumiem, kamēr viņš cenšas pacelt citus līdz savai sfērai. No otras puses, ja skolnieki gūst sekmes, Skolotājs var pilnībā realizēt savas spējas, kurām nekaitēs apvienošanās ar citu cilvēku zemajām vibrācijām. Šajā sakarā ir nerakstīts likums, ka neviens skolnieks nav tiesīgs prasīt zināšanas, kuras viņš nav cienīgs saņemt vai nav nopelnījis.

Vairums skolnieku, lai cik tuvu būdami savam audzinātājam, iegūst tikai vāju priekšstatu par viņa mācību, jo nav spējīgi paņemt tās zinības, kas ir vinā.

Mēs jau minējām, ka Dabas spēku apgūšana ir pamatota tikai tad, ja tiek veikta vispārības labā, un tāpēc visi Skolotāji cenšas strādāt tā, lai viņu darbs dotu labumu visiem.

Tātad Skolotājs mācīs un izglītos savus skolniekus tikai tādā mērā, kādā viņi paši palīdzēs tam strādāt. It visur pastāv līdzsvars, un Skolotājs nav tiesīgs dāvināt savas zināšanas, jo nav pilnvarots tā rīkoties. Jebkuras jaunas zināšanas, katrs gaismas stars skolniekam jāizpelnās ar pastāvīgu un neatlaidīgu cīņu. Vai tad mums nav jācīnās par iztiku? Kādēļ tad mums būtu jāgaida no sava vadītāja, lai viņš mūs garīgi pabaro un kā balvu pasniedz mieru un ērtības, ja mēs no savas puses nepieliekam nekādas pūles? Šī pazīme ļaus pazīt īstenu Skolotāju. Viņš gaismu nekad nedāvina; nekas par velti nav pasmeļams no universālās Visa krātuves, jo tad tā būtu zādzība. īstens Skolotājs prasa atlīdzību par savu darbu; viņš vienmēr pieprasa upurēšanu. Jo vairāk viņš prasa, jo lielāku godu parāda skolniekam un lielāku labvēlību jūt pret viņu. Vispārējo līdzsvaru nedrīkst izjaukt. Lai to saglabātu, ir kaut kas jāatdod, lai saņemtu pretī. Ja no viena svaru kausa kaut ko noņem, tad arī otrā kausā ir jābūt ekvivalentam svaram. Tātad okultais ceļš nav domāts augstprātīgajiem un slinkajiem, un arī ne tiem, kas dod priekšroku tikai intelektuālajam darbam un baidās nosmērēt savas rokas fiziskā darbā.

Tas, par ko šeit runājām, vienmēr bijis par iemeslu domstarpībām Iesvaidīšanas grupās, jo dažiem liekas, ka viņus netaisni ierobežo un ka viņiem nepievērš vajadzīgo uzmanību. Viņi nesaprot, ka Skolotājs savas zināšanas piedāvā tikai tiem, kuri to ir pelnījuši. Ja skolnieks ar savu darbu iemanto uzticību, tad arī Skolotājs ar lielu patiku to izrādīs.

No šā viedokļa pseidookultistu apgalvojumi, ka «okultās zināšanas nav nopērkamas», šķiet tukši un smieklīgi.

Es atklāti vēršos pret tiem un paziņoju: «Okultās zināšanas ir jāpērk, turklāt par augstu cenu,» taču ne jau par naudu. Pasaulē nav tādas naudas, par kuru varētu nopirkt gaismu. Par to jāmaksā ar upurēšanos, uzticību, ar palīdzību citiem, ar Skolotāja atbalstīšanu viņa darbā neatkarīgi no tā, vai viņš pats sniedz palīdzību.

Visam ir sava cena, tāds ir dzīves likums, augstākais vispārējā līdzsvara noslēpums. Nekas netiek dots par velti. «Dodiet, un jums tiks dots.»

Skolotāja vai Adepta spēks nepieder viņam, bet rodas no Visvienīgā spēka, un kā tādu to nevar ne izniekot, ne nodot tālāk, iekams nav saņemts kaut kas pretī.

Ceru, tas visiem ir saprotams un neviens nedomās, ka piederēt pie Iesvaidīšanas grupas, ko vada Skolotājs, nozīmē smelt no gudrības avota garīgu palīdzību, neko nedodot pretī. Katram, kas iestājas Iesvaidīšanas grupā, ir jādod zvērests, ka glabās noslēpumu, jo zināšanas, kuras viņš saņems, ir domātas tikai viņam. Ja skolnieks vēlāk aizies no grupas un nepildīs doto solījumu, viņš riskē saņemt Dabas sodu par savam garam dotā zvēresta laušanu.

Skolnieka garīgais stāvoklis šajā ceļā ir tik dažāds un tik pacilājošs, ka atliek pārkāpt zināmu robežu, un viņš vairs nebūs tā pati būtne, kas bija iepriekš, arī tad ne, ja izlems neiet tālāk. Okultais ceļš ir īstens dievu nektārs. Kas to nobaudījis, tas uz visiem laikiem ir nokļuvis šā nektāra varā, un zvērs vairs nekad nespēs pilnībā pār to valdīt.

Pakāpeniskās apzinīguma modināšanas procesā cilvēks iegūst zināšanas par patiesību, kuras agrāk viņš nebija spējīgs uztvert; viņš sajūt Universālā Prāta starojumu, dzird sfēru mūziku un jūt apzinīgumu, kas piemīt pat nedzīvai matērijai.

Pasaule, kurā dzīvo īstens Adepts, ir tik tāla un atšķirīga no mūsējās, ka mēs neesam spējīgi spriest par šo pasauli, piemērojot tai cilvēku kanonus. Tajā valda citi likumi, citas patiesības, tur ir citāda vērtību skala. Adepts paceļas pāri labajam un ļaunajam, priekam un sāpēm, dzīvībai un nāvei, jo viņš dzīvo saskaņā ar Dievu.

Adepts mums vienmēr paliks mūžīgs noslēpums, kamēr mēs nebūsim sasnieguši viņa līmeni. Mums ir jācenšas viņu saprast, cik vien to atļauj mūsu apzinīgums.

Šī atšķirība starp Adepta līmeni un mūsu līmeni rada dzīvas un neizprotamas mistērijas iespaidu. Kad cenšamies to saprast, tā paslīd garām, radot nerealitātes sajūtu — līdzīgu tai, kas strāvo no pasaku varoņiem. Ieklausoties viņa mācībā, mēs neesam pārliecināti, vai viņš ir reāls, vai viņš patiešām eksistē, jo viņā nav nekā tāda, ko mēs saucam par konkrētu personību. Viņu neierobežo viens prāta stāvoklis, viņš valda pār savām jūtām.

Runājot par šķietamajiem maģiskajiem spēkiem, kas piemītot Adeptiem, ir interesanti atzīmēt, ka viņi patiešām iegūst zināmu spēku, taču tas nekādā ziņā nav maģisks vai brīnumains. Šo spēku piešķir dziļā Dabas likumu izpratne.

Vai var būt varenāks spēks par cildenu īpašību praktisko spēku? Vai var būt diženāks spēks par to, kuru ieguvis indivīds, pilnībā valdīdams pār savu dvēseli?

Tie, kas ieguvuši varu pār sevi, pārveido un padara cildenāku savu dzīvniecisko dabu, radot savu augstāko «Es». Ja viņi patiešām kronēs savu augstāko «Es» un kļūs par mikrokosmosa, tas ir, sava ķermeņa valdniekiem, tad neapšaubāmi būs spējīgi veikt to, kas nav pa spēkam tādiem, kuri nevalda pār savu dvēseli.

Un tomēr pārāks par visiem spēkiem ir mīlestības spēks. Taču kurš gan ir iepazinis un tiešām izjutis īstu un patiesu mīlestību?

Kurš ir spējīgs mīlēt savu ienaidnieku? Kurš var just mīlestību uz vienkāršām lietām, uz dzīvniekiem un pat uz nedzīviem priekšmetiem?

Adepts ir Skolotājs, kas apguvis mākslu pārveidot vibrācijas, alķīmiķis vārda vistiešākajā nozīmē. Viņa rīcībā ir tie spēki, kurus var iegūt visi, tas ir, viņš spēj savā iekšienē kontrolēt vismazākos vibrāciju viļņus. Cita pazīme, kas ļauj atšķirt patiesu Skolotāju, ir divējādais viņu ietverošais spēks, kas, no vienas puses, pievelk, bet, no otras puses, — atgrūž.

Tos, kuri patiesi tiecas pēc garīga pacēluma, Skolotājs pievelk kā magnēts. Bet tos, kuri šaubās vai kurus vada tikai materiālas dabas vai tīri personiski mērķi, vienmēr aptur neredzams šķērslis, kas neļauj nodibināt kontaktu ar Skolotāju, jo viņš vienmēr ir aizsargāts un pieejams tikai tiem, kas ir tā cienīgi.

No visa iepriekš teiktā mēs varam secināt, ka Iesvaidīšana ir cilvēka jauna piedzimšana, pilnīga viņa reģenerācija apzinīguma mehānisma ietekmē.

Šī reģenerācija ļauj viņam atgūt savu sākotnējo skaidrību, jo viņš nonāk kontaktā ar nemirstīgo garu, ar viņā mītošo Dieva daļu. Viņš kļūst brivs no likteņa, gadījuma, kļūdām, tumsības, steigas un sāpēm; viņš vaigu vaigā redz patiesību un sevi identificē ar universālo apzinīgumu, tas ir, ar Dievu.

Tie, kuri to veikuši un pilnībā sapratuši savu cilvēka pienākumu, sāk savu krusta karu, sniedzot cilvēcei nepersonisku palīdzību, veicinot vispārēja miera sasniegšanu un gādājot, lai zināšanas, kuras viņi apguvuši, saņemtu arī citi. Tādējādi veidojas gara visaptveroša Iesvaidīto ķēde, kuras sākums meklējams senatnē un kura nekad nepārtrūks, jo dievišķais spēks ir bezgalīgs un mūžīgs.

Tiem, kuri ir cieši apņēmušies iepazīt patiesību un sasniegt garīguma virsotnes, lai palīdzētu citiem, un kuri vēlas iet Iesvaidīšanas ceļu, es gribētu teikt, ka durvis ir atvērtas katram — neatkarīgi no rases, ticības un škiriskās piederības.

Tomēr ir nepieciešama objektīva analīze, lai noteiktu, vai cilvēks vēlas ideāla — miera un vispārējās mīlestības— vārdā atteikties no personiskās dzīves.

Ja ne, tad vēlamāk būtu, lai viņa mācības aprobežotos ar okultisma teorētisku apgūšanu, kas arī dod zināmu labumu.

Bet tiem, kuri nolēmuši pieņemt Iesvaidīšanu, jāmeklē šis vienīgais ceļš un jāmeklē sevī, jo, tiklīdz viņu gars sadzirdēs lūgumu, tas katrā ziņā aizvedīs pie patiesā un īstā Skolotāja.

PAR AUTORU

Džons Beins (Dario Sailass Sommers) ir mūsdienu filozofs. Viņš nodibinājis hermētisma filozofijas institūtus Cīlē (Santjago) un daudzās citās valstīs, arī Ņujorkas Hermētisma zinātnes institūtu Amerikas Savienotajās Valstīs.

Savu filozofiju Dž. Beins attīsta hermētisma zinātņu studiju veidā (šajā grāmatā tās dēvētas par «dabas likumu gudru pielietojumu» saskaņā ar principiem, kuri mantoti no Hermeja Trismegista laikiem, bet, kā pierādījis Beins, tie ir mūsdienīgi). Beins sludina vispārējas cilvēciskas vērtības, aktīvi popularizējot vīrieša un sievietes pašattīstlbu. Viņa unikālā pieeja izpaužas visās šā autora grāmatās, sevišķi «Slepenajā zinātnē» un «Zvaigžņu cilvēkā», kā ari jaunākajā darbā «Mīlas zinātne». Tajās apvienota mūsdienu psiholoģijas prakse un sena filozofiska gudrība. Visu Beina darbu mērķis ir bagātināt, padarīt harmoniskāku cilvēka pašizpratni un attiecības ar apkārtējo pasauli.

Rakstot «Slepeno zinātni», Beina mērķis bija iesācējiem dot ieskatu par to, kāds ceļš ejams, lai sasniegtu patiesību un iegūtu zināšanas par Dabas noslēpumiem un līdz ar to spētu pārveidot sevi, pacelties pāri dzīvnieciskajiem instinktiem un aktivizēt augstāko īstu cilvēcisku būtņu saprātu. Šīs zināšanas ietver pagātnes dižgaru koncentrētu gudrību.

LASĪTĀJAM

Šī vēstule domāta lasītājam, kuru vada gariga vēlme padziļināt zināšanas hermētisma filozofijas praktiskajā līmenī. Lai tieši sazinātos ar mūsu centriem vai institūtu filiālēm un iegūtu informāciju par informatīviem pasākumiem un sanāksmēm, kas notiek Ņujorkā, lūdzu, rakstiet uz šādu adresi:

The Dario Salas Institute for Hermetic Science P.O. box 8549 FDR Station New York, NY 10150 U.S.A.

Ja vēlaties saņemt brošūru par neklātienes kursiem vai citas Džona Beina grāmatas, lūdzu, rakstiet uz šo pašu adresi vai uz jebkuru no filiālēm, kuru adreses atradīsit šajā grāmatā.

Pagaidām es atvados un novēlu jums vislabākos panākumus gara pilnveidošanā un personības augšupvirzībā.

Džons Beins

Citas Džona Beina grāmatas var pasūtīt pie izdevēja vai pa faksu (212) 249-7028. Jūs varat izmantot šo lappusi grāmatu pasūtīšanai, iespējamas izmaiņas grāmatu cenās un krājumos.

□   The Secret Science

ISBN 1-882692-01-2…………………………… $7.95

□   The Stellar Man

ISBN 0-87542-026-5…………………………… $9.95

l~J The Science of Love

ISBN 1-882692-00-4………………………… $12.95

Šīs grāmatas ir pieejamas arī spāņu, bulgāru, krievu vai portugāļu valodā.

Pasūtījumu izdariet pēc šādas adreses un šādas formas:

THE JOHN BAINES COLLECTION P.O. Box 8556, F.D.R. Station NYC, NY 10150

Please send me the above title(s). I am enclosing $ (Please add $2.90 per order to cover

shipping and handling). Send check or money order—no cash or C.O.D.s please. New York Residents must please add 8.25% tax.

Mr./Mrs./Ms._________________________________

Address_______________________ ;_____________

City/State/Zip

Jus varat saņemt vairāk informācijas par Džona Beina mācību, rakstot uz filiālēm pēc šādas adreses:

ZIEMEĻAMERIKĀ

ASV

The Dario Salas Institute for Hermetic Science P.O. box 8549 FDR Station

New York, NY 10150, U.S.A.

DIENVIDAMERIKĀ ČILĒ

Instiluto Filosofico Hermetico World Headquarters Castilla 14675 Santiago, Chile

VENECUĒLĀ Instituto Filosofico Hermetico

Apdo. 75099 C. 1070-A Caracas 1070-A Venezuela

ARGENTĪNĀ

Fundacion Instituto Filosofico

Hermetico

Casilla 5042

Buenos Aires 1000,

Rep. Argentina

EIROPĀ SPĀNIJĀ Instituto Filosofico Hermetico Apdo. 50600 Madrid, Spain

KRIEVIJĀ

BULGĀRIJĀ Ars Ilermetica P.O. Box 17 1408 Sophia Bulgārijā

The Dario Salas Institute P.O. Box 951 Moscow Center Moscow 10100, Russia

AUSTRĀLIJĀ

The Dario Salas Institute P.O. Box 393 Artarmon, Sydney NWS 2064, Australia

Content

Beins Džons Slepenā Zinātne cilvēka fiziskai un garīgai pārveidošanai

SATURS

PRIEKŠVĀRDS

IEVADS HERMĒTISMĀ

DAŽI HERMĒTISMA PRINCIPI

PIRMĀ DALA

I KAS IR OKULTISMS?

II cilvĒks

III gars un dvĒsele

IV PRĀTS

V vĒlmes

VI sekss

VII Dievs

VIII DZĪVĪBAS UN NĀVES NOSLĒPUMI

Dzīve un liktenis

Nāve

IX cilvĒku problĒmas UN MOKAS

1. Liktenis

2. Vecāku ietekme

3. Pirmie iespaidi

4. Mīlas dzīve

Magi un spiritisms

Egoisms un dzīve kolektīva

Sasprindzinājums un atslābums

Ceļš uz laimi

OTRĀ DAĻA

X praktiskas PAMĀCĪBAS MATERIĀLĀS UN GARĪGĀS PILNĪBAS SASNIEGŠANAI

XI apzinĪguma ATTĪSTĪŠANA

XII gribas veidoŠana

Vingrinājumu plāns

XIII seksuĀlĀ IZGLĪTOŠANA

XIV sirds izglĪtoŠana

XV izteles izkopŠana

XVI prĀta spĒka izmantoŠana

XVII laimes meklĒŠana

XVIII cels uz IESVAIDĪŠANU

PAR AUTORU

LASĪTĀJAM