Šarma Robins

Svētais, sērfotājs un firmas prezidente

Robins Šarma

Svētais, sērfotājs un firmas prezidente

Neparasts stāsts par to; kā dzīvē piepildīt savas sirds ilgas

Satura rādītājs

Pateicības……………………………….. 9

Ievads………………………………… 13

1. nodaļa

Jauni sākumi…………………………………………………….. 17

2. nodaļa

Nostāšanās uz ceļa……………………………………………. 39

SVĒTAIS

3. nodaļa

Pieņemot to, kā pasaule īstenībā darbojas…………….. 49

4. nodaļa

Esi uzticīgs savai patībai……………………………………. 77

5. nodaļa

Vitrāžas logs…………………………………………………… 101

6. nodaļa

Meklējot iemeslu…………………………………………….. 107

Svētais, sērfotais un firmas prezidente SĒRFOTĀJS

7. nodaļa

Satikšanās ar meistaru sirds zinībās………………….. 115

8. nodaļa

Ieejot noslēpumainībā……………………………………… 133

9. nodaļa

Izaugsme pludmalē…………………………………………. 153

10. nodaļa

Sērfošana un mīlestība pret sevi………………………… 171

FIRMAS PREZIDENTE

11. nodaļa

Visvairāk gūst tas, kurš dod……………………………… 197

1 2. nodaļa

Mīlestība kā darbarīks biznesā………………………….. 215

13. nodaļa

īstais panākumu gūšanas veids…………………………. 229

14. nodaļa

Par ilgām un sapņiem………………………………………. 241

15. nodaļa

Ceļš uz skaistu dzīvi……………………………………….. 253

Pateicības

Esmu laimīgs, ka man vienmēr ir bijusi neparasta atbalsta komanda, kuru veidojuši mani draugi, ģimene un darbabiedri, kas palīdzējuši man veikt katru soli ceļojumā, ko es saucu par dzīvi. Šie cilvēki pelna patiesu atzinību un visdziļāko pateicību. Un tāpēc es pateicos katram no viņiem par atbalstu, ko tie snieguši, man īstenojot savu dzīves misiju.

Milzīga pateicība manai Sharma Leadership International komandai. Es augstu vērtēju Annu Grīnu, manu jauko un gādīgo asistenti un Starptautisko klientu attiecību nodaļas direktori, kura gadiem sniegusi man uzticīgu atbalstu un iedrošinājumu. Tu esi brīnišķīga. Man jāpateicas arī Mārnijam Beleinam, mūsu Lekciju un mācību līdzekļu nodaļas viceprezidentam, kurš ir rāma efektīguma un mundra lietderīguma paraugs, es augstu vērtēju visu, ko tu dari mūsu uzņēmumā. Un ari Elam Moskardelli, mūsu vecākajam viceprezidentam un galvenajam menedžerim, tu esi lielisks it visā, ko dari, un esi mums palīdzējis ienest pasaulē daudz kvalitatīvākas izmaiņas. Jūs visi esat apbrīnojami cilvēki, un man ļoti patīk strādāt kopā ar jums.

Paldies mūsu korporatīvajiem klientiem visā pasaulē par to, ka aicināt mani uz savām organizācijām kā lektoru, personības izaugsmes treneri un konsultantu. Esmu pateicīgs par iespēju būt noderīgam un paaugstināt jūsu vērtību. Paldies arī individuālajiem klientiem, kurus man ir iespēja trenēt. Mani iedvesmo jūsu drosme un apņēmība izpētīt savas pilnvērtīgās dzīves plašumus. Kā arī klientiem, kas pieder pie mana iekšējā loka ar nosaukumu The Monthly Coach, paldies, ka saskatāt vērtību tam, kas, pēc manām domām, ir lielisks līdzeklis dzīves pārveidošanai. Jūsu panākumi ir arī mani panākumi.

Manam aģentam Kenam Brauningam tu, mans draugs, esi superzvaigzne. Paldies tev, ka ātri spēj nojaust manu vīziju, atskāršot, kāds ir mans piedāvājums, un liekot visam izdoties.

Es izsaku atzinību visai Hay House izdevniecības komandai Kalifornijā par tās darbu un brīnišķo atbalstu. Esmu patiesi laimīgs, ka varu būt viens no jūsu autoriem. Man īpaši jāpateicas savam redaktoram Džilam Krāmeram par to, ka viņš vienmēr ir man pieejams; sabiedrisko attiecību speciālistiem, kas mani tur aizveda; Rīdām Treisijam par to, ka man ticēja; Denijam Levinam par viņa nemitīgo iedrošinājumu, lieliskajiem padomiem un neviltoto draudzību. Šī grāmata atspoguļo komandas darbu. Vienkārši ir sagadījies tā, ka tieši es uzrakstu vārdus.

Paldies jāsaka arī mūsu stratēģiskajiem partneriem visā pasaulē, kuri atbalsta mani manā misijā palīdzēt cilvēkiem izzināt savu patieso būtību un pārveidot firmu darbiniekus par līderiem. īpaša pateicība Tonijam Britam no The Britt

Sales Corporation Ņūdžersijā, Oritai Valensijai Izraēlā un citiem mūsu biedriem.

Paldies Daienai Blisai un viņas jaukajai komandai sabiedriskajā raidorganizācijā Detroitā, ka padarījāt manu uzstāšanos televīzijā par kaut ko īpašu un ka palīdzējāt izplatīt vēsti par dzīves vadību. Jūs ienesāt pasaulē pārmaiņas.

Es arī augstu novērtēju Džonatana Kreigana ieguldījumu, kurš palīdzēja man nonākt pie jaunas izpratnes par savu «iespēju izdzīvošanu»; kā arī to, ko man devis Nīls Parfits, patiesi apdāvināts komponists, un Lindsijs Parfits, vienmēr enerģiskais atbalstītājs.

Es pateicos saviem kolēģiem Džonam Grejam, Markam Viktoram Hansenam, Nido Kobeinam, Denisam Veitlijam un Veinam Daieram par to, ka viņi ir tik jauki un dāsni. Es augstu vērtēju visus atbalstītājus kā Amerikas Savienotajās Valstīs, tā arī Kanādā, kas sponsorējuši manu darbu. Sevišķa pateicība Selimam Koudžam un īpašajai darbinieku komandai no 4 Walls Toronto, Maikam Volšam no High Performers International Portlendā, Džefam Līseneram no High Achievers Network Fīniksā un visam kolektīvam no Peak Performers Mineapolisā.

Bez draugiem, kas palīdzējuši man domu ievirzē un snieguši atbalstu manā ceļā, es nebūtu tāds cilvēks, kāds esmu tagad. īpaša pateicība Ričardam Karlsonam, cilvēkam, kas saviļņo miljoniem siržu un padara šo pasauli labāku, savam atbalsta grupas partnerim Džefrijam Feldbergam (izcilam līderim), Veinam Starkam (bezbailīgam vīzijas motivētam vīram), Azīmam Džamalam (viedam cilvēkam), Ērnijam Pavanam (talantīgam padomdevējam), Kevinam Higinsam (izcilam domātājam), Darenam un Lipi Begšoviem (patiesi ieinteresētiem pārmaiņu veicinātājiem), Malkolmam MakKilopam (brīnišķīgai uzticības personai) un Džerijam Vaineram (iecienītam mentoram). Katrs nojums ir sniedzis manā dzīvē nozīmīgu ieguldījumu. Paldies jums.

Manam apdāvinātajam brālim Dr. Sanjam Šarmam ideju, izdomas un beznosacījuma mīlestības spēkstacijai -, tu pat iedomāties nevari, cik ļoti es tevi cienu. Tu un Sūzana, tava nozīmīguma un apdāvinātības ziņā līdzvērtīgā sieva, daudzās lietās esat mans paraugs. Kad biju lielās grūtībās, jūs abi bijāt man līdzās, un par to es jums mūžam būšu pateicīgs. Paldies arī manam brāļa dēlam Nīlam par jautrību un rotaļīgumu.

Vēlos paust cieņu, mīlestību un pateicību savai mātei Šaši un tēvam Šivam. Esmu jums lielu pateicību parādā un gribu teikt paldies par jūsu padomu, laipnības un atbalsta dāvanu. Vēlos, lai jūs zinātu, ka es apzinos, cik daudz esat darījuši manā labā. Saka, ka mēs izvēlamies savus vecākus, tāpēc viena no manām lielākajām dāvanām bija izvēlēties jūs abus.

īpaša pateicība Džilam Hjūlitam par ārkārtīgi lielo atbalstu, viedo gudrību un mīlestību.

Un maniem apbrīnojamajiem bērniem Kolbijam un Bjankai (kuri sagādā man nebeidzamu prieku un laimi), no sirds pateicos jums par visām dāvanām, ko jūs man sniedzat, un par to, ka manu dzīvi piepildāt ar mīlestību, kurai nav robežu.

Ievads

Šī grāmata ir daiļliteratūras darbs. Tas ir stāsts par kādu vīrieti, vārdā Džeks Valentains, kura dzīves ceļš daudzējādā ziņā bija līdzīgs manējam. Kā cilvēks sajuzdamies gauži nepilnīgs, viņš sāka meklēt viedu gudrību, kas ļautu dzīvot laimīgāku, veselīgāku un skaistāku dzīvi. Vairākkārt satiekoties ar trim neparastiem skolotājiem, Džeks atklāja pārliecinošu filozofiju, ar kuras palīdzību pārveidoja savu dzīves realitāti un piekļuva savam liktenim. Mācības, kuras Džeks apguva neparasto piedzīvojumu laikā, liks arī tev dzīvē veikt brīnišķas izmaiņas. Kā es to zinu? Jo šīs pašas mācības pārveidoja manu dzīvi.

Ceļojot cauri dzīvei, esmu pieredzējis daudz neveiksmju. Tomēr katrs klupšanas akmens man galu galā sagādāja pakāpienu, kas mani tuvināja sirdī mītošajai patiesībai un pilnvērtīgai dzīvei.

Pirms daudziem gadiem es biju advokāts, kas dzinās pēc panākumiem un visām tos pavadošajām taustāmajām pazīmēm, domādams, ka tikai tā var iegūt nezūdošu piepildījuma sajūtu. Bet, kaut arī es strādāju arvien centīgāk un sasniedzu arvien vairāk, es aptvēru, ka nekas jau īstenībā nemainījās. Lai arī cik materiālu labumu es ieguvu, tas cilvēks, kuru es katru rītu skatīju vannas istabas spogulī, bija un palika tāds pats es nebiju ne drusciņas laimīgāks un nejutos ne drusciņas labāk, ļo vairāk es pārdomāju savu dzīvi, jo vairāk apzinājos tukšumu, kas valdīja manā sirdī. Es vairāk sāku pievērst uzmanību klusajai sirdsbalsij, kas deva norādījumus pamest izraudzīto profesiju un uzsākt nopietnu iedziļināšanos sevī. Es sāku domāt, kāpēc esmu šeit uz šīs planētas un kāda ir mana īpašā misija. Es prātoju, kāpēc mana dzīve nebija izdevusies un kādas lielas pārmaiņas nepieciešams veikt, lai es atkal būtu uz sliedēm. Es pārlūkoju galvenos uzskatus, pieņēmumus un filtrus, caur kuriem raudzījos uz pasauli, un stingri apņēmos atbrīvoties no visa neveselīgā.

Šajā intensīvās pārveides laikā es lasīju grāmatas par to, kā sev palīdzēt, par savas dzīves vadīšanu, par filozofiju un garīgumu. Es apmeklēju vienu personīgās izaugsmes semināru pēc otra. Es izmainīju savu ēdienkarti, savu domāšanu un savu uzvedību. Beigu beigās cilvēks, par kādu izveidojos, bija daudz autentiskāks, līdzsvarotāks un gudrāks par to, kāds reiz biju.

Gribu būt pirmais, kas tev pasaka, ka šajā sevis izzināšanas ceļā es vēl joprojām daudzējādā ziņā esmu iesācējs. Viena kalna virsotne man ir nākamā kalna pakāje, un sevis izpēte ir nebeidzams process. Pat tagad, kad rakstu šos vārdus, es virzos cauri vēl vienam smagam personīgās pārveides posmam un kopā ar savu pasaules skatījumu no jauna pārskatu savas pamatvērtības. Tomēr es cenšos būt laipns pret sevi. Es sev atgādinu, ka man jābūt pacietīgam un nav «jāskrien ar pieri sienā». Katra diena nes lielāku skaidrību, stingrāku pārliecību un jaunas svētības. Un tieši to man arī nozīmē visa šī skaistā dzīves norise.

Es ceru, ka grāmata «Svētais, sērfotājs un firmas prezidente» saviļņos tavu dvēseli. Ja tu patiešām vēlies «uzņemt» šo materiālu, tad ir svarīgi, lai tu to kādam mācītu. Es iesaku, lai divdesmit četru stundu laikā pēc šīs grāmatas izlasīšanas tu apsēdies un pastāsti par jauniegūto filozofiju kādam, kurš tev rūp. Tas padarīs skaidrāku tavu izpratni un palīdzēs šīs mācības integrēt dzīvē.

Es arī ceru, ka šajā grāmatā sniegto zināšanu izdzīvošana tev sagādās jautrību. Ar bērnam līdzīgu brīnuma nojausmu un aizrautību uztvert to, ko atklāsi nākamajās lappusēs, ir viens no labākajiem veidiem, kā kļūt par tādu cilvēku, par kādu, es zinu, tev paredzēts kļūt. Paldies par man dāvāto priekšrocību līdzdalīt tev šo darbu. Es novēlu, lai tava dzīve būtu prieka, miera un iespēju bagāta. Un es ceru, ka tu darīsi savu daļu, lai palīdzētu izveidot jaunu pasauli.

1. nodaļa Jauni sākumi

«Mums visiem, vai nu esam cīnītāji, vai ne, ir pa kubikcentimetram iespēju, kas laiku pa laikam pēkšņi parādās mums acu priekšā. Vidusmēra cilvēks no cīnītāja atšķiras ar to, ka cīnītājs to zina un ir modrs, apzināti gaidīdams, tāpēc, parādoties šim iespēju kubikcentimetram, tas tiek satverts.»

Karloss Kastaņeda

Nekad dzīvē nebiju izjutis tik stipras sāpes. Mana labā roka nekontrolējami trīcēja, un asinis līstot notašķīja manu sniegbalto kreklu. Bija pirmdienas rīts, un vienīgā doma, kas aizņēma manu prātu, bija tāda, ka šī nav piemērota diena miršanai.

Kamēr es nekustīgi gulēju mašīnā, mani izbiedēja notikuma vietas klusums. Pikapā, kas tikko bija manī ietriecies, neviens pat neraustījās. Cilvēki, kas bija sapulcējušies notikuma vietā, izskatījās pārbijušies. Satiksme uz ceļa bija pilnībā nobloķēta. Vienīgais, ko spēju sadzirdēt, bija lapu čaboņa blakus esošajos kokos.

Divi no aculieciniekiem piesteidzās pie manis, teikdami, ka palīdzība jau ir ceļā un lai es nekustos. Viens no viņiem satvēra manu roku un sāka lūgt: «Kungs, palīdzi šim cilvēkam. Lūdzu, sargā viņu.» Dažu minūšu laikā negadījuma vietu ielenca vesela ātro palīdzību, ugunsdzēsēju un policijas mašīnu kavalkāde ar kaucošām sirēnām. Viss šķita kā palēninātajā filmā, un mani pārņēma dīvaina miera sajūta, kad glābēji spilgts piemērs žēlastībai piespiedu kārtā metodiski uzsāka savu darbu. Es jutos kā liecinieks gandrīz vai tā, it kā es visu šo ainu vērotu no augšas.

Nākamais, ko spēju atcerēties, bija pamošanās slimnīcas palātā, kas smaržoja pēc svaigiem citroniem un hlora. Nekad neaizmirsīšu šo smaržu. Mans ķermenis bija ievīstīts dažādos apsējos un abas kājas bija ieģipsētas. Rokas man bija vienos zilumos.

Mani uzrunāja jauna, glīta medmāsa. «Mister Valentain! Nespēju noticēt, ka esat pamodies! Es pasaukšu ārstu,» viņa sacīja, neprātīgi griezdama slimnīcas iekšējā telefona ciparnīcu.

Kad viņa nolika klausuli, es izčerkstēju: «Sauc mani par Džeku,» cenzdamies izturēties ikdienišķi situācijā, kura, kā es zināju, bija nopietna. «Kur es atrodos?»

«Tu atrodies Leikvjū slimnīcā, Džek. Šī ir intensīvās terapijas palāta. Pagājušajā nedēļā tu cieti smagā satiksmes negadījumā. Atklāti runājot, tev ļoti paveicies, ka esi dzīvs.»

«Tiešām?» es bikli iejautājos.

«Mm-mja,» ar piespiestu smaidu atteica medmāsa, lūkodamās uz diagrammām gultas kājgalī. «Tu nonāci komā pēc tam, kad tev virsū uztriecās pikaps. Ātrās palīdzības mediķi, kas tevi šeit atveda, nespēja noticēt, ka esi avārijā izdzīvojis. Lai nu kā tev tagad jārūpējas tikai par to, lai sadziedētu šos nejaukos ievainojumus un lauztās kājas. Tev viss būs labi kā jau es teicu, tu esi neticami veiksmīgs jauneklis.»

Veiksmīgs nebija tas vārds, kuru es jebkad būtu attiecinājis uz sevi, taču, ņemot vērā šos apstākļus, es sapratu, ko viņa domā. Man bija paveicies, ka esmu dzīvs.

«Kāpēc es šajā palātā esmu viens pats?» paraudzījies apkārt, es skaļi prātoju. «Man nebūtu iebildumu pret kompāniju.»

«Ir pagājušas tikai dažas minūtes, kopš tu pamodies, Džek. Nomierinies un ļauj sev kādu brītiņu atvilkt elpu. Guli mierīgi. Drīz atnāks tavs ārsts, viņš par tevi bija ārkārtīgi noraizējies.»

Kad diena ritēja uz priekšu un vesels birums ārstu un medmāsu nāca mani pētīt, pārbaudīt un uzmundrināt, es sāku pilnībā aptvert, cik avārija bijusi smaga. Pikapa vadītājs uz vietas bija gājis bojā, un mans ārsts man atklāti pateica, ka viņš domājis, ka es vairs neatgūšot samaņu. «Tādu gadījumu es vēl nekad neesmu redzējis,» viņš lietišķi paziņoja.

Taču man bija tāda iekšēja sajūta, ka tas viss bija noticis kāda iemesla dēļ. Visam notiekošajam ir kāds iemesls, dzīvē nav negadījumu zinu, ka tu jau to esi dzirdējis. Bet es pats esmu sācis pieredzēt, ka mūsu brīnišķais Visums ne tikai pārsteidzoši gudri darbojas, bet ir arī ļoti draudzīga vieta. Šī pasaule vēlas, lai mēs dzīvojam diženu dzīvi. Tā vēlas, lai mēs esam laimīgi. Un tā vēlas, lai mēs gūstam uzvaru.

Klusā iekšējā balss (kura pirmo reizi parādījās tajā slimnīcas palātā un kura arī turpmāk atbalstīs mani visgrūtākajos un sāpīgākajos brīžos) paziņoja man, ka drīzumā jānotiek kaut kam lielam un ka tas, ko es piedzīvošu nākamajās dienās un nedēļās, ne tikai radikāli pārveidos manu dzīvi, bet ietekmēs arī daudzu citu dzīves. Tā teica, ka labākais man vēl tikai priekšā.

Domāju, ka daudzi no mums neieklausās šajā klusajā un tomēr gudrajā iekšējā balsī. Mums katram dziļi sirdī ir tāda vieta, kur glabājas atbildes uz dzīves nopietnākajiem jautājumiem. Mēs katrs zinām savu patiesību un to, kas jādara, lai izveidotu sev neparastu dzīvi. Lielākā daļa no mums vienkārši ir zaudējusi saikni ar šo īstās gudrības dabisko avotu tāpēc, ka mūsdienās valda pārāk liels troksnis un juceklis. Esmu uzgājis, ka tad, kad iedalu laiku klusumam, mieram un vienatnei, sāk ierunāties patiesību vēstošā balss. Un, jo vairāk esmu uzticējies tās vadībai, jo bagātāka ir kļuvusi mana dzīve.

Bija jau apmēram pīkst. 9:30 tajā vakarā, kad sanitārs manā palātā uz ratiņiem iestūma vēl vienu pacientu. Biju pateicīgs par kompāniju un tūlīt pacēlu galvu, lai paskatītos uz savu jauno biedru. Tas bija pavecāks vīrs, varbūt kādus 75 gadus vecs. Viņam bija biezi sirmi mati, moderni atglausti atpakaļ, un brūni plankumi pa visu seju, kas šķita radušies ilgstošas saules iedarbībā. No viņa vārgā izskata un apgrūtinātās elpošanas es nopratu, ka šis vīrs ir diezgan slims. Es arī pamanīju, ka viņš cieta sāpes kad sanitārs viņu pārvietoja uz jauno gultu, viņš, acis aizvēris, klusi vaidēja.

Pēc kādām desmit minūtēm viesis lēnām atvēra acis. Biju patiesi pārsteigts. Viņam bija zaigojoši zilas acis, kas bija tik skaidras un mirdzošas, ka man pār muguru pārskrēja skudriņas. Es uzreiz jutu, ka šim vīram piemīt dziļa gudrība, kāda ir reti atrodama šajā ātro risinājumu un straujā dzīvesveida pasaulē. Es jutu, ka atrodos Skolotāja klātbūtnē.

«Labvakar,» es klusā balsī cienīgi sacīju. «Izskatās, ka mēs te būsim kopā kādu laiku.»

«ļā, nav jau tā labākā vieta, kur pavadīt piektdienas vakaru, vai ne?» viņš atbildēja, silti pasmaidot. «Mani sauc Džeks,» es teicu, paceldams roku sveicienam. «Džeks Valentains. Apmēram pirms nedēļas es iekļuvu diezgan nopietnā autoavārijā, un spriedums ir tāds, ka kādu laiku es pavadīšu šajā gultā. Visu dienu jutos vientuļš, tāpēc priecājos, ka satieku jūs, kungs.»

«Es arī priecājos, ka satieku tevi, Džek. Mani sauc Kals. Pēdējo septiņu mēnešu laikā esmu pabijis daudzās šīs slimnīcas nodaļās. Mani ir pārbaudījuši, ārstējuši un vadājuši no vienas vietas uz otru vairāk, nekā es to jebkad būtu iedomājies. Ņemot vērā, kā viss notiek, es baidos, ka nekad no šejienes neiziešu,» viņš mierīgi noteica, uzmezdams skatienu griestiem. Brīdi paklusējis, viņš teica: «Es ierados šeit ar vēdergraizēm, kuras, pēc manām domām, bija radušās no kāda ēdiena. Sešas dienas vēlāk man uzsāka ķīmijterapijas kursu.»

«Vēzis?» es iejautājos, cenzdamies būt pēc iespējas iejūtīgāks.

«ļā. Kad ārsti to beidzot atklāja, viņi redzēja, ka tas jau ir izplatījies pa visu ķermeni. Tas man ir plaušās, zarnās un tagad pat galvā,» viņš sacīja, kad drebelīgi izbrauca ar labās rokas pirkstiem cauri matu ērkulim. «Nu, lai vai kā,» viņš apcerīgi turpināja, «esmu nodzīvojis lielisku dzīvi kā jau vairākums no mums. Es uzaugu lielā nabadzībā, māte mani audzināja viena pati. Bet cik cildena sieviete viņa bija.»

«Manējā arī,» es iestarpināju.

«Es katru dienu domāju par savu māti,» Kals atbildēja. «Viņa bija iejūtīga, bezbailīga un stipra kā rūdīts tērauds. Viņa man ticēja kā neviens cits un iedrošināja izvirzīt augstus mērķus un sapņot lielus sapņus. Viņai pret mani bija patiesa beznosacījuma mīlestība un tā ir vienīgā īstā mīlestība, Džek. Tas liek man domāt par to, ko reiz rakstījis Viktors Igo: «Dzīvē augstākā laime ir pārliecība, ka mūs kāds mīl.» Un jā gan, šī neparastā sieviete mani tiešām mīlēja. Tu taču neiebilsti, ka pastāstu tev savu stāstu, vai ne?»

«Nē, it nemaz,» es atbildēju. «Īstenībā esmu saintriģēts.»

«Labi. Man bērnība bija pavisam vienkārša, taču jautra. Vasaras es pavadīju, pliks peldēdamies dīķī, un ziemas es pavadīju sprēgājoša kamīna priekšā, stāstīdams stāstus un lasīdams lieliskas grāmatas. Māte mācīja mani mīlēt grāmatas.»

«Es arī mīlu grāmatas,» es ierunājos. «Skola man diez ko nepatika, bet grāmatas man ir mīļas.»

«Ar mani bija ļoti līdzīgi. Kā to tik gudri piezīmējis izcilais domātājs Jūda ibn Tibons: «Padari grāmatas par saviem biedriem. Ļauj, lai tavas kastes un plaukti kļūst tev par izklaides parkiem un dārziem »»

«Burvīgi vārdi, Kal.»

Viņš turpināja. «Skola mani garlaikoja, bet grāmatas man deva lielu stimulu. Nekad neaizmirsīšu, ka māte teica, ka vienai grāmatā izlasītai domai ir spēks izmainīt manu dzīvi. Taču īstenība ir tāda, viņa teica, ka mēs nezinām, kurā grāmatā atrodas tā doma, kas vadītu mūs pie atmodas! Mans pienākums, viņa mēdza man teikt ar nepārprotamu mīlestību, bija nepārtraukt meklēt šo grāmatu. Un, kad es to atrastu, tad man vajadzēja būt tik drosmīgam, lai rīkotos saskaņā ar to domu tā, lai manā dzīvē parādītos rezultāts. Un, Džek, tā kā tev arī patīk lasīt grāmatas, es tev pateikšu vēl vienu īsu citātu par lasīšanas spēku.»

«Katrā ziņā.»

««Grāmatu pirkšana lielākos daudzumos, nekā tu spēj izlasīt, ir nekas cits kā dvēseles tiekšanās pretī bezgalībai, un šī kaisme ir vienīgais, kas paceļ mūs augstāk par dzīvniekiem, kuri iet bojā.» To teicis Edvards Nortons man tas bija jāmācās vidusskolā,» Kals piebilda, iegrozīdamies gultā ērtāk.

«Šā vai tā, bet, kļuvis nedaudz vecāks, es aizbraucu uz kara skolu, lai gūtu tālāku izglītību un apmācību. Māte negribēja, ka es dodos prom, bet es saņēmu stipendiju un tā patiesībā bija mana biļete ārā no nabadzības, kurā es uzaugu. Pēc tam es devos uz koledžu un tur pašā pirmajā dienā studentu pilsētiņā iemīlējos astoņpadsmitgadīgā mīļumiņā ar zeltainiem matiem un ziloņkaula krāsas ādu. Es satiku viņu vēstures lekcijā, un tā patiešām bija mīlestība no pirmā acu uzmetiena. Es vienkārši zināju, ka mums paredzēts būt kopā. Ak Dievs, es mīlēju Greisu viņa bija tik nevainīga un jauka. Nekad nebūtu varējis iedomāties lieliskāku cilvēku, ar kuru kopā ceļot pa dzīvi.»

«Manu māti arī sauca Greisa,» es piebildu.

«Skaists vārds, vai ne, Džek?»

«Jā.»

«Pēc tam kad mēs ar Greisu apprecējāmies, mums piedzima bērns, puisītis. Es tā mīlēju šo bērnu. Tas mums bija ļoti īpašs laiks. Mums bija jautrība, smiekli, mīlestība labākais, kas dzīvē ir. Ap to laiku es arī nolēmu izmēģināt savu roku biznesā, izveidojot kokmateriālu uzņēmumu, kas apgādāja daudzus lielus līgumslēdzējus. Tas bija liela ekonomiskā uzplaukuma laiks un pie mums bija celtniecības bums. Vairāku gadu laikā es sapelnīju kaudzi naudas miljoniem dolāru un dzīve, kādu mēs ar Greisu un mūsu dēlu sākām dzīvot, bija tieši tāda kā pasaku grāmatā. Pilnīgi kā sapnis, es teiktu,» Kals piezīmēja, papurinādams galvu, it kā viņš pats nespētu tam noticēt.

«Bet, jo vairāk es sāku pelnīt, jo vairāk mani pārņēma darbs. Es kļuvu izklaidīgs un mazāk rūpējos par ģimeni. Saka, ka, caur dzīvi ejot, mums jāžonglē ar daudz dažādām bumbiņām. Dažas bumbiņas, kā, piemēram, tā, kas simbolizē karjeru, ir izveidotas no gumijas. Ja tās nokrīt zemē, tām piemīt spēja atlekt atpakaļ. Bet dažas bumbiņas ir darinātas no stikla tām līdzinās ģimene. Ja zemē nokrīt šāda bumbiņa, tā nelec atpakaļ. Tieši tādu kļūdu pieļāvu es. Nauda man tikai visu sarežģīja un aizveda pa nepareizo ceļu. Es pazaudēju no redzesloka savas augstākās vērtības un īstās prioritātes. Es netuvinājos savai ģimenei, bet gan attālinājos no tās. Kopš tā laika esmu atklājis, ka bagātākais cilvēks pasaulē nav vis tas, kuram visvairāk pieder, bet gan tas, kuram vismazāk vajag. Pagāja ilgs laiks, līdz es sapratu šo mācību. Un, ak vai, es par to samaksāju krietnu cenu.»

Es uzmanīgi klausījos, pilnīgi iegrimis šī cilvēka stāstā, kurš tik vaļsirdīgi man stāstīja par dzīvē pieredzēto. Arī es biju uzaudzis bez tēva, tāpēc es tik aizrautīgi gribēju dzirdēt Kala domas par stipras ģimenes nozīmīgumu. Es ilgojos pēc saiknes ar tēvu, kuru īstenībā nekad nebiju pazinis, un vienmēr biju jutis, ka šī nepilnīguma dēļ manai dzīvei iztrūkst kāds liels posms. Es arī jutu skumjas, kas uzpeldēja, pateicoties faktam, ka, lai gan biju relatīvi jauns, es vēl joprojām nebiju saticis sievieti, kuru varētu ielaist savā dzīvē un izveidot ģimeni. Tās bija ilgas, kuras es iepriekš nebiju apjautis.

«Lai nu kā,» Kals aizgūtnēm turpināja, «mūsu ražotnei pienāca grūti laiki, kā jau tie allaž dara, un es zaudēju visu savu bagātību. Es, Džek, nesaku, ka zaudēju daļu naudas un daļu no īpašumiem. Es saku, ka mēs dažu nedēļu laikā pazaudējām visu. Greisa to ļoti smagi pārdzīvoja un nebeidzami raizējās par mūsu galēji grūto stāvokli. Taču mēs bijām stipri un kopīgi centāmies darīt visu iespējamo, lai uzbūvētu dzīvi no jauna.

Mans bizness bija ievērojami samazinājies, un mēs ar Greisu pārgājām uz daudz vienkāršāku dzīvesveidu. Tas mums abiem bija arī lielu personīgu pārdomu laiks. Neveiksmes bieži tā rīkojas ar cilvēkiem. Tās atmodina mūs tam, kas mēs patiesībā esam un ko mēs īsti gribam, un tās izpurina mūs ārā no pašapmierinātības. Un, kaut arī dzīve, no ekonomiskā viedokļa raugoties, nebija ērta un mūsu attiecībās joprojām bija problēmas, es lielā mērā augu kā cilvēks. Faktiski tajā laikā piedzīvotais posts nostādīja mani uz sevis izzināšanas un personības izaugsmes ceļa, pa kuru es eju līdz pat šai dienai. Tas pilnībā izmainīja manu dzīvi.»

«Un kas notika tālāk, Kal?» es patiesi ieinteresēts jautāju, neņemdams vērā to, ka kļuva vēls un slimnīcā tika izslēgts viss apgaismojums.

«Es kļuvu par filozofu,» atskanēja vienkārša atbilde.

«Par filozofu? Un kas notika ar tavu biznesu? Un kas notika ar Greisu un tavu dēlu?»

«Filozofija nozīmē «gudrības mīlestība». Es cenšos tev pateikt, Džek, ka gudrību es iemīlēju tikpat ļoti, cik ļoti es mīlēju pašu dzīvi. Es augām dienām pārdomāju dzīves jēgu un apcerēju tās nopietnos jautājumus. Lietas, kurām es agrāk veltīju visu savu uzmanību, tagad sāka izskatīties nenozīmīgas. Skumji, bet mēs ar Greisu atsvešinājāmies vēl vairāk un beigu beigās pašķīrāmies. Daži cilvēki uzskata, ka attiecības mūsu dzīvē ienāk kā uzdevums. Dažas no tām ilgst pāris nedēļu, dažas visu dzīvi, bet tās visas ienāk mūsu dzīvē, lai sniegtu lielas mācības, kas domātas, lai skubinātu mūs uz personības izaugsmi. Zinu vien to, ka es ļoti daudz ko iemācījos no tā laika, ko pavadījām kopā. Nelaimīgā kārtā Greisa aizgāja, paņemot sev līdzi mūsu dēlu, un es nekad vairs viņus abus nesatiku. Tas mani satrieca,» Kals sacīja, balsij iedreboties. «Kad tas notika, kaut kas manī nomira. Man joprojām ir grūti sev piedot to, ko izdarīju, sagraudams ģimeni. Un, ak Dievs, kā es ilgojos pēc sava bērna.

Pēdējais, ko dzirdēju par Greisu, bija tas, ka viņa devusies uz valsts otru malu un centusies mūsu dēlu uzaudzināt ar saviem ierobežotajiem līdzekļiem. Es centos nezaudēt kontaktu ar viņu un izlīdzēt viņai, bet es zināju, ka viņas sirds bija salauzta un ka, būdama lepna, viņa negribēs par mani ne dzirdēt. Ģimenes zaudēšana tā tiešām bija lielākā kļūda manā dzīvē. Sieva un dēls sniedza man tik īpašus laimes mirkļus, kurus es nepamanīju, līdz bija jau par vēlu. Taču mūsu lielākās kļūdas sevī ietver arī lielākās mācības. Tagad esmu gudrāks. Man šķiet, ka īstā meistarība dzīvē ir atskatu pārvērst par tālskatu, kas atklāj ieskatu.»

«Tu to jauki pateici, Kal. No tevis teiktā es saprotu, ka dzīvē ir svarīgi ļaut, lai mūsu pagātne mums kalpo. Pareizi?»

«Labi teikts. Tieši tā. Nav nekā nepareiza, ja pieļaujam kļūdu, tādā veidā jau cilvēki aug. Mēs esam iecerēti, lai kļūdītos, jo kļūdas sevī ietver izaugsmi. Mums tikai nevajadzētu atkal atkārtot to pašu kļūdu. Pārvērt savas ievainojuma sāpes par zināšanām, vai arī, kā tu teici, ļauj, lai tava pagātne tev kalpo.

Kad Greisa ar mūsu dēlu bija aizgājusi, es savukārt vēl vairāk iedziļinājos sevī, uz vairākiem gadiem noslēgdamies no pasaules un nopietni nodarbodamies ar pašanalīzi un savas iekšējās pasaules izpēti. Es kaismīgi vēlējos izzināt, kas es esmu kā cilvēks un kāpēc mana dzīve bijusi tāda, kāda bija. Pasaulē, kurā vairākums cilvēku dzīvi dzīvo no ārpuses, es dzīvoju no iekšpuses. Pasaulē, kurā cilvēki bēg prom no savām bailēm, es devos tām pretim. Un tas, ko ieraudzīju savas sirds dziļumos, bija kas neiedomājams.»

«Vai vari man pastāstīt, ko tu sevī ieraudzīji?» es dedzīgi iejautājos, tverdams katru Kala vārdu.

«Ļaušu tev to pašam uzzināt, dēls,» viņš atbildēja, uzjundīdams manu jau tāpat kvēlo ziņkāri. «Redzi, mums visiem ir jāveic savs iekšējais darbs. Tā ir mūsu lielākā atbildība. Izmeklēt sevi un iepazīt savu patieso «es» savu īsto patību un visu, kas vien tu kā cilvēks esi, tas ir dzīves galvenais mērķis. Iepazīt sevi arvien vairāk tā, lai tu varētu būt kas vairāk pasaulei, tas ir dzīves pamatceļojums. Redzi, īstos panākumus dzīvē rada iekšējais darbs.»

«To es labi saprotu.»

«Esmu sapratis, ka vērtīgākie dārgumi, kādus vien cilvēks jebkad atradīs, ir tie, kas apslēpti viņa sirdī. Lielākās dzīves dāvanas ir iekšējās pasaules dāvanas, kas atklājas tikai tiem cilvēkiem, kuriem ir drosme ieskatīties dziļāk savā dzīvē.»

Es brīdi apdomāju viņa teikto. «Es diemžēl, Kal, nekad neesmu nodarbojies ar personības izaugsmi. Es strādāju reklāmas aģentūrā, tāpēc savu laiku pavadu korporatīvajā pasaulē. Tur viss saistīts ar naudas pelnīšanu un labu izskatu. Es nelepojos ar to, kā darbība noris manā pasaulē, bet es esmu iemācījies spēlēt šo spēli. Un es to spēlēju diezgan labi. Man ir lieliska mašīna vai vismaz bija. Man ir dzīvoklis jaunuzceltā mājā un kolosāli draugi. Taču dienas beigās es joprojām nejūtos laimīgs. Man kaut kas pietrūkst. Es tiešām saprotu, ko tu saki par panākumiem, ka tos rada iekšējais darbs, ļa es būtu apmierināts ar sevi, es zinu, ka justos daudz apmierinātāks ar dzīvi. Tad nu kā lai iesāku šo «iekšējo darbu», kā tu to dēvē?»

«Tu vari sākt ar sava mirstīguma apzināšanos, Džek. Vai zini, domas par nāvi ir dzīvi apstiprinošas.»

«Tiešām?»

«Protams. Tikai dziļi un emocionāli apzinoties to, ka mūsu dzīve ir īsa un laiks ir ierobežots, mēs spējam dzīvot pilnvērtīgi un izbaudīt nomoda brīžus. Ja tev būtu atlicis viens gads, ko dzīvot, varu derēt, ka tu to nodzīvotu pilnīgi citādi, nekā to dari pašreiz. Tu gribētu būt drošs, ka esi dzīvojis tā, lai vēlāk nav ko nožēlot; tu izmantotu iespējas; tu riskētu atvērt savu sirdi mīlestībai; un tu dzīvotu ar neapslāpējamu kaismi, lielu aizrautību un nešaubīgu koncentrēšanos uz vērtīgo.»

«Ko tu ar to domā «koncentrēšanās uz vērtīgo»?» es ieprasījos.

Kals lēnām piecēlās sēdus un paņēma zīmuli, kas atradās uz galda blakus gultai.

«Dzīvo tā, kā šis zīmulis, un tava dzīve būs lieliska,» viņš pārliecinātā balsī teica. «Pārāk daudzi no mums dzīvo kā noapa)oti zīmuļi. Mums vajag padarīt asāku savu fokusu un dzīvot saskaņā ar mērķi gluži tā, kā to dara zīmulis. Tā tu modelē un pēc tam sev izveido neparastu dzīves pieredzi. Rakstnieks Mišels Eikēms de Montēņs to izteicis šādi: «Cilvēku diženākais un slavenākais mākslas darbs ir dzīvot saskaņā ar mērķi. Visas pārējās lietas ir nekas vairāk kā balsti un pielikumi.» Redzi, Džek, lielākā daļa no mums dzīvo tā, it kā mums piederētu visas pasaules laiks. Mēs liedzam sev iemīļotas aizraušanās un atliekam savus sapņus. Bet dzīve īstenībā ir trausla dāvana, un to ir jādzīvo tieši tagad. Neviens no mums nezina, cik rītdienas mums atlikušas. Tici man, ka es tev saku.»

«Es ticu,» es no sirds atbildēju, apjauzdams, cik svarīga šī mācība bija manam jaunajam draugam.

«Koncentrējies uz lietām, kam tavā dzīvē tiešām ir nozīme. Tagad, kad esmu vecāks un gudrāks, esmu atklājis,

ka tās lietas, ko reiz dzīvē uzskatīju par svarīgām, īstenībā ir mazsvarīgi sīkumi. Un visas tās lietas, kuras es agrāk uzskatīju par mazsvarīgiem sīkumiem, izrādījās svarīgas tādas, kam faktiski ir vislielākā nozīme.»

«Un kā tad es varu sākt apzināties savu mirstīgumu?»

«jautā sev Beigu jautājumus,» atskanēja skaidra atbilde.

«Beigu jautājumus? Man tādi nav zināmi, Kal. Par ko tu runā?» Es piecēlos gultā sēdus, galīgi pārsteigts par vārdiem, ko dzirdēju no šī vienreizēji interesantā un nedaudz noslēpumainā vīra.

«Kad tu gulēsi uz nāves gultas un vilksi pēdējos elpas vilcienus, tad tavu domu priekšplānā izvirzīsies tikai trīs jautājumi. Tos tad es arī saucu par cilvēka Beigu jautājumiem. Un, tā kā tie būs vissvarīgākie izvērtējumi tavas dzīves noslēgumā, tad kāpēc gan nepavingrināties drošsirdībā, pieņemot tos par vissvarīgākajiem izvērtējumiem jau šodien?»

«Un tie jautājumi ir?» es vaicāju, nojauzdams, ka tas, ko grasījos uzklausīt, varētu izmainīt manu dzīvi.

«Tie ir pavisam vienkārši: «Vai esmu gudri dzīvojis?»,«Vai esmu labi mīlējis?» un «Vai esmu diženi kalpojis?»»

«Vai tu, lūdzu, katru no tiem varētu paskaidrot?» es dedzīgi jautāju. «Zinu, ka ir jau vēls, bet šī informācija man tiešām varētu visu izmainīt.»

«Džek, lai gan man vajag pagulēt, es saprotu tavu entuziasmu. Nemaz nešaubos, ka mēs abi esam savesti kopā kāda iemesla dēļ. Tieši tā jau pasaule darbojas. Ikviens, kurš ienāk tavā dzīvē, ierodas pie tevis tieši tajā brīdī, kad tev visvairāk nepieciešams iemācīties to, ko tas atnācis tev mācīt.»

«Tam es ticu.»

«Šī pasaule ir ļoti gudra vieta, un mūsu dzīve noris saskaņā ar virkni dabas likumu, kas visi ir izcili. Mēs domājam, ka pār mūsu dzīvi valda notikumu sakritība un ka cilvēki, kas mūsu dzīvē ienāk un no tās iziet, dara to tikai nejaušības dēļ. Nekas nevar būt tālāk no patiesības. Pasaulē nav nekāda haosa, bet gan kārtība. Nav nekādu nejaušu apstākļu sakritību nekad. Mūsu dzīvi nenosaka veiksmes un neveiksmes, het gan gudrs process, kas domāts tam, lai palīdzētu mums attīstīties par diženākiem cilvēkiem.»

«Kā tu to zini?»

«Vienkārši zinu. Un arī tu zināsi,» Kals pārliecināti paziņoja.

«Interesanti,» es, domās iegrimis, noteicu.

«Tu esi piedzimis, lai sniegtu savas dāvanas pasaulei. Bet viss ir izveidots tā, ka, pirms tu kā cilvēks spēj mirdzēt un es domāju pa īstam mirdzēt -, tev ir jāveic iekšējais darbs, par kuru runāju jau iepriekš. Tev jāiepazīst sevi; tev jāaplūko savi ierobežojošie uzskati un jāpārrada tie. Un tev jāizanalizē savi kļūdainie pieņēmumi attiecībā uz to, kas tu kā cilvēks vari būt, kas tev var piederēt un ko tu vari darīt, un tad sāc tos izlabot. Tev jāsāk apzināties, kādi ir tavi vēsturiskie reakciju modeļi dažādos tavas dzīves scenārijos, un tie jāpārveido. Un tev jāķeras klāt savām bailēm un jāiziet tām cauri. Tad tu spēsi atvērt savu sirdi un vairāk rūpēties par citu cilvēku laimi nekā par savējo. Un, tā darīdams, lai arī cik ironiski tas būtu, tu kļūsi laimīgs.»

«Tātad tas viss ir izveidots ļoti metodiski,» es secināju, apkopodams pamācību, kuru nupat biju uzklausījis. «Pasaulei ir grandiozs nodoms un kārtība tā īstenošanai.

Šķiet, ka vispirms man būtu jāsaprot dabas likumi, kas to pārvalda?»

«Jā, dēls,» Kals atbildēja, ļoti apmierināts ar manu atvērtību viņa dzīves filozofijai. «Kad būsi saskaņā ar šiem likumiem, tu piekļūsi savam autentiskajam spēkam. Tu kļūsi par dabas spēku, un tava dzīve no cīņu vietas pārtaps par vietu, kurā ir miers un pārpilnība. Tu kļūsi par to, par ko vienmēr esi sapņojis kļūt. Tu tīri dabiski, bez pūlēm piesaistīsi savai dzīvei visu, pēc kā tava sirds jebkad ir ilgojusies. Tava dzīve sāks darboties gandrīz vai tā, it kā atrastos maģijas varā.»

Es brīdi pārdomāju dzirdēto un tad teicu: «Es tomēr prātoju, ar ko tieši man vajadzētu sākt. Atzīšos, ka pašlaik man tiešām ir grūts laiks. Es vairs nezinu, kas es esmu, un manī ir urdoša vēlme padarīt savu dzīvi labāku. Nesen es pārtraucu attiecības ar savu draudzeni. Es neciešu savu darbu. Mēneša beigās man nekad nav necik naudas atlicis, kaut arī es labi pelnu. Un vēl man šķiet, ka man kaut kur sirds dziļumos nerimstoši sāp.»

«Uzticies tām sāpēm, dēls.»

«Kā, lūdzu?» es pārprasīju, nebūdams drošs, ka esmu sadzirdējis viņu pareizi.

«Uzticies tām sāpēm,» Kals atkārtoja. «No saviem skolotājiem esmu mācījies, ka tikai tad, kad mēs izpētām tās sajūtas un sirds ilgas, no kurām lielākā daļa no mums izvairās, mēs atrodam svarīgākās atbildes. Mūsu sajūtas dāvā mums neaptverami lielu gudrību un ietver sevī mūsu zemapziņas zināšanas. Un zemapziņa ir mūsu saikne ar Visuma viedo gudrību. Mūsu apziņa ir samērā ierobežota, bet zemapziņas domu pasaule ir bezgalīga.

Redzi, lielākā daļa no mums noliedz savas sajūtas. Tā N.ihicdrība mūs ir mācījusi darīt. Mēs jau kopš bērnības atdalām sevi no savām sajūtām. Mums saka, lai neraudam; mums saka, lai nesmejamies pārāk skaļi; un mums saka, ka nav pareizi būt bēdīgam vai pat izjust dusmas. Taču mūsu Nil jūtas nav nedz pareizas, nedz nepareizas tās vienkārši ir mūsu sajūtas, neatņemama cilvēka pieredzes sastāvdaļa. Noliedz tās un tu sāksi aizslēgt savu iekšējo pasauli. Turpini 10 darīt un tu zaudēsi saikni ar savu patieso būtību. Tu saksi dzīvot tikai ar prātu un pārstāsi just emocionāli.»

Kals uz brīdi apklusa un ieskatījās man acīs. «Es varētu saderēt, Džek, ka vienīgais, ko tu augu dienu dari, ir domā, •lomā, domā. Tavs prāts ir nepārtraukti tarkšķošs automāts, un tev nav nekāda iekšējā miera. Tu esi pārtraucis dzīvot pašreizējā brīdī un sajust, kā tas ir būt dzīvības pārpilnam I ii esi pārāk aizņemts ar dzīvošanu pagātnē vai nākotnē. Vai domāji, ka prāts reti kad dzīvo pašreizējā brīdī? Tas vienmēr raizējas par pagātni vai arī domā par nākotni. Taču tās lietas nav īstas. Vienīgā īstā lieta ir brīdis, kas atrodas tavā priekšā. Nepalaid to garām, jo tieši tajā atrodas tava dzīve.»

«Taisnība,» es noteicu, izdvesdams dziļu nopūtu. Šī vīra vārdi atspoguļoja patiesību sirds dziļumos es to jutu. «Tas viss kļūst arvien saprotamāks,» es piezīmēju. «Kaut vairāk cilvēku dzirdētu to viedo gudrību, kuru tu man sniedz, un atvērtu acis, lai to ieraudzītu. Tad pasaule būtu daudz labāka.»

«Viņi to saņems, kad būs tam gatavi. Kā teikts senajā parunā: «Skolotājs parādās tad, kad skolnieks tam gatavs.» Tu jau zini, nav jēgas skriet ar pieri sienā.»

«Domāju, ka šodien pasaulē vienkārši ir pārāk daudz cinisma,» es atbildēju. «Mēs vairs neticam lielajiem sapņiem, kādi mums bija bērnībā. Mēs neticam, ka spējam izveidot tādu dzīvi, kādu vēlamies. Mēs nedomājam, ka ar savu darbību tiešām spējam ienest kādas pārmaiņas.»

Kals piekrītoši pamāja ar galvu. «Un tieši tāpēc tik daudzi no mums ir iestrēguši. Mūsos mīt fenomenāls spēks; mēs tikai esam zaudējuši tam piekļuvi. Viens no šīs problēmas iemesliem ir bailes. Iespējas, kādas mums pieejamas dzīvē, ir patiesi apbrīnojamas. Brīnumi, kādus mēs dzīvē spējam radīt, kad esam saskaņā ar dabas spēku, ir tik tiešām pārsteidzoši.

Taču līdz ar šo potenciālu nāk arī zināma atbildība … un tas mūs biedē. Tāpēc mēs neticam sev. Mēs noliedzam savu spēku un aizsprostojam ceļu uz mums paredzētās neparastās dzīves sasniegumiem.»

«Gandrīz tā, it kā mēs paši sevi sabotētu. Mēs bēgam prom tieši no tā, ko visvairāk vēlamies.»

«Tieši tā mēs darām. Mēs aizbildināmies ar to, ka esam nenozīmīgi, un rīkojamies tā, it kā mēs nebūtu nekas īpašs. Mēs aizveram acis uz to, kā pasaule īstenībā darbojas, un tādēļ mēs neuzticamies dabas likumiem, kas to pārvalda. Bet šie likumi sāk darboties tavā dzīvē tikai tad, kad tu kā cilvēks tiem pilnīgi uzticies. Tie nedarbojas, ja tu netici, ka tie darbosies. Lai iegūtu pilnvērtīgu dzīvi, katram no mums ir jāveic fundamentālas pārmaiņas domāšanā. Varbūt pat vēl svarīgāk katram no mums ir jāveic fundamentālas pārmaiņas sirdī. Un tās sākas ar uzticēšanos tiem dabas likumiem, par kuriem tev stāstu.»

«Tātad vispirms man vajadzētu uzticēties tam, ka šie likumi darbojas, un tie darbosies?»

«Jā. Te jārīkojas nedaudz līdzīgi kā ar kamīnu. Pirms tu liec pie karstuma, tev kamīnā jāieliek pagales. Sēdēšana pie tukša kamīna tevi nekādi nesasildīs. Vairākums cilvēku neuzticas viņi netic ne tam, cik lielisks ir Visums, ne arī 1.un, cik viņiem tajā skaista loma. Tāpēc viņu dzīvēs nav nekādas maģijas. Tas tādēļ, ka viņi nesaprot, kā pasaule ilarbojas, un arī tādēļ, ka viņi vairs nav līderi.»

Šī piezīme mani samulsināja. «Ko tu ar to gribi teikt?»

«Apgaismības sākums, mērķis, uz kuru katram cilvēkam vajadzētu tiekties, ir iekšējā vadīšana. Vadīšana ir daudz kas vairāk nekā tas, ko biznesmeņi darbā dara. Vadīšana sevī ietver atbildības sajūtu, pašatklāsmi un vērtības ienešanu pasaulē ar savas personības palīdzību. Pārāk daudzi savu laiku tērē, vainojot citus visās savas dzīves neveiksmēs. Mēs vainojam savu dzīvesdraugu par nelaimīgo ģimenes dzīvi; mēs vainojam priekšnieku par nepatikšanām darbā; mēs vainojam svešinieku uz ielas, ka tas mūs sadusmojis; mēs vainojam vecākus, ka tie likuši mums apmierināties ar pieticību. Vainīgs, vainīgs, vainīgs. Bet cilvēku vainošana nav nekas cits kā sevis attaisnošana. Uzvelt citiem vainu par savu pašreizējo dzīves kvalitāti ir skumjš dzīvesveids. Tā darīdams, tu tēlo upuri.»

«Tiešām?»

«Protams, ļo, tā dzīvodams, tu īstenībā visiem saki, ka tev nav spēka vadīt savu dzīvi. Ar to tu liec saprast, ka, lai tava dzīve mainītos, ir jāmainās tavam dzīvesdraugam vai tavam priekšniekam, vai arī svešiniekam uz ielas. Tas ir ļoti

vārgulīgs dzīvesveids. Kur tad tādā dzīves filozofijā paliek vadīšanas aspekts?» pieaugot jūtu spēkam, Kals runāja arvien skaļākā balsī. «Savu dzīvi tu vari pacelt augstākā līmenī, ja rīkosies kā līderis un uzņemsies pats vadīt savu dzīvi. Tajā brīdī, kad tu ieskatīsies spogulī un no visas sirds sev teiksi: «Lai izmainītos mana dzīve, ir jāizmainās man,» tajā brīdī tu izaugsi un nostāsies uz ceļa, kas aizvedīs tevi uz pilnvērtīgu dzīvi.»

«Interesanti, kāpēc tā?»

«Tāpēc, Džek, ka tajā brīdī tu ņemsi savu dzīvi pats savās rokās,» ar aktierisku talantu paceldams rokas gaisā, dedzīgā aizrautībā sacīja Kals. «Tu uzņemsies atbildību par likteni, kas tev dāvāts. Tu pārstāsi pretoties dzīvei un pieņemsi to, kas ir. Tu pieskaņosies nemainīgajiem dabas likumiem, par kuriem tev tagad stāstu, likumiem, kas vienmēr jau no laika gala noteikuši to, kā dzīve darbojas. Tu atgūsi savu spēku.»

Kals apklusa un dziļi ielūkojās man acīs. «Norādi uz mani ar pirkstu, dēls,» viņš sacīja.

«Ko?»

«Nu, izdari tā,» viņš stingrā balsī teica.

Es pacēlu roku un ar pirkstu norādīju uz savu vienreizēji ekscentrisko istabas biedru.

«Ko tu redzi?» viņš pasmīnēja.

«Šķiet, ka man āda lobās,» es godīgi atbildēju.

«Nē, dēls. Domā dziļāk, kas arī mums visiem būtu vairāk jādara, ceļojot caur dzīvi. Pārdomas ir gudrības māte. Nu, labi, tātad tu ar vienu pirkstu rādi uz mani, bet uz ko rāda pārējie pirksti?»

Kala vienkāršais, tomēr efektīgais piemērs atstāja uz m.mi spilgtu iespaidu. Viņa doma man bija skaidra: uz katru pirkstu, ar kuru mēs rādām uz citiem, ir trīs pirksti, kas norada uz mums. Es izstāstīju viņam savu atskārsmi.

«Nu, tagad tu saprati!» viņš priecīgi izsaucās. «Beidz Vilinot citus par visām lietām, kas tev savā dzīvē nepatīk. Ieskaties spogulī un atgūsti atbildību par savu dzīvi. Ar to ,ii i s.ikas izmaiņas cilvēkā un savas dzīves vadīšana.»

Es uzsmaidīju viņam. «Labi, es sapratu tavu viedokli.» lis brīdi pārdomāju Kala viedo gudrību un pamācības. Tad i". sacīju: «Tu domā citādāk nekā vairākums cilvēku.»

«Es zinu. Tas tāpēc, ka es redzu vairāk nekā vairākums

i llvēku. Un tas nav tāpēc, ka es būtu labāks par pārējiem, i.is ir tāpēc, ka esmu mācījies no pašiem labākajiem,» Kals pazemīgi atbildēja.

«Kā tu to domā?»

«Tas man liek aizdomāties par to, ko reiz teicis klasiskās li/.ikas tēvs Izaks Ņūtons: «Ja esmu spējis redzēttālāk nekā t iti, tad tikai tāpēc, ka esmu stāvējis uz pleciem milžiem.» Kedzi, man ir bijusi tā laime savā dzīvē satikt dažus nepai,īstus padomdevējus. Viedās zināšanas, ko tev tagad stāstu, nav manis paša.»

«Tiešām?»

«Nav gan. Es tās apguvu pie trīs skolotājiem, trīs neparastiem cilvēkiem, kuri pārveidoja manu dzīvi. Man par visu jāpateicas viņiem.»

«Vai es varu ar viņiem satikties?» es ieinteresēts jautāju.

«Protams, ka vari pat drīzāk, nekā tu domā. Viņi būs tie, kas tev izskaidros, ko nozīmē Beigu Jautājumi, uz kuriem

tev netieši norādīju iepriekš. Viņi būs tie, kas sniegs tevļ atbildes, kuras tu meklē. Viņi ir vislabākais man zināmais ļ viedu mācību avots par to, ko nozīmē būt īstam savas dzīves vadītājam un dzīvot saskaņā ar dabas likumiem. Viņi ir] Skolotāji. Es esmu tikai skolnieks.»

Šajā brīdī Kals sāka klepot. Tas sākās ar nelielu ieklepoļ šanos, bet ātri vien pārauga akūtā lēkmē. Viņa seja kļuva ļ sarkana un pār pieri tecēja sviedru tērcītes.

«Ak Dievs, Kal! Vai man pasaukt medmāsu?» es nobažījies jautāju.

«Nē, viss būs labi,» viņš sēcošā balsī atteica, izskatīdamies bāls kā nāve. «Šķiet, man tagad tiešām vajag nedaudz pagulēt. Es apsolu, ka rīt tev būs liela diena varbūt pat līdz šim lielākā. Tā varētu būt tavs jaunais sākums,» viņš nepārliecināti piebilda, un viņa acis mirdzēja kā zvaigznes aukstā ziemas naktī.

«Bija liels prieks tevi satikt, Džek,» Kals turpināja. «Kā jau teicu, tam bija lemts notikt šim skaistajam iepazīšanās brīdim. Mēs šovakar ienācām viens otra dzīvē kāda iemesla dēļ. Tā jau tā pasaule darbojas,» viņš pasmaidot teica, un, apgriezies uz otriem sāniem un pārvilcis segu pār pleciem, viņš klusi iesmējās. «Tā jau tā pasaule darbojas,» viņš atkārtoja. «Dzīve tik tiešām ir skaista.»

Uz brīdi palātā iestājās klusums.

«Ak, jā, starp citu, dēls,» viņš liegi piebilda, «es mīlu tevi.»

2 . nodaļa Nostāšanās uz ceļa

«Dzīvot ar sirdi, kuru atstājam neievērotu, nenozīmē nomirt.»

Tomass Kcmpbcls

Kad nākamajā rītā pamodos, manu seju apspīdēja spoži saules stari. Es jutos daudz labāk un, kaut arī /māju, ka paies vēl kāds laiks, pirms pilnībā atlabšu, manī liija jaunatrasta cerības sajūta. Es sapratu, ka, lai arī kas notiktu, ar mani viss būs kārtībā.

Pagājušā vakara saruna ar Kalu šo vienreizējo un aizi aujošo cilvēku bija iedvesusi manī prieku, kādu jau gadiem Ilgi nebiju izjutis. Viņa viedā gudrība un filozofija par to, kā noris mūsu dzīve, bija patiešām ievērības cienīga. Un es nespēju vien sagaidīt, kad viņš iepazīstinās mani ar trim skolotājiem, kas bija pārveidojuši viņa dzīvi.

Kaut arī es domāju, ka tas bija dīvaini, ka viņš, laizdamies miegā, bija teicis, ka mīl mani, es pieņēmu, ka tas vienkārši ir vēl kāds no viņa paradumiem, lai dzīvotu vērtīgāku dzīvi un parādītu autentisku vadīšanas prasmi. Nespēju vien sagaidīt, kad varēšu turpināt mūsu sarunu un ko vairāk iemācīties no šī cilvēka, pret kuru es tik ātri biju sācis izjust dziļu cieņu.

«Labrīt, Kal,» es entuziasma pilns sacīju, kā kaķis izstaipīdamies savā standarta formas slimnīcas gultā. «Šī mums abiem būs lieliska diena, draugs.»

Kals bija pagriezies uz otru pusi un neatbildēja.

«Ei, Kal, pulkstenis ir jau desmit laiks mosties. Neliec taču man iet tevi modināt,» es draiski sacīju.

Bet Kals nekustējās. Man pakrūtē pēkšņi iesvēla nelabums, galva sareiba un es sāku baidīties no paša sliktākā. «Māsiņ!» es iebrēcos. «Man ātri vajag palīdzību, lūdzu!»

Palātā iemetās trīs medmāsas.

«Man šķiet, Kaļam kaut kas noticis! Vakar vakarā viņam viss bija labi, līdz viņš sāka klepot. Viņš man teica, ka viss būšot kārtībā, bet tagad izskatās, ka nav vis.»

Kals joprojām nekustējās, kad medmāsas piegāja pie viņa.

«Es tiešām ceru, ka viņam viss kārtībā,» es sacīju, pagalam uztraucies.

«Kals ir miris,» vecākā no medmāsām konstatēja. «Man žēl,» viņa piebilda mazliet maigākā tonī.

«Kals jau ļoti ilgi bija ļoti slims, Džek,» piemetināja otra medmāsa. «Vēzis viņam bija izplatījies pa visu ķermeni, un mēs vienkārši neko nevarējām darīt viņa labā. Vakar vakarā viņš īpaši lūdza, lai viņu uzved augšā uz šejieni neviens no mums īsti nezināja, kāpēc. Tas bija viņa pēdējais lūgums. Un mēs bijām ļoti laimīgi, ka varējām to izpildīt.»

«Viņš tikai teica, ka pazīst tevi no seniem laikiem un grib tevi satikt,» vecākā medmāsa klāstīja. «Zini, Kals vienmēr bijis diezgan neizprotams cilvēks.»

«Zinu,» es teicu. Mana sirds pildījās skumjām par to, ka Itiju zaudējis cilvēku, kurš, manuprāt, bija ieradies manā dzīvē kā kaut kas līdzīgs eņģelim, ievadīdams manu dzīvi l.iunās sliedēs un piedāvādams man jaunu sākumu, pēc kura tik ļoti biju ilgojies.

«Kals bija apbrīnojams cilvēks,» es sacīju ar dziļu cieņu. «Nespēju noticēt, ka viņš ir miris īsā laikā viņš mani tā izmainīja, ka vēl neesmu to pilnībā novērtējis.»

«Tā jau tā pasaule darbojas,» unisonā noteica visas trīs medmāsas, lietodamas vienu no mana mirušā istabas biedra iemīļotākajām frāzēm. Viņas uzsmaidīja cita citai.

«Mums Kals ļoti patika,» viena no viņām ierunājās. «Starp citu,» viņa piebilda, kad abas pārējās pārklāja Kala seju ar palagu un uzmanīgi izstūma viņu ārā no istabas, «viņš atstāja tev paciņu. Mums tika norādīts to atdot tev šorīt. Gandrīz vai tā, it kā viņš būtu zinājis, ka pagājušajā naktī nomirs,» viņa klusām noteica, asarām sariešoties acīs. «Es tev to atnesīšu.»

Pēc dažām minūtēm medmāsa atgriezās. Viņa pasniedza man paciņu, kas bija ievīstīta ietinamajā papīrā, uz kura bija attēloti mazi bērni peldamies un draiskojamies smiltīs. Zīmējumi bija prasmīgi uzzīmēti ar roku un izkrāsoti ar krāsainajiem zīmuļiem. Un tie bija brīnišķīgi.

«Neiebilsti, ja atvēršu to vienatnē?» es jautāju medmāsai. «Es vienkārši jūtu, ka tas ir ļoti privāti un gribētu to izbaudīt viens pats. Tā es godināšu Kala piemiņu.»

«Protams. Neraizējies,» viņa atbildēja. «Mēs visi ļoti skumstam par Kalu. Tomēr padod ziņu, ja varam ko darīt tavā labā. Mēs būsim gaitenī medmāsu postenī.»

«Paldies.»

Es uzmanīgi izsaiņoju paciņu. Man bija jānoņem vairākas zīdpapīra kārtas, lai nonāktu līdz dāvanai. Kad sasniedzu dāvanu, es biju pārsteigts par to, ko ieraudzīju.

Kārtīgi saliktas cita uz citas tur atradās trīs aviobiļetes. Aplūkojis tās tuvāk, es ieraudzīju, ka tās bija biznesa klases biļetes uz trim visievērojamākajām vietām pasaulē: Romu, Havaju salām un Ņujorku.

Pie aviobiļetēm bija pieliktas kartes katram galamērķim, uz kurām ar sarkanu tinti bija uzskricelēti ceļa norādījumi un apvilktā aplī iezīmēts «x» , norādot vietu, kuru, kā es pieņemu, man vajadzēja sasniegt. Pēdējais šīs dāvanas elements bija ar roku rakstīta vēstule no Kala. Tur bija rakstīts:

Dārgais Džek!

Es atvainojos, ka tik ātri Tevi pametu, dēls. Es zināju, ka drīz aiziešu. Tu esi jauks jauneklis ar lielu potenciālu, un es zinu, ka Tu esi lemts dzīvei, kas pilna cieņas, prieka un skaistas izaugsmes. Es neaizeju no Tevis ar skumjām, bet gan juzdamies ārkārtīgi laimīgs un piepildīts. Redzi, esmu nodzīvojis lielisku dzīvi, saņemdams vairāk pagodinājuma zem šīm zvaigznēm un vairāk īpašu brīžu zem šīs saules, nekā man tas godīgi pienāktos.

Esmu gājis cauri dzīves ielejām un piedzīvojis lielu grūtsirdību. Un esmu staigājis pa dzīves virsotnēm, izjūtot lielāku laimi, nekā man uz to bijušas tiesības. Jā, esmu pieļāvis vairāk kļūdu, nekā man tas pienācās. Tomēr, dēls, es esmu praktisks cilvēks vienmēr tāds esmu bijis. Tāpēc

esmu sapratis, ka labāk ir riskēt un zaudēt nekā neriskēt nemaz.

Es zinu, ka pašlaik Tu stāvi savas dzīves krustcelēs. Kaut gan Tev, meklējot atbildes uz saviem lielajiem jautājumiem, šis laika posms var likties grūts, tomēr zini, ka šis ir arī skaists laiks. Cilvēki visvairāk dzīvības pārpilni jūtas tad, kad dzīvo nezināmajā, jo tikai tur viss ir iespējams. Tu pamazām atveries pretī pasaulei, un tāpēc pasaule tagad sāks atvērties pretī Tev.

Es nevaru Tev iemācīt visu, kas Tev jāzina. Kaut arī, ejot šo dzīves ceļu, esmu kļuvis gudrāks, ir kādi citi skolotāji it īpaši trīs, pie kuru kājām Tev jāsēž un kuru viedā gudrība jāapgūst. Tiklīdz kā būsi pilnībā atlabis, noteikti apmeklē viņus. Tie ir cienījami, dāsni cilvēki. Katrs no viņiem ir atklājis, kā izveidot neparastu dzīvi. Un viņi ir piekrituši būt Tev par padomdevējiem.

Esmu sagādājis Tev trīs aviobiļetes. Vispirms dodies uz Romu. Seko norādījumiem uz kartes un tiecies ar pirmo skolotāju. Viss jau ir sarunāts. Tur nonācis, Tu mācīsies par pirmo no Beigu Jautājumiem: Vai esmu dzīvojis gudri? Tu uzzināsi, kā vadīt savu dzīvi, lai tā būtu cēla un apgaismota. No pirmā skolotāja Tu mācīsies to, cik svarīgi ir atklāt dāvanas savas dzīves iekšpusē, lai spētu uz ārpusi dzīvot ar lielu mieru. Tu atklāsi, kā kļūt par dziļāku cilvēku.

Pēc tam ceļo uz Havaju salām. Padomdevējs, ko tur satiksi, ir patiesi personība. Taču lai Tevi nemaldina viņa vienkāršais izskats un draiskā uzvedība. Šis skolotājs ir īsts meistars. Viņš izskaidros lielisko filozofiju, kas saistās ar otro Beigu Jautājumu: Vai esmu labi mīlējis? Ar viņu Tu mācīsies, kā mīlēt pašu dzīvi un katru tās brīdi. Viņšiedrošinās Tevi piedzīvot svētlaimi, dzīvot ar brīnišķo piedzīvojumu sajūtu un atvērt savu sirdi pilnīgi jaunai realitātei.

Un tad, lai pabeigtu savu personīgo pārveidi, Tu ceļosi uz Ņujorku. Tur Tu satiksi patiesi īpašu cilvēku, kurš Tevi vadīs cauri trešajam Beigu Jautājumam: Vai esmu diženi kalpojis? Kopā ar šo skolotāju Tu ieraudzīsi, kā kļūt par līderi uz mūsu planētas ne tikai karjeras ziņā, bet arī ar savu dzīvi.

Viss šis process ilgs trīs mēnešus, bet es Tev apsolu, ka tā rezultātā Tu pamatu pamatos izmainīsies. Kā es to zinu? jo viņu mācīšanas rezultātā es. izmainījos savā dziļākajā būtībā. Lūdzu, neļauj virsroku gūt iekšējam kritiķim, kurš, iespējams, šajā brīdī sāk mosties Tavā prātā. Šis mošķis vienmēr sāk tarkšķēt, kad mums tiek piedāvāta izdevība augt l<ā personībām. Tā ir tikai baiļu balss. To nerunā Tava iekšējā patiesība. To nerunā TU. Vienkārši uzticies tam procesam, kuru Tev mīlestībā piedāvāju. Noliec malā visas bažas attiecībā uz šo ceļu, kuru Tu drīz uzsāksi, un dodies tajā ar bērna zinātkāri, apzinoties, ka otrā galā Tu iznāksi laukā kā cits cilvēks vai arī, precīzāk sakot, vairāk tāds cilvēks, kāds Tu patiesībā esi un par kādu Tu esi radīts būt.

Es vēlos, kaut spētu Tevi vadīt tam visam cauri, taču tas ir vientuļnieka ceļš, kurā Tev jādodas vienam. Tā nu es vēlu Tev visu to labāko, dēls. Dodu Tavai dzīvei savu svētību. Es lūdzu Dievu par Taviem panākumiem. Un dodu Tev visu savu mīlestību.

Tavs tēvs, Kals Valentains

Es biju pārsteigts par šo vēstuli, it īpaši par to, kā tā noslēdzās. Vai tiešām Kals būtu bijis mans tēvs, kuru nekad neesmu pazinis? Domu gūzmai jaucoties pa galvu, daudzi jautājumi palika bezatbildes. Kur viņš bijis visus šos gadus? Kāpēc viņš nebija centies ar mani sazināties? Kāpēc viņš savas dzīves noslēguma mirkļos nepateica, kas viņš ir? Vai man vajadzētu pret viņu just mīlestību vai arī dusmas par to, ka viņš pirms daudziem gadiem bija pametis mūs ar māti? Biju galīgi apmulsis. Un es jutu, kā atkal atveras manas senās brūces. Tad es paskatījos lejup uz paciņu, prātodams, vai lidmašīnas biļetes ir īstas un vai Kala norādījumiem var uzticēties. Vai viņa ieteiktais ceļojums ir drošs?

Bet tad kaut kas manī sāka mainīties. īsajā laika sprīdī, ko pavadījām kopā, Kals pret mani bija izturējies ļoti laipni. Es apjautu, ka vienīgais, ko viņš pēdējās savas dzīves stundās uz Zemes gribēja darīt, bija palīdzēt man, ievirzīt mani un pamācīt mani. Es sajutu viņa mīlestību un zināju, ka tā bija patiesa. Viņš vēlējās, lai dodos šajā ceļojumā, un es jutos spiests tā ari darīt. Laika gaitā es tikšu galā ar savu aizvainojumu es zināju, ka ar mani viss būs labi.

Kamēr es viens pats sēdēju savā slimnīcas gultā, man prātā nemitīgi nāca viens vārds: uzticies. Un to es arī darīju. Man nebija viss jāizprot tieši šajā mirklī. Mana dzīve sāka atvērties, un es vienkārši izbaudīšu šo procesu. Pagātnē es pārāk daudz laika biju iztērējis, pūloties visu izkalkulēt plānojot, domājot un raizējoties. Pasaule bija dāvinājusi man lielisku izdevību, un es labprāt gribēju to izmantot. Es sev teicu, ka tad, ja vislabākais veids, kā atrast man vajadzīgās atbildes, lai izveidotu sev neparastu dzīvi, kādu vienmēr

biju vēlējies, ir visu izskaitļot savā prātā, tad es jau sen būtu pie tādām ticis.

Mana iekšējā balss teica: «Ir vēl cits veids, kā dzīvot, Džek. Un tas ir daudz efektīvāks. Tam nav nekāda sakara ar dzīves izskaitļošanu prātā tam ir vistiešākais sakars ar ieklausīšanos savas sirds čukstos. Beidz tik ļoti nodoties tam, lai darītu, un sāc vairāk laika veltīt tam, lai vienkārši būtu. Nolem saskaņot savu dzīvi ar dabas spēku, kas pārvalda pasauli. Tieši tur meklējamas tavas atbildes.»

Reiz biju lasījis kādu cienījamā psihologa Ābrahama Maslova citātu, kas man līdz šim laikam palicis prātā. Viņa vārdi bija ļoti atbilstoši tam ceļojumam, kuru grasījos uzsākt. Es gribētu tev tos līdzdalīt:

«Mēs baidāmies no savām lielākajām iespējām. (..) Mēs parasti baidāmies kļūt tādi, kādus sevi atskāršam visideālākajos brīžos, visideālākajos apstākļos tad, kad esam drosmes pilni. Mēs priecājamies un esam pat saviļņoti par iespējām, ko sevī saskatām šādos apskaidrības mirkļos, un tomēr tajā pašā laikā nespēkā, godbijībā un bailēs nodrebam šo iespēju priekšā.»

Aizvēris acis, es jutu, kā saules stari apspīd manu seju un kā ritmiski sitas sirds. Dziļi sevī es apzinājos, ka man tuvojas mana dzīve mana pilnvērtīgā dzīve. Es jutu, ka liktenis nāk mani satikt.

Svētais

.

3 nodaļa Pieņemot to, kā pasaule īstenībā darbojas

«Tiem, kas dzīvo cildeni, pat tad, ja dzīves laikā viņi ir mazpazīstami, nav jābaidās par to, ka dzīve bijusi veltīga. Kaut kas staro no viņu dzīves gaisma, kas rāda ceļu viņu draugiem, kaimiņiem un, iespējams, paaudzēm vēl tālā nākotnē.»

Bērtrands Rasels

«Neaizmirsti, kas tu esi, viņa teica. Tu esi meistars.»

Enīsa Temza

Bija pavasaris, un es biju Romā. Šis bija skaists laiks, lai dzīvotu. Biju pilnībā atveseļojies pēc nelaimes gadījuma un jutos tik labi kā vēl nekad. Biju paņēmis trīs mēnešu atvaļinājumu no darba reklāmas aģentūrā un izīrējis savu dzīvokli senai koledžas draudzenei, kura nevarēja vien beigt priecāties par tādu laimi. Es izbeidzu attiecības ar savu bijušo draudzeni un ar prieku varu teikt, ka mēs šķīrāmies kā draugi. Pirmo reizi pa ilgiem gadiem es jutos apmierināts ar savu dzīvi. Un es biju gatavs piedzīvojumam.

Tas, ko biju piedzīvojis kopā ar Kalu, nekad neizgāja man no prāta. Nepagāja neviena diena kopš mūsu brīnumainās sastapšanās, kad vismaz uz mirkli nebūtu iedomājies par viņu un viņa viedo gudrību. Viņa zināšanas bija dziļi iegūlušas manā sirdī, un katru dienu kopš viņa aiziešanas es biju guvis arvien jaunas atskārsmes par viņa vienreizējo dzīves skatījumu. Un es atklāju, ka varēju viņam pilnīgi uzticēties: biznesa klases biļete uz Romu bija īsta un, kā jau viņš bija solījis, viss attiecībā uz ceļojumu bija lieliski noorganizēts. Varēja skaidri redzēt, ka Kals bija nopietni padomājis par manas dzīves izmaiņu un ar lielu rūpību saplānojis šīs vienreizējā ceļojuma detaļas pareizajā kārtībā. Es sajutu viņa mīlestību pret mani.

Nespēju tam noticēt esmu šeit, Romā, man ir tik daudz laika, cik vien to vēlos, un tik vien kā mugursoma ar pāris drēbju gabaliem, par ko uztraukties, es nodomāju, pastaigādamies pa šaurajām bruģakmens ieliņām pilsētas vecākajā rajonā. Gaisā bija jaušama salda smarža, kas šajā jaunajā vidē mani nomierināja un mudināja smaidīt. Es jutos tā, it kā man būtu lemts atrasties šajā neiedomājami skaistajā vietā, kurā bija jāiesākas manam ceļojumam sevis izzināšanā. Šķita gandrīz vai tā, it kā kāda augstāka vara bija piesaistījusi Kalu manai dzīvei, un liktenis bija atvedis mani tur, kur tagad stāvēju. Vienīgais, ko varēju darīt, bija pilnībā izdzīvot pašreizējo brīdi un pieņemt jebko, kam vien bija lemts atklāties manā priekšā. Šis man bija pilnīgi cits modus iii'mindi, krasa atšķirība notā saplānotā un stingri noteiktā il/ivosveida, kas raksturoja manu dzīvi līdz autoavārijai.

Un tomēr man bija sajūta, ka šis jaunais ceļš, kuram bija ļn.ii/sākas, bija daudz efektīvāks nekā vecais. Tagad šķita, ka dzīve mani ved, un es biju gatavs priecāties par dāvanām un l/.liaudīt pārsteigumus. Runājotvēl konkrētāk, bija gandrīz v.u tā, it kā apslēpts roku pāris vai kāds neredzams spēks vadītu mani pilnvērtīgas un autentiskas dzīves virzienā. Ir tiešām grūti paskaidrot, kā es jutos tajā dzīves periodā. Teikšu vien to, ka jutos pilnīgi brīvs un caurcaurēm mierīgs.

Kopš tā laika esmu sapratis, ka šis spēks, šī neredzamā vara ir dabas spēks. Tas ir tas pats spēks, kas radīja zvaigznes un liek rietēt saulei. Tas pulsē caur katru dzīvo būtni un ir pieejams ikvienam, kam vien ir izpratne, lai to uztvertu un i.un pieskaņotos.

Viss sākas ar lēmumu noņemt acu apsējus, ar kuriem lielākā daļa no mums ir apklājusi savu pasaules skatījumu, un uzmeklēt patiesību. Un, man iedziļinoties sevī, patiesība K|uva arvien skaidrāka. Es ticu, ka tāda arī ir īstas līdermākslas nozīme. Tas nav nekas cits, kā personīgi meklēt patiesību patiesību par to, ko esam piedzīvojuši pagātne un par ko varam kļūt nākotnē; patiesību par to, kāpēc mes esam šeit un kā nokļuvām tur, kur tagad atrodamies. Patiesības izzināšana un tad savas dzīves vadīšana saskaņā ir to ir tieši tas, kas dara mūs brīvus.

Tādā veidā, pateicoties savai pieredzei un gūtajām zinā'.anām, esmu sapratis, ka savas dzīves vadīšana nozīmē arī ■ii laist stingro tvērienu, ar kādu biju sagrābis savu pašreizējo realitāti. Mums visiem jāatbrīvojas no šī kaitīgā ieraduma censties uzzināt, kādai nākotnē lemts izskatīties mūsu dzīvei. Mēs faktiski kļūstam spēcīgas personības (vai vismaz iesākam šo procesu) tajā brīdī, kad pārstājam visu kontrolēt, ko baiļu dzīti darām, un esam atvērti visām iespējām, kuras šis brīnišķais Visums mums dāvā. Tā ir ļoti pazemīga rīcība tāpēc, ka prasa, lai atbrīvojamies no uzskata, ka mēs paši zinām, kas mums nāk par labu. Tā liek mums apjaust, ka lietas, kuras uzskatām par vajadzīgām mūsu dzīvē, lai mēs būtu laimīgi, mums varbūt nemaz nav vajadzīgas. Un es saku, ka kontrolēšanas pārtraukšana ir ļoti pazemīga rīcība tāpēc, ka tā uzstāj, lai pakļaujamies daudz varenākam saprātam, kas valda pasaulē, kurā dzīvojam. Zinu, ka iesākumā tas ir biedējoši, bet esmu sapratis, ka mūsu dziļāko baiļu otrā pusē mīt mūsu lielākā veiksme.

Domāju, ka tas viss ir saistīts ar paļāvību, ka pat tad, ja mūsu dzīve nenoris saskaņā ar mūsu labākajiem plāniem, tā tomēr izvērtīsies itin lieliska. Un tas nozīmē ticēt lielākiem panākumiem, kuri atrodas krietni tālāk aiz tā redzeslauka, kuru varam saskatīt patlaban. Artūrs Šopenhauers tā gandrīz ir pateicis, piezīmējot: «Ikviens cilvēks savas redzeslauka robežas pieņem par pasaules robežām.» Tomēr daži tā nedara. Pievienojies viņiem.

Es jau kādu stundu biju sekojis Kala norādījumiem, kad pietuvojos vietai, kas kartē bija atzīmēta ar «x». Viņa ar roku rakstītais skricelējums mīklaini ziņoja: «Atrodi vitrāžas logu un tu ieraudzīsi pasauli caur pilnīgi citām lēcām.»

Turpinādams iet pa ceļu un meklēdams kartē atzīmēto ēku, i”. ieraudzīju ko tādu, kas lika man aizrauties elpai.

Tieši manā priekšā atradās neiedomājami skaista katedl'flle ar plaši atvērtām durvīm un rožu pušķiem gar kāpņu inalām. No ieejas durvīm plūda baroka mūzika, un krāšņās •.k.iņas piepildīja ielu. Pīlāri katedrāles priekšā bija klāti ar gravētiem rotājumiem, un tam visam pašā centrā, protams, lepns un milzīgs atradās visiespaidīgākais vitrāžas logs, ludu jebkad biju redzējis.

Es vienkārši tur stāvēju dziļā godbijībā, klausīdamies mūziku un uzsūkdams sevī šī mirkļa krāšņumu. Man acīs sariesās asaras, sirds sāka sisties straujāk un plaukstas nosvīda. Esmu sapratis, ka mūsu dzīve ir nekas vairāk kā mirkļu virknējums ja palaidīsi garām mirkļus, tu palaidīsi Harām savu dzīvi. Paldies Dievam, man pietika prāta izbaudīt .i) īpašo mirkli, kas kaut kādā veidā savienoja mani ar kaut ko, kas bija augstāks par mani pašu. Šī sajūta man atgādināja, ka es neesmu viens un nekad tāds savā dzīvē neesmu bijis. Tas man atgādināja Mārgaritas Fišbekas Poversas slaveno stāstu «Pēdas smiltīs», kurā kāds vīrs sapnī redzējis, ka pastaigājas liedagā kopā ar Dievu. Pie debesīm uzplaiksnījušas dažādas ainas no šī vīra dzīves, un pie katras ainas virs smiltīs varējis redzēt divu pāru pēdu nospiedumus. Viens pāris piederējis vīram, bet otrs Dievam.

Pārskatīdams visas savas dzīves ainas, vīrs piepeši pamanījis kaut ko interesantu: konkrētos brīžos smiltīs bijis tikai viens pēdu pāris. Un šis viens pāris parādījies tikai viņa dzīves visgrūtākajos un smagākajos brīžos. Tā nu vīrs izteicis Dievam savu piezīmi, pauzdams vilšanos par to, ka

ticis atstāts viens tieši tad, kad palīdzību viņam visvairāk vajadzējis. Dievs viņam mīlestībā paskaidrojis, ka smagajos brīžos Viņš vīru nesis.

Es domāju par šo ļoti īpašo sapni, kas izmainīja vīra skatījumu uz pasauli, kad katedrāles iekšpusē ieaurojās spēcīga balss: «Džek, tu to paveici! Priecājos tevi šeit redzēt!»

No katedrāles izskrēja priesteris un mani sveicināja. Viņš bija ģērbies savā tradicionālajā dievkalpojuma tērpā, vienā rokā turēdams rožukroni, bet otrā ar koši sarkanu lenti apsietu grāmatu. Viņš nesteidzīgā solī kāpa lejā pa pakāpieniem un smaidot apstājās tieši man pretī.

«Tas tev, Džek,» viņš sacīja, pasniegdams man grāmatu. «Kals man teica, ka tu ieradīsies. Mēs jau visu esam sagatavojuši tavai uzņemšanai. Es ceru, ka tev patīk šī dāvana tā ir klade, kur tu varēsi ierakstīt savas pārdomas. Pārdomu pierakstīšana ir efektīvs līdzeklis savas dzīves izmainīšanā, un es zinu, ka tavas uzturēšanās laikā šeit tev būs daudz novērojumu, ko atzīmēt.»

«Manas uzturēšanās laikā?»

«Jā, mans jaunais draugs. Nākamās četras nedēļas tu būsi kopā ar mani šeit, katedrālē. Es būšu tavs dzīves koučs un palīdzēšu tev piekļūt tavai cēlākajai būtībai. Es mācīšu tev par tādām lietām kā liktenis, autentiskums un godīgums. Es parādīšu tev, kā piekļūt savam patiesajam spēkam, un atklāšu tev tavu dabu. Mēs lieliski kopā pavadīsim laiku!» viņš enerģiski iesaucās.

«Paldies bet, godīgi runājot, es neesmu gluži reliģisks cilvēks,» es atklāti atzinos.

«Tam, kas man tev jāiemāca, nav nekāda sakara ar reliģiju. Ja cilvēks ir garīgs, tas nozīmē, ka viņš ir autentisks. I'.3s nozīmē dzīvot saskaņā ar savām cēlākajām vērtībām, patiesi vadīt savu dzīvi un raudzīties uz pasauli ar daudz .mīstītāku un apgaismotāku skatu.»

«Nu, labi, tas mani noteikti interesē,» es atbildēju, nolikdams zemē mugursomu un no pudeles iedzerdams ūdens malku. «Esmu pilnīgi gatavs pārmaiņām manā dzīvē.»

«Brīnišķīgi. Kals lūdza, lai es visu tev noorganizēju, un es ar prieku viņam pakalpoju. Es mācīšu tev par dzīves jēgu. lis izskaidrošu, kā tieši atraisīt savus lielākos talantus, kā piekļūt savai dziļākajai gudrībai un kā atstāt mantojumu. Itūtībā es parādīšu tev, kā dzīvot gudri kā dzīvot gudru dzīvi.»

«Pirmais no Beigu Jautājumiem,» es piezīmēju, atcerēdamies trīs svarīgos dzīves jautājumus, kurus Kals bija man skaidrojis mūsu neaizmirstamajā vakarā slimnīcā.

«Jā. Es parūpēšos, lai tad, kad tev beidzot pienāk laiks sev jautāt: «Vai esmu gudri dzīvojis?», tava atbilde skanētu: «Pilnīgi noteikti!» Es gribu, lai tu dzīvotu tik gudri, ka varētu mirt laimīgs. Laipni lūgts Romā!» viņš skaļi iesaucās ar itāļu operzvaigznei raksturīgu saviļņojumu un aizrautību. «Atvaino, ka neesmu stādījies priekšā es esmu Tēvs Maikls Antonio di Franko. Draugi mani sauc par Tēvu Maiku,» viņš sacīja, piemiegdams ar aci.

«Priecājos ar tevi iepazīties, Tēvs Maik. Un pateicos par silto sagaidīšanu,» es no sirds teicu, juzdamies ļoti ērti kopā ar šo nelielā auguma apaļsejaino vīreli ar spīdīgi melniem matiem. «Tu pazini Kalu?»

«Jā gan. Tavs tēvs bija dižens cilvēks, Džek. Ļoti īpašs cilvēks daudzējādā ziņā. Viņš man visu par tevi izstāstīja. Un, kaut gan tu tagad esi pieaudzis cilvēks, tu joprojām esi ļoti līdzīgs tam zēnam fotogrāfijā, kuru viņš mēdza nesāt sev līdzi. Tāpēc man nebija grūti tevi šodien atpazīt.»

«Man joprojām šķiet neticami, ka Kals bija mans tēvs. Vai tu zini, kāpēc viņš pameta mūs ar māti? Kāpēc viņš nekad pat necentās ar mani sazināties? Ja tas cilvēks bija mans tēvs, tad taču jādomā, ka viņš būtu mēģinājis mani uzmeklēt,» es teicu, dusmām pieaugot. «Tēvi tā vienkārši neaizmirst par saviem bērniem.»

«Es neko daudz nezinu par to, kas taviem vecākiem lika pašķirties. Vienīgais, ko viņš man teica, bija tas, ka viņš un tava māte attālinājušies viens no otra, kad grūtos laikos izputējis viņa bizness. Man ir tāda sajūta, ka tavs tēvs, zaudējis bagātību, noslēdzās sevī, un sāka mainīties arī tas, kā viņš raudzījās uz šo pasauli. Un es domāju, ka pienāca laiks, kad viņi vienkārši atskārta, ka abi dodas atšķirīgos virzienos. Kals man teica, ka joprojām mīlēja tavu māti, bet man šķiet, ka viņi nolēma, ka katram jāturpina iet savs ceļš. Es nevaru iedomāties, cik sāpīgi tas viss bija tev, Džek. Tomēr tev jāzina, ka tavs tēvs bija ļoti mīlošs cilvēks. Viņam tiešām ārkārtīgi rūpēja cilvēki un visvairāk viņam rūpēji tu.»

«Paldies, ka to man pastāstīji,» es klusi noteicu. Kad biju mazs bērns, aizvadīju daudzas bezmiega naktis, prātodams par savu tēvu. Viņš bija palaidis garām manus Ziemassvētku koncertus, skolas ludziņas un futbola spēles… Jutu mierinājumu apziņā, ka viņš tiešām mani bija mīlējis.

«Tavs tēvs mani iesauca par «Svēto», jo es esmu veltījies tmn, lai dzīvotu cēlsirdīgi, gudri un autentiski. Viņš ieradās |ilr manis pirms daudziem gadiem, lai apgūtu tās pašas mācīli.i ., kuras tu drīz uzzināsi. Kals bija filozofs vārda visīstākajā nozīmē. Viņam ļoti patika mācīties, un viņš bija apņēmies padziļināt savu uztveri. Un, cik vien tas attiecas uz mani, es domāju, ka tas ir vislabākais, ko vien cilvēks spēj darīt. Vai lu zināji, ka viņš devās tādā pašā ceļojumā, kuru tu tagad esi uzsācis? Kāds tēvs, tāds dēls,» viņš klusi iesmējās. «Lai nu kā, bet es esmu ļoti priecīgs, ka tu beidzot esi šeit.»

«Arī es priecājos, ka esmu šeit, Tēvs Maik. Bet, atklāti runājot, neesmu par šo visu īsti pārliecināts. Atzīšos, ka esmu satraucies. Tik daudz kas noticis tik īsā laikā.»

«Es tevi saprotu, Džek. Es tevi pilnībā saprotu. Tu grasies mācīties kaut ko jaunu, tāpēc ir pilnīgi dabiski, ka sāk parādīties tavas bailes, kas izpaužas kā nedrošība un nervozitāte. Bet tev ir jāuzticas vai tad galu galā tas viss nav saistīts ,ir uzticēšanos? Uzticies tam, ka Kals parādījās tad, kad tev visvairāk vajadzēja viņu satikt. Uzticies tam, ka mēs ar tevi esam satikušies īpaša iemesla dēļ. Uzticies tam, ka nav labākas vietas, kur tev atrasties, par to, kurā tu esi pašlaik. Ilu uzticies tam, ka nākamās četras nedēļas kopā ar mani atklās tev pilnīgi jaunu domāšanas un dzīvošanas veidu. Tu i.iču zini, mēs vienā mirklī varam izmainīt savu skatījumu uz pasauli. Varbūt tikai uz sekundi vajadzīgs viens vienīgs pagrūdiens, lai atmodinātu tevi jaunai realitātei.»

«Tātad tu esi viens no tiem diženajiem skolotājiem, par kuriem runāja mans tēvs?» es iejautājos, kad viņš man aplika roku un veda augšup pa katedrāles akmens pakāpieniem.

«Jā, tā ir. Tavs tēvs patiešām bija brīnišķīgs cilvēks. Zinu, ka viņš savā dzīvē pieļāva kļūdas, piemēram, neiepazina tevi un neparādīja tev savu mīlestību, bet es vēl nekad neesmu saticis nevienu ideālu cilvēku. Pats cilvēka stāvoklis jau ir nepilnīgs, tomēr es esmu sapratis, ka faktiski mēs savā nepilnībā esam pilnīgi. Ja mums nepiemistu vājības, tad mums, ceļojot caur dzīvi, nebūtu pie kā piestrādāt. Gluži kā mistiķi to teikuši: «Ceļam vairs nav vērtības, kad esi nonācis galā.» Mūsu ne-tik-ideālās rakstura īpašības īstenībā ir vērtīgi dārgumi, kas piedāvā ceļu uz cēlāku tā cilvēka variantu, kādi mēs esam pašlaik.»

Šī pēdējā tēma mani saintriģēja. Vai Tēvam Maikam varēja būt taisnība? Es iedomājos par savu dzīvi par izaicinājumiem, ar kuriem saskāros bērnībā, un maldiem, kādi man toreiz bija; par virkni izjukušo attiecību; un par faktu, ka, lai arī cik ļoti es centos, es, šķiet, nespēju atrast tādu darbu, kas atbilstu manai būtībai. Varbūt visa šī nepilnība manā dzīvē bija pilnība viss bija norisējis tieši tā, kā paredzēts, un tika izspēlēts kaut kāds lielāks plāns, kuru es nesapratu. Un, iespējams, visas manas cilvēciskās nepilnības bija izdevības, lai augtu. Šīs domas mani nomierināja un nesa tūlītēju atvieglojuma sajūtu.

«Mūsu nepilnīgums piešķir mūsu dzīvei jēgu,» Tēvs Maiks turpināja. «Tas dod mums galveno uzdevumu: veikt ceļu atpakaļ pie tās sākotnējās un ideālās patības, par kādiem mēs piedzimām, un atgūt to cilvēku, kādi mēs patiesībā esam. Ja mums nebūtu cilvēcisko trūkumu, tad mēs pie sevis arī neveiktu nekādu iekšējo darbu. Bet tieši iekšējais darbs mūs no jauna savieno ar mūsu personības lieliskumu.

Ki'dzi, Džek, lai gūtu vairāk no tā, pēc kā tu dzīvē ilgojies, tev vispirms ir vairāk jākļūst par to, kas tu īstenībā esi. Kļūt sekmīgam nenozīmē darīt vairāk tas nozīmē būt vairāk.»

«Nu, tam nu es tiešām piekristu. Esmu jau gluži noguris no sajūtas, ka, lai arī cik daudz es darītu un lai arī cik daudz nieciņu savāktu, tā nekad nav gana.»

Nešķita, ka Tēvs Maiks būtu pārsteigts par manu viedokli. «Tev nepatīk tava vecā dzīve, vai ne?»

«It nemaz,» es atbildēju. «īstenībā es to ienīstu. Šķiet, ka nejūtu vairs nekādu prieku. Viss kļuvis tik nopietns un Ikdienišķs. Ak Dievs, nekad nebiju domājis, ka dzīve ir tik nelīta, ja godīgi runājam.»

«Nu tad, lai iegūtu jaunu dzīvi, tev vispirms jādomā, jājūt un jārīkojas kā pavisam jaunam cilvēkam. Dzīvē mēs galu «alā nesaņemam to, ko gribam, bet gan to, kas mēs esam. I.ai savā dzīvē iegūtu kaut ko jaunu, kā, piemēram, jaunas ■ ittiecības, jaunus prieka augstumus un jaunu piepildījuma •..ijūtu, tev jāsāk darīt jaunas lietas.»

«Piemēram?»

«Piemēram, patiesi iepazīt savas vājības. Tas ir lielisks sākums, es faktiski ar to sāku. Savu vājību noskaidrošana ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc mēs šeit atrodamies. Mūsu dzīves mērķis daudzējādā ziņā ir piekāpties mūsos mītošajai tumsai, lai mēs varētu dzīvot savā gaismā. Mums katram ir savs aklais punkts mums tas jāatzīst un jāiznes apziņas gaismā, kur to var sadziedēt. Un mums nepieciešams pārveidot savus nepareizos uzskatus un pārskatīt ■.avas apslāpētās emocijas. Ļoti ironiski, bet, virzīdamies uz priekšu, mēs īstenībā ejam atpakaļ atpakaļ pie tās skaistās un nevainojamās būtnes, kādi mēs bijām piedzimstot.»

Tēvs Maiks pārlaida skatienu katedrālei un pasmaidīja. «Agrāk es biju viens zemisks tips,» viņš atzinās. «Jaunībā es nedomāju ne par vienu citu kā tikai par sevi. Attiecībās ar citiem cilvēkiem es vienmēr koncentrējos tikai uz to, ko es iegūšu. Un tad vienu dienu, kad vēl studēju Francijā, es saņēmu telefona zvanu, kurā tiku informēts, ka mans jaunākais brālis nogalināts apšaudē naktsklubā. Šis notikums mani sagrāva un visu izmainīja. Es sāku lūgt Dievu, lai vada mani un dāvā drosmi tikt cauri šim dzīves periodam. Dažkārt bija tik grūti, ka es jau domāju pielikt punktu savai dzīvei. Bet, jo vairāk es lūdzu Dievu, jo vairāk sāku saskatīt to, ka manai dzīvei ir jēga un ka es pasaulē esmu vajadzīgs. Galu galā es sāku studēt teoloģiju un beigās nonācu šeit kā priesteris. Un tagad attiecībās ar citiem cilvēkiem es nedomāju par to, ko es no kāda iegūšu. Man drīzāk rūp tas, ko es varu dot. Un tas, mans draugs, ir darījis mani par ļoti laimīgu cilvēku.»

Viņš brīdi klusēja un tad no jauna skaļi iesaucās: «Laipni lūgts Romā!» Es nespēju novaldīt smieklus, redzot viņa nedaudz savādo uzvedību.

«Džek, gribu tev teikt, lūk, ko: tas, ko tu sevī nepārvaldi, tas pārvaldīs tevi,» Tēvs Maiks turpināja, mums ieejot katedrāles galvenajā telpā.

«Nemaz to nezināju.»

«Tomēr tā ir. Ja tu neatzīsi sevī to ēnas pusi, kas, piemēram, ir egoistiska, tad tā pārvaldīs tevi. Ja tu neatzīsi to sajūtu, kas, izmantojot vēl vienu izplatītu piemēru, liek

ii'v justies, ka neesi gana labs, tad tā pārvaldīs tevi. Ja tu vaļsirdīgi neatzīsties, ka tev ir ēnas puse, kas neuzticas i itiem cilvēkiem, tad tā pārvaldīs tevi un dažādos veidos vadīs un pēc tam sagraus tavu dzīvi. Zini, es sāku mainīties tikai tad, kad, vēl jaunāks būdams, atzinos, ka esmu patmīlīgs.»

«Tevis teiktajā ir jēga. Es tikai brīnos, kāpēc es to nekad neesmu zinājis. Laikam dzīvē biju tik aizņemts ar nenozīmīgām lietām, ka nespēju ieraudzīt visu kopējo attēlu,» es domīgi sacīju.

«Tā ir plaši izplatīta lieta. Daudz cilvēku visā pasaulē n akli attiecībā uz savu dzīvi un šo viedo gudrību, bet tu tagad esi gatavs spert nākamo soli. Iepriekš tu nebiji gatavs .un solim, tāpēc tas netika piedāvāts. Bet tagad ir pienācis laiks sasniegt diženumu un nostāties pilnvērtīgas dzīves pusē. Dzīve nebūtu tevi atvedusi šurp, ja tu būtu gatavs uz l<o mazāku.»

«Piekrītu.»

«Labi. Lai nu kā, bet lielākā daļa cilvēku noliedz un izvairās veidot saikni ar savu neatzīto, vienmēr klātesošo patību. Gudri cilvēki pazīst šo iekšējās pasaules sastāvdaļu pat labāk par to, kuru izrāda pasaulei. Tikai sapratis šo pamatprincipu, tu spēsi rast iekšēju mieru un ārēju prieku, kuru esi pelnījis. Jo tikai tad, kad tu iepazīsti un pieņem visu sevi, tu spēj patiesi sevi mīlēt. Ja nav mīlestības pret sevi, nav iespējams izjust mieru, un, ja nav miera, tad nav arī prieka. Paradoksāli, bet, jo vairāk tu atklāj sevī gaismu un ļauj tai spoži spīdēt pasaulē, jo vairāk sāk parādīties arī neizteiksmīgās lietas, kuras tu no sevis esi slēpis.»

«Tieši tā,» es ierunājos. «Esmu redzējis, ka tā notiek manās attiecībās ar draudzenēm. Piemēram, es iemīlos un atveru savu sirdi kā nekad agrāk. Esmu daudz gādīgāks un kaislīgāks nekā jebkad agrāk, bet tad pēkšņi sāk parādīties mana nejaukā daba. Tā faktiski notika manu pēdējo attiecību laikā. Es Džeinu mīlēju tik ļoti, kā nekad to nebūtu varējis iedomāties. Kopā ar viņu manī atraisījās fantastiskas īpašības: mēs stundām dejojām viņas virtuvē un dziedājām pilnmēness gaismā. Mēs līdz vēlai naktij stāstījām viens otram savus lielākos noslēpumus un atbalstījām viens otra sapņus tā, kā es to nekad nebūtu iedomājies. Bet, neskatoties uz visu šo mīlestību, kaut kāda iemesla dēļ parādījās manas sliktākās rakstura iezīmes un dažkārt radās īsts juceklis. Domāju, ka tas notika tāpēc, ka kopā ar viņu es jutos droši. Un, kad mēs jūtamies droši, tad no bruņu apakšas, kuras lielākā daļa no mums ir radījusi, lai labi izskatītos pasaules acīs, degunu pabāž mūsu īstā daba.»

«Lieliski pateikts, Džek. Pie tā, ko tu jau ar tādu izpratni atzīmēji, gribu piebilst, lūk, ko: ja tu pētīsi, kā darbojas daba, tad tu uzzināsi, kā darbojas dzīve. Tie paši likumi, kas pārvalda dabu, vada arī mūsu dzīvi. Piemēram, vai esi kādreiz ievērojis, ka tieši tad, kad saule spīd visspožāk, mūsu ēnas ir visgarākās?»

«Jā,» es atbildēju.

«Nu, tā tas notiek arī ar mums, cilvēkiem.»

«Lieliska metafora, Tēvs Maik,» es, atzinīgi novērtēdams, sacīju.

«Kad neesam neko daudz strādājuši pie savas iekšējās pasaules, tad ir viegli noticēt, ka esam augsti attīstīti un

Mičojamies pēc vislabākās sirdsapziņas. Kad atgadās kas likts, tad mēs domājam, ka vainīgs ir kāds cits. Tas tāpēc, ka visi ierobežojošie uzskati, kļūdainie pieņēmumi un emocionālā bagāža, kas neļauj mums augt, ir itin ērti paslēpti sirds il/.iļākajā un tumšākajā nostūrī. Mēs pat nezinām, ka tur ir k.is tāds, kas vada mūsu dzīvi un izārda mūsu sapņus. Mēs Nrtkam uzskatīt, ka daudzējādā ziņā esam ideāli. Mēs noticam p.iši savai propogandai, lai tikai nevajadzētu saskarties ar Mvām vājībām un veikt nepieciešamo darbu, lai pārvērstu l.is par savām stiprajām īpašībām. Ir vajadzīgs milzīgs iekf .i‘js spēks, lai ieietu šajā tumsā, kas apslāpē mūsu izaugsmi. Ir vajadzīgs liels iekšējs spēks, lai nopietni paskatītos uz s.ivu dzīvesveidu un procesa gaitā veiktu labojumus, kas p.ilidzētu mums tikt atpakaļ uz ceļa.»

«Kā tā?»

«Tāpēc, ka, raugoties uz saviem rakstura trūkumiem, mēs sākam apzināties, ka mums ir jāmainās, bet cilvēki pēc •..ivas dabas pretojas izmaiņām. Īstenībā mūsu smadzenēs Ir dabisks mehānisms, kas grib, lai nemainām savu ierasto kartību. Zinātne ir pierādījusi, ka ir tāda sena mūsu smadzeņu daļa, pazīstama kā mandeļveida kodols, kas prasa ierasto kartību un ļaunojas par jebkurām izmaiņām. Tā tiecas tikai pēc pastāvīgas drošības un kontroles. Šī tendence noderēja mūsu senajiem priekštečiem un palīdzēja tiem izdzīvot primitīvos laikos, bet pašreizējā pasaulē tā mums vairs neder.»

«Un kā tad mēs pārvaram šīs smadzeņu daļas tendenci?» es ziņkārīgi ieprasījos.

«Es iesaku tev katru dienu pieņemt lēmumu apzināti veikt izmaiņas. Pats savā dzīvē esmu mācījies, ka manu

realitāti veido mani nodomi. Meklē veidus, kā sevi paplašināt: māci savām smadzenēm, ka pārmaiņas nav nekas slikts, un attiecībā uz to, kā tu sevi parādi kā cilvēku turpini lauzt ceļu, kuru neviens vēl nav gājis.»

Tajā brīdī Tēvs Maiks izdarīja kaut ko tādu, kas mani izbiedēja, bet pēcāk uzjautrināja. Viņš sāka skriet gar tukšajiem baznīcas soliem milzīgajā zālē, kurā atradāmies, un ienira mazā istabiņā zāles vienā malā. Nākamais, ko pieredzēju, bija Frenka Sinatras klasiskā dziesma «My Way» pilnā skaļumā un Tēva Maika laimīgā dancošana aizvērtām acīm. Es vienkārši vēroju šo cilvēku, nebūdams drošs par to, kas te īsti notiek.

Kad dziesma beidzās, Tēvs Maiks atvēra acis. «Agrāk es tā baidījos dejot,» viņš paziņoja. «Bet tagad man tas ļoti patīk! Tas palīdz man dzīvot ar atvērtu sirdi. Tas, ko nupat izdarīju, bija riska uzņemšanās, Džek. Agrāk man bija tik ļoti bail dejot cilvēku priekšā, tā nu es tagad to izmantoju kā līdzekli, lai stātos pretī savām bailēm un dzītos pakaļ saviem dēmoniem.»

«Interesanti,» bija vienīgā atbilde, ko spēju dabūt pār lūpām.

«Es nemitīgi cenšos sev sagādāt situācijas, kas izaicinātu mani tikt galā ar manām lielākajām bailēm. Līdz šim šī stratēģija ir darbojusies apbrīnojami labi. Starp citu ko tu domā par manām kustībām?» viņš jautāja, plati smaidīdams. «Vai esmu gatavs uzstāties MTV?»

«Ne gluži,» es iesmējos.

«Cenšos tev pateikt vien to, lai tu nododies pastāvīgai un nebeidzamai sevis izzināšanai. Cik es zinu, tikai tā tu pilnībā atgūsi savu personības mirdzumu. Kā reiz to formulējis fti'lhs Fromms: «Cilvēka galvenais uzdevums dzīvē ir ļaut m>v piedzimt, kļūt par to, kas viņš potenciāli ir.» Un, kad tas noliks, tad tev dzīvē sāks pavērties visskaistākā realitātes vīzija, kādu vien vari piedzīvot. Vari būt drošs.

«Lai nu kā, bet, kamēr tavs tēvs bija šeit, viņš runāja par Irvi ar lielu mīlestību. Tāpēc es zinu par tevi krietni daudz.»

«Piemēram, ko?»

«Zinu, ka tev bērnībā ļoti patika peldēt. Zinu, ka tev bērna Kailos bija lieli sapņi. Un es zinu, ka tev ļoti garšo šokolāde,» viņš sacīja, izvilkdams no kabatas šokolādes tāfelīti. «Paņem kailu kumosiņu,» viņš uzstāja.

«Tā ir saldi rūgtena,» es sacīju, kad gājām cauri krāšņajai katedrālei.

«Jā, gluži kā dzīve. Saproti, Džek, dzīvē ir gan pacēlumi, i:an kritumi. Lielākā daļa no mums tiek ierauta visā šajā (Iramā. Kad dzīvē iet labi, mēs jūtamies laimīgi. Kad dzīvē kļūst slikti, mēs jūtamies bēdīgi. Šāda attieksme ir vārgulīgs dzīvesveids. Tu kļūsti līdzīgs krastā izskalotam kokam, kas peld līdzi paisumam un bēgumam. Tu pārvietojies atbilstoši straumei: vienu brīdi tu peldi vienā virzienā, bet nākamajā jau citā virzienā. Šo spēli var spēlēt daudz gudrāk, |.i atbrīvojies no jebkādiem vērtējumiem. Beidz pievienot apzīmējumus dzīves notikumiem un vienkārši pieņem tos bez pretošanās. Un nākamais solis tad ir saprast, ka dzīve nav nekas vairāk kā izaugsmes skola un viss, kas notiek lavā dzīvē, ir skaists.»

«Viss? Šķiet, ir grūti pieņemt, ka mīļota cilvēka nāve vai zaudētas attiecības, kas sniegušas tik daudz laimes, ir kaut kas skaists.»

«Tā ir tikai cilvēka ierobežotā domāšana, kas iedala lietas j pareizajās un nepareizajās,» Tēvs Maiks atbildēja. «Mūsu dzīves notikumi pēc savas dabas nav ne pareizi, ne nepareizi tie vienkārši ir. Tomēr mūsu cilvēciskajā vēlmē visu kontrolēt mēs steidzamies tos novērtēt.»

«Vai nu kā labus, vai sliktus,» es iestarpināju.

«Jā. Bet īstenībā nav labu notikumu un nav arī sliktu notikumu, ja nopietni iedziļinās tajā, kā pasaule darbojas. Visas lietas, kas notiek tavā dzīvē, vienkārši ir izdevība, lai augtu un sadziedētu sevī to, kam vajadzīga dziedināšana. Gudrie to saprot un izmanto šīs izdevības, lai vēl vairāk kļūtu par tādiem cilvēkiem, kas viņi patiesībā ir. Un tāpēc es saku, ka dzīve ir izaugsmes skola.»

Es prātoju par šo domu, joprojām nebūdams pārliecināts par tādu uzskatu. Vai mūsu dzīve tiešām varēja būt iecerēta šādam nolūkam?

Tēvs Maiks turpināja. «Katru dienu, kad tu izej pasaulē, tu īstenībā ej uz skolu. Un, tāpat kā tradicionālā skolā, arī tajā ir mācību programma ar dažādiem apmācību kursiem, kas piedāvā dažādas mācības. Kad tu nokārto kursu, apgūstot tā mācību, tu pārcelies uz nākamo kursu.»

«Un ja es neapgūstu mācību?»

«Nu, tad tev kurss ir jāatkārto, protams,» viņš nopietni piezīmēja. «To sauc par atkārtoto pielietojumu. Katra pieredze, kas šķērso tavu dzīves ceļu, ierodas mācīt tev to, ko tev visvairāk nepieciešams iemācīties, lai paceltos uz nākamo līmeni savā dzīvē.

Skolotājs vienmēr parādās tad, kad skolnieks tam ir gatavs.»

«Kals man to stāstīja,» es klusi ierunājos, juzdams, kā ii/|H'kl skumjas par to, ka biju zaudējis tēvu, kuru biju patinis tikai īsu bridi.

«Tas tāpēc, ka es vispirms viņam to pateicu,» Tēvs Maiks pnsmaidot atbildēja. «Lai nu kā arī būtu, bet, ja tu izproti ln procesu un izmanto izdevību, lai apgūtu mācību katrā »Itnācijā, tu vari doties tālāk uz nākamo mācību kursu. Un, dodoties prom no vecā mācību kursa, tu dodies prom arī no vecās dzīves, jo redzi, cik interesanti ja reiz esi apguvis v,nadzīgo mācību, tad tāda veida cilvēks vai situācija, kurā r.i mācība bija iesaiņota, nekad vairs tevi neapciemos. Tas li nandrīz tā, it kā mēs nomestu veco ādu katru reizi, kad apgūstam jaunu mācību, nokārtojam jaunu mācību kursu iin pārceļamies uz nākamo, augstāku savas dzīves līmeni.»

«Ārkārtīgi labs modelis veids, kā tas viss darbojas,» es Pārdomādams teicu.

«Jā. Bet, ja tu nepieņem mācību, kuru dzīves pieredze lev sniedz, teiksim, tāpēc, ka vaino otru cilvēku par jebko, Līs atgadījies, un nesaproti viedās mācības jēgu, kuru tev lupi lemts apgūt, tad šie apstākļi turpinās atkārtoties vai i iks tavā dzīvē atkal pielietoti, līdz tu beidzot tos sapratīsi. Un, jo vairāk tu izvairīsies no tev dāvātajām mācībām, jo sāpīgāks tev kļūs katrs notikums, kas tās atnes, līdz galu i;,ilā pienāks brīdis, kad tavas ciešanas būs tik lielas, ka vienīgais risinājums būs tās apgūt.»

«Apbrīnojami pasaule darbojas tik neparasti, ka es nekad to nebūtu varējis iedomāties,» es ieinteresēts sacīju, | uzdams arvien lielāku patiku pret šo netradicionālo dzīves lilozofiju, kura man tika skaidrota.

«Jā, taisnība, Džek. Šie dabas likumi, kas visu pārvalda, ļ nekad nebeidz mani pārsteigt Lai nu kā, bet es gribēju teikt, lūk, ko: Tava tagadējā realitāte ir nekas vairāk kā precīzs 1 to mācību atspoguļojums, kuras tev visvairāk nepieciešams ļ apgūt.»

«Tas ir ļoti spēcīgs apgalvojums, Tēvs Maik. Īstenībā pat j revolucionārs.»

«Jā. Un, tā kā tu vairāk mācīsies no tā, kas tavā dzīvē nav ļ kārtībā, nekā no tā, kas ir kārtībā, tad viss, kas nav kārtībā, ir dāvana. Miltons Eriksons ir rakstījis: «Dzīve pati tev atnesīs sāpes. Tava atbildība ir radīt prieku.» Tā kā neveiksmēs j tu par sevi uzzināsi vairāk nekā panākumos, tad pieņem ļ neveiksmes kā draugus, kurus cieni un no kuriem mācies. Un šī procesa gaitā radi prieku.»

«Kā tu to domā «pieņem neveiksmes kā draugus»?»

«Nu, redzi, ikviena lieta, ko tu savā dzīvē ienīsti, ikvie-J na lieta, kas tevi aizkaitina, un ikviena lieta, kas rada tev spriedzi, ir ļoti svarīgs skolotājs. Tās lietas, kas krīt tev uz nerviem, sniedz tev labākos norādījumus attiecībā uz to, ko tevī vajag attīstīt un pastiprināt. Visas tās lietas, kas tev dzīvē ļ nepatīk aizkaitinājumi un stresori -, ir tikai līdzekļi, kas ļ sniedz tev vajadzīgās mācības, lai tu nokārtotu pašreizējo ļ mācību kursu un tiktu pārcelts nākamajā.»

«Tā rīkojoties, es tieku nākamajā savas dzīves līmenī?» i

«Tieši tā.»

«Tātad tās lietas, kas man dzīvē nepatīk, faktiski ir mani labākie draugi un lielākie skolotāji, jo tās palīdz man tikt pie mērķa ideālās dzīves,» es rezumēju.

«Un tavas cēlās patības. Vēlāk es par to stāstīšu vairāk, bet tagad vienkārši atceries, ka dzīve ir neparasta izaug’.mes skola un viss, kas notiek ar tevi, ir patiešām brīnišķi. I is, kā mūsu gudrais Visums darbojas, tiešām ir ārkārtīgi apbrīnojami izveidots,» Tēvs Maiks piebilda.

Viņš apklusa un ielūkojās man dziļi acīs. «Ir kādi jaul.iļumi?»

«Nu, es labprāt gribētu kādus piemērus par atkārtoi<> pielietojumu. Domāju, ka tas man palīdzētu saskatīt šo procesu, kad tas parādīsies manā dzīvē.»

«Labi. Ja mācība, kuru tev visvairāk nepieciešams apgūt Konkrētajā dzīves posmā, būs par pieņemšanu, tad tu, iespēļ.ims, ievērosi, ka tavā dzīvē pastāvīgi ienāks vesela virkne i ilvēku, kuri tevi tracinās. Vai arī, ja apgūstamā mācība būs par to, kā kļūt mazāk kontrolējošam, tad tu, iespējams, ievērosi, ka tavā dienu ritumā parādīsies kontrolējoši cilvēki, las man liek atcerēties vārdus, kurus Buda teicis pirms il.uidziem gadiem: «Iedomājies, ka pasaulē visi cilvēki, izņemot tevi, ir apgaismoti. Viņi visi ir tavi skolotāji, katrs il.irīdams tieši tās lietas, kas palīdz tev iemācīties pacietību, nevainojamu gudrību, nevainojamu līdzjūtību.»»

«Lieliski pateikts, tomēr esmu pārsteigts, ka priesteris i itē Budu,» es sacīju.

«Džek, mani meklējumi galu galā ir patiesības meklējumi. Un visas pasaules lielās reliģijas runā par vienu un to pašu patiesību. Tāpēc, ja Buda ir nonācis pie gudras domas, kuru n vērts stāstīt citiem, es jūtos spiests tev to pastāstīt.»

«Laba atbilde,» es rotaļīgi sacīju, sizdams plaukstas un imitēdams spēļu šova vadītāju.

«Un tagad atgriežamies pie atkārtotā pielietojuma proce sa,» Tēvs Maiks sacīja, sākdams kārtot krāšņu ziedu pušķi, kas bija novietots uz maza galdiņa tās telpas priekšpusē, kurā mēs atradāmies. «Ja tev nav tāda izpratne, lai apjaustu, ka notiek šis process, un tu noliedz, ka tev ir atbildība spēlēt savu lomu scenārijos, kurus tu pats piesaisti savai dzīvei, tad tāda tipa cilvēki es teiktu, skolotāji atkal un atkal parādīsies tavā dzīvē. Viņi tiks atkārtoti pielietoti, turklāt arvien sāpīgākos veidos, līdz tu ieraudzīsi savu lomu un savu izdevību savstarpējo attiecību attīstībā.»

«Tātad es varu augt un mana dzīve var uzlaboties tikai tad, kad katrā savas dzīves situācijā es patiešām uzņemos atbildību. Vai to tu gribi teikt?»

«Jā. Un tad un tas ir pats apbrīnojamākais tāda veida cilvēki un situācijas tavā dzīvē vairs neparādīsies.»

«Neiedomājami. Pilnīgi neiedomājami.»

«Nu, īstenībā man jāatzīst, ka viss jau nav tik melnbalts. Kad esi sapratis mācību, tad varētu notikt pāris lietu. Tāda veida cilvēki var vienkārši pārtraukt parādīties tik bieži, kā mēdza to darīt, tāpēc ka nāca pie tevis kā skolotāji un tagad viņu darbs ir padarīts.»

« Skaidrs. Un kāda ir otra iespēja?»

«Šo cilvēku uzvedība varētu krasi izmainīties, un viņi, pilnīgi negaidot, var šķist pašas laipnākās, mīlošākās dvēseles, kādas jebkad esi saticis.»

«Kā viņi var tik ātri izmainīties?»

«Viens skaidrojums ir tāds pārtraucot viņiem uzvelt vainu, kā vairākums no mums to sliecas darīt šādās situācijās, un uzsākot darbu ar sevi un novācot šķēršļus, kurus

IDV sevi ir jānovāc, tu ar drošu roku radi viņiem telpu, lai Viņi varētu kļūt cēli tajās situācijās, kuras iepriekš lika tiem būt grūti izturamiem. Zini, cilvēki īstenībā ir labi. Un, ja tu l/rādīsi tiem beznosacījuma mīlestību un sapratni, nevis bombardēsi ar uzbrukumiem un apsūdzībām, viņi noteikti Ikv atbildēs cēlākā un apgaismotākā veidā, nekā to darījuši Iepriekš. Neviens cilvēks, saskaroties ar patiesu mīlestību tm sirsnīgām rūpēm, nespēj palikt vienaldzīgs. Gaismā visas ēnas pazūd. Vēl cits izskaidrojums ir šāds: mēs dejojam ar Ikvienu cilvēku, kurš mums dzīvē ir svarīgs.»

«Ak, nē, vairs nekādas dejošanas,» es iesmiedamies teicu.

«Tas ir citādāk. Tā ir attiecību deja, un atkal mēs visi lo darām, ļa tu patiešām gribi tikt par to skaidrībā, tu īstenībā varētu pat uzzīmēt plūduma shēmu dejai ar katru no svarīgajiem cilvēkiem savā dzīvē. Nu, piemēram, sieviete, ar kuru tu satiecies, tev saka, lai, paēdis vakariņas, tu nomazgā traukus. Tas varētu provocēt dejas sākšanos. Tevī kā reak< ija varētu rasties sajūta, ka viņa tevi kontrolē, un tu kļūtu aizkaitināts. Tas atkal aizkaitinātu viņu, tāpēc viņas dejas solis varētu būt vainas un niecīguma sajūta par tavu jūtu aizskaršanu, ko viņa izrāda kā dusmas. Un tā tas turpinās ļūs abi vienu reakcijas soli pēc otra dejojat komplicētu deju, kuru pat neapzināties. Jūs viens otram kāpjat uz varžacīm, kas nav nekas cits kā seni pagātnes ievainojumi, kuri nekad nav tikuši atrisināti un sadziedēti. Faktiski lielākā daļa šo aizvainojumu nāk no bērnības, un tiem nav nekāda saistība ar to cilvēku, ar kuru tu tagad esi kopā.

«Daudzās attiecībās šī deja atkārtojas gadu desmitiem. Un tāpēc, ka abi partneri to neapzinās un nav apņēmušies veikt savu iekšējo darbu, kas nepieciešams, lai sāktu saprast spēles gaitu, tā turpinās. Un tagad tev gribu teikt, lūk, ko: tu vari pilnībā izmainīt jebkuru attiecību dinamiku tajā brīdī, kad tu pārstāj dejot. Tikko kā tu apzinies, ka ir sākusies deja, vienkārši apstājies un neizdari savu parasto gājienu vienkārši izvairies no visa šī modeļa un ej citu ceļu.»

«Kā man to izdarīt?» es iejautājos.

«Piemēram, manis piedāvātajā scenārijā, pirms tu uzsāc savu parasto reakciju un kļūsti aizkaitināts, sajuzdamies kontrolēts, notver savas domas un izvēlies labāku alternatīvu. Katru reizi, kad jau gribi pakļauties vecajai, personību postošajai uzvedībai, izvēlies gudrāku rīcību. Tā rīkojoties, enerģija, ar kādu vecā uzvedība valdīja pār tevi, pārtaps par pozitīvu personības spēku. Un, ikreiz tā darīdams, tu faktiski izveidosi smadzenēs jaunus ceļus, kas dzīvē ļaus izpausties jaunai uzvedībai. Katrā situācijā vienmēr izvēlies iespējami cēlākās, mīlošākās atbildes reakcijas šis ir vislabākais veids, kā kļūt par stiprāku cilvēku. Ar laiku tas kļūs vieglāk izdarāms, un rezultāti būs pārsteidzoši.

«Tātad scenārijā, kuru pārspriežam, tu, teiksim, nesadusmosies uz savu draudzeni, bet iedziļināsies sevī un aptversi, ka viņa īstenībā nemaz necenšas tevi kontrolēt. Tu sapratīsi, ka tu uz savu draudzeni projicē savas mātes kontrolējošo uzvedību. Citiem vārdiem sakot, aizkaitinājums, ko tu jūti, nemaz nav saistīts ar tavu pašreizējo partneri, bet gan ar to, kas palicis neatrisināts attiecībā uz tavu māti. Tavas draudzenes lūgums nomazgāt traukus vienkārši bija provocējošais moments, kas lika tev atgriezties bērnībā. Tu to saproti, un tādā veidā pārtrauc deju. Un, ja tu ar kādu pārtrauc dejot, ko tas piespiež darīt viņu?»

«Nu, viņš taču nevar viens pats dejot, vai ne?» es minēju.

«Tieši tā. Ja tu maini savu uzvedību, viņiem neizbēgami Ir jāmaina sava uzvedība. Tieši tāpēc ir daudz efektīvāk strādāt pie tā, lai mainītu sevi, nevis izšķiest savu enerģiju, cenšoties mainīt otru cilvēku. Un tāpēc nevis vainot citus, bet katrā dzīves situācijā saskatīt izdevību izaugsmei un tad uzņemties personīgo atbildību, faktiski ir labākais veids, kā mudināt otru cilvēku uz pārmaiņām.»

«Tas, ko tu nupat man izstāstīji, pārveidos manas attiecības!» es iesaucos.

«Un, protams, būs tādas situācijas, kad tavs partneris ir izdarījis ko nepareizu,» Tēvs Maiks turpināja. «Tādās situācijās atceries, ka mīlestība ir pretinde bailēm. Kad lu paskaties uz sarežģītu situāciju no malas un ieraugi, ka cilvēks, kurš izturas skarbi, īstenībā sauc uz tevi pēc palīdzības tāpēc, ka ir vai nu nobijies, vai arī sāpināts pašos sirds dziļumos, tad tu it viegli vari tam sniegt mīlestību. Nekad neaizmirsti, ka, pirms kāds cilvēks reaģē dusmīgi vai vienaldzīgi, viņš ir piedzīvojis ievainojumu. Tas ir ļoti svarīgi. Cilvēki, kas otram dusmīgi metas virsū, tā dara tāpēc, ka nupat kāds viņus ievainojis. Viņiem vajadzīgas tavas rūpes, nevis nosodījums. Atceries kad tu viņiem sniedz mīlestību, pēc kuras ilgojas katrs cilvēks, sāk parādīties viņu cēlākā būtība, jo tu esi radījis drošu vidi, lai viņi var iemirdzēties. Kad tu mainies, arī citi automātiski izmainās, jo tu esi sagādājis viņiem vidi, kurā uzplaukt.»

Tas, ko Tēvs Maiks man stāstīja, bija ārkārtīgi pārliecinoši. Un tam tik tiešām bija jēga. Jo vairāk es apdomāju viņa teoriju par to, kā pasaule darbojas, jo skaidrāk es ieraudzīju, kā visā manā dzīvē, man to pat neapzinoties, bija darbojies atkārtotā pielietojuma process. Es atkal un atkal pieredzēju viena un tā paša veida situācijas un cilvēkus. Piemēram, darbā es vienmēr piesaistīju tādus pārdošanas klientus, kas solīja lielus darījumus, bet tā arī nekad tos nenoslēdza, sagādājot man nebeidzamu vilšanos un izmaksājot aģentūrai veselu kaudzi naudas. Likās, ka biežāk, nekā man tas pienāktos, es satiku tādus cilvēkus, kas pret mani izturējās rupji bieži vien šķita, ka visi cilvēki, ar kuriem dienas laikā saskāros, bija izaicinoši un ar negatīvu attieksmi. Ja Tēva Maika teiktais bija patiesība, tad tie nebija nejauši gadījumi. Tad tie ietilpa man uzrakstītajā scenārijā, ietilpa izaugsmes skolas mācībās, kuras apmeklēju jau kopš savas dzimšanas. Un vienīgais iemesls, kāpēc šie cilvēki arvien vēl parādījās un šie notikumi turpināja atkārtoties, bija tas, ka es neapguvu man nepieciešamās dzīves mācības.

Es sāku vēl nopietnāk izsvērt cilvēkus, kuri bija manā dzīvē. Kaut kāda iemesla dēļ es vienmēr piesaistīju sev tādas draudzenes, kuras vēlējās nopietnākas attiecības, nekā es biju gatavs tām sniegt. Jo skaidrāk viņas pauda šo savu vēlmi, jo atturīgāks es kļuvu, baidīdamies zaudēt brīvību, kas, pēc manām domām, varētu notikt patiesi tuvu attiecību rezultātā. Varbūt, tikai varbūt, tas atkārtojās ar nolūku šajā scenārijā bija kāda man apgūstama mācība, kas visu laiku turpināja atkārtoto pielietojumu.

Kas tā varēja būt par mācību? Varbūt man bija pienācis laiks atvērt sirdi un ielaist tajā otru cilvēku, tādējādi izaugot par laipnāku un mīlošāku cilvēku. Vai es visu laiku izspēlēju modeli, kuru neapzināti biju pārņēmis no savu vecāku attiecībām? Iespējams, bija pienācis laiks pārstāt tik ļoti baidīties par savu brīvības zaudēšanu un atklāt to, ka īstais prieks dzīvē parādās tad, kad dalies tajā ar cilvēku, kuru mīli.

Nekad agrāk es nebiju gremdējies tādā pašapcerē. Nekad dzīvē nebiju veltījis laiku tam, lai iedziļinātos sevī un paskatītos uz savām negatīvajām rakstura īpašībām un uzvedību. Tas bija kas līdzīgs detektīva darbam sākt apjaust to, kas manī ir pazudis. Tad ari es sapratu, ka tā ir viena no svarīgākajām lietām, ko cilvēks var darīt. Tas, kurš nav iepazinis sevi, patiesībā nezin pilnīgi neko. Un varbūt tā traģiskā nelaimes gadījuma nolūks bija panākt, lai iedziļinos sevī.

Esmu sapratis, ka tad, kad dzīve ir mierīga un gluda, mēs sliecamies to dzīvot virspusēji. Kad dzīvē kļūst smagi un mēs piedzīvojam krīzi, mēs galu galā vienmēr sākam iedziļināties sevī un analizēt savas domas. Un tāpēc es domāju, ka pagātnes mistiķiem un viedajiem skolotājiem bija taisnība, kad viņi atzīmēja, ka dzīves lielākās grūtības īstenībā ir lielākās svētības, jo tās palīdz mums domāt dziļāk un atver mūs plašākai dzīves pieredzei. Salūšana vienmēr ved pie izlaušanās.

Jo vairāk es domāju, jo skaidrāk saskatīju modeļus, kas atkārtojās manā dzīvē. Šķiet, es piesaistīju pārmērīgi daudz cilvēku, kuru izturēšanās bieži aizvainoja manas jūtas. Varbūt tas viss notika tāpēc, ka tur slēpās kāda mācība, kas man jāapgūst. Iespējams, es pie sevis domāju, man bija jāceļ sava pašvērtība un mazāk jāņem viss pie sirds.

Piepeši manī pamodās skepticisms, jautādams, vai dzīve patiesi darbojas šādi. Varbūt Tēvs Maiks, lai arī cik labu nodomu vadīts, bija sapņotājs, lielisks intriģējošu teoriju klāstītājs, taču atrauts no reālās pasaules. Tad manā apziņā atkal uzzibsnīja vārds: uzticies. Un tas arī bija viss, ko man patiesībā vajadzēja zināt.

«Nu, labi, mans jaunais draugs,» Tēvs Maiks ierunājās, pārtraucot manu sapņojumu. Viņš paņēma manu mugursomu un veda mani augšā pa vītņu kāpnēm. «Pietiks vienai dienai. Aizvedīšu tevi uz tavu istabu zinu, tev ļoti patiks skats pa logu. No tā redzama visa Romas pilsēta. Pa nakti varēsi vērot krītošās zvaigznes. Šīs visu mēnesi būs tavas mājas. Ak, jā, un, pirms to aizmirstu, es iedošu tev atslēgu.»

Tēvs Maiks pasniedza man zelta atslēgu, kas bija piestiprināta metāla piekariņam, un ieveda mani viesu istabā. Tā bija maza, skopi mēbelēta, bet pedantiski tīra. Uz naktsskapīša sudraba vāzē atpūtās gerbera laimes puķe. Un, kā jau solīts, skats pa logu bija brīnišķīgs. Kad pagriezos, lai pateiktos Tēvam Maikam par viņa gara dāsnumu, es sapratu, ka viņš ir aizgājis. Es paskatījos uz atslēgai piestiprināto piekariņu. Tajā bija iegravēts kāds citāts. Tur bija rakstīts:

«Vienīgie velni visā pasaulē ir tie, kuri skraida cilvēka sirdī. Tieši tur jāizcīna uzvara.»

Mahatma Gandijs

4. nodaļa. Esi uzticīgs savai patībai

«Mēs it viegli piedodam bērnam, kas baidās no tumsas, īstā dzīves traģēdija ir tad, kad pieaugušais baidās no gaismas.»

Platons

«Aiz visa redzamā atrodas kaut kas daudz bezgalīgāks; viss ir tikai ceļš, portāls vai logs uz kaut ko citu nekā pati redzamā lieta.»

Antuāns de Sent-Ekziperī

Es gulēju ciešāk, nekā to biju darījis jau ilgu laiku, un sapņoju brīnišķīgu sapni -es atkal biju bērns, pilns prieka, aizrautības un nevainības. Es basām kājām dejoju kalnu pļaviņā, kurai visapkārt bija sniegiem klātas virsotnes un ziediem piebārstītas ielejas. Kad dejoju, brīnišķā mirkļa apburts, es varēju dzirdēt, kā smejas un spēlējas citi bērni. Mana sirds bija laimīga, domas rāmas, un es izjutu pilnīgu mieru.

Mani pamodināja maigs rokas pieskāriens. Tas bija Tēvs Maiks, kurš piebikstīja, lai mostos. Viņš smaidīja, un viņa acis iemirdzējās, kad viņš izteica pateicību par skaisto rītu, kāds ārā bij uzausis.

«Tur ārā ir vēl viena lieliska diena, Džek,» viņš sacīja. «Nezaudēsim no tās ne mirkli. Man tev tik daudz kas jāizstāsta. Sakārtojies un tiksimies lejā. Mēs varam ieturēt vieglas brokastis un tad pasēdēsim uz priekšējiem pakāpieniem.»

«Jauki,» es atbildēju. «Es gribētu tev uzdot dažus jautājumus, kas radušies pēc mūsu vakardienas sarunas.»

«Jauki,» Tēvs Maiks skanēja kā atbalss.

Bija patiesi brīnišķīgs rīts, un bija lieliski sēdēt uz katedrāles pakāpieniem. Blakus esošās rozes burvīgi smaržoja, un nolūkošanās uz cilvēkiem, kas gāja garām pa ielu, padziļināja manu saikni ar seno pilsētu Romu, kurā bija radīta tik liela daļa pasaules gudrību.

«Vakar tu man teici, ka dzīve ir izaugsmes skola, Tēvs Maik. Ikviens cilvēks un ikviens notikums ierodas pie mums, lai mācītu to, ko mums konkrētajā dzīves brīdī visvairāk nepieciešams apgūt. Mēs varam vai nu saprast šo dabas rīcību, vai arī izlikties to neredzam un tādējādi atkārtot pagātnes kļūdas tik ilgi, līdz sāpes kļūst tik lielas, ka neatliek nekas cits kā mainīties.»

«Ļoti labs kopsavilkums,» Tēvs Maiks sacīja, košļādams svaigi izceptas maizes gabalu, kas bija pārklāta ar Gorgondzolas sieru. «Drīz skolnieks kļūs par skolotāju,» viņš uzmundrinoši piebilda.

«Es tā prātoju, vai tad visiem noteikti jāseko tai mācību programmai, par kuru tu runāji? Vai mums visiem šajā iz-

t-žrerf&fiPst'-j»

78

.uigsmes skolā noteikti jāapgūst vienas un tās pašas mācības un jānoklausās vieni un tie paši mācību kursi?»

«Ļoti labs jautājums, Džek. Tev šeit labi veiksies tas nu ir pilnīgi droši,» Tēvs Maiks teica, kad mēs saulē atpūtāmies. Tā bija viena no tām dienām, kad, lai arī saule kvēloja pilnā spožumā, pie zilajām debesīm joprojām varēja redzēt mēnesi.

«Atbildot uz tavu jautājumu, katram cilvēkam uz šīs planētas ir nozīmēta sava mācību programma pielāgota apmācība, ja tev tā labāk patīk. Piemēram, mācības, kas man jāapgūst savā dzīvē, iespējams, ļoti atšķirsies no tām, kas lemtas tev. Man mācību programma varētu būt izplānota, koncentrējoties uz to, lai mācītu mani mazāk kritizēt un vairāk pieņemt. Un man apgūstamās mācības varētu būt par to, kā kļūt devīgākam, kā atlaist nepietiekamības sajūtu, kā atbrīvoties no jebkuras vajadzības kontrolēt un kā ļauties dzīves plūdumam.

«No otras puses,» Tēvs Maiks turpināja, «tava mācību programma varētu būt izplānota, lai mācītu tev neintelektualizēt, bet vairāk dzīvot ar sirdi dzīvot šajā brīdī un just, nevis visu laiku tikai domāt. Tā varētu mācīt, kā atbrīvoties no jebkura egocentriskuma un apsvērumiem, kas saistīti ar konkurenci, un kā apņemties nesavtīgi atbalstīt citus. Savā mācību ceļā tu varbūt mācīsies katrā cilvēkā saskatīt labo, nevis koncentrēties uz viņu trūkumiem. Tā varētu tev pat mācīt apzināties savu vērtību un nekad neļaut, lai kāds liek tev justies mazvērtīgam.»

To nav grūti saprast, es nodomāju. Bija tā, it kā šis vīrs zinātu manus apslēptākos jautājumus un lielākās iekšējās cīņas. Viņš strādāja meistarīgi. Manai mātei bija līdzīgs talants daudz kur savā dzīvē viņa vadījās no intuīcijas. Viņa vienkārši zināja, kas katrā situācijā jādara, un no visas sirds uzticējās šīm zināšanām. Es lēmumus dzīvē vienmēr pieņēmu, balstoties uz saprātu un loģiku, kaut gan piepeši es atskārtu, ka mātes lēmumi bijuši dziļāki un gudrāki.

«Jebkurā gadījumā,» Tēvs Maiks turpināja, nokozdams maizes kumosu, «vakar es centos tev pateikt vien to, ka ikkatrs notikums un ikkatrs cilvēks, kas ienāk mūsu dzīvē, dara to kāda iemesla dēļ. Atceries, nav nekādas apstākļu sakritības. Pasaule ir milzu radars, kas uztver mūsu izaugsmes vajadzības un tad piesūta mums atbilstošus cilvēkus un notikumus, lai sekmētu šo izaugsmi. Attiecībā uz to viedās mācības būtība ir tāda, ka cilvēki mūsu dzīvē ir spoguļi, kas parāda gan mūsu saulaino, gan ēnas pusi.»

«Nopietni?» es ievaicājos.

«Jā. Tu nespētu otrā cilvēkā ieraudzīt izcilu īpašību, ja vien tu nepazītu šo īpašību sevī.»

«Jā, laikam tā ir. Es nespētu atpazīt kaut ko labu citā cilvēkā, ja man nebūtu nojausmas par to, kas tas ir.»

«Pareizi. Ja nekad neesi redzējis, kāds izskatās kaviārs, tad tu nespēsi to atpazīt uz šķīvja smalkās vakara viesībās. Tieši tāpat arī, ja neesi atpazinis un atzinis, ka tev ir kāds talants vai pozitīva rakstura īpašība, tad ir neiespējami, ka tu to saskatīsi otrā cilvēkā. Ja tu, piemēram, nezini, kā tas ir patiesi kādu mīlēt, tad ir neiespējami, ka tu to pazīsi, kad kāds tevi apveltīs ar mīlestību. Ja tev nepiemīt kāda personības dāvana piemēram, spēcīgs intelekts -, tu nebūsi spējīgs to novērtēt citos. Ieraudzīt kaut ko izcilu otrā cilvēkā nozīmē ieraudzīt šo izcilību sevī. Man jāpiemin tas, ka šis princips ir spēkā arī attiecībā uz negatīvajām īpašībām, kuras tu citos nevari ciest.»

«Ko tu ar to domā?»

«Nu,» Tēvs Maiks atbildēja, «lai tu saprastu, ka otrs cilvēks ir dusmīgs, tev vispirms ir jāzin, kā īstas dusmas izskatās. Lai tu varētu kādu nosaukt par dusmīgu, tevī pašā ir jābūt dusmām. Lai tu varētu saprast, ka kāds ir egoistisks, arī tevī būtu jābūt mazliet egoisma. Lai tu varētu kādu nosaukt par manipulatoru, arī tevī būtu jābūt manipulatora iezīmei. Pretējā gadījumā tev nebūtu ne mazākās iespējas atpazīt šis rakstura īpašības. Visa dzīve ir viena vienīga projekcija. Mēs kā milzīgs video projektors ārpasaulē projicējam to, kas mēs esam savā iekšējā pasaulē. Ko paši projicējam, to arī secinām.»

«Apbrīnojami,» es ierunājos. «Vai tu varētu izstāstīt kādu īsu piemēru?»

«Protams. Tu, teiksim, atrodies ierakstu veikalā. Tu stāvi pie atskaņotāja, kur vari noklausīties jaunākos ierakstus, un ar baudu klausies melodijas. Piepeši pie tevis pienāk viens no pārdevējiem un saka, lai tu neklausies tik ilgi. Viņš to pasaka skaļi un nepieklājīgi. Ja tu, atbildot viņam, uzkliedz, tad man tas nozīmē, ka tevī ir kaut kas tāds, kam vajag pievērst uzmanību un dziedināt.»

«Bet viņš taču bija rupjš pret mani\» es iesaucos. «Ne jau es biju pirmais.»

«Džek, tu nevari kaut ko izdabūt no nekā. No tevis iznākt var tikai tas, kas atrodas tevī, galu galā tu taču nevari no citrona izspiest tomātu sulu. Jau pats fakts, ka, aizskarot tevi, šis vīrs izraisīja dusmu izvirdumu, nozīmē, ka tevī jau iepriekš vajadzēja būt dusmām, pareizi?»

«Jāatzīst, ka tas izklausās loģiski.»

«Tātad šis vīrs aizskāra tevi vārīgā vietā, kur glabājās dusmas. Ja tu neatzīsi šo faktu, tās turpinās valdīt pār tevi. Senās dusmas tur bija, pirms vēl viņš ienāca tavā dzīvē, to es saucu par iepriekšeksistējošu stāvokli. Tev tas jāsaprot un jāuzņemas par to atbildība, nevis jāvaino pārdevējs. Viņš bija tikai katalizators. Tas ir tā, kā reiz rakstījis franču filozofs Antuāns de Sent-Ekziperī: «Neviens notikums nespēj mūsos atmodināt svešinieku, kas būtu mums pilnīgi nepazīstams. Dzīvot nozīmē palēnam piedzimt.» Tādējādi, palūkojoties uz šo notikumu mūzikas ierakstu veikalā ar apgaismotāku skatījumu, mēs nepieklājīgo pārdevēju uztveram kā lielu dāvanu. Ja izproti šo situāciju, tad vari izmantot to kā milzīgu izdevību izaugsmei un attīstībai. Viņš ar savu nepieklājīgo uzvedību iepazīstināja tevi ar to, kas līdz šim tavai apziņai bija apslēpts.»

Tēvs Maiks ievilka elpu un turpināja. «Karls Jungs reiz rakstīja, ka «tas, kas mūs citos kaitina, var vadīt mūs pie izpratnes par sevi». Tāpēc saņemies drosmi un esi gatavs veikt iekšējo darbu, kas nepieciešams, lai atbrīvotos no sevī mītošajām dusmām un ieietu mīlestības valstībā. Tas ir mērķis, pēc kā mums visiem jātiecas, kļūt par tīru mīlestību. Jo tikai tāds cilvēks, kurš pats ir mīlestības iemiesojums, skatoties uz otru cilvēku, spēj ieraudzīt tīru mīlestību. Zinu, šis nav tas process, kuru var paveikt ātri, tomēr tas ir ideāls, pēc kā tiekties, un daudziem var paiet visa dzīve, veicot iekšējo darbu, lai atstātu dusmas un bailes un spētu pilnīgi mīlēt un pieņemt. Tāda jau faktiski ir dzīves nozīme saskatīt mūsu vājās puses un dziedināt tās, lai mēs galu galā itrastu savu cēlāko patību. Ja tavs mērķis ir atrast nezūdošu mieru un brīvību, tad šis ir vienīgais ceļš, kā pie tā nonākt. Cita varianta nav.»

Piepeši Tēvs Maiks piecēlās kājās un sacīja: «Nāc! Šodien Ir līksmības diena. Visu dienu mācīties un nemaz nespēlēties tas nav pareizi. Esmu atklājis, ka sevis izzināšana un personības izaugsme vislabāk sokas tad, ja tevī mīt līksmes un piedzīvojumu meklētāja gars, dzīve ir pārāk īsa, lai mēs luītu par daudz nopietni. Šodien mēs tēlosim tūristus. Gribu aizvest tevi uz Kolizeju un dažām citām slavenām Romas vietām. Un pusdienlaikā mums būs pikniks. Esmu tev pat paņēmis mazu pudelīti itāļu vīna,» viņš teica, piemiegdams ar aci.

To pateicis, šis neizprotamais melnsvārcis ātrā solī devās lejā pa katedrāles pakāpieniem, pa ceļam ieelpodams rožu smaržu. Es tūdaļ pat viņam sekoju. Es zināju, ka visa viņa apmācība vadīja mani uz mājām.

Dienām ejot, man Tēvs Maiks iepatikās arvien vairāk. Viņš bija brīnišķīgs cilvēks, kurš sniedza man tādas atklāsmes par dzīvi, kādas līdz šim nebiju dzirdējis, un deva padomus, kā sasniegt pilnvērtīgu dzīvi. Bet vēl svarīgāk bija tas, ka viņš bija sirsnīgs. Viņš saprata cilvēka dabu, un es jutu, ka viņš saprot mani. Viņš zināja, ka, cilvēkam mainoties, parādās mūsu vecie un dziļi apslēptie dēmoni. Pieaugot mūsu personības gaismai, parādās arī tumšās ēnas un kaut kas sirds dziļumos cīnās pretī izaugsmei, pieķeroties mūsu vecajam domāšanas veidam, sajūtām un rīcībai. Pietuvojoties mīlestībai, atdzīvojas mūsu vislielākās bailes. Tēvs Maiks mani uzmanīgi iedrošināja, kad pieņēmu viņa filozofiju un sāku doties pretī pilnvērtīgai dzīvei. Viņš atgādināja man, ka esmu brīnišķīgs un ka ikvienā cilvēkā ir spēks, kas dzīves gaitā veido mūsu likteni. Laiks, ko pavadīju kopā ar viņu, bija īsta debesu dāvana.

Kādu ritu, kad mēs ārā uz verandas vienā katedrāles spārnā ēdām brokastis, Tēvs Maiks pateica ko tādu, kas mani izbrīnīja. Tā bija otrā nedēļa, kopš biju kopā ar viņu, un es ļoti priecājos par visiem uzlabojumiem, kurus biju sasniedzis, pateicoties viņa izstāstītajām idejām un līdzekļiem. Manī bija vairojies dziļš iekšējs miers, un es biju sācis aplūkot visas savas ne-tik-ideālās rakstura īpašības un pieņemt tās tādas, kādas tās ir, par ēnām, kuras nepieciešams dziedināt, lai varētu atmirdzēt mana gaisma. Es jutos laimīgāks un veselīgāks nekā jebkad agrāk un sāku ticēt, ka viss šajā pasaulē tiešām noris saskaņā ar kādu lielāku plānu, ar plānu, kas darbojas manā labā. Es kļuvu par teicamu skolnieku dzīves izaugsmes skolā un atmetu vecos uzvedības modeļus, līdzīgi kā kāpurs nomet kokonu, kad kļūst par tauriņu.

«Zini ko, Tēvs Maik,» es līksmi ierunājos, nokozdams kumosu svaigi ceptā kruasāna, «visas tās sevis pilnveidošanas lietas tiešām darbojas. Vienmēr biju domājis, ka tā ir tikai laika izniekošana. Bet man jāatzīst, ka es sevī tiešām sajūtu apbrīnojamas izmaiņas.»

«Terminu sevis pilnveidošana es uzskatu par tīrām muļķībām,» Tēvs Maiks atbildēja, ciešu skatienu noraudzīdamies pār dusošo pilsētu. «Tas vedina domāt, ka cilvēki ir salūzuši un tos vajag salabot. Bet tas ir tik tālu no patiesības, cik vien iespējams. Tālu no tās! Dziļi savā būtībā mēs katrs esam nevainojams mums tikai ir jātiek cauri visiem uzslāņojumiem, lai nonāktu atpakaļ pie nevainojamības.»

«Biju domājis, ka tu kā priesteris un mans dzīves koučs skubināsi mani pilnveidoties, dzīvot cēlāk un eksistēt gudrāk būt labākam, jaukākam un mīlošākam cilvēkam. Kas gan viedoklī par pilnveidošanos ir nepareizs?» es jautāju, tēlodams sātana advokātu.

«Tas ir nepareizs lūk, kas tur nepareizs,» balsij pieaugot spēkā, viņš atbildēja ar vēl lielāku pārliecību. «Dzīves ceļojums nenozīmē sevi pilnveidot, Džek. Tas un šī doma Ir ārkārtīgi svarīga nozīmē sevi atcerēties. Mums, kas cenšamies rast pilnvērtīgu dzīvi un ļaut izpausties savām sirds ilgām, ir jāiet sevis izzināšanas, nevis ārējo izmaiņu ceļš. īstais mērķis dzīvē ir pašatklāsme: atklāt savu cēlāko patību savai pašreizējai patībai un tad skatīties uz pasauli ar pavisam citām acīm.»

«Bet, ja nevienam nav vajadzības pilnveidoties, tad kāpēc pasaule ir tik nožēlojamā stāvoklī? Kāpēc tad pasaulē ir tāds ļaunums? Kāpēc ir kari, bezpajumtnieki un badā mirstoši bērni? Kāpēc tad ir tik daudz naida un tik maz mīlestības?»

«Piebremzē, Džek. Es cenšos pateikt vien to, ka nevienam nav vajadzīgs uzlabot to, kas viņš jau ir. Tāda domāšana tikai liek cilvēkiem justies vēl vainīgākiem, nekā viņi jau jūtas. Piemēram, tu, mans jaunais draugs, jau esi nevainojams.»

«Tiešām?»

«]ā.»

«Tad kāpēc es esmu šeit kā tavs skolnieks?»

«Sevis izzināšanas, nevis pilnveidošanas dēļ,» viņš uzsvērti paziņoja. «Tāpēc mēs visi esam šeit uz šīs planētas. Tā ir smalka, bet svarīga atšķirība. Es negrasos tev teikt, lai tu mainies vai pilnveidojies, vai arī sāc uzvesties kā kāds cits cilvēks. Es tā nekad ar tevi nerīkotos. Laikā, ko pavadām kopā, es koncentrējos tikai uz to, lai palīdzētu tev atklāt savu īsto patību lai tu pirmo reizi mūžā iepazītu sevi. Ceļš, pa kuru tu dodies, nav ceļojums uz kādu tālu zemi. Tas ved tevi atpakaļ uz vietu, kuru reiz pazini, bet, laikam ejot, aizmirsi, kad apkārtējie tevi pielāgoja sabiedrībai, liekot atstāt savu būtību. Tas, faktiski, ir ceļojums atpakaļ uz mājām, pie dabiskā diženuma un nevainojamības, kāda tev bija piedzimstot. T. S. Eljots ļoti labi izteica šo domu, kad rakstīja: «Mēs nedrīkstam pārstāt pētīt. Un visu mūsu pētījumu rezultātā nonāksim turpat, kur iesākām, un pirmo reizi iepazīsim šo vietu.»»

«Zīmīgi vārdi.»

«Un arī precīzi,» Tēvs Maiks piebilda. «Dzīve patiesībā nav nekas cits kā ceļojums mājup. Zini, Džek, būt diženam kā cilvēkam daudzējādā ziņā nozīmē tikai atgūt tās dāvanas, kuras tu izaugot pazaudēji. Īstenībā dzīvot pilnvērtīgu dzīvi galvenokārt nozīmē atgūt to, ko reiz pameti.»

«Kolosāls skatījums,» es ieteicos.

«Tā ir. Būdams bērns, tu apzinājies visas savas dāvanas. Tu biji šķīsts un nevainīgs. Tu biji ārkārtīgi radošs un ar neapslāpējamu degsmi. Tavai iztēlei nebija robežu, un

I.iviem sapņiem nebija ierobežojumu. Tu uzticējies citiem un ticēji sev. Tev nebija tāda vajadzība kā mums, pieaugušajiem, visu jau iepriekš izskaitļot. Tu izteici savu patieso būtību, nebīstoties no atriebības, un atklāti ļāvi savai gaismai mirdzēt. Tu pilnībā izdzīvoji katru mirkli un izbaudīji katru visvienkāršāko dāvanu, ko dzīve mums katram regulāri atnes. Tev patika sniegpārslas un zirnekļi, dziedāšana un sapņošana, sirsnīgs apskāviens un kūpoša karstās šokolādes tase. Pasaule bija pārpilna, bezgalīgu iespēju vieta un parocīgs partneris autentiskiem panākumiem. Bet tad kaut kas notika.»

«Kas?» es asi noprasīju.

«Nu, skarbi sakot, tu izdarīji noziegumu. Faktiski tu izdarīji vissmagāko noziegumu, kādu vien cilvēks spēj izdarīt.»

Es jutos neērti. Tēvs Maiks paskatījās uz mani ar lielu nopietnību un sacīja: «Tu sāki pats sevi nodot. Tu atteicies no savas īstās patības par labu savas cilts uzskatiem.»

«Manas cilts?»

«ļā, Džek. Sabiedrība ir tava cilts. Redzi, tu sāki pārņemt citu cilvēku uzskatus par to, kā darbojas pasaule un kāda tajā ir tava loma. Tu aizslēdzi savas skaistās jūtas un sāki dzīvot ar prātu, katru dienu racionalizējot, vērtējot un raizējoties, nevis lēkājot, dejojot un spēlējoties. Tu kļuvi par izdabātāju domājot, rīkojoties un uzvedoties tā, kā izvēlējies nevis tu, bet apkārtējie, kā, piemēram, tavi vecāki, skolotāji un draugi. Un tā nu socializācijas process guva virsroku un tavs personības diženums kļuva arvien apslēptāks. Tu darīji to, ko tev lika, rīkojies tā, kā tev norādīja, un domāji tā, kā cilvēki mācīja tev domāt.»

«Un tādā veidā es, tā sakot, sāku dzīvot šaurā kastītē,» es piebildu.

«Tieši tā. Kad nomirsi, tev būs daudz laika, ko pavadīt šaurā kastītē… tad nu kāpēc, vēl dzīvam esot, tādā dzīvot?»

«Lieliska doma,» es teicu, uztverdams spilgto zīmējumu, kuru man bija attēlojis mans gudrais skolotājs. «Bet tu taču noteikti negribi sacīt, ka ir nepareizi, ja vecāki māca saviem bērniem pieklājīgi uzvesties un būt atbildīgiem. Vai arī tā tev ir problēma, ja skolotāji uztur disciplīnu un pieaugušie nosaka robežas?»

«Jā un nē. Protams, ir svarīgi, ja vecāki ir līderi un gudri padomdevēji saviem bērniem. Bez disciplīnas un veselīgi novilktām robežām bērns pazustu. Taču dzīvē jābūt līdzsvaram un tas ir viens no svarīgākajiem principiem, ko varu tev iemācīt. Protams, bērnam jābūt izskolotam par to, kāda izskatās laba uzvedība, un bērnam, bez šaubām, ir jāiemāca tas, ka pastāv robežas. Noteikt kaut kādas robežas bērna uzvedībai ir nepieciešams, bet noteikt robežas bērna garam gan ne.»

«Es sapratu tavu domu.»

«Vai drīkstu uz brīdi aizņemties tavu bērnības pieredzi?»

«Protams, Tēvs Maik,» es teicu, sasliedamies krēslā.

«Varu saderēt, ka pēc trīs vai četru gadu vecuma tu lielākoties uzvedies tā, lai māte, tēvs vai skolotāji varētu ar tevi lepoties. Katram bērnam vajadzīga mīlestība, un viņš alkst pēc atzinības, tāpēc tu sāki nodot pats sevi un rīkoties neautentiski, lai tikai cilvēki, kurus tu mīli, būtu pēc iespējas laimīgāki. Tu uzskatīji, ka vislabākais veids, kā nodrošināt sev viņu mīlestību, ir rīkoties tā, kā viņi to vēlas. Lielveikalā tu nevis dziedāji pilnā kaklā un ļāvi pasaulē izpausties savai patiesajai būtībai, bet gan dziedāji klusiņām, lai nesamulsinātu māti un lai viņa uz tevi nesadusmotos.»

«Un, tēlaini izsakoties, kopš tā laika es vienmēr dziedu klusiņām,» es teicu, saprazdams nupat dzirdētās mācības viedo domu.

«Pareizi. Ko Toro reiz ir sacījis? «Vairākums cilvēku nomirst, kad mūzika vēl ir viņos.»»

«Viņš arī teicis: «Ja kāds neiet vienā solī ar saviem biedriem, tad varbūt tas ir tāpēc, ka viņš dzird citu bundzinieku. Lai viņš soļo atbilstoši tai mūzikai, ko dzird, lai arī cik ritmiski un tālu tas būtu»,» es piebildu, atcerēdamies, ko teicis šis izcilais amerikāņu filozofs, par kura dzīvi es biju mācījies skolā.

«Burvīgi,» acis aizvēris, teica Tēvs Maiks, uzsūkdams sevī atziņu, kuru izteica šie dziļie vārdi. «Mums ir jāatļauj visiem mums apkārtesošajiem izdzīvot savu īsto patību. Kā jau tu ieteicies, mums ir jāļauj cilvēkiem soļot savā ritmā un būt nesamākslotiem mūsu klātbūtnē. Tieši to nozīmē beznosacījuma mīlestība iedrošināt cilvēkus nodoties aizrautībai, mīlestībai un sapņiem pat tad, ja viņiem nepiekrīti. Un tie dziļie vārdi, kurus tu nupat man līdzdalīji, lika man savukārt iedomāties par senu sanskrita dzeju, kurā teikts: «Pavasaris ir pagājis, vasara pagājusi, un ziema ir klāt. Un tā dziesma, ko biju nolēmis dziedāt, paliek neizdziedāta.» Lielākā daļa cilvēku nomirst, nenodziedājuši savas dzīves diženo dziesmu. Viņi neizdzīvo to lielisko dzīvi, kāda tiem bija paredzēta. Un tas nav tikai sliktākais pakalpojums sev tas ir sliktākais pakalpojums pasaulei.»

Tēvs Maiks brīdi malkoja kapučino un tad rezumēja visu sacīto. «Kad mēs dzīvojam pilnvērtīgu dzīvi, patiesu dzīvi, autentisku dzīvi, mēs apgūstam visu savu lieliskumu. Un, kad mēs parādāmies pasaulē visā savā lieliskumā, tad pasaule gūst labumu no tā, ko mēs darām. Tā, kā to rakstījis Paulu Koelju, autors brīnišķīgajai grāmatai «Alķīmiķis»: «Pasaule kļūs labāka vai sliktāka atkarībā no tā, vai mēs kļūsim labāki vai sliktāki.»»

«Mans Dievs! Tas gan ir brīnišķīgs skatījums,» es entuziasma pilns ierunājos.

Tēvs Maiks turpināja. «Par nelaimi, lielākā daļa cilvēku to nesaprot. Viņi tā arī nekad nav sapratuši, ka viņu dzīvēm ir ļoti liela nozīme šajā pasaulē viņiem ir jāsaņemas drosme un jākļūst par to, kas viņi ir patiesībā. Un tā nu, Džek, viņu reiz skaistā dzīve pārtop par šarādi. Pārāk daudzi no mums nedzīvo atbilstoši savai patiesajai būtībai. Mēs labāk dzīvojam savas mātes dzīvi, sava tēva dzīvi vai pat sava priestera dzīvi, nevis iedrošināmies dzīvot tikai mums vien paredzēto dzīvi. Manā uztverē tas ir pats lielākais grēks.»

«Es tev piekrītu, Tēvs,» es godbijīgi sacīju.

Viņš turpināja savu pārrunu tematu. «Tu nevis sapņoji, ka kļūsi par astronautu vai dzejnieku, vai valstsvīru, bet, esmu gatavs saderēt, ka pieaugot tu drīzāk samierinājies un pieņēmi to, ko skolotājs tev ieteica kā praktiskāku nodarbi. Tu sāki valkāt publisko masku un domāt, just un rīkoties tā, kā citi tev mācīja domāt, justies un rīkoties, nevis biji autentisks un teici to, ko tiešām gribēji teikt. Tu pats savā priekšā sāki sevi noliegt. Tu kļuvi par «Izcilu liekuli». Īstenībā tu apslāpēji pašizteikšanos un zaudēji savu balsi.»

«Tas tiesa,» es piekritu.

«Nepaužot sevi un savu patiesību, tu pazaudēji balsi, kas pasaulei izteiktu tavu īsto «es». Bet cilvēks bez pašiztdkšanās ir cilvēks bez personības brīvības. Cilvēks, kas pasaulei neparāda, kas viņš patiesībā ir, kļūst neredzams, lik vien kā sava īstā «es» izdomājums.»

«Es izdarīju nodevību pret sevi,» es piekritu, parādot, ka esmu sapratis šo domu.

Tēvs Maiks piekrītoši pamāja ar galvu. «Un, jo mazāk tu pievērsi uzmanību savai dabiskajai izcilībai un tam, kas tu patiesībā esi, jo vairāk tu kļuvi par tādu cilvēku, kas tu neesi. Un, jo vairāk tu tā darīji, jo vairāk cieņas zaudēji savās acīs. Tava pašvērtība sāka nopietni mazināties. Un tava iekšējā pasaule pakāpeniski sāka aizvērties un atdalīties no tava patiesā «es». Mēs aizmirstam, ka dižena dzīve ir autentiska dzīve. Kā to teicis dzejnieks Deivids Vaits: «Dvēsele labāk piedzīvo neveiksmi pati savā dzīvē nekā gūst panākumus cita dzīvē.» Tomēr mēs šo patiesību aizmirstam. Tas cilvēku nogalina, Džek. Kaut kas viņā sāk mirt.» .

«Tad kāpēc mēs tā darām? Un kāpēc mēs nelabojam šo problēmu?» es vaicāju.

«Baiļu dēļ. Vispirms mēs baidāmies būt citādāki. Mēs gribam iederēties ciltī un būt kopienas sastāvdaļa. Pasaulē milzīga vērtība tiek piedēvēta tam, ka cilvēks dara to pašu ko citi un domā tāpat kā citi. «Ko mani draugi nodomās par mani, ja es iešu savu ceļu un nesekošu viņiem?» mēs prātojam. «Ko kaimiņi teiks, ja mazais Džonītisgribēs kļūt par dzejnieku, nevis par ārstu?» mūsu vecāki sev jautā, ļa mēs tā domājam, paši jau būdami vecāki, mēs savu bērnu dzīvēs tēlojam

Dievu, un tā rīkoties ir briesmīgi. Mēs viņiem neuzticamies un neveidojam drošu vidi, kas ļautu tiem izaugt cēliem, bet gan nosakām bērniem, ko viņiem vajadzētu darīt, kad izaugs, lai tikai mēs varētu atstāt iespaidu uz kaimiņiem. Patiesība ir tāda, ka vecāki tā rīkojas savu baiļu dēļ. Vecāki saka bērniem, ka tiem jākļūst par ārstiem vai advokātiem, vai jāieprecas pareizajās ģimenēs tāpēc, ka viņiem pašiem bail izskatīties pēc neveiksminiekiem, ja bērni saskaņā ar sabiedrības panākumu definīciju nekļūs «veiksmīgi».

«Bet ko tad panākumi vispār nozīmē? Man panākumi ir nekas vairāk kā dzīvot savu dzīvi atbilstoši savai patiesībai un pēc saviem noteikumiem. Tie, neskatoties uz ārējo sabiedrības spiedienu, nozīmē turēties pie vērtībām, kuras apliecina pašu labāko, kas tevī mīt. Panākumi nozīmē, ka tu dzīves laikā radi un īsteno to, kas tev ir pats svarīgākais nevis pats svarīgākais kādam citam. Tā ir dzīvojuši garīgie smagsvari, kas staigājuši pa šo planētu pirms tevis. Un tas ir mans ieteikums tev. Uzticies man. Tikai šī viedās gudrības atziņa vien, integrēta katrā tavas atlikušās dzīves dienā, liks tev dzīvot neparastu dzīvi.»

Tēvs Maiks apklusa, brīdi paraudzījās debesīs, it kā meklētu tur padomu, un tad turpināja. «Otrs iemesls, kāpēc mēs nododam paši sevi un pārņemam kāda cita dzīves ceļu, ir mūsu bailes pašiem no savas gaismas.»

«Ko tu ar to domā?»

«Džek, katrā mūsu planētas iedzīvotājā snauž vairāk spēka, nekā mēs to spējam iedomāties. Ja vien mēs zinātu, cik vareni un brīnišķi esam, tad mēs katru dienu sevi dievinātu. Mēs ietu pie savas dzīves altāra un sevi pastāvīgi godinātu. Mēs pilnībā sevi mīlētu un būtu savas dzīves varoņi un elki. Tad mums nebūtu tās bailes, kādas tagad ir, un mēs neierobežotu sevi tā, kā to tagad darām. Skumji, taču mūsos mītošais spēks mūs arī biedē. Līdz ar lielu talantu nāk arī liela atbildība. Dziļi savā sirdī mēs prātojam, vai vispār protam rīkoties ar mūsos esošo žilbinošo potenciālu, un baidāmies, ka izjutīsim vainas apziņu, ja izšķiedīsim vai nepareizi izturēsimies pret savu dabas doto spēku.»

«Tāpēc mēs no tā atsakāmies,» es piebildu. «Un tādējādi, es domāju, mēs atsakāmies arī no sava likteņa.»

«Ļoti labi, Džek. Ļoti labi,» novērtēja Tēvs Maiks, iepriecināts par manu piedalīšanos sarunā. «Mēs tagad runājam par to, ko psihologi sauc par noliegumu. Tā ir pārvarēšanas stratēģija, kuru izmanto katrs cilvēks, lai izvairītos no sāpēm par patiesību. Lūk, ko mēs visi darām mēs izgudrojam stāstu vai, spēcīgāk izsakoties, mēs par kaut ko samelojam, un tad mēs piemuļķojam savu apziņu, lai tā notic, ka tā ir patiesība, kaut arī mūsu dvēsele zina, ka tie ir meli.»

«Oho!»

«Noliegums darbojas zemākā līmenī par apzināto prātu, tāpēc mēs pat nezinām, ka to darām. Jā, kā jau tu teici, mēs noliedzam savu gaismu. Bet tikpat traģisks ir fakts, ka mēs noliedzam arī sevī mītošo tumsu. Katrā no mums mīt kaut kas apslēpts, ēnas puse, uz ko jau tev netieši norādīju iepriekšējās dienās, daļa mūsu patības, kuru mēs negribam atzīt, jo, to atzīstot, mēs justos apkaunoti. Tā ir šī ēnas puse mūsos, kas izjūt skaudību, kad citiem veicas; kas veido slepenus uzkrājumus, kad otrs ir nonācis grūtībās; kas kritizē, kad vajadzētu izrādīt mīlestību; kas uzvedas kontrolējoši, kad vajadzētu sniegt atbalstu; un kas izjūt konkurenci, kad vajadzētu saskatīt, ka mēs visi esam savstarpēji saistīti un ka tad, kad viens gūst uzvaru, mēs visi uzvaram. Ikvienā cilvēkā uz šīs planētas ir kaut kas tāds, ko viņš slēpj no visas pasaules. Nebeidzami cenzdamies izskatīties ideāli, mēs to noglabājam tumšā nostūrī. Mēs faktiski noliedzam, ka kaut kas tāds eksistē, un tādā veidā mēs daļēji noliedzam arī sevi.»

«Kopš esmu kopā ar tevi, es daudz esmu par to domājis,» es sacīju.

«Lieliski, Džek. Bet ir vēl kas. Tā kā mēs daļēji noliedzam paši sevi, mēs nespējam justies dzīvības pārpilni. Uzņemties savas dzīves vadīšanu nozīmē būt iekšēji stipram, lai spētu pieņemt visu sevi, gan to, kas tev patīk, gan to, kas nepatīk. To pieņēmis, tu izkopsi izpratni par savu patību, un tā ātri vien izveidosi saikni ar pilnvērtīgu dzīvi. Tu atkal kļūsi par vienu veselu un kļūt par vienu veselu nozīmē kļūt veselīgam. Tomēr maz ir to, kas tā dara. Daudz vieglāk ir noliegt savas nepilnības, pasniegt pasaulei sevi kā nevainojamu un valkāt ideāla cilvēka masku. Un, kaut arī dziļi sirdī mēs zinām, ka tie ir meli, mēs vienalga to darām.»

«Tātad zināmā mērā šis uzskats par noliegumu, ko tu pieminēji, notur mūs melu lamatās.»

«Jā, tieši tā. Tāda ir nolieguma nozīme melot sev, lai izvairītos no sāpēm, kādas rastos, atzīstot patiesību. Sirds dziļumos tu varbūt neesi godīgs. Skaidrs, ka tu proti runāt kā cilvēks, kurš ir ļoti godīgs, un tu sev iestāsti, ka esi labs cilvēks ar augstiem morāles standartiem. Bet, ja tu kļūsi godīgs pret sevi, tu, iespējams, ieraudzīsi savu noliegumu. Tu, iespējams, sāksi pamanīt visus tos brīžus, kad saki mazos

meliņus vai nerīkojies īsti ētiski. Tu pārliecini sevi, ka esi nevainojami godīgs, bet vai tā ir? Un tu domā, ka neviens jau neko nemana, bet kāds redz katru tavu domu, rīcību un sajūtu. Tas, kāds esi tu pats.

«Mums katram ir dvēsele, kas zina, ko nozīmē būt pieklājīgam, mīlošam un cēlam cilvēkam. Mums visiem sirds dziļumos ir tāda vieta, kas visu zina. Kad tu izdari ko nepareizu, tu vari mēģināt sevi piemuļķot, racionalizējot par to, ko esi apzināti izdarījis. Tu vari izdomāt veselu stāstu par to, ka pasaule ir negodīga un ka tu esi upuris. Tu vari izveidot apsūdzības lietu par to, ka citi ir pelnījuši tev nodarīto un ka tu pret viņiem izturējies skarbi, lai tos pārmācītu. Bet kalpot par Visuma policistu nav tava atbildība. Tavs darbs ir parādīties kā savas dzīves līderim, apgūstot tās mācības, kuras šī izaugsmes skola tev sniedz, un tādā veidā attīstoties par autentisku un cēlu cilvēku.»

«Nu, labi,» es teicu, cenzdamies to visu paturēt prātā, «vai būtu pareizi sacīt, ka tā ir cīņa par autentiskumu? Vai arī precīzāk, ka tā ir kauja par godīgumu jo, tā kā mēs rīkojamies neatbilstoši savai patiesajai būtībai, mēs esam negodīgi?»

«Pilnīgi noteikti, Džek. Ir viens ārkārtīgi spēcīgs jēdziens, ko es dēvēju par Godīguma Plaisu. Vienkārši to formulējot jo lielāka plaisa starp tavu iekšējo pasauli vai tavu īsto patību un to, kā tu sevi parādi uz ārpusi vai tavu sabiedrisko tēlu, jo nelaimīgāks tu jutīsies savā dzīvē. Kā to pirms daudziem gadiem ievērojis Ešlijs Montegjū: «Vislielākā sakāve, kādu cilvēks piedzīvo, veidojas no atšķirības starp to, par ko cilvēks varēja kļūt, un to, par ko viņš faktiski kļuva.» Saproti,

ļjr-ern&fs?'-. 9 95

galvenais iemesls, kāpēc šodien tik daudziem miljoniem cilvēku pasaulē ir šis garīgais panīkums, kādā viņi staigā apkārt katru nomoda brīdi, ir Godīguma Plaisa. Viņi nodod paši sevi un neļauj savai īstajai patībai mirdzēt pasaulē. Un dziļi savā sirdī viņi to, protams, zina.»

«Māte man mēdza teikt: «Tava personība, Džek, runā tik skaļi, ka es nespēju saklausīt, ko tu saki,»» es teicu.

«Gudra sieviete. Un viņai bija taisnība mums visiem jāļauj, lai mūsu dzīve runā pati par sevi. Visu jau pasaka tas, kas tu esi kā cilvēks un kā tu dzīvē sevi parādi. Un tev jābūt uzticīgam savai patībai, pretējā gadījumā tas būs redzams.

«Tas ir tik brīnišķīgi izveidots,» Tēvs Maiks noteica un klusi iesmējās.

«Kāpēc tu smejies?»

«Tāpēc, ka pasaule darbojas tik ārkārtīgi gudri un Visuma plānojums ir tik ideāls, ka varu tikai smieties par to, ka mēs, cilvēki, iedomājamies, ka to visu pārvaldām! Nu, paraugies, kā tas viss ir izkārtots. Brīdi padomā par to,» viņš sacīja, un viņa skatiens ieurbās manī. «Tevī snauž viss tavs potenciāls. Ir konkrētas vērtības, kuras tu uzskati dārgākas par citām. Ir konkrēts domāšanas, jušanas un rīcības veids, kas arī daļēji padara tevi unikālu uz šīs planētas. Ir konkētas aizraušanās un izvēles, kas dara tevi laimīgu. Un ir konkrēti sapņi tavai dzīvei, kas iekodēti tevī tik dziļi kā tavs DNS. Visas šīs lietas ir tavas īstas patības aspekti. Un, kad tu novērsies no tādas dzīves dzīvošanas, kas atspoguļo tavas īstas patības aspektus, nemirdzot pasaulē, nedarot tās lietas, kas tev patīk, nedzīvojot saskaņā ar savām vissvarīgākajām vērtībām, nejūtot savas sajūtas un nerunājot patiesību -, tava iekšējā pasaule pamazām aizveras. Tava pašvērtība mazinās un tava dvēsele sāk sagrumboties. Tu jūties arvien nelaimīgāks. Tev zūd enerģija, samazinās radošums un trūkst aizrautības.»

«Tātad panīkums, ko jūtu, ir dāvana,» es sacīju, izsecinādams sev lielu atklāsmi.

«Tu esi apķērīgs,» Tēvs Maiks teica, ar lepnumu man applaudējot. «Nu, tā! Visa tā neapmierinātība, ko jūti, īstenībā ļau nav nekas cits kā tava pilnvērtīgā dzīve tavs liktenis, kas klauvē pie tavas pašreizējās dzīves durvīm. Sāpe, ko tu sirds dziļumos jūti, ir tavs gars, kas liek tev mosties un likt atpakaļ uz ceļa kļūt saskanīgam un autentiskam un būt tādam cilvēkam, kāds tu patiesībā esi. Kā to «Demianā» rakstījis Hermanis Hese: «Katram cilvēkam bija tikai viens patiess aicinājums atrast ceļu pie sevis. (..) Viņa uzdevums bija izzināt savu likteni taču ne patvaļīgi pieņemto un izdzīvot to sevī visā pilnībā un ar stingru apņēmību. Viss pārējais bija tikai šķietama esība, mēģinājums izvairīties, bēgšana atpakaļ pie masu ideāliem, pakļaušanās un bailes pašam no savas iekšējās pasaules.» Skumjākais ir tas, ka vairākums cilvēku nepievērš nekādu uzmanību šim panīkumam, šim tukšumam, šīm ilgām, kas viņos dzīvo, šim vispārējam mudinājumam mosties un izzināt savu cēlāko būtību. Tie uzskata, ka viņu nelaimīguma izjūta ir dabiska.»

«Kā tad lai es savienoju savu ārējo pasauli ar iekšējo?» es skaļi prātoju.

«Tev katru dienu vajadzētu spert apzinātus soļus, lai aizvērtu Godīguma Plaisu, Džek. Tā tu atgūsi to cilvēku, kas tu patiesībā esi. Un, kad tas notiks, tad diženums piesātinās katru tavas dzīves dimensiju.»

«Ar ko lai es sāku?»

«Vispirms tev jāiedziļinās sevī un jāuzsāk sevis iepazīšanas process. Sevis iepazīšana ir sākuma punkts personības izcilībai. Nosaki savas augstākās vērtības, formulē to, kā tu vēlies vadīt savu dzīvi, un padomā par to, kas dara tevi laimīgu. Noskaidro, saskaņā ar kādiem standartiem, tavuprāt, tev vajadzētu dzīvot, lai būtu uzticīgs savai patībai, un tad skaidri formulē, kā tu dzīvosi pasaulē, ja tu patiešām domāsi, rīkosies un jutīsi autentiski. Kā tas viss izskatīsies? Kādas lietas tu ilgāk vairs necietīsi? Kādos pasākumos tu turpmāk vairs nepiedalīsies un kurus cilvēkus tu apzināti izvēlēsies izstumt no savas dzīves?»

«Interesanti jautājumi,» es piezīmēju.

«Es tev iesaku pierakstīt savus atklājumus pārdomu kladē, kuru tev iedevu pirmajā dienā, kad ieradies, lai tu varētu būt pastāvīgā dialogā ar sevi. Ir ļoti svarīgi sarunāties ar sevi, lai varētu uzzināt, kas tu patiesībā esi. Tad nākamais solis ir katru dienu rīkoties tā, lai pasaulei atklātu savu īsto «es» lai aizvērtu Godīguma Plaisu. Sāc dzīvot dzīvi pēc saviem noteikumiem.»

«Lai aizvērtu plaisu,» es atbalsoju viņa vārdus.

«Jā, esi autentisks, esi īsts un esi tu pats. Un tajā brīdī, kad tu tāds būsi, strauji pieaugs tava pašcieņa, un tevī atraisīsies augsts pašapziņas līmenis. Tu pat vari nezināt, kas notiek, jo tas viss norisināsies dziļi zemapziņas līmenī. Taču tu sāksi pamanīt lielas izmaiņas savā rīcībā, kad tavs publiskais «es» kļūs par spoguļattēlu tavam īstajam «es». Tev būs neiedomājami daudz enerģijas, un tu jutīsi, ka esi radošāks nekā jebkad agrāk. Tu ievērosi, ka tevī mīt dziļš

prieks un miers. Kad esi uzticīgs savai patībai, tad tava dzīve paceļas pavisam jaunā līmenī un atmostas tava cēlākā būtība. Kaugoties no metafiziskā viedokļa, tad, kad tu saskaņo savu ārējo pasauli ar iekšējo, Visums palīdz tev celties spārnos un sūta tev vēl vairāk savu bagātību.»

Tēvs Maiks piecēlās kājās. «Satiksimies rīt lielajā zālē pīkst. 7 no rīta. Man tev kas jāparāda,» viņš nedaudz noslēpumaini sacīja. «Šodienai pietiks. Esmu devis tev daudz vielas pārdomām, tāpēc iesaku tev doties uz savu istabu un ierakstīt šo to savā pārdomu kladē. Ieraksti, ko esi iemācījies no manis un ko esi uzzinājis par sevi. Zinu, ka šī nodarbe tev būs ļoti noderīga.»

Un, to pateicis, viņš aizgāja, atstādams mani pilnu pārdomām un ar cerības sajūtu, kādu jau gadiem nebiju pazinis.

5.    nodaļa Vitrāžas logs

«Tas domāšanas līmenis, kas jāva tev nonākt tur, kur tu esi tagad, neļaus tev nonākt tur, kur tu sapņo nonākt.»

Alberts Einšteins

«Ikvienā no mums ir aizmidzis milzis.

Kad milzis atmodīsies, notiks brīnumi.»

Frederiks Fosts

Nāc man līdzi. Gribu tev ko parādīt,» teica Tēvs Maiks, kad mēs nākamajā rītā abi satikāmies. Es sekoju viņam, kad viņš devās uz katedrāles lielākās zāles vidu. Viņš norādīja uz iespaidīgu vitrāžas logu, kas bija šīs telpas viskrāšņākais rotājums. Saules stari spīdēja cauri loga dažādās krāsas gabaliņiem, veidojot varavīksni, kas pildīja zāli ar brīnišķu gaismu.

«Ikviens no mums uzlūko pasauli caur savu personīgo vitrāžas logu, Džek. Ja tu patiešām saproti šo domu, tad tava dzīve var izmainīties. Manējā izmainījās.»

«Tiešām?»

«Jā. Mēs neredzam pasauli, kāda tā ir, bet gan tādu, kādi esam mēs,» Tēvs Maiks piezīmēja. «Ikviens no mums katru dienu iziet pasaulē un domā, ka tas, kā mēs pieredzam pasauli savā priekšā, ir patiesības pieredzēšana. Bet tā drīzāk ir mūsu augstprātība, kas pavīd, un mūsu noliegums, kas darbojas. Patiesību jebkurā situācijā iekrāso mūsu iekšējais vitrāžas logs, kas darbojas kā filtrs pasaulei. Un tieši tāpat kā tas stikls tur augšā uztver gaismu, to sašķeļot un iekrāsojot, arī ikviens uzskats, bailes, pieņēmums un aizspriedums, kuru nēsājam sevī, iekrāso mūsu tā brīža pieredzi. Mēs domājam, ka mēs skatām dzīvi ar tādām pašām acīm, ar kādām visi citi, bet tā nav. Tie ir lieli meli, ar kuriem mēs sevi piemuļķojam. Ikviens no mums raugās uz pasauli caur sava personīgā konteksta lēcām, kas veidojušās mūsu unikālās dzīves pieredzes rezultātā. Un tā kā nevienam uz šīs planētas nav bijusi tieši tāda pati pieredze, tad nevienam uz šīs planētas nav arī tieši tāda pati konkrētās situācijas pieredze. Tajā brīdī, kad tu to saproti, tavai dzīvei parādās pavisam cita jēga. Tā, ko tev tagad stāstu, Džek, ir ļoti svarīga lieta.»

«Apbrīnojama atziņa. Šķiet, es nekad neesmu izgājis ārpus savas ierastās domāšanas un prātojis par to, vai tā precīzi atspoguļo patiesību vai ne,» es atzinos.

«Mēs pasauli uzlūkojam katrs caur savu unikālo filtru komplektu, kas pārstāv mūsu domāšanas modeli. Šis «prāta vitrāžas logs» piešķir nokrāsu tam, kā mēs redzam pasauli un ko mēs domājam paši par sevi. Būt par savas dzīves līderi nozīmē izprast, ka ne jau katrā ziņā tas, kā mēs redzam pasauli, ir patiesais faktu atspoguļojums. Ne jau vienmēr mēs redzam lietu norisi tā, kā to domājam.»

«Tā ir ļoti biedējoša doma, Tēvs,» es paziņoju. «Man ir tā kā neomulīgi pieņemt, ka tā ir patiesība. Tas mani satrauc.»

«Tas labi, Džek. Tu atkal izjūti bailes, un tā ir dabiska (ilvēka reakcija, kas noteikti parādīsies brīžos, kad tiekam dzīvē mudināti domāt vai darīt kaut ko jaunu. Un bailes parādās kā spriedze. Bet, kad tu sapratīsi šo dabisko procesu, bailēm pār tevi vairs nebūs varas, tu tās uzveiksi. Vislabākais veids, kā atbrīvoties no bailēm, ir tās izjust un izdzīvot ļauties bailēm un beigt tās apkarot. Vienkārši apsēdies ar savām bailēm un mēģini tām ļauties. Un tad notiks kaut kas apbrīnojams tavas bailes izzudīs. Tomēr atceries, ka bailes nav nekas vairāk kā tikai sajūtas tā nav īstenība. Nekad neskrien prom no savām bailēm, bet dodies tām pretī. Tur, kur mīt tavas lielākās bailes, tur atrodas arī tava lielākā izaugsme. Un, tā kā cilvēka dzīves nolūks ir izaugsme, tad izmanto to lielisko izdevību, kuru tev sagādā bailes. Kā jau tev iepriekš minēju, lietas, no kurām tu dzīvē baidies, piedāvā tev ļoti auglīgu augsni sevis izzināšanai.»

«Bet vai tas patiešām ir tiesa, ka ikviens no mums realitāti uztver nepareizi?» es vaicāju.

«Es jau nesaku, ka mēs visi pasauli redzam nepareizi dažreiz tā ir, bet dažreiz tas, kas, mūsuprāt, notiek, tiešām arī atspoguļo patiesību. Gribu teikt vien to, ka, lai mainītos tava dzīve, ir jāmainās tev pašam. Un viens no labākajiem veidiem, kā to izdarīt, ir apzināties to vienkāršo faktu, ka mēs redzam pasauli nevis tādu, kāda tā ir, bet gan tādu, kādi esam mēs paši.»

To pateicis, Tēvs Maiks aizveda mani atpakaļ uz manu istabu un ļāva man vakaru pavadīt vienatnē. Man galva reiba no visa tā, ko biju uzzinājis tik īsā laika posmā. Bija jāapgūst tik daudz jaunas informācijas. Te nu es biju Romā ar priesteri, kurš bija mans izaugsmes treneris un kurš skaidroja man tādus uzskatus, kas radikāli izmainīs katru manas dzīves jomu, ja vien es pie tā turēšos.

Es patiešām izjutu nemieru, kad domāju par šī pārsteidzošā mūka vārdiem. Dzīvot atbilstoši šiem jaunajiem uzskatiem nozīmētu skatīties uz pasauli ar pavisam citām acīm, bet tā dzīvoja ļoti maz cilvēku no tiem, kurus es pazinu. Taču, noraugoties pāri pilsētai un skatoties, kā pie brīnišķīgajām Romas debesīm mirdz zvaigznes, manī uzviļņoja tik dziļš miers, kādu līdz šim nebiju pazinis. Man prātā uzplaiksnīja viens vienīgs vārds: uzticies.

Pēdējo nedēļu laikā es biju sācis katedrālē pierast pie ļoti patīkamas dienas kārtības: mosties rītausmā un kādu stundu meditēt kopā ar Tēvu Maiku. No sākuma šāda disciplīna man bija ārkārtīgi grūta, bet pēc dažām dienām manī uzradās iekšējs spēks un šī prakse kļuva vieglāka. Es sāku mainīties pat vēl ātrāk un rīkoties pavisam citādāk. Es sāku mazāk identificēties ar savu domāšanu un guvu lielāku izpratni. Jo vairāk es iedziļinājos sevī, jo vairāk sapratu, ka es neesmu manas domas es biju savu domu domātājs, un, jo vairāk es tām kļuvu par vienkāršu liecinieku, jo vairāk man prātā aprima un noklusa domu tērgāšana.

Dziļi sevī es apzinājos, ka es tagad strauji augu kā personība. Vairāk nekā jebkad iepriekš es piekritu Tēva Maika uzskatam, ka ceļš, pa kuru mēs visi ejam, nemāca mums pilnveidoties un censties kļūt līdzīgākiem kādam citam, kā, piemēram, mūsu varoņiem. Dziļi sirdī es sapratu, ka šis dzīves ceļojums faktiski māca atgūt mūsu īsto «es». Tas patiesi ir atcerēšanās process. Es tam ne tikai ticēju es to zināju.

Pēc rīta meditācijas mēs ar Tēvu Maiku parasti uzēdām vieglas brokastis, kas sastāvēja no augļiem un graudiem, un tad nesteidzīgi gājām ārā dārzā aiz katedrāles, kur nākamās pāris stundas viņš man skaidroja un mācīja viedas un cēlas dzīves pamatmācības. Dažus rītus viņš savas viedās atziņas sniedza man svētrunas formā, stāvēdams līdzās skaistam rožu krūmam un runādams ar tādu aizrautību un jūtu kvēli, kas skāra visdziļākās manas sirds stīgas. Citas dienas viņš izturējās atbrīvotāk un smīdināja mani, atklādams man savas satriecoši interesantās atziņas humoristisku stāstu formā.

Katru vakaru es devos augšā uz savu mazo istabiņu un, atvēris logus, cieši raudzījos debesīs un arvien vairāk iepazinu sevi. Katru dienu es piedzīvoju pamatīgas izmaiņas savā pasaules skatījumā un izpratnē par šī lieliskā Visuma uzbūvi. Es ātri vien sapratu, ka mēs visi esam savstarpēji saistīti. Starp šķietami nejaušajiem mūsu dzīves notikumiem pastāv kārtība, lai gan vairākums no mums to nekad pat neapzinās. Visi punktiņi mūsu dzīvē ir savienoti, un viss, kas ar mums notiek, notiek kāda iemesla dēļ. Dzīve tik tiešām ir izaugsmes skola, un visi apstākļi mūsu dzīvē veicina mūsu personības izaugsmi, ja vien mums ir pietiekami daudz

izpratnes, lai meklētu un pēc tam arī dzīvotu saskaņā ar piedāvātajām mācībām.

Es atskārtu, ka katra cilvēka dzīve ir bagātīgi apveltīta ar skaistumu. Skumjie dzīves brīži pilnveido mūs un ved mūs pie labā, bet labie brīži parāda mūsu bagātīgās iespējas un sniedz svētības, kuras mums jāciena. Un es arī sapratu, ka nedz ļoti labais, nedz ļoti sliktais nekad neturpinās ļoti ilgi.

6.  nodaļa. Meklējot iemeslu

«Apmēram tikpat lielā mērā, cik būsi noderīgs, tu būsi arī laimīgs.»

Karls Reilands

Vienu rītu Tēvs Maiks apsēdināja mani uz sola lekni noaugušajā dārzā aiz katedrāles pagalma ieejas. Šī bija tā vieta, kur viņš pavadīja daudz laika klusās pārdomās un lūgšanās.

«Nezaudē ticību tam, ka Visums ir draudzīga vieta,» viņš man teica. «Pasaule tiešām grib, lai tu gūtu uzvaru. Pārstāj visu kontrolēt, kam lielākā daļa no mums veltī dzīves labākos gadus, un izvēlies drīzāk būt zinātkārs. Un tu sapratīsi, ka, tā dzīvojot, tevi katru dienu uz pilnvērtīgu dzīvi vadīs daudz varenāks spēks par tevi. Tu burtiski tiksi vests pretī savam aicinājumam.»

«Es bieži esmu domājis, kāda ir mana īstā misija dzīvē, Tēvs Maik. Sirds dziļumos vienmēr esmu zinājis, ka katram no mums ir kaut kas īpašs darāms šajā pasaulē,» es sacīju.

«Lūk, svarīga mācība: aizrautības noslēpums slēpjas nolūkā. Kad atradīsi savu aicinājumu valdzinoši skaisto iemeslu, kam vari nodoties visu savu dzīvi tava sirds sāks līksmot un tev būs vairāk aizrautības, spēka un iekšējā miera, nekā tu to jebkad būtu varējis iedomāties. Neatvairāmi skaistais sapnis, kam tu vari pakārtot savu dzīvi, dos tev milzīgu spēku, sparu un enerģiju. Neatvairāmi skaists sapnis dod tev cerību, Džek. Tavas dzīves dienas būs nokoncentrētas, jo tu precīzi zināsi, kas tev uz šīs planētas jādara.»

«Apbrīnojami!»

«Viens no galvenajiem veidiem, kā atrast un nostiprināt savu vīziju vai savas dzīves galveno sapni, ir koncentrēties uz savām augstākajām prioritātēm. Kā to teicis Edvards Džordžs Bulvers-Litons: «Tas, kurš panākumos pārspēj savus biedrus, ir cilvēks, kas jau agri dzīvē saskata skaidru mērķi un pēc ieraduma virza tam pretī savus spēkus. Pat ģenialitāte ir nekas vairāk kā ass vērīgums, ko pastiprina mērķa noturība. Ikviens cilvēks, kas modri vēro un pieņem stingrus lēmumus, neapzināti kļūst par ģēniju.»»

«Nekad nebiju tā par ģēnijiem domājis,» es pārliku savā prātā.

«Tas viss saistīts ar koncentrēšanos uz taviem augstākajiem mērķiem,» Tēvs Maiks atbildēja. «Kad tu zini, kas tavā dzīvē ir vissvarīgākais, tad vari būt izvēlīgāks attiecībā uz to, ko darīt un ko nedarīt.»

«Lieliska doma.»

«Un, kad tu savā dzīvē atrodi pamataicinājumu,» viņš turpināja, «tad nekādas dzīves likstas tevi vairs neatturēs, lai arī cik smagas tās būtu. Vislabākais veids, kā tikt cauri problēmām un gūt maksimālu gandarījumu, ir formulēt vīziju savai dzīvei. Leonardo da Vinči to labi pateicis, piezīmējot: «Nosaki savu kursu pēc vienas zvaigznes un tu varēsi kuģot cauri jebkurai vētrai.»

«Redzi, Džek, cilvēka sirds visnopietnākā vajadzība ir dzīvot kaut kam augstākam par sevi. Mums visiem ir spēcīgas alkas parādīties šajā pasaulē tā, lai ienestu izmaiņas citu dzīvēs un rastu saikni ar mērķi, kas paceļas pāri mūsu dzīves robežām. Mums visiem ir cilvēciskas alkas savas dzīves noslēgumā apzināties, ka neesam veltīgi staigājuši pa šo planētu. Tajā brīdī, kad atrodi savu aicinājumu, savu galveno mērķi, savu nozīmīgo likteni, tieši tajā brīdī tu kļūsti par pavisam citu cilvēku. Tu beigsi raizēties par naudas pelnīšanu vai par to, kā kļūt slavenam vai uzkāpt pa karjeras kāpnēm, un tu sāksi nodarboties ar to, lai radītu jaunu pasauli un padarītu to mīlošāku. Un tad tu dziļi sevī sāksi justies laimīgs. Sirds dziļumos tu kā cilvēks pats sev patiksi. Tu sāksi justies gandarīts, ka tavai dzīvei ir jēga. Un tieši tad tavai dzīvei parādīsies diženuma iezīmes.»

«Fantastiski,» es noteicu.

«Pateikšu to tā: kad tu no apmātības izdzīvot pievērsies lēmumam kalpot citiem, tava dzīve pārplūst panākumiem.»

«Kā tad lai es atrodu savu likteni?»

«Īstenībā jau tu neatrodi savu likteni, Džek, tas atrod

tevi.»

«Tiešām?»

«Jā. Jo vairāk tu atgūsi savu autentisko patību, jo vairāk tavu acu priekšā atklāsies tavs liktenis. Kā jau tev iepriekš teicu, mans jaunais draugs, vienkārši turpini veikt savu

iekšējo darbu tas ir pats svarīgākais. Kā teicis holandiešu filozofs Benedikts Spinoza: «Būt tam, kas mēs esam, un kļūt par to, par ko mēs spējam kļūt, ir vienīgais noslēgums dzīvē.» Jo vairāk tu atrodi savu īsto patību un atklāj pasaulei, lai visi var to redzēt, jo vairāk tu ieej dzīves pārpilnībā. Un, ja tu tā darīsi, tad tavs liktenis tevi atradīs.»

Es raudzījos skeptiski. «Tik vienkārši?»

«Jā, faktiski tik vienkārši,» Tēvs Maiks atbildēja. «Tikai esi pacietīgāks un atvērtāks. Tomass Mērtons to labi izteicis, sacīdams: «Mums pieder tas, ko meklējam. Tas ir turpat visu laiku, un, ja mēs tam dosim laiku, tas pats mums pieteiksies.» Jo vairāk tu iepazīsi sevi, kāds tu patiesībā esi, jo vairāk tu sapratīsi, ka tev ir gudrība, spēks un visas dotības, pēc kādām tu visu dzīvi esi ilgojies. Tu jau esi tāds, par kādu tu visu dzīvi esi sapņojis būt. Tev tikai tas jāzina. Un, kad tu to apzināsies, tu spēsi piekļūt tām iespējām, kas domātas tev. Tikai turpini iedziļināties un strādāt ar sevi. Un turpini uzticēties un esi atvērts.»

Tēvs Maiks brīdi ieturēja pauzi un tad turpināja. «Tu šeit ar visu esi labi ticis galā, Džek. Tu esi bijis viens no maniem labākajiem skolniekiem. Bet tagad mūsu kopā pavadītais laiks ir beidzies. Tu biji kopā ar mani četras nedēļas, un izmaiņas, kādas esmu tevī redzējis, ir brīnišķīgas … tomēr labākais vēl tikai priekšā. Esmu iedēstījis tevī dažas sēkliņas, kuras nupat tikai sākušas augt. Man bija liels pagodinājums satikt tevi, mana dārgā drauga dēlu. Esmu pārliecināts, ka tev pasaulē labi veiksies un tu izlauzīsi sev jaunu ceļu. Esi uzticīgs savai patībai, Džek. Turpini meklēt patiesību un vienmēr uzticies.»

To pateicis, Tēvs Maiks mani sirsnīgi apskāva. Pēc tam viņš naski apgriezās un cauri dārzam devās uz katedrāli, kas jau tik daudz gadu bijusi viņa mājasvieta. Spoži spīdēja saule, un es stāvēju blakus rožu krūmam, pārdomādams pēdējās četras nedēļas un tajās piedzīvoto. Es domāju par l.uīzas Mejas Elkotas vārdiem:

«Tur tālu saules gaismā mīt manas kvēlākās ilgas.

Es varbūt tās nesasniegšu, bet es varu palūkoties augšup un ieraudzīt, cik tās skaistas, ticēt tām un censties tām sekot.»

Dziļi sevī es jutu, ka patiešām esmu uzsācis savu ceļu.

Sērfotājs

.

7.   nodaļa. Satikšanās ar meistaru sirds zinībās

«Tevī ir dakts, kas gaida, kad varēs kļūt par tavas dvēseles gaisinu. Kad šī iekšējā liesma degs spoži, tu savā dzīvē sajutīsi iespaidīgu atmodu.»

Bredfords Kīnijs

«Ar katru gadu, ko nodzīvoju, es arvien vairāk pārliecinos, ka dzīves izniekošana slēpjas mīlestībā, kuru neesam snieguši, spējās, kuras neesam lietojuši, savtīgā piesardzībā, kas atsakās riskēt un, izvairoties no sāpēm, ir arī palaidusi garām laimi.»

Mērija Čamlija

Manas acis vēl nekad nebija redzējušas tik skaistu skatu. Esmu bijis daudzās pludmalēs, bet šī vie1.1 izcēlās no visām pārējām. Tā izskatījās kā maza daļiņa Nirvānas. Un tā nu es, maksādams taksometra šoferim, teicu, ka esmu atradis ceļu uz mājām.

«Vai tu par to esi pārliecināts, draugs?» viņš vaicāja. «Mēs atrodamies jūdzēm tālu no tuvākās pilsētiņas, un šī ir visnomaļākā pludmale visā salā. )a tu vēlies, es varētu pēc pāris stundām atbraukt tev pakaļ.»

«Nevajag … bet paldies,» es atbildēju. «Man ir tāda sajūta, ka ar mani viss būs labi. Visums jau ir draudzīga vieta,» es piebildu ar zinošu smaidu.

Taksists tikai cieši noraudzījās manī, nogrozīja galvu un aizbrauca. Es neredzēju nevienu cilvēku, bet tas nebija svarīgi. Es lēnām devos lejā uz pludmali un novilku sandales. Skats bija vienkārši apburošs: okeāns atstaroja mirdzošo debess zilgmi; smiltis bija smalkas un baltas; un saule, kaut arī spēcīga, glāstīja manu ķermeni un pildīja mani ar miera sajūtu. Es apsēdos zemē un klusībā pateicos par visām dāvanām, kas bija sākušas piepildīt manu dzīvi kopš satikšanās ar Kalu manu tēvu pirms vairākām nedēļām.

Apmēram pēc 20 minūšu līksmas sauļošanās es pamanīju kādu kustību pludmales viņā galā. Vairāk sakoncentrējies, es spēju saskatīt kaut ko, kas izskatījās pēc cilvēka, kurš smiltīs izpilda kaut kādu cilšu deju. Viņš vicināja rokas, sita ceļgalus vienu pret otru un purināja galvu. Man kļuva baisi. Es šeit biju viens pats un uz brīdi sāku šaubīties, vai varu justies droši. Bet tad notika kas brīnišķīgs. Man prātā uzplaiksnīja vārds: uzticies, un es atcerējos, ka Tēvs Maiks man reiz Romā bija teicis: «Aiz katras baiļu sajūtas tu atradīsi ■ savu veiksmi.» Es ielūkojos dziļi savā sirdī un guvu jaunu ļ drosmi, kuru, piekļūstot savam iekšējam spēkam, pēdējo četru nedēļu laikā izjutu arvien vairāk un vairāk. Un tad es bezbailīgi sāku doties cilvēka virzienā.

Ejot tuvāk, es vīrieti saskatīju daudz skaidrāk. Viņš joprojām dīvaini kustējās, it kā atrastos mežonīgā transā, un Šķita, ka nemaz nemanīja, ka pludmalē viņš vairs nav viens. Drīz vien es jau biju viņam blakus, taču viņš turpināja dejot. Ik-idzot viņš pārtrauca klusumu un atvēra acis.

«Laipni lūgts manā pludmalē, Džek. Kurtu tik ilgi kavēties?» viņš jautāja un smaidot pamirdzināja zobus.

Es apstulbu. Kā šis cilvēks varēja zināt manu vārdu? I’rātā atkal uzplaiksnīja vārds: uzticies.

«Tu zini, kā mani sauc?» es pārsteigts un vēl joprojām nedaudz nobijies jautāju. «Kā tu to zini?»

«Jā, es zinu, kā tevi sauc Kals man visu izstāstīja. Nu, tas tik bija zellis. Un, manu dieniņ, kā viņš varēja dzīrot!»

«Tu dzīroji ar manu tēvu?» es neticīgi jautāju.

«Viss bija piedienīgi tev nav par ko uztraukties,» viņš sacīja, slaucīdams no krūtīm sviedrus.

Kad viņš pacēla seju pret sauli, es brīdi pētīju šo noslēpumaino personu. Šķiet, viņš bija aptuveni četrdesmit piecus gadus vecs. Viņa āda bija saulē iedegusi un ķermenis gandrīz nevainojamā fiziskā formā ar nelieliem muskuļiem, kas iezīmējās zem maigās ādas. Acis viņam bija pārsteidzoši zilas, bet mati saulē izbalējuši blondi. Un viņš valkāja vienīgi no gliemežvākiem izveidotu kaklarotu un noplīsušus neilona šortus, uz kuriem likās uzšļakstītas visas varavīksnes krāsas.

«Mani sauc Mo. Mo Džeksons,» viņš sacīja, pastiepdams man roku. «Laipni lūgts Havaju salās. Šī ir mana pludmale vislabākā vieta uz salas, kur sērfot, un tā pieder tikai man. Vietējie saka, ka te dzīvojot spoki, tāpēc kompāniju te

neatrast. Bet man jau labi,» viņš runāja, stiepdams vārdus. 1 «Es te cauru dienu viens pats sērfoju, un man tas ļoti patīk.» I

«Tu esi sērfotājs?» es vaicāju.

«Tā gan, brāl,» viņš priecīgi atbildēja. «Tāpat kā Kals. I Viņam arī tas sasodīti labi padevās, gandrīz tikpat labi kā I man,» viņš uzsmaidīja.

«Un kas tas bija, ko tu nupat te darīji? Tā nelielā džiga?» I

«Aaa, es tikai mazliet uzjautrinājos. Man ļoti patīk dejot, | tas man palīdz sajust dzīves plūdumu un atgādina man to, ] ka nevajag visu uztvert par daudz nopietni.»

«Dzīves plūdumu?»

«Nu, ja,» Mo teica. «Es savu dzīvi dzīvoju mirkli pa 1 mirklim. Es cenšos pilnībā izjust visu, kas paveras manā 1 priekšā. Pagātne ir beigusies sen pagājusi. Tāpēc mana j filozofija darbojas šādi: es nekad neļauju savai vakardienai aizņemt lielu daļu no manas šodienas.»

«Bet kā tad ar nākotni?» es vaicāju.

«Nākotne, draudziņ, nav īsta. Cik tālu tas skar mani, tad tā ir tikai ilūzija. Vienīgais, uz ko es tiešām koncentrējos, ir katras minūtes burvība. Es dzīvoju plūdumā un izjūtu lietas 1 tad, kad tās notiek. Es sekoju savai sirdij. Un man tas ļoti patīk!» viņš sacīja ar milzīgu entuziasmu. «Ņem, tas ir tev,» I viņš piebilda, sniegdams aploksni, kuru izņēma no šortu 1 kabatas. «Izlasi zīmīti, kas tur iekšā.»

Es izvilku no aploksnes saburzītu papīra lapu un uzma1 nīgi izlasīju uzrakstītos vārdus. Tur bija rakstīts:

«Parastā diena, ļauj man apzināties, kāds dārgums tu esi. Neļauj man paiet tev garām, meklējot neparastu

un ideālu rītdienu. Reiz es iecirtišu nagus zemē vai paslēpšu seju spilvenā, vai saspringti izsliešos, vai arī pacelšu rokas pret debesīm un vairāk par visu pasaulē vēlēšos, lai tu atgriezies.»

Mērija Džīna Airona

«Šķiet, tā ari ir,» es apcerīgi teicu. «Daudzi no mums sūdzas par to, ka dzīvē pietrūkst laika, un tomēr iznieko tik daudz tā laika, kas mums jau pieder. Mēs pavadām dzīvi, dzenoties pakaļ nereālam zelta podam, lai atklātu vienīgi to, ka mūsu lielākā bagātība bija vienkāršās lietas, kuras mums vienmēr piederējušas, tikai mēs to nesapratām.»

«Tu to saproti,» Mo sacīja, piekrītoši pamādams ar galvu. «Lielākā daļa cilvēku vienmēr steidzas uz fantāziju zemi, kas, viņuprāt, atrisinās visas viņu problēmas un sagādās prieku. Tie saka sev: «Ja es sasniegšu to vai šito, tad būšu laimīgs.» Bet es uzskatu, ka laime nav vis vieta, kurā tu nonāc, tas ir iekšējais stāvoklis, kuru tu radi. Jebkurš var būt laimīgs tāds stāvoklis pieejams katram, un tas pieejams tieši tagad. Mums vienkārši ir jāapstājas un jāveltī vairāk uzmanības tiem dārgumiem, kuri jau atrodas ap mums. Tāpēc lagad es pilnībā izdzīvoju savu dzīvi. Manas acis ir atvēr(as. Esmu atmodies. Es mīlu katru šī lieliskā piedzīvojuma mirkli.»

«Un kur tu dzīvo?» es ziņkārīgi iejautājos.

Viņš norādīja uz sīku būdeli ar niedru jumtu, kas atradās pludmalē tajā vietā, kur krasts bija izvirzījies uz āru kā pirksts. Turpat blakus bija neliels dārziņš ar puķēm un pret būdas sienu atstutēts vecs, aprūsējis velosipēds.

«Tā ir mana pils, Džek, manas mājas. Un kā man tās patīk!» viņš lepni pasludināja.

«Interesanti,» es noteicu, īsti nezinādams, ko domāt.

«Vairāk nekā interesanti tas ir ideāli. Man nav ne par ko jāuztraucas, neviens mani netraucē, un es esmu turpat blakus viļņiem, kas liek straujāk sisties manai sirdij. Cik vien tas attiecas uz mani, tad jūtos šeit kā debesīs. Tāpēc laipni lūgts paradīzē! Turpmāko četru nedēļu laikā šīs būs tavas mājas.»

«Izklausās lieliski. Es zinu, man tā būs īsta bauda,» es smaidīdams atbildēju.

«Tas viss jau bija tev saplānots,» Mo turpināja. «Esmu pārliecināts, ka tu to zini. Un es ļoti priecājos par tavas klātbūtnes dāvanu. Es mācīšu tev visu par otro Beigu Jautājumu.»

«Vai esmu labi mīlējis?» es atsaucu atmiņā.

«Tieši tā.»

«Lieliski. Bet tagad, Mo, runājot pilnīgi atklāti, man jāsaka, ka man nepieciešams vairāk koncentrēties uz savu iekšējo darbu nekā uz iemīlēšanos. Es pašlaik piedzīvoju tik lielu iekšējo izaugsmi, ka, šķiet, mainās katrs manas dzīves elements. Tā sakot, pārveidojas viss mans vitrāžas logs.»

«Zinu, to tev iemācījis Tēvs Maiks. Izcils cilvēks,» Mo sacīja patiesi sirsnīgi.

«Tu pazīsti Tēvu Maiku?»

«Protams. Viņš jau gadiem ir mans draugs, kaut arī baidās no ūdens,» mans biedrs iesmiedamies piezīmēja. «Lai kā arī centos, es viņu nekādi nevarēju dabūt pat tuvu sērfošanas dēlim. Viņa paša zaudējums,» viņš paraustīja plecus.

«Lai nu kā, bet, atbildot uz tavu domu,» Mo turpināja, “jāsaka, ka ir dažāda veida mīlestības: erotiskā mīlestība, mīlestība pret sevi, ģimenes mīlestība un mīlestība uz pašu dzīvi un tās brīnumaino ritējumu. Mēs, mans draugs, Koncentrēsimies uz to pēdējo. Mēs kopīgi strādāsim, lai .itvērtu tavu sirdi un tu spētu atvērties dzīvei un visiem tās priekiem. Varu derēt, ka tev pat sapņos nav rādījies, ka tev būs personīgais sirds koučs, vai ne?»

«Sirds koučs? Nekad par tādu neesmu dzirdējis.»

«Jā, es zinu,» teica Mo. «Ir jau nedaudz banāli, bet Kals visu gribēja tieši tā. Viņš tev izveidoja visu šo dzīves apmāt ibas kursu un lūdza mūs būt par taviem treneriem. Viņš patiesi gribēja tev palīdzēt, Džek, viņš tevi no sirds mīlēja. Het ļauj, es turpināšu. Esmu atradis veidu, kā dzīvot bagātu un apbrīnojamu dzīvi. Arto es domāju patiešām bagātu un patiešām apbrīnojamu. Te, šajā tukšajā pludmalē, es esmu vislaimīgākais puisis, kādu pazīstu. Es pamostos katru rītu ar dziļu prieku sirdī. Es sērfoju. Es dejoju. No rītiem es l’.leznoju un dažreiz vēlu vakaros, dodamies pie miera, es vēroju zvaigznes. Kad riet saule, es rakstu dzeju. Es jūtos Kā bagātākais cilvēks pasaulē. Bet visbrīnišķīgākais ir tas, ka īstenībā es no tevis neatšķiros. Arī tev var piederēt tas, kas pieder man, ja vien tu to gribi.»

Mo turpināja. «Tas notika tad, kad es pārtraucu dzīvot likai ar prātu un sāku atvērt savu sirdi. Tas man bija kas pilnīgi jauns. Karls Jungs to pateicis vislabāk: «Tava redze kļūs skaidra tikai tad, kad tu ielūkosies savā sirdī. Tie, kas lūkojas uz ārpasauli, sapņo. Tie, kas ielūkojas iekšējā pasaulē, atmostas.»»

«Lielisks citāts,» es sacīju, juzdams, kā līdz ar šiem vārdiem manī uzvilnīja miers un labsajūta. «Brīnišķīgi, ka iepazinos ar tevi, Mo Džekson. Es tiešām ar prieku gaidu to laiku, ko pavadīsim kopā,» es teicu pilnīgā paļāvībā.

«Lieliski!» viņš sacīja. «Džek, tu teici, ka pašlaik tev ir lielu pārmaiņu laiks. Tas labi tas ir labākais dzīves periods. Zinu, ka dažkārt tas var būt biedējoši, bet tu tikai neatkāpies. Centies pilnībā izjust procesu, kuram ej cauri. Šis ir vissvarīgākais laiks tavā dzīvē … līdz šim. Tāpēc vienkārši izbaudi to un tu būsi priecīgs, ka tā darīji. Es īstenībā varu saderēt, ka pēc tam, kad esi bijis kopā ar Tēvu Maiku, tava sirds jau ir sākusi atvērties tavai iekšējai gudrībai.»

«Tev taisnība. Es saņemu tādas atklāsmes, kādas man nekad iepriekš nav bijušas, un es neesmu īsti pārliecināts, no kurienes tās rodas,» es piezīmēju, cerēdams saņemt kādu padomu.

«Tātad tu no galvas pārcelies uz sirdi, vietu, kur atrodas visas tavas atbildes. Vadīt dzīvi ar prātu nozīmē rīkoties ar dzīvi ļoti uzmanīgi. Tu centies visu izskaitļot. Tu plāno, uztraucies un raizējies par savu pagātni, tagadni un nākotni. Tu pavadi tik daudz laika analizējot, kas varēja būt un kas varētu būt, ka tu palaid garām to dzīvi, kura tev jādzīvo. Ideālākais veids, kā mācīties no dzīves, ir izjust katru tev sniegto mirkli un tu nevari to izdarīt, ja esi iegrimis domās.»

Mo uz sekundi apklusa un tad turpināja: «Es agrāk biju līdzīgs tev, Džek, dzīvoju ar prātu. Faktiski es agrāk strādāju tajā pašā nozarē, kurā tu.»

«Reklāmas jomā?»

«Jā, reklāmas jomā. Esi kādreiz dzirdējis par MJ Group International?»

«Protams, viņi ir vieni no piecām labākajām reklāmu aģentūrām pasaulē. Izveidota Čikāgā, 23 biroji visā pasaulē, simtiem miljoniem dolāru ikgadējo ieņēmumu.»

«Uzmini, kurš to mazulīti nodibināja?» Mo jautāja, bezrūpīgi uzsizdams sev uz pleca.

«Nevar būt!» es atbildēju. «MJ esi tu, Mo Džeksons?»

«Jā,» viņš staroja.

«Neticami. Tiešām?» es nespēju noticēt, ka šis sērfotājs, ar kuru es tik ikdienišķi tērzēju, vēl tikai pirms desmit gadiem bijis viens no slavenākajiem mārketinga prātiem pasaulē. Viņa kompānija bija celmlauzis daudziem jauninājumiem un bija plaši pazīstama ar savu nežēlīgo taktiku un mērķi uzvarēt par katru cenu. MJ Group International bija pasaules līmeņa kompānija, un bija grūti izprast, ka šis neparasti mierīgā izskata cilvēks, kurš stāvēja manā priekšā šajā brīnišķīgajā pludmalē nekurienes vidū, bija tas, kas viņš teicās esam.

«Tici man, tā ir patiesība,» Mo atbildēja. «Mans ceļš uz panākumiem bija ātrs. Likās, ka man ir Midasa pieskāriens, kad darbojos biznesā. Daudzus gadus es biju neapstādināms, pelnīdams miljonus. Es vienkārši ar sesto prātu jutu, kā vajag virzīties uz priekšu. Līdz četrdesmit gadu vecumam man jau piederēja lielākā daļa no tiem īpašumiem, par kādiem vien varētu sapņot jebkurš cilvēks no tavas pasaules: privātā lidmašīna, māja Kaimanu salās, dzīvesvieta Espenā, pārītis jaunāko Porsche uz piebraucamā ceļa un jauna, skaista sieva. Un pēc visiem tiem gadiem, ko pavadīju, dzīdamies pēc naudas, slavas un vētrainiem applausiem, uzmini, ko es atklāju?»

«Nu, saki,» es aicināju, cieši ielūkodamies Mo acīs, kurās parādījās skumjas un nožēla.

«Es sapratu, ka katru rītu spogulī vēl joprojām redzu to pašu cilvēku. Es vēl joprojām jutos tāpat kā tad, kad biju izsalcis un tukšā. Mani vēl joprojām mocīja tie paši dēmoni un tā pati bagāža, kuru es biju vilcis sev visur līdzi kopš bērnības. Man vēl joprojām bija tie paši ierobežojošie uzskati par sevi un par to, kas es varu būt. Tā nu es sapratu, ka vienalga, cik skaista izskatītos tava ārējā pasaule, svarīgi ir tas, kas notiek tavā dvēselē, ja tava iekšējā pasaule ir juceklīga un nevesela, tad nekas, ko tu iegūsi ārpusē, nekad nedarīs tevi laimīgu. Bet, no otras puses, ja tava iekšējā pasaule būs vesela un dāsna, tad tavu sirdi un dvēseli piepildīs visvienkāršākās un vajadzīgākās lietas no tavas ārējās pasaules. Vislielākie dzīves dārgumi patiešām ir tie, kas atrodas tavā dvēselē, mans draugs. Gluži kā Emersons to piezīmējis: «Bez bagātas sirds turība ir neglīta ubadze.»»

«Es to mācos, iedziļinoties sevī,» es domīgi piebildu.

«Lai arī cik daudz mēs sakrātu, nekas pilnīgi nekas nekad nespēs nosegt nevienu nepilnību, kuru sevī jūtam. Mums visiem dziļi dvēselē ir tukšumi, kuri ilgojas, lai tos aizpildītu. Dažiem no mums šos tukšumus radījuši vecāki, kam nerūpēja mūsu emocionālās vajadzības, kad bijām bērni, vai vienaldzīgi skolasbiedri, kas nespēja ieraudzīt mūsu patieso vērtību. Vēl citiem no mums ir bijuši vienaldzīgi pedagogi, kas mācīja, ka, lai arī cik daudz mēs sasniegtu, mēs nekad nebūsim gana labi. Un, kad mēs izaugam lieli, mēs neapzināti meklējam citus cilvēkus vai lietas, kas aizpildītu mūsu tukšumus pilnīgotu mūs. Un ja viņi to nedara, tad mēs dodamies meklēt nākamo risinājumu problēmai. Tā ir nebeidzama nodarbe, un tā atņem mums, cilvēkiem, iekšējo mieru.»

«Kāds tad ir ilgstošs risinājums?» es iejautājos, kad abi ar Mo, liegai vēja pūsmiņai glāstot mūsu sejas, pastaigājāmies gar pludmali.

«Ieskaties sevī,» skanēja atbilde. «Dari visu nepieciešamo, lai pilnīgotu sevi. Aizpildi savus tukšumus. Un atceries, ka durvis uz piepildījumu veras uz iekšu, nevis uz āru. Tieši tāpēc katra cilvēka galvenā prioritāte, cik nu es to varu pateikt, ir nodarboties ar dziļi iekšējām lietām, ar iekšējo darbu, par kuru tu nupat runāji.»

«Tas ir aizraujošs skatījums, Mo.»

«Jā, tā ir. Ieskatīties sevī nozīmē pievērst uzmanību tām lietām, kuras neļauj tev uzzināt, cik fantastisks tu patiesībā esi.»

«Kā, piemēram, mani kļūdainie uzskati, nepareizie pieņēmumi, bailes un personīgie aizspriedumi,» es nobēru.

«Jā, šīs un vēl citas lietas. Ja tu patiesi tiksi galā ar šīm lietām, tad tu spēsi daudz labāk justies savā ārējā pasaulē. Jo vairāk tu iztīrīsi savu iekšējo pasauli, jo skaistāka būs tava ārējā pasaule.»

«Viss sākas ar iekšpusi,» es rezumēju.

«Jā,» sacīja Mo. «Un viens no iekšējā darba galvenajiem elementiem ir sirds atvēršana. Atvērt savu sirdi nozīmē dzīvot ar mīlestību būt atvērtam cilvēciskajām iespējām, uzticēties savas dzīves nevainojamajai norisei un justies dzīvākam. Sāc baudīt dzīvi, Džek, izjūti to mirdzumu, kas ir tev visapkārt. Tā patiešām ir tāda izvēle, kuru tu spēj veikt. Un, nedaudz patrenējoties, tu apgūsi šīs prasmes. Kā to reiz teikusi Helena Kellere: «Neviens pesimists nekad nav atklājis ne zvaigžņu noslēpumus, ne aizkuģojis uz kartē neiezīmētu zemi, ne arī atvēris cilvēka garam jaunas debesis.» Esi drosmīgāks savā dzīvē man tas izdevās. Atvērt sirdi nozīmē arī biežāk uzticēties saviem instinktiem un būt atvērtam tiem pārsteigumiem, kas caurauž mūsu dzīvi. Tas nozīmē pieņemt negaidīto un ļauties visiem brīnumiem, kas tevi jau gaida.»

«Es nezinu, vai ticu brīnumiem. Esmu atvērtāks nekā agrāk, bet ticēšana brīnumiem manā uztverē ir pārspīlējums,» es atzinos.

Tieši tad Mo sāka skriet. No sākuma tā bija vairāk kā ātra soļošana, bet tad viņš uzsāka sprintu. «Seko man!» viņš norīkoja.

Es arī sāku skriet, pilnībā nododamies šim piedzīvojumam un uzticēdamies, ka tajā visā būs kāda mācība.

Mo skrēja man pa priekšu gar krastu, šķiet, kādas 15 vai 20 minūtes, visu laiku klusēdams un koncentrējies uz savu mērķi smilšainu pakalnu pludmales pašā viņā galā. Kad viņš jau tuvojās galamērķim, es viņu beidzot panācu. Mana seja bija vienos sviedros, un es pūlējos atgūt elpu.

«Par daudz tā treknā itāļu ēdiena, kā redzu,» nojokoja Mo, tuvodamies takai, kas veda uzkalnā.

«Kur mēs dodamies?» es izelsu.

«Tu redzēsi,» viņš atbildēja.

Pakalna galā bija lekns, zālains paugurs. No šī paaugstinājuma es varēju redzēt citas salas, garām braucošos tvaikoņus un pārsteidzoši skaistus koraļļu veidojumus.

«Skaties tur,» Mo sacīja, norādīdams uz kaut ko tālāk, kas, šķiet, bija senlaiku drupas.

«Kas tas ir?» es vaicāju.

«Nu,» atteica Mo, rotaļādamies ar vienu no gliemežvākiem savā eksotiskajā kaklarotā, «pirmajā acu uzmetienā tās laikam izskatās pēc vēsturiskām drupām vai mūru un ceļu pamatu virknes. Bet es tev pastāstīšu kaut ko tiešām foršu par to, uz ko tu skaties. Ja tev būtu jālido augstu virs šīm drupām, kuras pirms daudziem, daudziem gadiem izveidojuši paši pirmie Havaju salu iedzīvotāji, tad tu atklātu kaut ko, ko nesen uzgāja zinātnieki, pārskatot šo arheoloģisko vietu no helikopteriem un lidmašīnām.»

«Es uzmanīgi klausos,» es dedzīgi ierunājos.

«Tas, kas šķiet tikai virkne bezmērķīgi izvietotu taku un mūru, īstenībā ir smalki izstrādātu un ārkārtīgi sarežģītu ceļu tīkls un plānojums, kas bija par pamatu bagātai civilizācijai, ja skatās no augstāka, daudz pilnīgāka skatpunkta.

«Galvenā doma ir tāda,» Mo skaidroja. «Kad tu skaties uz lietām no augstāka skatpunkta, tu ieraugi, ka šķietami nesaistītas lietas faktiski ir saistītas. Manuprāt, tas ir brīnums. Redzi, brīnums nav nekas vairāk kā izmaiņas domāšanā, kas palīdz tev ieraudzīt lietas gluži jaunā skatījumā. Uzkāpis šajā pakalnā, tu lietas vari ieraudzīt citādāk, nekā atrazdamies tur lejā. Un, būdams pastāvīgi atvērts jaunam skatījumam uz savu dzīvi, tu beigu beigās ieraudzīsi tos brīnumus, kas jau notiek. Jo atvērtāks tu būsi, jo vairāk tu saskatīsi, ka visas šķietami nesaistītās lietas, kas notikušas tavā dzīvē, ir bijušas daļa no lielāka, loģiski saistīta plānojuma. Un to es uzskatu par brīnumu.»

Tad Mo nometās zemē. Dažas sekundes viņš trakā ātrumā veica atspiešanos.

«Ko, pie velna, tu tagad dari?» es pārsteigts jautāju.

«Uzturu sevi formā,» viņš atbildēja.

Sviedriem aumaļām tekot, viņš turpināja savu pamācību. «Džek, pasaulē tevi gaida vēl tik daudz kas, par ko tu pat nebūtu spējis iedomāties. Galvenais uzticies.»

Te nu atkal bija tas vārds. Es zināju, ka man bija jāuzticas, ka viss, kas ar mani bija noticis pagātnē, un viss, kas ar mani vēl notiks nākotnē, bija nevainojami izkārtotas programmas sastāvdaļa, lai vadītu mani pa mana likteņa un augstākās patiesības ceļu.

«Beidz dzīvot tikai ar prātu,» Mo sacīja. «Tu jau izmēģināji dzīvi vadīt šādā veidā un kur tas tevi ir novedis?»

«Es joprojām esmu iestrēdzis, pat pēc visiem šiem gadiem,» es atzinos.

«Varbūt ir pienācis laiks izmēģināt jaunu vadīšanas veidu, dzīvot vairāk ar sirdi. Esi vairāk mīlestība, un es tev garantēju, ka tavā priekšā atvērsies zelta vārti uz gluži citu pasauli. Kad tu sāksi pilnībā no sirds dziļumiem izdzīvot savu dzīvi un iemīlēt to, kas tu esi, tad viss mainīsies uz labu. Dzīvo dzīvi kā meditāciju par mīlestību citu sniegto mīlestību, mīlestību pret sevi un mīlestību pret pasauli. To es gribēju teikt.»

«Un kā tad tu nonāci šeit? Kāds ir tavs stāsts, Mo?»

«Mums katram ir savs stāsts vai ne? Nu tā, galu galā es nolēmu izrauties no savas dzīves, jo es vairs nespēju to kontrolēt. Es atdevu prom visu, kas man piederēja, un dažus cadus ceļoju pa pasauli ar mugursomu plecos. Es satiku aizraujošus cilvēkus un iegremdējos dažādās kultūrās. Es gāju uz. personības izaugsmes semināriem un mēnešiem viens pats dzīvoju neskartā dabā. Indijā es iemācījos meditēt un Austrālijā iemīlējos sērfošanā. Arvien vairāk strādājot ar sevi, es nonācu līdz tam, ka sāku rast atbildes uz savas dzīves lielākajiem jautājumiem. Es daudzējādā ziņā sāku pārtapt par pilnīgi citu cilvēku. Un tad, apmeklējot šo satriecoši skaisto salu, es uzgāju šo pludmali. Tādā veidā es atradu sev mājas. Es vienkārši jutu, ka tieši šeit ir mana vieta. Un kopš tā laika es esmu šeit.»

«Kolosāli.» Es brīdi padomāju un tad vaicāju: «Vai ir svarīgi būt vienam, lai atrastu sevi?»

«Nē, nemaz ne,» Mo atbildēja. «Faktiski ilgstoša vientulība varētu būt veids, kā aizbēgt no tā, kam īstenībā vajadzētu pievērsties. Tas varētu būt gandrīz vai veids, kā novērsties no iedziļināšanās tajās lietās, ar kurām jātiek galā. Kad biju Indijā, es redzēju daudzus mūkus, par kuriem runāja, ka tie savas dzīves labākos gadus pavadījuši vienatnē kalnos tērpušies tik vien kā gurnautā un ar rīsa bļodiņu rokās. Es nedomāju, ka šie cilvēki bija īpaši apgaismoti.»

«Tas gan ir pārsteigums.»

«Nu, nav jau nemaz tik grūti būt mierīgam, ja sēdi viens pats kalna galā un nedari neko citu, kā tikai apceri pats savas domas. Ir viegli visu dienu būt laimīgam un brīvam no spriedzes, ja esi viens pats un tuvumā nav neviena, kas tevi kaitina un liek uzpeldēt tavām apslēptākajām problēmām. Manuprāt, izaugsmi ierosina atrašanās reālajā pasaulē. Attiecībās ar citiem mēs atklājam, kas mēs esam kā cilvēki. No savas pieredzes esmu sapratis, ka iepazīstam savu īsto patību tikai tad, kad mums apkārt ir citi cilvēki. Sniegšu tev kādu metaforu. Tu, teiksim, pilnīgi viens atrodies baltā kastē. Tur nav ne logu, ne durvju tikai tu.»

«Labi, es iztēlojos,» es teicu, aizvēris abas acis.

«Lieliski. Vai tagad saproti, ko es cenšos pateikt? Bez citām lietām, uz kuru fona sevi skatīt, tu taču faktiski neko daudz par sevi nevari uzzināt. Tu vienkārši esi viens pats kastē.»

«Jā, es labi saprotu, ko tu gribi pateikt. Kastē man vajadzīgs vēl kaut kas, lai varētu to salīdzināt ar sevi.»

«Nu, es nezinu, vai salīdzināt ir pareizais vārds, bet tu esi uz pareizajām sliedēm. Ja es pie tevis baltajā kastē ieliktu sērfošanas dēli, tad tagad sāktos attiecības. Tu varētu skatīties uz dēli un tad atkal uz sevi. Tagad tev būtu veids, kā gūt informāciju par sevi saistībā ar sērfošanas dēli attiecībā pret to. Tu, iespējams, ievērotu, ka esi par dēli garāks vai gudrāks, vai arī ka tu esi kustīgāks. Tāpēc, tikai pateicoties attiecībām, mēs iepazīstam sevi.»

«Kolosāla doma,» es teicu.

«Ieliksim šo metaforu mūsu diskusijā par mūku un rīsa bļodiņu. Tur augšā kalna galotnē viņam nav attiecību. Un tāpēc nav ne īstas izaugsmes, ne sevis izzināšanas. Bet tajā mirklī, kad mēs viņu atvedam atpakaļ reālajā pasaulē …» Mo pārtrauca domu pavedienu.

«Viņš nonāk attiecībās ar citiem cilvēkiem,» es iestarpināju. «Viņš var ieraudzīt sevi attiecībā pret citiem šajā pasaulē.»

«Jā, un, ejot cauri dzīvei, veiksmes un neveiksmes pasaulē liek viņam zināmā veidā reaģēt. Ja kāds pret viņu izturas slikti, viņš var saniknoties. Dusmas, kas parādās, nav nekas i its kā izdevība dziedināt kādu dziļāku aizvainojumu. Ja > kaut kas viņu biedē, tad tā ir vēl viena iespēja uzzināt vairāk par sevi un tādā veidā sasniegt nākamo apziņas līmeni. Ja problēma, ar kuru viņš saskaras, rada smagu vilšanos, tad tas sniedz atkal citu pamudinājumu atgriezties atpakaļ sevī un atrast to, ko viņā nepieciešams stiprināt un uzlabot. Vai : saproti, ka dzīve reālajā pasaulē, iešana uz darbu, rēķinu maksāšana un vispār cilvēka stāvokļa izjušana ir vienīgais veids ceļā uz apgaismību?»

«Jā. Tas man ir skaidrs. Bet tādā gadījumā, un es ceru, ka tu neiebilsti, ka tā jautāju, kāpēc tu dzīvo viens pats?»

Mo apklusa. Kādu brīdi apdomājis manu jautājumu, viņš pasmaidīja. «Lielisks jautājums. Man uz to nav atbildes, Džek. Vienīgais, ko varu pateikt, ir tas, ka es zinu, ka esmu tieši tur, kur man jābūt. Visu savu dzīvi esmu pavadījis pasaulē, un tagad mans ceļš mani ir atvedis uz šo vietu. Mans nolūks ir palikt šeit, bet mūsu dzīve spēj pavērties tādos veidos, kas krietni vien pārspēj mūsu cerības. Kas zina, kur es būšu pēc gada? Es izbaudu to, kur atrodos tagad. Būdams atvērts visām iespējām un potenciālam, es vienkārši izmantoju pašreizējo mirkli. Mana sirds šeit jūtas tik laimīga. Un es būšu šeit tik ilgi, līdz viņa teiks man ko citu.»

Mo atbilde mani diez ko neapmierināja, bet es viņam to neteicu. Šis cilvēks ar Adonīda izskatu un Būdas mieru noteikti zināja kaut ko tādu, ko es nezināju. Es ne mirkli

nešaubījos, ka viņš dzīvoja saskaņā ar filozofiju, kas bija daudz apgaismotāka par manējo.

Līdz tam brīdim, kad pirms dažām nedēļām es satiku Tēvu Maiku, mana dzīve bija pilnīgā juceklī. Kad pieņēmu viņa unikālās atziņas, mana dzīve sāka auļiem mesties uz priekšu. Kas tad es tāds biju, lai tiesātu Mo dzīvesveidu? Jā, viņa pieeja bija netradicionāla. Bet, ja mēs visi dzīvotu saskaņā tikai ar tradicionālo masu domāšanas veidu, tad mūsu sabiedrība tā arī būtu palikusi tumšajos viduslaikos. Jebkāds progress ir noticis, tikai pateicoties vīzijas motivētu cilvēku jaunajai un drosmīgajai domāšanai. Un pāri visam tajā, ko Mo mācīja, bija saskatāma jēga.

«Šodien, Džek, esmu tev līdzdalījis veselu kaudzi ar zināšanām ceru, ka tev tās noderēja,» Mo sacīja. «Bet turpmākā mēneša laikā mums vēl būs daudz ko pārrunāt. Kamēr tu būsi šeit, tu dzīvosi manā viesu namā.»

«Viesu namā?» es skaļi brīnījos, neredzēdams šajā pludmalē nekādu citu būvi kā tikai viņa būdeli.

«Jā tā ir tur,» skanēja atbilde, un Mo norādīja uz vecu gultu koka rāmī, kas stāvēja tieši aiz viņa «pils».

«Kamēr būsi šeit, Havajās, tu gulēsi zem zvaigznēm. Tu būsi sajūsmā.» To pateicis, Mo nokāpa lejā pludmalē, paķēra savu sērfošanas dēli un metās viļņos.

8.    nodaļa. Ieejot noslēpumainībā

«Tieši tas, kas nekad vairs neatkārtosies, dzīvi padara tik saldu.»

Emilija Dikinsone

Kad nākamajā rītā mēs ar Mo, smiltīs sēdēdami, brokastīs ēdām papaiju un apelsīnus, es vai plīsu aiz ziņkārības. Tāpēc es lūdzu, vai viņš nevarētu man pastāstīt kaut ko konkrētāku par sirds tēmu.

«Mana dzīve pārvērtās, kad sāku klausīt savai sirdij,» viņš iesāka. «Ir ļoti svarīgi klausīt savai sirdij, jo tajā mīt augstākas gara spējas nekā galvā. Piekļuve sirds gudrībai savieno tevi ar visas pasaules gudrību un atver durvis uz Visuma sirdi. Negribu, lai tas izklausītos pārāk mistiski, bet es pats esmu pārliecinājies, ka tā ir patiesība. Es pilnībā uzticos tai gudrībai, kuru man piedāvā mana sirds.»

«Tātad man ir jādzīvo ar sirdi?»

«Nē, tas faktiski ir līdzsvars partnerība. Lai tu varētu dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, cik nu vien es to varu pateikt, tad galvenais ir, lai sirds un prāts darbotos kopā saskanīgi. Daži cilvēki dzīvo tikai ar sirdi viņi ir vienas vienīgas emocijas un sajūtas. Šiem cilvēkiem bieži vien ir grūti darboties reālajā pasaulē, jo viņi uzvedas kā iemīlējušies muļķi ar vājām spriešanas spējām un bez jebkādas saprašanas praktiskās lietās. Citi dzīvo tikai ar prātu, viņi lieto tikai saprātu un loģiku, neļaujot, ka viņus vada intuīcija un aizrautība.»

«Līdzīgi kā misters Spoks vecajā televīzijas izrādē Star Trek.»

«Jā, Džek, tas ir labs piemērs. Un gluži kā Spoks arī šie cilvēki liekas auksti kā akmens. Es uzskatu, ka dzīvē galvenais ir panākt līdzsvaru lai galva un sirds strādātu kopā kā komandas biedri, kā partneri dzīves garumā. Dzīvo tā, lai tas būtu gudri un arī laipni; lietpratīgi un arī spontāni; drosmīgi un arī gādīgi; atbildīgi un arī aizrautīgi. Ir jāveltī pūles un laiks, lai to pareizi izlīdzsvarotu, es vēl joprojām pats ar to cīnos. Bet ar stingru apņemšanos un pacietību tas viss izdosies.»

«Kā es varu atvērt savu sirdi, Mo? Es patiešām vēlos vairāk just un dzīvē atklāt prieku, dzīvot ar lielāku svētku un laimes noskaņu,» es teicu. «Man ir tāda sajūta, ka dzīve man atvērsies tad, kad atvērsies mana sirds tieši tā, kā tu saki -, bet teikt, lai es atveru sirdi, ir kaut kas līdzīgs kā prasīt, lai es sarunājos ar tevi havajiešu valodā. Es nezinu, ar ko lai sāku.»

«Es tevi ļoti labi saprotu,» atbildēja Mo ar, manuprāt, neviltotu sapratni. «Es pieredzēju to pašu, kad devos pa savas dzīves ceļu. Un tieši tāpēc es esmu tev ideāls koučs, ja neiebilsti, ka tā saku. Mēs mācām to, kas mums pašiem visvairāk jāapgūst, un manas dzīves lielākā mācība ir padarīt manas sirds dāvanas man vairāk pieejamas. Es esmu tik ilaudz mācījies, ka varu arī padalīties ar tevi. Faktiski man prātā nāk kāds sens stāsts par to, kas tagad atrodas manā sirdī. Vai man tev to pastāstīt?»

«Jā.»

«Pirms daudziem tūkstošiem gadu Austrumos pastāvēja uzskats, ka katrs cilvēks uz mūsu planētas ir dievs. Taču cilvēce ļaunprātīgi izmantojusi savu varu, tāpēc Augstākais Valdnieks nolēmis to visu atņemt. Bet tad radies jautājums, kur lai noslēpj dievišķumu visu cilvēku talantu, potenciāla un lieliskuma avotu. Pirmais padomdevējs teicis: «Kāpēc gan neizrakt zemē dziļu bedri un neievietot dievišķumu tur?» «Nē,» atbildējis valdnieks, «galu galā kāds vēl aizraksies pietiekami dziļi un to atradīs.» Tad ierunājies otrs padomdevējs. «Man ir ideja,» viņš sacījis. «Kāpēc mums nenovietot šo cilvēku spēka avotu paša augstākā kalna virsotnē?» Un atkal valdnieks to noraidījis. «Nē. Kāds vēl galu galā uzkāps varenajā kalnā un to atradīs.» Beidzot trešais padomdevējs izteicis savas domas: «Un ja nu tu dievišķumu paslēptu pasaules dziļākā okeāna dibenā?» Valdnieks atbildējis: «Nē. Kāds vēl ienirs okeānā un to atklās.» Tad valdnieks klusējis un domājis. Pēc pāris mirkļiem viņš atjautīgi ieteicies: «Man ir risinājums. Es neparastā spēka, lieliskuma un slavas avotu ielikšu katra šīs planētas vīra, sievas un bērna sirdī, jo viņi nekad neiedomāsies tur ielūkoties.»»

«Lielisks stāsts,» es sacīju.

«Redzi, Džek, tavā sirdī ir daudz vairāk gudrību un dāvanu, nekā tu to atzīsti. Tu varbūt domā, ka prātā rodamas visas atbildes ka, ja tikai tu varētu padomāt vairāk, tev arī tad piederētu vairāk. Tu varētu iedomāties, ka, ja tu vienkārši savāktu vairāk informācijas un uzzinātu vairāk, tu uzvarētu dzīves spēlē. Un varbūt tu arī tici, ka, ja vien tu spētu izskaitļot, kas tieši tavā dzīvē neiet, kā vajag, tad tu zinātu, kā visu vērst par labu. Taču es nedomāju, ka dzīve tā darbojas.»

«Man mazliet vairāk jāpārceļas uz sirdi?» es centos uzminēt.

«Daudz vairāk,» mierīgā balsī paziņoja Mo. «Tomēr, lūdzu, esi laipns pret sevi. Ceļš no galvas uz sirdi nav īss. Var paiet nedēļas, mēneši vai pat gadi, līdz tu pilnībā atvērsies. Galvenais ir tas, lai tu nostātos uz šī ceļa.»

«Bet kā tieši lai es to izdaru?»

«Tu jau esi uz šī ceļa,» Mo atbildēja. «Jau tas vien, ka esi bijis pietiekami drosmīgs, lai ierastos šeit un mani atrastu, parāda, ka dziļi sevī tu apzinies, ka esi gatavs savas salauztās sirds dziedināšanai.»

Es sapratu, ko Mo domāja, atsaukdamies uz manu salauzto sirdi. Uzskatu, ka katram šajā pasaulē kādreiz ir bijusi salauzta sirds. Es to neattiecinu tikai uz sirds salūšanu, kāda atgadās, zaudējot cilvēku, ko mīlam, ar to es domāju sirds salūšanu tad, kad mēs sākam aptvert, ka mūsu sapņi ir izgaisuši un mūsu dziļākās ilgas nekad nav piepildījušās, kad mēs ieraugām pasaules pašreizējo stāvokli un ar mīlestību nesaistītās vērtības, kas to pārvalda, un kad mēs dzīvē sevi novērtējam par zemu un noniecinām savu likteni. Es domāju par to, ko reiz teicis Bendžamins Dizreilijs: «Dzīve ir pārāk īsa, lai to iztērētu niekos.»

Mo turpināja runāt. «Šī pludmale ir ļoti laba metafora tavai dzīvei, Džek. Dzīve daudzējādā ziņā ir pludmale. Tā atspoguļo ceļojumu, kurā ir kā smilšaini apvidi, tā arī akmeņaini apgabali, un tajā ir gan izliekti, gan taisni krasti. Dažreiz tu redzi bangojošus viļņus, kad pamosties no rīta, un jūti okeāna niknumu, citreiz ir svētlaimīgs miers un nepakustas ne lapiņa. Dzīvodams šeit pludmalē, esmu sācis saprast, ka dzīves likumi faktiski nav nekas cits kā dabas likumi. Mācies to, kā darbojas daba, un tu spēsi izprast, kā patiesībā darbojas dzīve.»

Arī Tēvs Maiks man to bija mācījis.

«Sniegšu tev piemēru,» teica Mo. «Esmu šeit pludmalē viens pats pavadījis daudzas naktis. Dažreiz es palieku augšā visu nakti, vienkārši elpojot un domājot, un uzsūcot sevī šīs vietas majestātiskumu. Mani nekad nebeidz pārsteigt tas, kā nakts vistumšākajai daļai vienmēr seko rītausmas spožums. Un tieši tāpat ir mūsu dzīvē. Ikvienam no mums ir jāiztur tumsa bet tā vienmēr beidzas, un gaisma vienmēr atgriežas. Faktiski tajā brīdī, kad esi visvairāk iegrimis problēmās, tu esi vistuvāk to atrisinājumiem. Un tad, kad tu piedzīvo visdziļākās sāpes, pie tevis jau steidzas vislielākais miers.»

Es nekad agrāk nebiju domājis par dzīvi no tāda skatpunkta. Mo viedajai gudrībai bija zināma pievilcība un elegance, un tā līdzinājās mācībām, kuras Tēvs Maiks ar tādu mīlestību man bija stāstījis, tās abas izteica to, cik neparasts saprāts piemīt pasaulei, kurā mēs dzīvojam. Pēc abu skolotāju teiktā, ikviena cilvēka dzīve, šķiet, noris saskaņā ar precīzu plānu viss notiek kāda iemesla dēļ, un dzīve ir brīnumaina dāvana.

«Došu tev tagad kādu praktisku padomu, Džek. Viena no pirmajām lietām, ko tu vari izdarīt, lai atjaunotu saikni ar sirdi, ir atmodināt aizrautību, kas tevī izdzisusi. Sāc darīt tās lietas, ar ko agrāk bija piepildīta tava cēlā sirds. Sāc darīt to, kas uzrunā to aizrautīgo bērnu tevī un liek tev tā smieties, ka vēders sāk sāpēt. Atklāj no jauna tās lietas, kas tevi aizkustina un liek acīs sariesties asarām, jo galu galā tā vieta, kuras dēļ tev acīs sariešas asaras, ir vieta, kurā Visums grib, lai tu atrodies.»

«Es brīnos, kāpēc man bija vajadzīgs tik ilgs laiks, lai beidzot būtu gatavs izjust mīlestību pret dzīvi. Atklāti runājot, Mo, man ir smagi ap sirdi, apzinoties, ka bija vajadzīgi tik daudzi gadi,» es sacīju, nolaizdams skatienu smiltīs un juzdams, kā mani pārņem nožēla.

«Beidz sevi vainot, Džek. Kā jau tev iepriekš teicu, tu esi tieši tur, kur tev jābūt. Beidz apšaubīt savu ceļu un izbaudi vietu, kurā esi ieradies. Viss, kas ar tevi notika pa ceļam, jau bija tā paredzēts. Galvenais ir spēja to pieņemt. Tagadne ir īpašs laiks tavā dzīvē izbaudi to. Tu pamazām atgūsti savu sākotnējo dzīvi to, kas bija tev paredzēta, pirms ceļā nostājās citas lietas.»

Pēkšņi Mo seja atplauka plašā smaidā. «Ir pienācis laiks tev dzīvē atkal izjust prieku,» viņš sacīja. «Kad es biju mazs, māte un tēvs mēdza man teikt, ka man acis spīdot. Viņi teica man, ka tās faktiski mirdz. Tagad es saprotu viņu teicienu: «Kad bērns spēlējas, tam acis spīd.»»

«Jā, arī es reiz biju diezgan aizrautīgs bērns.»

«Gribu, lai tu atgūsti mirdzumu acīs. Un, kad tas notiks, tava sirds vēl vairāk atvērsies un sāks tev klusiņām stāstīt savu patiesību.»

«Es ļoti gribētu, lai tā notiek, Mo.»

«Un notiks arī. Iesaku tev sākt nodarboties ar tām lietām, kas sagādā tev vislielāko prieku. Seko savai laimes sajūtai un sāc vairāk darīt tās lietas, kas pagātnē lika tavai sirdij līksmot. Kad kļūstam vecāki, mēs no redzesloka pazaudējam tās lietas, kas reiz lika paātrināties pulsam.»

«Es pat vairs nespēju atcerēties, ar ko agrāk aizrāvos,» es skumīgi atzinos.

«Nekādu problēmu. Tās tevi atkal atradīs, kad sāksi tās uzmeklēt,» Mo mani nomierināja. «Uzdod sev jautājumus, jo nodarbošanās ar radošu pašanalīzi jau pati izdibinās daudzas atbildes, kuras tu meklē. Vaicā sev tādus jautājumus kā, piemēram: «Ko es agrāk tādu mēdzu darīt, kas lika man justies gandarītam ar sevi?», vai arī: «Ja man nevajadzētu strādāt kā es pavadītu savu laiku? Un iesaku tev sākt arī vairāk ieklausīties.»

«Ko ieklausīties?»

«Ieklausīties iekšējās balss aicinājumos, Džek. Pievērs lielāku uzmanību klusajiem un vieglajiem pamudinājumiem, kas nāk no sirds dziļumiem. Tie tur ir, tiem ir sava balss, un tie vēlas tikt sadzirdēti. Tu tos pazini, kad biji bērns, iepazīsti tos atkal jau kā pieaugušais.»

«Esmu tik ļoti attālinājies no tādām lietām, ka baidos, esmu zaudējis jebkādu saikni ar savu dziļāko būtību. Zinu, ka iekšēji esmu aizvēries, un dzīvoju tikai ar prātu. Taču es vēlos sākt ieklausīties iekšējās balss aicinājumos, par kuriem tu runāji.»

«Brīnišķīgi,» Mo atbildēja. «Tavs nodoms sākt vairāk ieklausīties savā sirdī ir milzu solis pretī tam, lai to atvērtu un gūtu labumu no lielajām dāvanām, ko tā var dot. Paši nodomi vien jau ir līdzīgi milzīgiem viļņiem, kas kā ūdenskritums gāžas cauri Visumam, un tie nenovēršami atgriežas, atnesdami brīnišķīgas dāvanas. Tikai nepārstāj ieklausīties un vērot.

«Džek, atceries to, ka sirds mūs uzrunā dzīves klusajos brīžos. Iedali laiku pārdomām un apcerei. Un tici, ka pienāks tāds laiks, kad tavā dzīvē parādīsies pārmaiņas, pēc kurām tu ilgojies.»

«Visums ir draudzīga vieta,» es piebildu, atkārtodams vārdus, kas man, ceļojot pa dzīves kartē neiezīmētajām jūrām, bija kļuvuši par tādu kā mantru.

«Tu pareizi esi sapratis, brāl. Ja tu uzticēsies, tad viss izvērtīsies labi, tad, neskatoties ne uz ko, tava jaunā realitāte sāks tev tuvoties. Gluži kā sūfiju dzejnieks Rūmī to teicis pirms tik daudziem gadiem: «Turpini klauvēt, un prieks, kas atrodas iekšā, galu galā atvērs logu un paskatīsies, lai redzētu, kas atnācis.» Šie pamudinājumi vadīs tevi noteiktos virzienos tā ir tavas sirds balss, kas vada tevi pretim tavam liktenim. Esi pietiekami drosmīgs, lai atrastos savas dzīves noslēpumainībā, tad tu itin lieliski tiksi uz priekšu.»

«Dzīvot noslēpumainībā? Tas nu gan ir kolosāli teikts, Mo.»

«Savā dzīvē esmu sapratis, ka vienīgā lieta, ar ko tu dzīvē vari rēķināties, ir negaidītais. Burvība, kas faktiski ir tava dzīve, pamostas tad, kad tu ielec visā tās noslēpumainībā. Mums visiem vajadzētu vairāk laika pavadīt, iztēlojoties, kādas mūsu dzīves bija iecerētas. Man ļoti patīk T. H. Hakslija vārdi, kas apstiprina šo domu: «Apsēdies fakta priekšā kā mazs bērns un esi gatavs atteikties no katra iepriekšizveidota uzskata. Pazemīgi seko, vienalga, kur tu atrastos, kā bezgalīgi neaptveramā daba tevi vada, jeb arī tu neiemācīsies pilnīgi neko.»»

To pateicis, Mo apsēdās pludmales smiltīs un pamāja man, lai pievienojos viņam. Viņš sāka būvēt sarežģītu smilšu pili ar visiem tornīšiem un tiltu, veidotu no gliemežvāka. Kādu laiku viņš strādāja klusēdams. Tad beidzot viņš turpināja mūsu sarunu. «Mūsu sirds grib būt brīva,» viņš sacīja, veltīdams savam mākslas darbam vēl pēdējos pieskārienus. «Vienas no lielākajām mūsu sirds ilgām ir, lai mēs būtu pētnieki, kas ceļo cauri dzīvei ar brīnuma un godbijības sajūtu, taču tas nenotiks, ja būsim aizvērti dzīves iespējām. Mums patiešām ir jāatsakās no visiem iepriekšizveidotajiem uzskatiem par to, kādai jāizskatās mūsu dzīvei un kas mums jādara, lai būtu laimīgi. Es patiešām cenšos «pazemīgi sekot, vienalga, kur atrodos, kā daba mani vada». Kas gan es tāds esmu, lai rīkotos ar savu dzīvi kā Dievs?»

«Nopietns apgalvojums, Mo. Tu acīmredzot esi daudz domājis par šo tēmu.»

«Drīzāk gan daudz jutis,» skanēja atbilde. «Un pat vēl nopietnāku apgalvojumu par šo tēmu ir sniedzis Alberts Einšteins, kurš reiz piezīmēja: «Pats brīnišķīgākais, ko mēs varam izjust, ir noslēpums. Tas ir visas patiesās mākslas un zinātnes avots. Cilvēks, kuram šīs emocijas ir svešas, kurš vairs nespēj apstāties, lai brīnītos un būtu godbijības pārņemts, ir tikpat labs kā mironis, viņa acis ir aizvērtas.»»

«Tātad dzīvības pārpilni mēs esam tad, kad dzīvojam ar brīnuma un godbijības sajūtu. Izklausās pēc ļoti brīva dzīvesveida,» es sacīju. «Vienkārši esi atvērts noslēpumainībai. Domāju, ka es to spētu.»

«Šāds dzīvesveids dažkārt liks tevī uzpeldēt bailēm, bet tas ir tikai dabiski. Ļauj sev izjust bailes un tad vienalga turpini iesākto. Vienkārši veltī laiku savām bailēm un ļauj tām uzvilnot sevī. Beigu beigās tās pāries. Lūk, galvenā doma par šo tēmu: lai tava dzīve būtu dižena, tavai ticībai ir jābūt lielākai par bailēm. Tikai tad, kad tu ticēsi, ka Visums, kā tu saki, ir draudzīga vieta, un tava ticība būs lielāka par bailēm, kas tevi līdz šim ir ierobežojušas, tikai tad pie tevis ieradīsies laimīga dzīve. Ticībai tam, ka šī pasaule rīkojas tavā labā, tomēr bieži atsūta tev brīnumus, kas maskēti kā grūtības, jābūt daudz lielākai par bailēm, ka šīs grūtības izpostīs tavu dzīvi. Tavai ticībai Visuma saprātam jābūt daudz lielākai par bailēm, ka esi atstāts viens pats. Tavā priekšā paveras daudz lielāks plāns, un tev tam jāuzticas. Kad tu tā ticēsi, tad tavas dzīves burvīgais skaistums saņems atļauju uznirt virspusē.»

Mo pakasīja vēderu un izstaipījās. «Nu tā, atgriežamies pie tēmas, kā tev atgūt savas sendienu aizraušanās,» viņš teica. «Kad mēs augam tādā vidē, kurā nav daudz personīgās autonomijas citiem vārdiem runājot, kad mums visu laiku norāda, ko darīt -, mēs zaudējam saskari ar savas sirds patiesajām ilgām. Mēs zaudējam saikni ar savām izvēlēm un tām lietām, kas sirdij liek līksmot. Mēs vairs nesaprotam, kas mums īsti patīk, un tad mēs kļūstam par pieaugušajiem, kam nav ne mazākās nojausmas, kādas ir viņu patiesās ilgas. Tā rezultātā mēs vairs nezinām, kā likt sirdij straujāk sisties un izbaudīt sajūtu, ka esi kūsājošas dzīvības pārpilns, ka piedalies dzīvē un ka esi šeit un tagad. Un tā nu mūsu īstās aizraušanās tiek apglabātas.»

«Apglabātas?»

«Jā. Es nezinu, vai tu to zini, Džek, bet cienījamais gleznotājs Džeimss Maknīls Vislers ir studējis Vestpointas Militārajā akadēmijā. Kad viņš bija inženierzinātnes nodarbībā, pasniedzējs lika studentiem uzzīmēt tiltu. Vislers uzzīmēja brīnišķīgu akmens arkveida tiltu un uz tā novietoja divus laimīgus zēnus, kuri tur makšķerēja. Ieraudzījis divus bērnus, pasniedzējs sapīka un dusmīgi pavēlēja abus aizvākt no tilta. Vislers pārzīmēja skici, šoreiz novietojot zēnus upes krastā. Pasniedzējs vēl vairāk satraucās un spiedza, lai Vislers bērnus pilnīgi aizvāc prom no zīmējuma. Vislers tā arī izdarīja, bet skices pēdējā variantā viņš zēnu attēlus aizvietoja ar kaut ko tādu, kas lika pasniedzējam nodrebēt.»

«Ko Vislers izdarīja?»

«Viņš upes pašā ūdensmalā uzzīmēja divus mazus kapakmeņus, uz kuriem bija uzrakstīti bērnu vārdi.»

«Es saprotu šo viedo domu,» es sacīju. «Zaudējot saikni ar savu sirdi, mēs faktiski zaudējam saikni ar dzīvīgo bērnu, kas mīt mūsos.»

«Jā, Džek. Un tad ir vajadzīgs īsts treniņš, lai no jauna izveidotu saikni ar tām lietām, kas mūs saviļņo, un atgūtu savu bērnudienu dzirksti. Vajadzīgs liels darbs, lai nonāktu atpakaļ pie izpratnes par to, kas mēs patiesībā esam.»

«Kāda veida darbs?»

«Atkārtošu vēlreiz, tas ir iekšējais darbs. Sāc ar to, ka ik dienas pārdomā tās lietas, kas dara tevi laimīgu. Piemēram, kādas nodarbes tevi uzlādē un liek tev smaidīt. To visu tu pieraksti, jo pārdomu uzrakstīšana uz papīra padziļina izpratni par tām. Tās ir tavas sirds ilgas, kuras vajag piepildīt, ja vēlies izveidot neparastu dzīvi. Runājot Džozefa Kempbela vārdiem: «Ja tu patiešām seko savai lielākajai laimei, tu nostājies uz tādas kā takas, kas jau visu laiku tur ir bijusi, tevi gaidīdama, un dzīve, kuru tev vajadzētu dzīvot, ir tā pati, kuru tu jau dzīvo.» Kad tu to saproti, tu sāc satikt cilvēkus, kas atrodas tavas darbības laukā, un viņi tev atver durvis. Uzklausi mani: seko savai laimei un nebaidies, un durvis atvērsies tur, kur nemaz nedomāji, ka tādas atradīsi.»

«Ārkārtīgi labs formulējums,» es piezīmēju.

«Jā. Kad tu sekosi savas sirds ilgām un ieklausīsies savas īstās patības vēlmēs, tad atvērsies plašā iespēju pasaule un tu ieiesi pavisam jaunā realitātē. Sāks parādīties nozīmīgas apstākļu sakritības, piemēram, īstajā laikā atnāks īstais darbs. Šķitīs, ka tev piemīt gandrīz vai burvja pieskāriens, piesaistot savai dzīvei īstos cilvēkus un labākās izdevības. Taču šāda veida notikumi nebūs nekas vairāk kā mūsu pasaules apliecinājums, ka tu tagad esi uzsācis savu autentisko ceļu.»

Kamēr Mo runāja, pret akmeņu kolāžu sašķīda milzīgs vilnis, apsmidzinot mūs ar okeāna spirgtumu. Es biju drīzāk aizkaitināts nekā iepriecināts, bet Mo sāka smieties.

«Ooooh, labais! Mēģini man trāpīt ar vēl kādu!» viņš bez kādas kautrēšanās uzkliedza okeānam. Pēc tam viņš turpināja savu stāstījumu. «Un ļoti svarīgi ir arī pārstāt cīnīties,» viņš piezīmēja.

«Ko tu ar to domā?» es vaicāju.

«Pārstāj cīnīties un sāc būt. Cīnīšanās rada spriedzi, un spriedze ir liels šķērslis dzīvei labvēlības, nepiespiestības un plūduma stāvoklī tādā stāvoklī, kādā tev jābūt, lai piesaistītu sev pilnvērtīgu dzīvi. Kad biju korporatīvajā pasaulē, tad vienīgais, ko redzēju, bija cilvēki, kas cīnījās, centās un izdarīja uz citiem spiedienu. Bija pārāk daudz darīšanas un nepietiekami daudz būšanas. Dabas likumi tā nedarbojas. Lai izaudzinātu puķi, nav ne jācīnās, ne jācenšas tas notiek pats no sevis. Tā ir burvīga dabiska norise. Cenšoties piespiest puķi augt, mēs to vienkārši nogalinām. Bet tieši to mēs tiecamies darīt savā dzīvē. Tu nevari piespiest okeānu, Džek. Tev jāļauj, lai tas plūst. Un, ja tu to nesaproti un turpini cīnīties, tad tu faktiski pretojies dabas likumiem.»

«Un tas, kā es pieņemu, nozīmē uzprasīties uz nepatikšanām?»

«Nezinu gan, vai es lietotu tik spēcīgu izteikumu, es drīzāk sacītu, ka, pretodamies dabas likumiem, tu esi nodrošinājies, ka dabūsi mācību.»

«Labi, piekrītu.»

«Tāpēc galvenais, ko gribu teikt vairāk ļaujies plūdumam caur dzīvi, draugs. Un tad dzīve plūdīs caur tevi. Dzīvo, rāmi ļaujoties, piekrītot tam, ko dzīve tev sagatavojusi. Beidz cīnīties ar savu dzīvi. Beidz karot ar dzīvi, uzskatot, ka laime ir atkarīga no lietu konkrēta izskata. Ironiski, bet, kad tu pārstāsi to darīt, tava dzīve kļūs labāka un pie tevis atplūdīs laime. Beidz censties izanalizēt katru notikumu, vai tas būtu labs vai slikts, un vienkārši to izdzīvo. Tāds ir ceļš uz meistarību: vienaldzība pret rezultātiem. Neļauj izgaist dzīves labākajiem brīžiem. Izstājies no cīņas un iekļūsti tajā enerģijā, kura patiesi vada šo pasauli. Tā pati enerģij.i, kas radīja tur to vareno okeānu, radīja arī tevi. Tāpēc nevis karo, bet apvienojies ar to, beidz tik ārkārtīgi censties iegūt to, ko tu dzīvē gribi. Tas ir viens no pasaules paradoksiem: tās lietas, pēc kurām tu dzenies, no tevis bēgs. Jo mazāk tu raizēsies par to, kādai vajadzētu izvērsties tavai dzīvei, jo patīkamāka tā izvērtīsies.»

«Nu, labi, Mo, es sapratu. Domāju, ka man jābeidz dzīvot to briesmīgo dzīvi, kāda man līdz šim bijusi. Man jātiek ārā no visām cīņām un jāizdzīvo viss, kas man paveras, apzinoties, ka esmu tieši tur, kur man jābūt. Liekas, tu gribi man pateikt, lai beidzu censties kontrolēt savu dzīvi un vienkārši pieņemu to, uzticēdamies, ka, lai arī kā tā pašlaik izskatās, tas viss ir daļa no lielāka man domāta plāna.»

«Jā. Tava dzīve, mana dzīve, ikviena dzīve ir ļoti skaista. Mums vienkārši neizdodas atrast laiku, lai to izprastu. Tāpēc jau ir tik svarīgi palēnināt tempu. Kāpēc tu vienmēr tā steidzies? Uz kurieni tu tā skrien?»

«Nekad tā īsti par to neesmu aizdomājies. Taču tev taisnība. Vēl pirms dažām nedēļām mana dzīve nebija nekas vairāk kā vienas lielas ātrumsacīkstes. Smieklīgākais ir tas, ka es sāku aptvert, ka nemaz pat nezināju, kur atrodas finiša līnija. Es skrēju vienkārši skriešanas dēļ. Varbūt es centos būt tik ļoti aizņemts, lai izskatītos svarīgs.»

Mo pamāja ar galvu. «Varbūt pa daļai tā arī bija.»

«Domāju, ka tā darīju arī tāpēc, lai pilnīgotu sevi un aizpildītu vienu no tiem caurumiem, par kuriem tu runāji.»

«Varbūt. Bet galvenā doma īstenībā ir šāda, Džek: izbaudi šo procesu, lielo savas dzīves atvēršanos. Esi vairāk kopā .ir savu dzīvi parādi sevi pilnvērtīgāk un izbaudi mirkļus, l ikai tam patiesībā ir nozīme. Ceļš ir labāks nekā tā noslēgums.»

Mo bija taisnība. Dzīve nebija nekas vairāk kā mirkļu virtenes, ļa es tos palaistu garām, es palaistu garām dzīvi. Kija pienācis laiks veikt lielas izmaiņas. «Un tagad, ja runāļam par darbu pašam ar sevi, vai man nevajadzētu strādāt ātri un centīgi, lai es varētu izmainīties, cik vien ātri iespējams?»

«Ļoti labs jautājums. Un atkal es jautāšu: «Kāpēc tā ļ.isteidzas?» Dzīve ir process, Džek. Un tā ir arī pilna ar paradoksiem. Lūk, vēl viens: «Ejot pārāk ātri, tu īstenībā palēnini savu progresu.»»

«Tēvs Maiks man mācīja to pašu.»

«Un viņam bija taisnība. Dzīves pārmaiņu sasteigšana tikai atvirzīs tevi atpakaļ. Tev jādod savai mācību apguvei arī kāds atelpas brīdis. Mācies, dari un tad esi tāds ir īsta meistara ceļš.»

«Mācies, dari un tad esi?»

«Jā. Apgūstot jebkuru prasmi, it īpaši prasmi dzīvot dzīvi, kas pamatojas uz sava ceļa mīlēšanu un dzīvošanu pašreizējā brīdī, ir jāiziet trīs soļu process, lai sasniegtu meistarību. Vispirms tu iemācies visu vajadzīgo, ko varētu paveikt, lasot īstās grāmatas par konkrēto prasmi, kuru gribi apgūt. Pēc tam tev jāļauj, lai iemācītais nosēžas un integrējas tavā dzīvē. Tas notiek, piedzīvojot to, ko esi mācījies savas dzīves laboratorijā. Tā ir šīs formulas «darīšanas» daļa. Kad tas notiek, un tas varētu aizņemt ilgu laiku, tu galu galā nonāc pie «būšanas» daļas savā dzīvē. Tieši tur atrodas meistari.

Tie necenšas dzīvot, tie vienkārši dzīvo. Un tie necenšas pilnībā izjust mirkli, tie vienkārši izjūt.»

«Tev tiešām ir interesantas idejas, Mo. Vienkārši pamatīgas!»

«Un pamatīgi vienkāršas. Pateikšu tev citādāk to, ko nupat mācīju. Ir četri līmeņi, kuriem cilvēkam jāiziet cauri, lai no iesācēja dzīvesveida nonāktu pie meistara dzīvesveida. Pirmais līmenis ir neapzinātā nekompetence. Skumji, bet vairākums cilvēku savu dzīvi pavada tieši šeit. Šī ievadposma laikā mēs vēl nezinām, ko nezinām. Mēs būtībā dzīvojam neapzināti esam akli pret to, kas mēs patiesībā esam un kāda varētu kļūt mūsu dzīve. Bet, kad atveram acis un pamostamies, uzņemoties zināmu atbildību par savu dzīvi un likteņa veidošanu, mēs nonākam otrajā līmenī, kas ir apzinātā nekompetence. Šeit mums parādās izpratne par to, ko mēs nezinām.»

«Citiem vārdiem runājot, mēs sākam apzināties savu nekompetenci dzīves vadīšanā?»

«Tieši tā. Ja mēs, nonākuši šeit, turpinām apzināties un darām iekšējo darbu, lai spētu atvērties, mēs tiekam nākamajā līmenī: apzinātajā kompetencē. Šo posmu raksturo tas, ka dzīvē sāk parādīties brīnišķīgi rezultāti. Mēs apzināti veidojam neparastu esamību. Vienīgā problēma irtā, ka mēs vēl joprojām cenšamies. Vēl joprojām cīnāmies.»

«Un tas rada spriedzi,» es iestarpināju.

«Pareizi. Mēs esam apzināti kompetenti attiecībā uz to, kā mēs vadām savu dzīvi. Šajā līmenī ir labi atrasties, taču tā vēl nav pati lieliskākā vieta, kurā dzīvot. Mums visiem vajadzētu tiekties pēc pēdējā un augstākā līmeņa neapzi-

t-Jsrčrf&tprA-»

148

nātās kompetences. Šis līmenis dzīvē ir meistarības līmenis. IJn šis līmenis nenozīmē vairāk mācīties vai vairāk darīt, tas vienkārši nozīmē būt.»

«Es saprotu,» es teicu. «Man patīk, kā tu izskaidro šo procesu. Tātad tāds ir tas dzīves ceļojums, pēc kura mums visiem būtu jātiecas?»

«Man tas ir tāds. Lai nu kā, galvenais, kas tev pašlaik ir l.i/.ina, esi mierīgs. Nesatraucies, draugs. Neķer kreņķi!, kā mēs šeit, Havajās, sakām. «Ideāls ātrums, mans dēls, ir atrasties tur,» teicis gudrais autors Ričards Bahs. Pienācis laiks atkal «būt tur» savā dzīvē.»

Pēc tam Mo iegāja savā «pilī» un iznesa pusdienas, kas sastāvēja no tunča sendvičiem un svaigiem augļiem. Likās, ka mēs kādu stundu ēdām klusēdami, vienkārši skatīdamies šī krāšņā dabas nostūra skaistumā un izbaudīdami saules pieskārienu sejai.

«Jā, dzīvot tikai ar prātu nošķirti no sirds ir diezgan stresaini, mans draugs,» Mo beidzot sacīja, joprojām lūkodamies uz okeānu. «Tas nav elegants dzīvesveids. Ir labāks veids, kā pieredzēt savu dzīves ceļu. Varbūt vislabāk to varētu izteikt šādi: pārstāj censties kontrolēt savu dzīvi un izbaudi dzīves norisi.»

«Un ko tieši tas nozīmē?»

«Tu nevis centies visu pārzināt un izskaitļot, bet gan raugies uz dzīvi ar zinātkāri. Tev nav jāzina, kur tu būsi pēc gada, tev nav pat jāzina, ko tu darīsi pēc mēneša. Novērsies no šīs vajadzības pēc noteiktības, kāda mums visiem ir, un tuvojies zinātkārei, kura mums visiem vajadzīga. Vienkārši esi. Izdzīvo pašreizējo brīdi līdz sirds dziļumiem un izbaudi

tagadnes dāvanu. Tavas dzīves dārgumi tev paradīsies tik; il tad, kad būsi tiem atvērts.»

«Bet tu taču noteikti negribi teikt, ka nav nekādas va jadzības kaut ko darīt. Ar to es domāju kā mēs varam izveidot neparastu dzīvi, ja nemaz necenšamies? Tu taču neteiksi, ka izvirzīt mērķus un veidot plānus, un centīgi strādāt ir nepareizi?»

«Labs jautājums. Runa ir par līdzsvaru, vai ne? Visas tevis minētās lietas izriet no prāta, un tur nav nekā slikta. Tagad tev pienācis laiks iesaistīt arī sirdi. Beidz kontrolēt savu dzīvi un dabas rīcību. Tu nezini, kas tev nāks par labu. Tu to nezini.»

«Domāju, ka manas prāta spējas noteikti nevar būt lielākas par tām prāta spējām, kas vada pasauli,» es atzinu.

«Lielisks uzskats, Džek. Tāpēc atveries vēl vairāk. Tur ārā ir daudz lielāka pasaule, nekā tu to apzinies. Dzīvo ar zinātkāri. Dzīvo ar godbijības sajūtu. Dzīvo ar brīnuma sajūtu.»

Man patika, kā tas izklausījās.

«Paplašini savu izpratni un apzināšanās līmeni,» Mo turpināja. «Meklē pavedienus, saskati rakstu un savieno punktus. Uzej sinhronitāti un talantu rast atklājumus un apzinies, ka šīs skaistās sagadīšanās nav nekas cits kā pilnvērtīgā dzīve, kas nāk pie tevis. Tu vari trenēt izpratni, vienkārši veltot vairāk uzmanības tam, kas notiek tev visapkārt, j Vairāk ņem vērā dzīves deju. Piemēram, kad tu ej uz darbu, tad neiegrimsti savos iekšējos dialogos, bet māci savu prātu izzināt, kas notiek ārpasaulē. Pamani, kādā krāsā ir debesis un kādas ir mākoņu formas. Ievēro, kā lapas krīt no kokiem un kāda ir sajūta, kad saule silda tavu seju. Sajūti, kā tavas

|u>das satiekas ar Māti Zemi. Es pat iesaku tev sākt pievērst uzmanību tam, kā pukst tava sirds. Trenējoties būt uzmanīgāks pret pasauli, tu pārcelsies no prāta uz sirdi. Tu vairāk l/.jutīsi savu dzīvi. Un tev būs daudz vairāk jautrības. Vēl efektīvāks veids, kā pārcelties no prāta uz sirdi un ķermeni, Ir vienkārši … pārcelties no prāta uz ķermeni.»

«Ko?» es apmulsis jautāju.

«Viens no iedarbīgākajiem veidiem, kā pārstāt dzīvot ar prātu un tikt prom no visiem tiem domu pārspriedumiem, kas novērš mūs no dzīvošanas pašreizējā brīdī, ir pavadīt vairāk laika savā ķermenī.»

«Kā man to izdarīt?»

«Pievērs uzmanību sava ķermeņa sajūtām,» skanēja atbilde. «Tad, kad tavas domas joņo neprātīgā ātrumā, apzināti pavaicā sev: «Kā es jūtos?», «Kādas sajūtas pašlaik ir manā ķermenī?», «Vai krūtis nospiež smagums vai kāja raustās, vai man ir sāpes sirdī?» Šis mazais iedarbīgais paņēmiens uzreiz tevi pārslēgs no prāta uz sirdi. Un, kad tu vairāk dzīvosi ar sirdi, tu ievērosi, ka tu gūsi lielāku prieku no dzīves ceļojuma.»

«Un beigsies cīnīšanās,» es piebildu.

«Tā gan. Tev nudien nav viss jāizskaitļo, Džek. Tas viss notiek baiļu dēļ. Dzīve ir liels noslēpumiem pilns romāns, kurā ietverts tavs dzīves stāsts. Vai tev būtu interesanti, ja tu zinātu, kā viss norisināsies un kā beigsies, pirms tu būtu nonācis līdz pēdējai nodaļai? Kas notiktu, ja kāds tev izstāstītu, kā beidzas jaunākā populārā filma, pirms tu vēl būtu aizgājis to noskatīties?»

«Tā mani vairs neaizrautu visa jautrība būtu zudusi.»

«Pareizi. Kā jau tu teici: «Visums ir draudzīga vieta,» un, lai arī kas notiek, tas notiek uz labu. Liktenis pavērsies tā, kā tam jāpaveras. Bet pa to laiku izbaudi tagadni. Izdzīvo to pilnā mērā. Izdzīvo to autentiski. Izdzīvo to priecīgi. Izdzīvo to no visas sirds. Dzīve pati parūpēsies par sevi.»

«Bet nu jau pietiks mācības otrajai dienai. Iesim sērfot!»

To pateicis, Mo Džeksons, par hipiju-sērfotāju-pārtapušais-miljonārs-un-reklāmas-ģēnijs, pielēca kājās un, satvēris savu uzticamo sērfošanas dēli, devās uz jūru.

9.    nodaļa. Izaugsme pludmalē

«Dzīves procesā vajadzētu dzimt dvēselei.

Tā ir augstākā alķīmija, un tā attaisno mūsu klātbūtni uz zemes. Tas ir mūsu aicinājums un mūsu vērtība.»

Anrī Frederiks Amjēls

Pirmās divas nedēļas ar Mo bija vienas no apbrīnojamākajām dienām manā dzīvē. Mēs agri cēlāmies, brokastīs kopīgi paēdām svaigus augļus un pēc tam nākamās pāris stundas, kamēr viņš stāstīja viedo mācību par to, kā atvērt sirdi un izjust mīlestību pret dzīvi, mēs pavadījām pastaigās gar pludmali. Man ārkārtīgi iepatikās šis brīnišķīgais cilvēks, kurš mācīja man sirds ieražas un to, cik vērtīgi ir būt rotaļīgākam, spontānākam un enerģiskākam. Es apbrīnoju to, ko viņš bija izdarījis atstājis materiālo pasauli, lai sekotu savai sirdsdziesmai. Un es arī cienīju to cilvēku, par kādu viņš bija kļuvis. Gluži tāpat kā Tēvs Maiks pirms viņa Mo bija iejūtīgs, laipns un mīlestības pilns.

«Esmu sapratis, ka viens no labākajiem veidiem, kā vairāk dzīvot ar sirdi, ir pārslēgties no nosodīšanas uz līdzjūtību,»

vienu rītu Mo, pludmalē sauļodamies, sāka man stāstīt. «Tavu sirdi ļoti labi atvērs jau tas vien, ja savai mīlošajai attieksmei pievienosi arī apdomību. Pievērs vairāk uzmanības tam, kā tu izturies pret citiem cilvēkiem. Veltī vairāk laika, koncentrējoties uz viņu stiprajām pusēm, nevis uz vājībām. Atceries, ka, gulēdams uz nāves gultas, tu nekad nenožēlosi, ka esi bijis mīlošākais cilvēks, kādu vien pazini, vai arī ka esi bijis tāds, kas uzticas cilvēkiem un bagātīgi apveltī tos ar beznosacījuma mīlestību. Faktiski savas dzīves noslēgumā tu varētu pat atklāt, ka šāda rīcība ir bijusi pati labākā un sniegusi tev vislielāko gandarījumu. Tīši un apzināti izvēloties citiem sniegt mīlestību un laipnību, tu stiprināsi savu sirdi. Izskatās kā vienkāršs paņēmiens sirds muskuļu stiprināšanai, tomēr to itin viegli atstāj bez ievērības.»

«Bet vai tad būt apdomīgākam nenozīmē atkal dzīvot ar prātu?» es vaicāju, kad uz koka sola, kas atradās blakus Mo dārzam, griezu šķēlēs arbūzu.

«Godīgs jautājums. Gan jā, gan nē. Apdomīgums tiešām notiek prātā, bet tas noder, lai palīdzētu tev izveidot tiltu uz sirdi.»

«Nu, labi. Tad kā es varu savai mīlošajai attieksmei pievienot apdomību?»

«Viena no lietām, kas man palīdz, ir meditēšana par to, kāds mīlošs cilvēks es gribu būt.»

«Mūsdienās esmu daudz dzirdējis par meditāciju. Ko tā nozīmē?» es jautāju.

«Meditācija ir nekas vairāk kā prāta un tā iztēles spēju izmantošana, lai izveidotu labāku iekšējo dzīvi,» Mo atbildēja. «Tas nozīmē iztēloties, kāds tu gribētu būt konkrētos apstākļos. Meditācija ir izskaistināta vizualizēšana nekas vairāk kā prāta koncentrēšana, kurai piejaukta personības izaugsme. Taču, regulāri to darīdams, tu savās smadzenēs iestaigāsi jaunus ceļus un mīkstināsi sirdi. Tu arī sāksi piekļūt mīlestībai, kas mīt tevī. Tavs mērķis taču ir kļūt mīlošākam šajā pasaulē, vai ne?»

Es pamāju ar galvu. «Jā.»

«Lieliski. Tātad, kad tu no rīta piecelsies un es gribētu, lai tu to pamēģini nākamās pāris dienas -, atrodi pludmalē kādu mierīgu vietu un apsēdies ērtā pozā. Pēc tam aizver acis un sāc dziļi elpot. Pareizi elpot nozīmē pareizi dzīvot, un lēna un dziļa elpošana tevi nomierinās. Tā tevi pārcels no prāta uz ķermeni, uz sirdi.»

«Tātad daļa manu domu ņudzekļa pazudīs?»

«ļā, protams. Tagad, lūdzu, klausies, Džek. Arvien vairāk atslābinoties, tu kļūsi arvien atvērtāks ieteikumiem. Tad tu vari sākt pārrakstīt savu izturēšanos dzīvē un radīt mīlošāka cilvēka modeli. Tas ir gandrīz tā, it kā tu šajā stāvoklī kļūtu par arhitektu, kas veido savu ideālo zīmējumu. Un, kad šis zīmējums uz tavas iztēles audekla ir pabeigts, tad ārējā pasaule to var parādīt atbilstoši tavam uzmetumam.»

«Lieliski pateikts, Mo. Tātad, ja es katru dienu meditēšu un savā prātā veidošu gleznas, kā būt laipnākam un gādīgākam, tad es to piepildīšu savā dzīvē?»

«Tu nemaz nevarēsi to neizdarīt tas ir viens no svarīgākajiem dabas likumiem. Meditē par to, kā tu dzīvē vēlies izturēties pret cilvēkiem, Džek. Faktiski ieraugi, kā tu rīkojies daudz līdzjūtīgāk tajās sarežģītajās situācijās, kādas tev regulāri parādās. Tu vari veikt arī meditācijas «sirds atvēršanai», piemēram, iztēlojoties savu sirdi kā ziedu un tad vērojot, kā tas atveras un izlej savu mīlestību pa visu Visumu.»

«Kolosāli.»

«Un, ja tu katru dienu veiksi tādu vingrinājumu, tas palīdzēs tev novērsties no nosodīšanas un vainu meklēšanas sev tuvajos cilvēkos un ļaus ar līdzjūtību un autentisku mīlestību ieraudzīt viņus, kādi viņi ir. Tu spēsi ieraudzīt, ka viņi nav vainīgi, un mīlēt viņus par to, kas viņi ir patiesībā. Vēl viens nozīmīgs veids, kā atvērt sirdi, ir būt izpalīdzīgākam. Arī šī stratēģija izklausās kā veselais saprāts, bet mūsdienās veselais saprāts var būt jebkāds, tikai ne vesels,» Mo piezīmēja, sakārtodams savas saulesbrilles.

«Piekrītu. Reiz kāds orators teica, ka lietas, kuras esot visvieglāk izdarīt, ir arī visvieglāk nedarīt.»

«Taisnība. Tu vari izdarīt kvantu lēcinus darbā ar savu sirdi, kļūstot derīgs pašaizliedzīgā kalpošanā. Zini, vislabākais veids, kā mazināt savas ciešanas, ir mazināt citu ciešanas. Jo vairāk tu sniegsi neviltotu palīdzību citiem, jo vairāk tava sirds sāks sisties jaunā ritmā. Jo vairāk tu dosi citiem patiesā vēlmē pacelt viņu dzīves augstākā līmenī, jo vairāk pasaule atlīdzinās tev, paceļot tevi. To izdarīt nemaz nav tik grūti vajadzīga tikai apņemšanās un izpratne par to, kā tas viss darbojas. Tomēr gribu uzsvērt, ka došana, cerot uz atlīdzību, nav īsta došana. Antuāns de Sent-Ekziperī to lieliski izteicis, kad rakstīja: «īsta mīlestība sākas tur, kurtu neko negaidi pretī.» Vienkārši padomā, Džek, kad tu atver savu sirdi otram cilvēkam un sniedz neviltotu palīdzību, kā tu tad jūties?»

«Es tad jūtos lieliski,» es atbildēju, pārdomādams tos retos gadījumus pagātnē, kad biju vairāk ieinteresēts otra cilvēka labklājībā nekā savā labumā.

«Pareizi. Katru reizi, kad tu izdari ko labu otram cilvēkam un šī doma tiešām ir svarīga -, tu ne tikai uzlabo viņa dzīvi, tu uzlabo arī savu pašvērtību. Jo vairāk tu kalpo citiem, jo gandarītāks tu sirds dziļumos jutīsies par sevi. Vairosies tava pašcieņa, un tu būsi gandarītāks par sevi kā par cilvēku. Un dziļi tevī kaut kas sāks mainīties un augt. Zini, kas tas ir?»

«Nē.»

«Tava pašcieņa, mīlestība, kāda tev ir pret sevi.» Mo iedzēra ūdens malku no savas blašķes un tad piedāvāja to man. «Gribi?»

«Nē, paldies. Pagaidām ne.»

«Viss, kas mans, ir arī tavs, Džek.»

Es zināju, ka viņš tā arī domāja.

«Varu derēt, ka tu domā, ka es nekad nepametu šo pludmali, pareizi?» Mo jautāja, mainīdams sarunas tēmu.

«Esmu par to domājis. Taču šī ir satriecoši skaista vieta, es tevi nevainotu, ja tu to nekad nepamestu.»

«Gribu tev ko izstāstīt. Katru piektdienas rītu mana draudzene Samanta nobrauc šeit garām ar savu veco sadauzīto pikapu, un mēs dodamies uz pilsētu. Atlikušo rīta cēlienu mēs pavadām, gatavodami ēdienu vietējā bezpajumtnieku un sabiedrībā atstumto cilvēku patversmē. Tā ir viena no svarīgākajām nodarbēm manā dzīvē tā piešķir dzīvē dziļu jēgu un sniedz man sajūtu, it kā es būtu tāds sabiedrības loceklis, kas dod ieguldījumu. «Laime rodas tad, kad tu savu dzīvi veltī palīdzēšanai citiem,» šo domu es jau biju grāmatās izlasījis agrāk, bet, kad sāku to īstenot dzīvē, es apjautu, cik tā ir patiesa. Es uzskatu, ka kalpošana citiem un laipnības izrādīšana rīcībā ir īres maksa par dzīvošanu uz šīs planētas. Atceries, lūdzu, ka dots devējam atdodas, un došana aizsāk saņemšanas procesu.»

«Tātad, kad atgriezīšos mājās, es varētu pievērst lielāku uzmanību palīdzēšanai citiem,» es viņam teicu. «Es varētu būt labāks draugs saviem draugiem un tiešām padomāt, kā būt līdzās viņiem, kad esmu tiem visvairāk vajadzīgs. Es varētu katru nedēļu iedalīt laiku, lai strādātu kā brīvprātīgais vai darītu kaut ko citu sabiedrības labā. Es patiešām varētu atbalstīt sev tuvos cilvēkus, kad viņi cenšas sasniegt savus sapņus un dzīvot saskaņā ar savām augstākajām vērtībām, nevis uztraukties tik daudz par to, kāds man no tā būs labums. Ja tā labi padomā, es varētu trenēties būt dāsnāks, ar savu rīcību izrādot laipnību un mīlestību svešiniekiem uz ielas. Būtu jautri, ja es uz tilta, kuram ceļā uz darbu katru dienu braucu pāri, samaksātu par aizmugurē stāvošo cilvēku. Būtu lieliski, ja es kafejnīcā, kuru bieži apmeklēju, nopirktu kādam kafiju. Būtu jauki vēl vairāk pakalpot apkārtējiem es varētu atļaut cilvēkiem satiksmes sastrēgumos aizbraukt man priekšā un vairāk smaidīt, staigājot pa dzīvi. Es tiešām saprotu, ka tam ir vērtība, Mo.»

«Tās ir izcilas idejas it īpaši atbalstīšana sapņu sasniegšanā un labie darbi svešiniekiem. Katru dienu izdarīt kaut ko cilvēku labā tā izklausās pēc pavisam vienkāršas stratēģijas, tomēr tā ir viena no tām lietām, ko mēs visi aizmirstam paveikt. Es vienmēr esmu uzskatījis, ka diženu dzīvi nevērtē pēc gadu skaita, bet pēc darbiem. Tomēr man jāsaka, ka vislabākais veids, kā es kļuvu par tādu, kas izrāda neierobežotu mīlestību citiem, ir kļūt par tādu, kas parāda neierobežotu mīlestību sev. Džek, es tev apsolu, ka tava dzīve pacelsies pavisam citā līmenī, kad sāksi nodarboties ar sevis mīlēšanas mākslu.»

«Es tiešām gribu sevi vairāk mīlēt,» es sacīju. «Tātad tu gribi teikt, ka es nespēju sniegt mīlestību otram cilvēkam, ja neizjūtu īstu mīlestību pret sevi?»

Viņš pamāja ar galvu. «Jā. Mīlestība pret sevi ir tā degviela, kas darbina izmaiņas dzīvē un palīdz tev kļūt mīlošākam pret citiem.»

«Pēdējās dienās, Mo, es daudz esmu domājis par mīlestību pret sevi. Es domāju, ka agrāk mīlēju sevi, bet jo dziļāk es sevī ieskatos, jo vairāk atskāršu, ka ir tik daudz kas manī, ko līdz šim esmu noliedzis. Domāju, ka manī ir daudz dusmu par vienu otru lietu, kas ar mani dzīves laikā ir notikušas. Un tikai tagad es sāku to visu apzināties un to, kā tas izpaužas katrā saskarē ar citiem, kā arī manās attiecībās pašam ar sevi.»

«Tev jātiek tam cauri. Lielākajai daļai no mums ir kaudzēm neizjustu dusmu, kuras mēs projicējam uz pasauli, un tas iekrāso visu, ko mēs darām, un to, kādi cilvēki mēs esam. Tas pat piesaista mūsu dzīvei cilvēkus, kuri, saskaroties ar mums, izrāda savas dusmas. Tāpēc tev jāatbrīvojas no dusmām, kas nocietinājušas tavu sirdi, un tad tev jāiziet cauri skumjām, kas tām sekos. Pēc tam tev jātiek cauri bailēm un nožēlai nākamajiem slāņiem, kas klāj tavu sirdi. Tikai tad tu spēsi rast piedošanu, kas nepieciešama, lai dzīvē virzītos uz priekšu. Tu taču zini, ka piedošana ir kaut kas tāds, ko tu dari savā labā, vai ne?»

«Tiešām?»

«Jā. Kad tu centies dzīvē virzīties uz priekšu, visi tavi pagātnes nepiedotie aizvainojumi gulstas tev uz muguras, spiežot tevi pie zemes. Kad tu, veicot iekšējo darbu, kas saistīts ar aizvainojumu nokārtošanu, izjutīsi dusmas un piedzīvosi skumjas, lai nonāktu pie piedošanas, tu vienreiz un uz visiem laikiem tiksi vaļā no šī naida. No pleciem novelsies milzīgs smagums, tavā iekšējā pasaulē ienāks viegluma sajūta, un tad tu varēsi virzīties uz priekšu un nest pasaulei to gaismu, kas tu esi. Atceries, ka tu nevari sasniegt otro bāzi, ja ar vienu kāju stāvi pirmajā, un palikt iestrēgušam savās pagātnes sāpēs ir tas pats, kas palikt iestrēgušam pirmajā bāzē. Turpini arvien vairāk iedziļināties sevī, Džek, un atlaid savu pagātni. Drīz vien tu sasniegsi otro bāzi un pēc tam trešo. Galu galā pienāks diena, kad tu sasniegsi mājas.»

«Un dzīves ceļojums jau īstenībā ir ceļojums atpakaļ uz mājām,» es teicu. «To man iemācīja Tēvs Maiks.»

«Un atkal Tēvam Maikam taisnība. Man arī ļoti patīk tas, ko Marks Tvens teicis: «Piedošana ir smarža, ko vijolītes zieds atstāj uz papēža, kas to saminis,»» Mo smaidīdams sacīja.

«Tas gan ir lieliski pateikts!» es aizrautīgi atbildēju.

«Saproti, Džek, piedot nenozīmē attaisnot to, ko kāds tev pagātnē nodarījis tas nozīmē pieņemt šo faktu un izprast, ka cilvēki tevi sāpinājuši tāpēc, ka viņi paši bija par kaut ko nobijušies. Kad es sevi veicu iekšējo darbu, lai spētu pieņemt dažas no tām lietām, kas man dzīvē sagādājušas sāpes, es bieži vien atsaucos uz «Lūgšanu pēc miera», kurā teikts: «Dievs, dod man žēlastību ar rāmu garu pieņemt neizbēgamo, drosmi cīnīties pret pārvaramo un gudrību atšķirt tās vienu no otras.»»

«Tā jau ir dzīve diezgan augstā līmenī, Mo, ieraudzīt, ka cilvēku, kurš tevi aizvainojis, pašu vada bailes.»

«Tomēr es uzskatu, ka tā ir patiesība. Dzīvē tevi vada vai nu mīlestība… »

«Vai bailes,» es iejaucos.

«jā, kā tu to zini? Atkal Tēvs Maiks?»

«Atkal Tēvs Maiks,» es smaidīju.

«Nu, jā, viņš zina, par ko runā. Ja tavu rīcību nevada mīlestība pret otru cilvēku un tas var būt jebkurš, sākot ar tavu māti un beidzot ar svešinieku -, tad tu rīkojies, baiļu vadīts. Tātad cilvēks, kurš tevi sāpina, dara to tāpēc, ka sirds dziļumos izjūt kaut kādas bailes.»

«Domāju, Mo, ka te noderētu kāds piemērs. Šī ir tāda sarežģīta doma, un man grūti to aptvert,» es atzinos, pievienodamies viņam smiltīs, lai sauļotos.

«Nekādu problēmu. Tu, teiksim, vadi biznesu, un viens no taviem darbiniekiem nozog tev lielu naudas summu.»

«To nu būtu grūti piedot.»

«Bet viņš to ir izdarījis, baiļu vadīts, kāpēc lai tu viņam nepiedotu?»

«Kur tad viņš rīkojies, baiļu vadīts? Tas puisis taču paņēma manu naudu!»

«Cilvēks rīkojas vai nu mīlestības vadīts, vai baiļu dzīts, pareizi?» Mo uzsvērti jautāja. «Bailēm jau nav noteikti jānozīmē bailēm par personīgo drošību. Tas ir tikai viens baiļu veids. Ir vēl daudz citu baiļu veidu, kas sirds dziļumos mūs kontrolē. Mēs varbūt baidāmies, ka mūs izmantos. Mēs varbūt baidāmies izskatīties muļķīgi. Mēs varbūt baidāmies, ka mūs pametīs. Mēs varbūt baidāmies, ka mūs nesapratīs. Mēs varbūt baidāmies, ka mūs nodos.»

«Un kādas bailes tad varēja motivēt šo zagli tavā piemērā?» es vaicāju, dzirdētās filozofijas saintriģēts.

«Tās varētu būt bailes no trūkuma varbūt viņam nav ne mazākās saprašanas par to, cik neiedomājami pārpilna patiesībā ir mūsu pasaule un kā bagātības ieplūst dzīvē, kad cilvēks atbrīvojas no bailēm, ka viņam nepietiks. Varbūt viņā ir dziļi iesakņojies uzskats, ka viņš nespēs dzīvot pārtikušu dzīvi, ja smagi strādās un labi izturēsies pret cilvēkiem, tāpēc viņš nozaga tavu naudu. Vai arī viņš varbūt baidās, ka ir nekompetents gan kā cilvēks, gan kā tavs darbinieks, tāpēc baidās, ka viņu atlaidīs. Viņam vajadzīga nauda, lai pabarotu ģimeni, tāpēc viņš nozog tavu naudu. Skaidrs, ka viņa rīcība ir nepareiza un viņa uzvedību nevar attaisnot, taču viņš dzīvo bailēs. Viņš, un es atkārtoju, ka tas notiek dziļi psiholoģiskā līmenī, ir nobijies. Vai tu sodi nobijušos bērnu?»

«Nē, šķiet, ka ne.»

«Ko tad tu darītu?» Mo jautāja.

«Es bērnam sniegtu mīlestību es to atbalstītu, nomierinātu un tam palīdzētu.»

«Tieši tā. Un tieši tā tev jādara ar cilvēku, kurš nozog tavu naudu. Tu viņam piedod, palīdzi un izrādi mīlestību.»

«Es lai viņam izrādu mīlestību?» es šaubīdamies jautāju.

«Ideālā variantā jā. Un, ja tu spētu darboties tik neparasti augstā apgaismotības un personības spēka līmenī, tava dzīve būtu viens vienīgs prieks. Šajā stāvoklī tu, ejot caur dzīvi, piesaistītu sev visapbrīnojamākās bagātības. Ja tu gribētu dzīvē virzīties uz priekšu, tad gadījumā ar tavu zagli tev vismaz vajadzētu viņam piedot. Tev būtu svarīgi pārdomāt to, kā viņš tevi ir sāpinājis, pieņemt, ka tā ir noticis, un tad šo notikumu izmest no galvas. Lai tu patiešām varētu virzīties uz priekšu, tev tas jāatlaiž un jāsaprot, ka šim gadījumam līdzi nāca arī atbilstoša dāvana. Sāpēs, kuras tu pacieti, slēpās izdevība apgūsti mācību un ej tālāk.»

«Dzīve ir izaugsmes skola, vai ne?»

«Tā gan,» atbildēja Mo.

«Man vairāk jāpraktizē tā atlaišana, par ko tu runā, jo es, liekas, atkal un atkal sev atgādinu to, ko cilvēki man pagātnē nodarījuši, tā ir kā apsēstība. Tas mani nogurdina un izsūc enerģiju. Dažreiz es gribu vienkārši aizmigt un aizmirst visas tās lietas, par kurām raizējos,» es godīgi atzinos.

«Man ir tāda sajūta, ka tu, Džek, nemaz īsti nezini, cik laimīgs esi. Es iesaku tev mazliet palūkoties uz visu labo, kas ir tavā dzīvē. Tas man liek domāt par to seno parunu, kurā teikts: «Es raudāju par to, ka man nav kurpju, līdz brīdim, kad ieraudzīju vīru, kuram nav kāju.»»

Šie vārdi skāra manu sirdi. Es jutu, kā manī uzviļņo emocijas.

«Mūsu dzīve var izmainīties tad, kad mēs sākam vairāk apzināties visu to pozitīvo, kas ir mūsu dzīvē,» Mo turpināja, «kad sākam dzīvot ar plašāku nākotnes skatījumu un lielāku patiesības izpratni. Maz ir to cilvēku, kuri zina patiesību par savu dzīvi, mēs ieslīgstam paši savos stāstos. Kā jau mēs nupat pārrunājām, mēs ieslīgstam domās par lietām, kas notikušas ar mums pirms gada vai diviem, vai desmit gadiem. Džek, es arī mēdzu dienām ilgi raizēties par to, ko cilvēki bija man nodarījuši pirms daudziem gadiem. Izrādīto necieņu es iztēlojos daudz lielāku, nekā tā bija. Es domāju, kā atriebties un kā es varētu likt cilvēkiem samaksāt par to, ko viņi bija man nodarījuši. Varu teikt vien to tas tiešām bija visai necils dzīvesveids.»

«Es tiešām ļoti līdzinos tam, kāds tu reiz biji. Es daru tieši to pašu, bet es to pārtraukšu.»

«Konfūcijs reiz ir teicis: «Pirms tu ej atriebties, vislabākais ir izrakt divus kapus,» Mo iesmējās.

«Lieliska doma, Mo. Ak, Dievs, mēs gan sevi uztveram nopietni! Mēs visi esam tik patmīlīgi, jo domājam, ka atrodamies pašā Visuma centrā. Mēs piemuļķojam sevi ar domu, ka mūsu grūtības ir lielākās un vienīgās visā pasaulē. Taču mēs nebūt neesam tik svarīgi, kā paši domājam, vai ne? Bija rakstīts, ka izcilais fiziķis Stīvens Hokings reiz teicis, ka mēs dzīvojam uz mazsvarīgas planētas ļoti viduvējas zvaigznes tuvumā, kura atrodas pie ārējās robežas vienai no simt tūkstoš miljonu galaktikām. Līdz ar to es saprotu, ka īstenībā mūsu problēmas un neizdošanās nemaz nav tik lielas. Mēs uz šīs planētas dzīvojam ļoti īsu laiku un tomēr visas šīs lietas uztveram tik nopietni.»

«Jā, tā ir,» Mo piekrita. «Mums visiem jāattīsta spējas vairāk vērtēt tās dāvanas, ko dzīvē saņemam. Un, ja mēs vērtēsim to, kas mūsu dzīvē ir labs, šīs labās lietas vairosies.»

«Kā tā?»

«Padomā, kā tas ir ekonomikā: kad kaut kas kļūst vērtīgāks, teiksim, tava māja, kas tad ar to notiek?»

«Nu, sacīt, ka kaut kas kļūst vērtīgāks, nozīmē, ka ceļas tā cena. Pieaug vērtība.»

«Labi. Tāpat ir arī ar lietām, kuras tu augstu vērtē savā dzīvē: ja tu augstu vērtē saullēktu, tad tas kļūs par dārgu tavas dzīves sastāvdaļu, un tu tam piešķirsi lielāku vērtību, ļa tu augstu vērtēsi savus draugus, tad viņu draudzība kļūs vērtīgāka, un tā tev būs dārga, ļa tu augstu vērtēsi labu veselību, tā tavā dzīvē kļūs vērtīgāka, un tev tā šķitīs ļoti svarīga.»

«Oho, tas nu gan ir gudrs skatījums,» es enerģiski piebildu.

«Domāju, ka lietas būtība ir šāda: ja tu dzīvosi ar pastāvīgu un nebeidzamu pateicību sirdī, tad tava dzīve kļūs vērtīgāka un derīgāka. Mainīsies tavs skatījums uz pasauli tu daudz vairāk izbaudīsi dzīves mazos iepriecinājumus un priecāsies par tām sīkajām svētībām, ko atnes katra diena. Tev pateicību vajag praktizēt daudz biežāk. Šāda rīcība ir vēl viens veids, kā atvērt sirdi un mīlēt savu dzīvi. Ikdienā piekopta pateicība ir nekas cits kā ikdienā piekopta mīlestība.»

«Un kā es varu piekopt pateicību?» es vaicāju.

«Viena no lietām, ko es katru dienu daru es izsaku pateicību par savu maltīti. Pirms katras maltītes es klusībā no sirds pateicos par ēdienu, ko grasos baudīt: es pateicos zemniekiem, kas izaudzējuši produktus, zvejniekam, kas noķēris zivi, un pārdevējiem tirgū, kas darījuši to visu mums pieejamu. Un es pateicos pasaulei, ka tā sniegusi man iespēju likt ēdienu uz galda laikā, kad daudziem miljoniem cilvēku pasaulē nav ko ēst. Tas ir mazs, vienkāršs paņēmiens, tomēr tas tevī radīs dziļas pārmaiņas. Tici man.»

«Izklausās efektīvi. Domāju, ka, novērtējot ēdienu, tu cel tā vērtību savā dzīvē un vairs neuzskati to kā pašu par sevi saprotamu lietu, pareizi?»

«Pareizi. Un šī rituāla laikā mana sirds atveras un es ieraugu pasauli daudz skaistāku un dāsnāku. Kā jau agrāk tev teicu, šāda rīcība tev palīdzēs saskatīt, cik veiksmīgs tu patiesībā esi.»

«Lieliska doma,» es atteicu. «Šajā pasaules daļā mēs tiešām neapjaušam, cik daudz mums visa kā pieder. Mēs neskaitām savas svētības.»

«Jā. Man ļoti patīk rakstīt svētību sarakstus. Tie palīdz man koncentrēties uz visām tām labajām lietām, kādas man dzīvē ir.»

«Kas ir svētību saraksts?»

«Tas vienkārši ir saraksts ar visām tām lietām, lai arī cik mazas tās būtu, kuras man dzīvē ļoti patīk. Es pierakstu to faktu, ka dzīvoju šajā pludmalē. Es pierakstu to faktu, ka man ir brīnišķīga veselība. Es pierakstu to faktu, ka esmu lielisks dejotājs. Es atzīmēju to faktu, ka katru nakti aizmiegu zem zvaigžņotām debesīm. Un, kā jau teicu, es neaizmirstu, ka man paveicies, ka katru dienu esmu paēdis. Tā es varētu turpināt vēl un vēl. Lieta ir pavisam vienkārša: ikvienam no mums ir kaudzēm lietu, par ko būt pateicīgiem, tomēr lielākā daļa no mums koncentrējas drīzāk uz to, kas trūkst, nekā uz to, kas ir bagātīgā daudzumā. Un jocīgākais ir tas, ka, jo vairāk tu koncentrēsies uz to, kas tavā dzīvē ir labs, jo vairāk labā tu sev piesaistīsi.»

«Vai ir vēl kaut kas, ko es varētu darīt, lai izveidotu pateicības pilnu attieksmi?» es jautāju.

«Es tev silti iesaku izstrādāt ikdienas lūgšanu. Tam nav nekāda sakara ar reliģiozitāti, tā ir tava privāta lieta. Lūgšana, par ko es runāju, ir saistīta ar pateicības izjūtu. Izveido īsu, emocionāli piesātinātu lūgšanu, kas izsaka patiesu atzinību par visu, kas tev pieder. Noskaiti šo lūgšanu no rīta, kad pamosties, un vakarā, kad ej gulēt. Un atkal rezultāti būs iespaidīgi.»

Kādu brīdi Mo mani cieši nopētīja. «Džek, šie līdzekļi, par kuriem stāstu, tev var likties mazliet dīvaini. Taču galvenais ir tas, ka tie darbojas. Ooo, ir vēl divi veidi, kā izveidot sev pateicības muskuļus. Viens no tiem ir sūtīt mīlestības vēstules.»

«Bet es neesmu nevienā iemīlējies.»

«Tev nemaz nav jābūt. Tās ir cita veida mīlestības vēstules tās nav saistītas ar romantisko mīlestību, tās ir saistītas ar mīlestību pret cilvēkiem. Te būs piemērs. Tu, teiksim, aizej kaut kur vakariņās, un maltīte ir izsmalcināta. Nākamajā rītā es iesaku tev nosūtīt šefpavāram «mīlestības vēstuli», uzrakstot, cik ļoti tev patika viņa ēdieni, un cildinot viņa īpašos talantus. Viņš būs ļoti laimīgs.»

«Un es arī jutīšos lieliski.»

«Pareizi. Tas cels tavu pašvērtību, tu jutīsies laimīgs un apmierināts ar sevi. Ja tu aizved savu mašīnu remontēt un cilvēks, kurš tevi apkalpo, meistarīgi padara savu darbu, aizsūti viņa priekšniekam «mīlestības vēstuli», pasakot, ka tev ļoti patika apkalpošana un tu atzinīgi novērtē pieredzēto laipnību. Pastāvīgi meklē cilvēkus, kam tu vari nosūtīt šādas vēstules. Kad atgriezīsies mājās, es tev iesaku iet un nopirkt iepakojumu ar 100 vai pat 200 kartītēm. Es vienmēr meklēju kartītes, uz kurām ir labi citāti vai iedvesmojoši vēstījumi. Atradis tādas, kādas man patīk, es tās nopērku vairumā. Un tad, kad vien kāds izdara ko jauku manā labā, viņš saņem manu mīlestības vēstuli.»

«Bet tu taču tikpat kā nepamet šo pludmali, Mo.»

«Nu, pāris pēdējās nedēļas esmu bijis šeit kopā ar tevi, jo man ir uzdevums tev palīdzēt, kā jau to apsolīju Kaļam. Bet vispār es ik pārdienas dodos uz pilsētu. Un, kad es tur dodos, es meklēju izdevību izrādīt pateicību.»

«Tu minēji, ka ir vēl otra lieta.»

«Pareizi. Beidzamais veids, kā izrādīt pateicību, ir pasniegt dāvanu katram, ko satiec.»

«Tas varētu kļūt par dārgu,» es vaļsirdīgi piezīmēju.

«Es jau nedomāju formālu dāvanu,» Mo sacīja. «Tas varētu būt kaut kas tik vienkāršs kā veltīt kādam sirsnīgu smaidu. Tas varētu nozīmēt apskaut kādu vai pateikt neviltotu komplimentu pasaulē, kurā mēs esam aizmirsuši patiesas uzslavas nozīmību. Tu varētu kādam atnest no sava dārza vienu puķi vai arī svaigi izceptu mafinu. Pat klausīšanās ar nedalītu uzmanību un plaši atvērtu sirdi ir dāvana.»

Mo pienāca man tuvāk. Laipni smaidot, viņš sāka lūkoties man acīs. Viņš neteica neviena vārda, viņš vienkārši ar nedalītu uzmanību raudzījās man acīs.

Pēc pāris mirkļiem notika kas neiedomājams. Likās, it kā man krūtīs kaut kas atdalītos. Es arī izjutu tādu pašu tīksmes un drošības sajūtu, kādu mēdzu izjust bērnībā, kad māte mani pirms iemigšanas apskāva.

«Ko tu ar mani dari?» es vaicāju Mo. «Man ir tādas apbrīnojamas sajūtas.»

«Es, Džek, daru to, ko vienmēr cenšos darīt otra cilvēka klātbūtnē. Es sūtu tev mīlestību. Mana sirds ir plaši atvērta, un es vienkārši atzinīgi novērtēju tevi kā cilvēku. Mana sirds runā ar tavu sirdi, un tu to jūti. Kad mēs mijiedarbojamies ar citiem, notiek daudz kas vairāk, nekā mēs to ar prātu apzināmies.»

«Ir tik neparasti sajust mīlestību, kuru tu man sūti,» es atbildēju.

«Es zinu,» piebilda Mo. «Tā ir mana lielākā dāvana tev.»

Tad Mo paliecās uz priekšu un apskāva mani. Es pamanīju, ka viņa acīs bija asaras. «Tu esi labs cilvēks, Džek,» viņš sacīja. «Es lūdzu, lai visu, ko tu tagad mācies un par ko kļūsti, tu izlietotu labiem nolūkiem. Mūsu pasaulei izmisīgi vajadzīgi tādi cilvēki, kas ir gādīgāki, izprotošāki un mīlošāki. Tu daudziem vari būt par līderi, ja kļūsi par šo īpašību paraugu savā dzīvē, es vienkārši to zinu. Tici tam, ka, jo vairāk mīlestības tu dosi citiem, jo vairāk tu to saņemsi. Un tici tam, ka jo vairāk tu atvērsi savu sirdi, jo vairāk tev atklāsies pilnvērtīga dzīve.»

Mo sāka iet uz jūru. Viņš ūdenī vispirms iemērca vienu kāju un tad devās dziļāk. Drīz vien viņš jau eleganti peldēja, lūkodamies uz apvārsni. Varēju dzirdēt, kā viņš aizšļakstoties smējās un dziedāja. Kad vēroju, kā šis gudrais skolotājs izbauda pašreizējā mirkļa dāvanu, dziļi manī kaut kas sāka mainīties … un kaut kāda iemesla dēļ es sāku raudāt.

10. nodaļa. Sērfošana un mīlestība pret sevi

«Mēs sākam saprast tikai tad, kad aizmirstam visu iemācīto.»

Henrijs Deivids Toro

Nākamās nedēļas laikā es ielūkojos savā sirdi vairāk nekā jebkad agrāk. Nu jau es kādu laiku centos saskaņot savu dzīvi ne tikai ar Mo mācībām, bet arī ar Tēva Maika viedajām atziņām, un izmaiņas, kādas notika manā dzīvē, bija patiesi pārsteidzošas. Tās filozofijas, kuras es mācījos, tiešām arī darbojās, kaut arī dažas no tām šķita nedaudz mistiskas. Es jutu, ka izmainos daudz ātrāk, nekā būtu varējis iedomāties. Es tiešām sāku rast saikni ar cēlāku savu personību un raudzīties uz pasauli ar pavisam citām acīm, gluži kā Tēvs Maiks mani bija iedrošinājis darīt. Un ne tikai tas es jutos laimīgāks nekā jebkad agrāk, un manī bija sācis veidoties dziļš iekšējs miers. Mīlestība bija kas tāds, ko es īstenībā agrāk nebiju izjutis, vismaz ne tādu kā šo. Tagad es to pieredzēju nevis attiecībās ar otru cilvēku, lai gan es zināju, ka arī tam pienāks laiks, bet attiecībās ar sevi.

«Tu kļūsti par diezgan labu sērfotāju, Džek,» mūsu pēdējās kopā pavadītās nedēļas pirmajā dienā man teica Mo. Viņš bija palīdzējis man apgūt sporta veidu, kurš viņam pašam tik ļoti patika, un tagad ar lepnumu smaidīja. «Tu, vai zini, tai esi kā radīts.»

«Tā ir kļuvusi par manu aizraušanos vienu no tām lietām, kas liek manai sirdij līksmot. Kad sērfoju kopā ar tevi, es atkal sajūtos kā bērns. Tas ir nežēlīgi jautri. Liels tev paldies, ka pievērsi mani sērfošanai,» es viņam sacīju.

«Nav par ko. Pirms mēs šodien dodamies jūrā, es gribu mazliet vairāk parunāt par mīlestību pret sevi. Pēdējo trīs nedēļu laikā esmu tev līdzdalījis daudz zināšanu, un ir skaidri redzams, ka tevī kaut kas mainās.»

«Tas, kas notiek ar mani, Mo, ir kaut kas brīnumains. Esmu tev tiešām pateicīgs.»

«Nekādu problēmu. Tāpēc jau es esmu šeit. Kāda gan jēga dzīvot, ja nevari citiem palīdzēt, pareizi?»

«Pareizi.»

«Lai nu kā, bet tev viss izdodas lieliski. Tu vari veicināt mīlestību pret sevi,» Mo turpināja, «gudri lietojot valodu, kuru izvēlies, lai attēlotu sevi. Vārdu krājums, kuru lietojam, ir daudz svarīgāks, nekā vairākums no mums to apjauš. Ja tu, sarunājoties ar sevi, nerunā laipni un neizvēlies patīkamus vārdus savam iekšējam dialogam, tad tu nevari būt laipns pret citiem. Jo vairāk mīlestības tu sniegsi sev, jo vairāk tā būs pieejama arī citiem, to jau tu tagad esi iemācījies. Tu taču nevari atdot kaut ko, kā tev pašam nav, vai ne?»

Es papurināju galvu. «Nevaru gan.»

«Tāpēc galvenais ir neaizmirst, ka tevī ir mīlestība. Tad un tikai tad tu spēsi to autentiski sniegt apkārtējiem. Ar to es gribu teikt: esi labs pret sevi. Esi tiešām labs pret sevi. Izturies pret sevi tā, kā tu izturētos pret savu diženāko varoni. Un sāc ar to, ka, sarunājoties ar sevi, izmanto labus vārdus. Vārdos, kurus lietojam, slēpjas liels spēks, Džek. Katram vārdam, ko izrunājam, piemīt īpaša enerģija.»

«Tiešām?»

«jā. Viss šajā pasaulē ir viena vienīga enerģija. Vai tu gadījumā koledžā nemācījies fiziku?»

«Faktiski mācījos gan. Es ņēmu dažus kursus dabaszinātnē, jo vienu laiku domāju, ka iešu uz medicīnas fakultāti.»

«Lieliski. Tad es tev jautāšu: vai šis te sērfošanas dēlis tiešām ir sērfošanas dēlis?»

Es samulsu. «Nu, jā … vai tad ne?»

«Atceries, atgriezies pie fizikas likumiem. Visas lietas, kas neapbruņotai acij izskatās materiālas, īstenībā ir…»

«Enerģija!» es iestarpināju.

«Pareizi. Šis sērfošanas dēlis ir nekas cits kā atomu daļiņas, kas kustas neiedomājamā ātrumā. Un šīs atomu daļiņas, kā to tev pateiks jebkurš labs fiziķis, ir nekas cits kā enerģija. Tavai cilvēka acij sērfošanas dēlis izskatās kā ciets priekšmets. Tomēr tā nav tā ir dzīves ilūzija.»

«Tātad viss pasaulē ir viena vienīga enerģija,» es pārdomādams sacīju. «Zinu, ka tā ir patiesība, tomēr to ir tik viegli aizmirst. Tev taisnība. Mēs noticam ilūzijai, ka materiālie priekšmeti ir tādi, kādi tie sākotnēji izskatās.»

«ļā,» noteica Mo.

«Un vardi, kurus mēs izvēlamies lietot, arī ir tikai enerģija?»

«Protams. Tieši tāpat kā domas, ko domājam, ir tikai enerģijas kūļi, ko izsūtām pasaulē, tā arī vārdi, kurus izrunājam, ir vēstneši.»

«Ko tieši tu ar to domā?»

«Negribu šeit kļūt pārāk tehnisks, bet mēs dzīvojam pasaulē, ko fiziķi nosaukuši par hologrāfisko Visumu, kas nozīmē, ka to, ko mēs izsūtām, to arī saņemam atpakaļ. Ja mēs domājam, ka mums visa kā pietrūkst, tad mēs savā dzīvē piesaistīsim vēl lielāku trūkumu tāpēc, ka tādas domas ir nekas cits kā enerģija un līdzīgs pievelk līdzīgu. Ja mēs domājam par bailēm, tad dzīvē pārsvarā būs baiļpilnas situācijas. Tieši tāpēc izcilais vadonis Mahatma Gandijs ir teicis: «Es nevienam neļaušu ar netīrām kājām staigāt pa manām domām.»»

«Vai vari to mazliet sīkāk paskaidrot?» es lūdzu, šī uzskata savaldzināts.

«Labi. Domai par trūkumu, kā, piemēram, man nekad nav pietiekami daudz naudas, un ir grūti kļūt bagātam, ir konkrēta enerģija un ātrums, pie kura šo domu veidojošās elementārdaļiņas vibrē.»

«Loģiski.»

«Un no fizikas mēs zinām, ka lietas, kas vibrē vienā un tajā pašā ātrumā, savstarpēji pievelkas.»

«Jā.»

«Tāpēc domas, kuras tu domā, īstenībā ir kā magnēti, kas piesaista tavai dzīvei cilvēkus un notikumus, kas ar to harmonizē.»

«Tu to nopietni?» es iejautājos, šīs atklāsmes apstulbināts.

«Jā. Neticami, vai ne? Mūsu domas faktiski izveido pravietojumu, kas pats arī piepildās. Ja mēs domājam, ka pasaule ir trūcīga, tad beigās mēs tādu realitāti arī izveidosim. Ja mēs domājam, ka esam nemīlami un ka neviens negribēs būt kopā ar mums, ja atklās, kādi mēs patiesībā esam, tad mēs nekad neatradīsim dvēseles draugu, pēc kura ilgojamies. Ja mēs uzskatām, ka dzīve ir grūta, tad pasaule mums atsūtīs grūtu dzīvi.»

«Tiešām iespaidīgi. Tātad katru reizi, kad domāju par to, kas manā dzīvē nav kārtībā, es faktiski visu vēl pasliktinu?»

«Jā.»

«Un katru brīdi, kad koncentrējos uz to, kas man dzīvē nepatīk, es faktiski neļauju ienākt tam, ko dzīvē patiesi vēlos.»

«Pareizi. Vai tagad saproti, ka mūsu domas īstenībā veido mūsu pasauli? Uz ko tu dzīvē koncentrējies, tas vairosies, par ko tu domāsi, tas izpletīsies, un pie kā tavas domas kavēsies, tas arī noteiks tavu likteni. Tas ir kas vairāk nekā tikai sauja iedvesmojošas leksikas. Šie apgalvojumi balstās uz dabas likumiem un zinātniskiem faktiem.»

«Vai tā vienkārši nav pozitīvā domāšana? Domāju, ka tu teici, ka pozitīvā domāšana pamatā ir neveselīga, bet tagad tu saki, ka nav vis.»

«Es nedomāju, ka tas ir tik melns un balts, kā tu saki, Džek. Te ir daudz kas iesaistīts.»

«Piemēram, kas?»

«Jūtas, piemēram. Pozitīvā domāšana nav veselīga, ja tā nozīmē, ka tu nevis saproti, kā tu varētu justies sarežģītā situācijā, bet drīzāk to noliedz un «domā priecīgas domas»,» atbildēja Mo, atbalsodams to, ko Romā pavadītā mēneša laikā man bija mācījis Tēvs Maiks.

Viņš turpināja. «Tas ir ļoti svarīgi mūsu emocionālajai veselībai, ka mēs ievērojam un izdzīvojam savas jūtas. Tāda rīcība ir daļa no savas personības pieņemšanas un mīlēšanas; tas arī pasargā mūs no jūtu pievienošanas tai bagāžai, kuru mēs visu dzīvi nēsājam sev līdzi. Turklāt mūsu sajūtas paver durvis uz lielāku apzināšanos un piedāvā nozīmīgus ieskatus, un šo sajūtu izdzīvošana palīdz mums skaidri domāt. Taču, kad esi izgājis cauri šai sajūtai līdz galam, kāds ir katrai sajūtai, tad, protams, tur nav nekā slikta, ja tajā apstāklī gribēsi atrast kaut ko labu. Tā faktiski ir vienīgā prātīgā rīcība.»

«Kāpēc?»

«Pirmkārt, tāpēc, ka katrā situācijā ir kaut kas labs viss, kas ar mums notiek, piedāvā izdevību augt un attīstīties par labāku cilvēku. Otrkārt, tāpēc, ka tas ir vienīgais veids, kā dzīvot mierīgu un laimīgu dzīvi. Un, treškārt, tāpēc, ka, kā jau tev stāstīju, mūsu domas ir līdzīgas magnētam, kas piesaista mūsu dzīvei cilvēkus un gadījumus, kas artām harmonizē. Koncentrējies uz negatīvo, un tieši tāda arī būs tava dzīve. Trenējies jebkurā situācijā koncentrēties uz labo un tāds tur vienmēr būs, ja vien to pietiekami centīgi meklēsi, un to tad tu arī ieraudzīsi savā dzīvē.»

«Mūsu domas veido mūsu pasauli. Kolosāli!»

«Un man arī jāpiemin, ka attēli, kurus tu izveido savā iekšējā pasaulē, nemaz nevar neparādīties tavā ārējā pasaulē. Es šo procesu saucu par attēla iznešanu. Iekšējās lietas vienmēr kļūst par ārējām, jo visas lietas tiek radītas divas reizes: vispirms tavā prātā un pēc tam dzīves īstenībā. Jebkurš attēls, kuru tu iedomājies, ja vien tu ilgstošā laika periodā katru dienu uz to koncentrējies, nemaz nevar neparādīties tavā ārējā pasaulē. Iztēlojies sevi kā laipnu, mīlošu un par sevi pārliecinātu cilvēku, un tieši par tādu tu kļūsi. Iedomājies sevi laimīgu, rotaļīgu un apveltītu ar bērnišķīgi nevainīgu sirdi, un tieši tāds tu galu galā būsi. Tas ir brīnišķīgs līdzeklis, kurš, kā es zinu, tev ārkārtīgi noderēs ceļā, pa kuru ej.»

«Pirms tu, Mo, uzsāki apbrīnojamo diskusiju par to, ka pasaule ir nekas vairāk kā enerģija un fizikas likumi, un hologrāfiskais Visums, tu sacīji, ka mūsu vārdiem piemīt liels spēks. Tagad es daudz labāk apjaušu, kāpēc tas ir tā, bet vai tu, lūdzu, nevarētu šo jautājumu vēl paskaidrot?»

«Labi. Tieši tāpat kā mūsu domas veido mūsu pasauli, tāpat to dara arī mūsu vārdi. Ir svarīgi, lai tu būtu ļoti uzmanīgs ar tiem vārdiem, kurus saki ne tikai citiem, bet arī sev. Ja tu lietosi vārdus, kas ir pozitīvi un spēka pilni, tu kļūsi pozitīvs un spēcīgāks. Tu arī uz cilvēkiem atstāsi daudz dziļāku ietekmi, nekā tu jebkad to būtu varējis iedomāties.»

Mo sāka iet gar pludmali. Šī bija vēl viena lieliska diena, un saules stari dejoja pa okeāna virsmu, radīdami maģisku efektu.

«Nāc taču! Ko tu vēl gaidi?» viņš ierunājās, atstādams sērfošanas dēli smiltīs un dodamies uz savu mazo būdiņu. «Man ir kaut kas, ko es gribētu tev parādīt.»

Mēs gājām klusēdami, taču Mo sejā rotājās smaids, kad viņš, likdams soli gan ūdenī, gan smiltīs, eleganti virzījās gar krastu, tuvodamies savam galamērķim. Es jutu, ka šajā «vienkāršajā» cilvēkā bija dziļš prieks. Viņam piederēja tik maz un tomēr tik daudz.

Kad nonācām pie Mo būdiņas, viņš uz mirkli tajā ienira. «Uzgaidi brīdi, Džek. Tev tas patiks,» viņš rotaļīgi piebilda.

Pēc dažām sekundēm viņš no jauna parādījās, rokās turēdams kaut ko savādu. Tas bija sērfošanas dēlis ar nocirstiem galiem.

«Tas reiz bija mans iemīļotākais sērfošanas dēlis,» viņš sacīja. «Tagad tas ir mans vārdu dēlis.»

«Kas ir vārdu dēlis?» es vaicāju, lielas ziņkāres urdīts.

«Re, skaties te,» viņš atbildēja, apmezdams dēli otrādi, lai parādītu man virkni pašrocīgi kokā iegrieztu vārdu. «Kā jau teicu, vārdiem ir spēks. Lieto pareizos vārdus un tava dzīve izmainīsies. Tu kļūsi spēcīgāks, strauji vairosies tava pašapziņa, un tu izjutīsi tik lielu mīlestību pret sevi, par kādu tev pat nebija ne jausmas.» Viņš norādīja uz dēli. «Katru vakaru pirms iemigšanas es lēnām skaļā balsī izlasu šos vārdus. Šī ikvakara nodarbe atver manu sirdi un savieno mani ar manu iekšējo izcilību. Ņem, Džek. Lasi.»

Es skatījos uz šiem vārdiem un katru no tiem skaļā balsī un ar pārliecību lēnām izlasīju: «Saskaņa. Miers. Laipnība. Laime. Prieks. Gudrība. Dzīvīgums. Patiesība. Jautrība. Līdzjūtība. Piedošana. Līdzsvars. Drosme.»

«Un tagad atkārto pēdējo un pašu svarīgāko vārdu,» Mo sacīja.

«Mīlestība,» es paziņoju.

«Izpildi šo rituālu regulāri. Tas tevi tiešām izmainīs. Tu būsi daudz līdzjūtīgāks pret sevi un citiem. Celsies tavs pašapziņas līmenis. Un tu turpināsi atdarīt savu sirdi.»

«Tā ir ļoti inovatīva tehnika, Mo. Man tā ļoti patīk. Kurš tev to iemācīja?»

«Zini, Džek, jo vairāk es iepazīstu sevi, jo vairāk saprotu, ka viss, kas man tiešām jāzina par neparastas dzīves veidošanu, mīt šeit,» viņš sacīja, norādīdams uz savu sirdi. «Nu, protams, kā jau esmu tev teicis, tas ir līdzsvars. Prāts var tev piedāvāt brīnišķīgus ieskatus, kas stiprina tevi un savieno punktiņus tavas dzīves ceļā, tomēr man jāsaka, ka tas nevar sacensties ar to gudrību un gara spējām, kas mīt tavā sirdī. Paņēmiens, kuru nupat tev izstāstīju, nav ņemts no grāmatas. Tas man ienāca prātā vienu dienu meditācijas laikā, kuru es lietoju, lai atvērtu savu sirdi. Un zini, jo vairāk es iedziļinos savā sirdī un jo lielāku mīlestību es izjūtu pret sevi un pasauli, jo vairāk, šķiet, Visums mani aplaimo ar gudrību, patiesību un apbrīnojamām idejām neparastas dzīves izveidei. Es to nevaru izskaidrot ar mani vienkārši tā notiek.»

«Man šķiet, ka dažreiz es baidos savai sirdij pilnībā uzticēties,» es atklāti sacīju. «Es tik ilgi savā dzīvē esmu uzticējies tam, ko mans prāts uzskata par pareizu domāt, just un rīkoties.»

«Vai tas tev ir sniedzis tādu dzīvi, kādu tu vienmēr esi vēlējies, Džek? Vai šāda stratēģija tev tiešām ir devusi solīto?»

«Nē,» es atzinu.

«Nu tad varbūt ir pienācis laiks daudz vairāk uzticēties sirdij. Varbūt tas darbs, ko tu pašlaik dari, lai atvērtu savu sirdi, ir tieši tas, kas tev vajadzīgs, lai tiktu pie sava nākamā ceļa posma.»

«Jā, es to zinu,» es atbildēju. «Domāju, ka tās ir tikai bailes. Es negribu, ka mani sāpina, un es negribu savā dzīvē radīt vēl lielāku jucekli, nekā tas jau bija. Domāju, ka es visvairāk baidos izdarīt vēl kādas kļūdas.»

Mo mierinot uzlika roku man uz pleca. «Kļūda ir kļūda tikai tad, ja tu to atkārto,» viņš teica. «Pirmajā reizē tā ir tikai skaista mācība tu to jau zini. Esi lēnprātīgs pret sevi. Tev veicas lieliski. Tu esi uzsācis lielu lietu. Nemaz nešaubies, ka tavas pagātnes kļūdas ir apbrīnojamas dāvanas, kas ienāca tavā dzīvē, lai atvestu tevi tur, kur tu esi tagad. Katru problēmu, kas tev pagātnē sagādāja raizes, izplānoja Visums, lai paceltu tevi jaunā izpratnes līmenī. Neveiksmes, cīņas un ciešanas tas viss noder, lai mūs atvērtu. Tās tiek sūtītas, lai mūs pilnveidotu. Sāpes, piemēram, ir dāvana.»

Nebiju pārliecināts, vai esmu sadzirdējis pareizi. «Sāpes ir dāvana?»

«Protams. Tās padara mūs dziļākus un liek mums iepazīt to, kādi mēs īstenībā esam. Senie gaišreģi uzskatīja, ka tie, kas dzīvē visvairāk cieš, ir vissvētītākie.»

«Nespēju iedomāties, kāpēc.»

«Tāpēc, ka bēdas mūs paplašina,» Mo atbildēja, mizodams apelsīnu.

«Tiešām?»

«Jā tās atver mūs, lai ieraugām dzīves brīnumu, kuru citādi mēs būtu palaiduši garām. Dzīve bez neveiksmes ir sekla dzīve. Lai pilnībā izjustu savu dzīvi, tev jāpiedzīvo gan pacēlumi, gan kritumi tikai tad tu zināsi, ko nozīmē būt dzīvam. Zini, sāpes nemaz nav tik slikta lieta. Es faktiski uzskatu, ka sāpes pie mums atnāk, lai paceltu mūsu dzīvi augstākā līmenī.»

«Nekad neesmu par to tā domājis.»

«Un es uzskatu, ka tie cilvēki, kas piedzīvo vairāk sāpju un ciešanu, ir paredzēti diženāku lietu veikšanai uz šīs planētas. Jo vairāk tavā dzīvē sāpju, jo vairāk tavas acis atveras patiesībai. Saproti, Džek, sāpes stiprina. Sāpes ved pretī iespējām. Sāpes padara tevi dziļāku un atklāj tev tevi pašu. Sāpes liek augt cilvēka iekšējai pasaulei. Man ļoti patīk Tomasa Kārlaila vārdi, kurš teicis:

«Dzīves likstas ir dimanta putekļi, ar kuriem Debesis slīpē savus dārgakmeņus.» Tu esi dārgakmens, Džek. Mēs ikviens uz šīs planētas šodien esam dārgakmeņi un atrodamies šeit brīnišķa mērķa dēļ. Es vēlos, kaut vairāk cilvēku saprastu šo patiesību.»

«Es arī,» es sapņaini sacīju.

«Viss, kas ar mums notiek, ir grandioza nodoma sastāvdaļa un dod mums labumu tas mūsu dzīvei piešķir krāsu, faktūru un dziļumu. Viegla dzīve patiesībā ir sekla dzīve. Un tāpēc mums nevajadzētu baidīties no dzīves likstām, mums vajadzētu tās pieņemt. Kā to teicis Aristotelis: «Dvēseles skaistums izceļas tad, kad cilvēks savaldīgi pacieš vienu neveiksmi pēc otras ne tāpēc, ka viņš tās nejustu, bet gan tāpēc, ka viņam ir cēls un varonīgs raksturs.»»

Mo apklusa un paskatījās uz okeānu. «Nu, labi, atgriežamies pie mana padoma, kā mīlēt sevi. Vēl viens lielisks veids, kā labi izturēties pret sevi, ir nodrošināt sava dzīvē I daudz pašaprūpes nodarbību.»

«Labi… bet, Mo, ko nozīmē «pašaprūpes» nodarbības?» I

«Tās ir lietas, kuras tu veic, lai sev parādītu, cik ļoti mīli sevi. Es runāju par tādām lietām kā regulāra masāža vai zināma laika iedalīšana katru nedēļu, lai pavērotu zvaigI znes mirdzam. Es runāju par tādām lietām, kā sagādāt sev 1 augsvērtīgu pārtiku tāpēc, ka cieni templi, kas ir tavs ķerI menis. Un es to attiecinu uz pašu labāko grāmatu lasīšanu un burvīgas mūzikas klausīšanos, kas paceļ tavu dvēseli spārnos. Pašaprūpe tā ir viena no svarīgākajām lietām mīlestībā pret sevi.»

Mo paņēma dažus apelsīna gabaliņus un pārējo pasniedza | man. «Ņem, tas tev. Es gribētu tev pastāstīt par piecām paš1 aprūpes praksēm, kuras izmantoju savā dzīvē, lai uzturētu sevi līdzsvarotu, mierīgu un rotaļīgu. Vai drīkst?»

«Protams.»

«Pirmais, pārej no sarežģītā uz vienkāršo.»

«Lūdzu, izsakies plašāk,» es palūdzu.

«Mēs dzīvojam sarežģītā pasaulē un katrs uzņemamies sarežģītu dzīvi. Jo vairāk mēs būšanu nomainām pret darīšanu, jo sarežģītāka kļūst mūsu dzīve, radot nekārtību, haosu un spriedzi. Vienmēr tiecies pēc vienkāršības nepārstāj sev jautāt: «Kā es varētu vienkāršot savu dzīvi?» Tas ir ārkārtīgi iedarbīgs jautājums, saskaņā ar kuru dzīvot. Esi uzmanīgs ar visu, kas ienāk tavā dzīvē un padara to sarežģītāku sākot ar sarežģītām attiecībām un beidzot ar laikraksta speciālizdevuma pasūtīšanu. Viens no organizējošiem pamatlikumiem, ap kuriem veidojas visas diženās dzīves, ir šāds: «Vienkāršo,

vienkāršo, vienkāršo.» Mana dzīve ir ļoti vienkārša, Džek. Un rezultātā tā ir ļoti skaista. Tā ir patīkama un pieticīga tieši tāda, kāda man patīk. Nekādu mobilo telefonu. Nekādu mēstuļu. Nekādas televīzijas. Vienkārši.»

«Jau to izdzirdot vien, manī rodas atvieglojuma sajūta,» es piezīmēju.

«Kad strādāju reklāmas pasaulē, man bija saplānota burtiski katra minūte. Es ieplānoju tikšanās laikus un laikus, kad man jāpabeidz projekti. Es ieplānoju, kad ņemšu pārtraukumus un kad zvanīšu pa telefonu. Es ieplānoju precīzus laikus, kurus izlietot nodarbībām ar privāto treneri, un laiku, kad tikos ar savu draudzeni. Es pat stundu pa stundai saplānoju, kad gulēšu un kad ēdīšu.»

«Izklausās ekstrēmi pat pēc maniem standartiem.»

«Ekstrēmi ir īstais vārds, puis. Nemaz nebija laika brīvam plūdumam.»

«Kas tas tāds?»

«Brīvais plūdums ir tāds stāvoklis dzīvē, kad tu apzinies pašreizējo mirkli. Tu ar katru savu šūnu piedalies mirklī, kuru izdzīvo. Klau, saplānot savas nedēļas jau nav nekas nepareizs, nepārproti mani, bet neļauj plānam sevi izkalpināt. Viss ir saistīts ar līdzsvaru, vai ne?»

«Kā jau viss dzīvē.»

«Pareizi. Tāpēc atstāj brīvu vietu daudz brīvas vietas, lai izbaudītu dārgos savas dzīves mirkļus. Iedali laiku, lai izbaudītu šīs pasaules vienkāršos iepriecinājumus, jo tie turpinās daudz ilgāk nekā tie, kuri maksā dārgi. Nenododies tik ļoti tam, lai dzītos pēc lielām baudām, un nepalaid garām mazos iepriecinājumus. Neesi tik aizņemts nopūloties un nepalaid garām dzīvi. Zini, es uzskatu, ka dziļi savā sirdī lielākā daļa no mums nemaz nebaidās no nāves.»

Tas mani pārsteidza. «Tiešām?»

«Jā. Es domāju, ka lielākā daļa no mums vairāk baidās no tā, ka nebūs tā īsti dzīvojuši.»

«Tā varētu būt,» es domīgi sacīju.

Mo turpināja savu lekciju par metodēm, kā sevi atjaunot un padarīt iekšējo pasauli dziļāku. «Otrā pašaprūpes prakse, kuru es iesaku tev iekļaut savā dzīvē, ir ikdienas pierakstu veikšana pārdomu kladē. Tava dzīve taču ir dzīvošanas vērta, vai ne?»

«Protams, ka ir. Tagad esmu par to vairāk pārliecināts nekā jebkad agrāk.»

«Lieliski. Un, tā kā tava dzīve ir dzīvošanas vērta, to ir vērts arī pierakstīt. Katru rītu, pirms dodos sērfot, es veltu zināmu laiku tam, lai uzrakstītu savas «dienišķās lappuses», kā es tās saucu. Es rakstu par to, kāds ir mans dzīves stāsts, un par to, kā tas norisinās. Es rakstu par savām ilgām, kuras vēl nav piepildītas, un cildinu uzvaras, kuras esmu izbaudījis. Es rakstu par to, kas mani iepriecina un kas apbēdina. Es rakstu par savām sāpēm un skaidri formulēju mācības, ko esmu apguvis no ievainojumiem pagātnē. Tajā ir kas maģisks, kad es katru rītu uz tīras, baltas papīra lapas izlieku savu sirdi. Tas ir gandrīz tā, it kā es katru dienu jaunradītu savu dzīvi un katru reizi, kad uzlec saule, uz realitātes audekla uzgleznotu savu ideālās dzīves vīziju. Ir tik lieliski apzināties, ka katra jauna diena atnes izdevību sākt pilnīgi jaunu dzīvi.»

«Vai tu tam patiešām tici, Mo?»

«Jā. Nav vajadzīgs ne mēnesis, ne gads, ne arī desmit gadi, lai izmainītu dzīvi, tas notiek vienā mirklī. Tas notiek tajā brīdī, kad tu dziļi sirdī pieņem būtiski svarīgu lēmumu, ka tu vairs neapmierināsies ar viduvējību un veltīsi sevi tam, lai dzīvotu tādu dzīvi, kādai tu biji lemts.»

«Pilnvērtīgai dzīvei?»

«Pareizi.»

«Man šķiet, tev taisnība. Vajadzīga tikai sekunde, lai izdarītu tādu izvēli.»

«Jā,» Mo piekrita. «Un, ja tā nāk no sirds dziļumiem, tad tevī kaut kas izmainīsies. Tu vairs nepieņemsi to, kā līdz šim esi dzīvojis, tu automātiski pacelsi savas dzīves latiņu un izvirzīsi sev virkni jaunu standartu. Kaut arī vajadzīga tikai minūte, lai izmainītu savu dzīvi, būsim tomēr reālisti. Mēneši, gadi un gadu desmiti vajadzīgi, lai noturētu pilnvērtīgo dzīvi. Tas ir kā treniņš sporta zālē: ja tu uztrenē ķermeni un tas ir savā labākajā formā, tad tev ir jānotur tas, ko esi izveidojis.»

«Sapratu. Pastāsti man tagad par savu pārdomu pierakstīšanu. Pēdējā laikā esmu daudz par to dzirdējis.»

«Tas ir brīnišķīgs veids, kā izpētīt savas sirds slēptākos nostūrus un atraisīt savus lielākos talantus. Jau pati rakstīšana pārdomu kladē vien ļauj man atbrīvoties no visām raizēm, kas pārblīvējušas manu prātu, un palīdz gūt dziļas atziņas, kas bagātina manu dzīvi. Rakstīšana palīdz man skaidrāk domāt un dod man enerģiju, kad saskaņoju savu ārējo pasauli ar iekšējo. Rakstīšana pārdomu kladē sniedz man vietu, kur es varu sarunāties ar sevi un tādā veidā celt pašapziņu un vairāk iepazīt sevi. Rakstīšana pārdomu kladē ir līdzeklis, lai es uztvertu visas savas idejas, tās pierakstītu un vēlāk varētu pārskatīt. Vienkārši pamēģini, Džek, un tu pieredzēsi tos labumus, par kuriem tagad stāstu.»

«Tātad man tikai jāuzraksta savas domas?»

«Es tev faktiski ieteiktu uzsākt šo paradumu ar to, ka tu katru rītu zināmu laiku pavadi, vienkārši izgāžot klades lappusēs visu, kas sakrājies prātā. Atlaid visu to, kas tavā dzīvē rada bailes un vilšanos. Izstāsti visas domas, kas jaucas pa galvu, un uzliec tās uz papīra kā apziņas plūsmu. Pieraksti visas sajūtas, kas tevī uzvirmo. Vienkārši sāc rakstīt un turpini to darīt, neatraujot pildspalvu no papīra. Apstājies tad, kad esi visu pateicis un jūties atbrīvots. Šis vingrinājums brīnumaini nomierinās tavu prātu, iedarbosies uz tavu iekšējo spēku un pilnvērtīgo dzīvi, kuru tu centies atgūt.»

«Kolosāli. Rakstīšana pārdomu kladē tiešām izklausās apbrīnojama, Mo.»

«Tā arī ir. Vienkārši sāc katru rītu rakstīt to, kas notiek tavā iekšējā pasaulē. Raksti par visu, kas tevi aizkaitina. Un, kad tu būsi uzrakstījis par negatīvo, tad skaidri formulē to, kas tavā dzīvē un sirdī ir pozitīvs. Es tev arī iesaku uzrakstīt par saviem lielajiem sapņiem un par to, ko es dēvēju par Cēliem Mērķiem.»

«Kas ir Cēlie Mērķi? Man patīk, kā šis termins skan.»

«Tās ir lielākās tavas sirds alkas, alkas, kas iekvēlinās tevi izaugsmei un veidos tevi. Raksti par to, kāds cilvēks tu esi un kāds tu vēlētos būt. Raksti vaļsirdīgi dienām aizritot, tu arvien dziļāk ielūkosies savā sirdī. Es arī iesaku, lai tu katru rītu rakstiski atbildi uz pieciem jautājumiem. Atbildēšana uz Rīta Jautājumiem tev aizņems tikai dažas minūtes, tomēr tie visas dienas garumā tevi nodrošinās ar lieliem panākumiem.»

«Un kādi tad ir tie Rita Jautājumi?»

«Pirmais jautājums: Kā es nodzīvotu šo dienu, ja zinātu, ka tā ir pēdējā diena manā mūžā? Otrais jautājums: Par ko man savā dzīvē jābūt pateicīgam?»

«Tas ir labs jautājums, jo palīdzēs man izveidot pateicības pilnu attieksmi,» es ieteicos.

«Pareizi. Trešais jautājums: Kādu vienu lietu es varētu šodien izdarīt, kas palīdzētu manai dzīvei kļūt neparastai? Ceturtais jautājums: Ko es varu izdarīt, lai šī diena kļūtu satriecoši jautra? Un piektais jautājums: Kā es šodien varētu kādam palīdzēt?»

«Un šis nelielais vingrinājums būs man noderīgs?»

«Pat ārkārtīgi. Vaicājot sev šos piecus jautājumus katru rītu un tad tos atbildot, tu izveidosi saikni ar savas sirds gudrību. Un šī gudrība tad caurstrāvos katru minūti dienā. Tu kļūsi labāks pret tiem, ko mīli un ar ko kopā strādā, un pat pret cilvēkiem uz ielas. Tas ir iedarbīgs vingrinājums.»

«Es ceru, Mo, ka tu neiebilsti, ka tā saku, bet šķiet, ka man katru dienu jāizdara vesela kaudze ar lietām, lai izveidotu sev pilnvērtīgu dzīvi. Jūtos kā apkrauts darbiem. Kā lai cilvēks atrod laiku, lai izdarītu visu, ko tu iesaki? Man ir darbs. Man ir draugi. Man ir pienākumi.»

«Lielisks jautājums, Džek. Tās visas ir idejas, kas tev pašam jāapsver. Tās ir pārbaudītas, un tās darbojas. Eksperimentē ar katru no tām. Esi atvērts iespējām, ko tās tev sniedz. Un tad, kad katru no tām esi kādu brīdi izmēģinājis, izvēlies tās nodarbes, kuras tev palīdz vislabāk, un, lai nekad tās netiktu pamestas novārtā, iekļauj tās savā nedēļas gājumā kā daļu no apliecinājuma formulas diženas dzīves sasniegšanai. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Lai tu patiešām šīs nodarbes veiktu regulāri, tām ir jākļūst par tavas dzīves sastāvdaļu. Tu taču nekad neietu uz darbu nenomazgājies un nenoskuvies, vai ne?»

«Protams, ka ne.»

«Tas tāpēc, ka šīs nodarbes ir iekļautas tavā ikdienas rutīnā. Tu pie tām esi pieradis savā dzīvē, tāpēc tās tiek paveiktas automātiski. Tāpat tev jādara arī ar tām praksēm, kuras tev der vislabāk.»

«Labi. Tas man ir saprotams,» es atbildēju.

Mo pakasīja savas kailās krūtis un nožāvājās. «Ak, kungs, es šodien jūtos tik laisks.»

«Es arī.»

«Trešā pašaprūpes prakse, kuru gribu tev līdzdalīt, ir ikdienišķais miera periods. Tev katru dienu jāpagūst pabūt klusā vienatnē. Tu esi to sev parādā.»

«Kad biju mazs, mēs ar māti bieži pavadījām laiku meža klusumā un mierā, vienkārši pastaigājoties. Es vēl tagad atceros, cik tad es jutos laimīgs,» es pārdomādams sacīju.

«Jā, tāda ir klusā vienatne. Tas ir tikai neliels laika sprīdis, kuru tu izkārto katru dienu, lai pasēdētu klusumā un mierā. Klusums ir dabas jaukais atjaunošanas līdzeklis, kas mūsu dzīvē izveido telpu, kurā savienoties ar mūsu cēlāko patību, tas ir tonizējošs līdzeklis, kas mūs dziedina un noglāsta dvēseli. Katru dienu zināma laika pavadīšana klusumā stiprinās tevi kā cilvēku un sniegs tavā dzīvē burvīgus rezultātus. Aizej katru dienu klusumā un tu parādīsies kā pavisam jauns cilvēks, ar jaunu pašapziņu un cēlākām idejām.»

Mo izlaida pirkstus caur saviem biezajiem, blondajiem matiem. «Mēs dzīvojam pasaulē, kurā ir pārāk daudz trokšņa un pārāk maz miera. Ir ļoti svarīgi katru dienu iedalīt laiku, ko pavadīt klusumā un mierā. Kā Blēzs Paskāls reiz rakstījis: «Esmu atklājis, ka visas cilvēku nelaimes rodas no viena vienīga fakta viņi nespēj mierīgi sēdēt savā istabā.»»

«Ļoti labi pateikts,» es piezīmēju.

«Ceturtā pašaprūpes prakse ir tuvināšanās dabai,» Mo turpināja. «To darot, mēs varam savu dzīvi pavērst uz iekšu un izveidot saikni ar pašu svarīgāko mēs pilnīgāk izpratīsim savu patību un izveidosim saikni ar Visumu. Piemēram, es atklāju, ka atrašanās tur okeānā, kur esam tikai es un mans sērfošanas dēlis, atgādina man, ka es nekad neesmu viens. Tas mani atbrīvo un liek man atvērties. Cik vien tas attiecas uz mani, tad dzīve bez regulāras laika pavadīšanas dabā ir tikai daļēja dzīve.»

«Man agrāk tiešām ļoti patika pastaigāties pa mežiem. Nezinu, kāpēc pārtraucu šo paradumu. Man šķiet, ka tādas lietas es pametu, dzīvei kļūstot noslogotākai. Es tā arī nekad īsti nebiju novērtējis, cik svarīgas manai labklājībai bija pastaigas. Tagad es to zinu.»

«Malacis, Džek. Daba tev būs lielisks draugs, un tādu draugu tu esi pelnījis. Nu, labi, piektā pašaprūpes prakse ir ķermeņa pabarošana. Tavs ķermenis ir tavs templis tā ir vieta, kurā dzīvo tavs gars, tās ir tavas mājas. Lai savā dzīvē parādītu līdera spējas un izveidotu tādu dzīvi, kādu, kā es zinu, tu vēlies, ir ļoti svarīgi, lai tu labi izturētos pret savu ķermeni. Kā tu rūpēsies par savu ķermeni, tā tu rūpēsies par savu dzīvi.»

«Tiešām?»

«Jā. Rūpējoties par savu fizisko dimensiju, tu veiksi brīnišķīgu ieguldījumu savas dzīves kvalitātē un ilgmūžībā. Kāda jēga ilgi dzīvot, ja nevari to darīt ar baudu, juzdamies veikls, stiprs un vesels?»

«Loģiski. Ko tu dari, lai pabarotu savu ķermeni, Mo?»

«Viena no galvenajām lietām, ko es daru, ir saglabāt labu fizisko formu. Katru rītu es skrienu gar pludmali. Lielu daļu dienas es sērfoju. Un vakaros es parasti dodos garā pastaigā vai arī tur, klints augšā, nedaudz nodarbojos ar jogu,» viņš teica, norādīdams uz klints kori, kas, šķiet, piedāvāja apbrīnojamu skatu uz debesīm virs galvas. «Zini, tiem, kas neiedala laiku vingrinājumiem, galu galā būs jāiedala laiks slimošanai.»

Šī doma skāra mani sāpīgā vietā.

Mo turpināja. «Tas man vienmēr liek nogrozīt galvu.»

«Kas tad?» es iejautājos.

«Mēs vienkārši nesaprotam, cik liela loma skaistas dzīves izveidē ir labai fiziskai veselībai. Kad esam jauni, mēs ziedojam tik daudz savas veselības, dzenoties pēc bagātības. Bet tad, kad kļūstam veci un gudri, mēs nomainām savu dziesmiņu mēs vēlamies ziedot visu savu bagātību, lai tikai piedzīvotu vienu vienīgu dienu labas veselības. Taču tad jau ir par vēlu. Neļauj tam tā notikt ar tevi, Džek. Lūdzu, saproti, cik svarīgi ir būt labā fiziskā formā. Tā ir dižena personīgās atbildības rīcība, un tās sagādātie labumi ieplūdīs daudzās citās tavas dzīves jomās. Tev būs vairāk enerģijas, tavs garastāvoklis būs labāks, tu būsi radošāks, tev būs lielāka pašcieņa, un tu pat atklāsi, ka tev ir saldāks miegs.»

«Tev taisnība, Mo. Es tev pilnīgi piekrītu. Dodu savu vārdu es apņemos dabūt sevi formā. Es tiešām saprotu, cik disciplīna ir svarīga.»

«Es arī rūpīgi skatos, lai savā templī ielieku tikai vislabāko pārtiku. Teicams uzturs ir ārkārtīgi svarīgs neparastas dzīves izveidē. Iespējami labākās pārtikas lietošana ir dāvana, ko es sev pasniedzu. Tā ir pašcieņas zīme. Ēdot zemas kvalitātes pārtiku, tu sev briesmīgi nodari pāri. Es domāju, ka būtībā katram, kurš tā regulāri dara, ir nepieciešams sevi vairāk mīlēt.»

«Tas ir loģiski.»

«Protams. Ja tu patiesi sevi mīlētu, kā gan tu varētu ēst ko citu, nevis tikai vislabāko pārtiku? Labs uzturs patiešām ir pašcieņas pazīme, un tas vairo mīlestību pret sevi.»

«Kādu pārtiku tu lieto, Mo? Kopš manas ierašanās te es pamatā esmu redzējis augļus un dārzeņus.»

«Man vislabāk patīk vienkāršas lietas, tādas kā svaiga pārtika. Kā tu zini, man ļoti garšo svaigi augļi, un šeit uz salas man ir tā laime tos dabūt bagātīgā daudzumā. Es ēdu daudz dārzeņu, un es esmu liels zivju ēdienu piekritējs. Šad un tad es uzēdu arī cita veida gaļu, bet es necenšos krist galējībās.»

«Visam jābūt līdzsvarā.»

«To tu labi pateici, Džek. Tas ir pats galvenais. Ak, jā, vēl viena lieta, ko daru sava ķermeņa labā, ir masāža. Man ir draugs, kurš iegriežas šeit katru nedēļu, lai mani brīnišķīgi

izmasētu. Tas uztur manu ķermeni lokanu, paātrina asinsriti un palīdz man saglabāt labu fizisko formu. Vai tev kādreiz ir bijusi masāža, mans draugs?»

«Īstenībā nav gan.»

«Centies regulāri izmasēties. Faktiski, gribu pat uzstāt. Tu pārliecināsies, ka tā palīdzēs tev būt nesasprindzinātam, enerģijas pārpilnam un vispār justies ar sevi ļoti apmierinātam. Tā ir vēl viena brīnišķīga rīcība, kas apliecina labu izturēšanos un mīlestību pret sevi. Dzīve galu galā ir pārāk īsa tam, lai tu nesniegtu sev daudz mīlestības.»

Pāris pēdējās dienas mēs ar Mo pavadījām runājoties, sērfojot, peldoties un spēlējoties.

Es nekad nebiju saticis tādu cilvēku kā Mo Džeksons, un es jutu, ka nekad arī tādu nesatikšu. Gan viņš, gan Tēvs Maiks tie abi bija īsti dārgumi: stipri, gudri un spēcīgi cilvēki ar plašu sirdi un cēlu garu.

Tajā dienā, kad man bija jāpamet Havaju salas un jādodas uz Ņujorku, Mo nesteidzīgi pienāca pie manis, kad gulēju pludmalē, vērodams, kā dzidri zilajās debesīs peld mākoņi.

«Man tevis pietrūks, Džek,» viņš sacīja.

«Man tevis arī, Mo,» es atbildēju, sajuzdams sevī dziļas skumjas.

«Nu, labi, amigo, tev laiks doties. Uzturēsim sakarus gribu redzēt tavu zvaigzni uzlecam. Es zinu, ka tu paveiksi lielas lietas un izveidosi sev patiesi apburošu dzīvi. Un, klau,

ja kādreiz izjutīsi vajadzību nedēļu vai divas pavadīt sērfojot, tad zini, ka mana «pils» ir arī tavējā,» Mo smaidīdams teica.

Mēs apkampāmies, un tad es sāku doties taksometra virzienā, kas mani jau gaidīja pludmales otrā galā.

«Mo,» es apgriezies sacīju, «paldies, ka esi tik lielisks.»

«Nekādu problēmu. Un tagad, ja neiebilsti, mums ar sērfošanas dēli ir tikšanās ar vilni.»

To pateicis, šis sērfotājs ar bērna sirdi metās okeānā un dzinās pakaļ savai svētlaimei.

Firmas prezidente

.

11.    nodaļa. Visvairāk gūst tas, kurš dod

«Nezinu, kāds būs jūsu liktenis, bet vienu gan zinu: laimīgi būs tikai tie, kas meklēs un atradīs, kā kalpot citiem.»

Alberts Šveicers

«Iedomājies tik, ka dzīves vienīgais mērķis ir sniegt tev laimi, tad dzīve kļūst par kaut ko nežēlīgu un bezjēdzīgu. Tev jāuzņem cilvēces viedā gudrība. Tavs prāts un tava sirds tev saka, ka dzīves jēga ir kalpot tam spēkam, kas sūtīja tevi šajā pasaulē. Tad dzīve kļūst par līksmi.»

Ļevs Tolstojs

Ņujorkai vienmēr bijusi īpaša vieta manā sirdī. Tā ir viena no vietām, kas vienmēr ir ar mani, lai kur es ietu. Man ļoti patika gardās sālsstandziņas, kuras pārdeva uz ielas, līdz ar resnajiem, sulīgajiem hotdogiem, kas varbūt noīsināja manu dzīvi par kādiem gadiem. Man ļoti patika majestātiskie

debesskrāpji, kas pilsētai piešķīra lielisku varenību. Man ļoti patika ņirbošais temps un aizrautīgā enerģija, kas iedvesmoja mani sapņot dižākus sapņus un spert lielākus soļus. Kaut arī biju Ņujorkā pabijis tikai dažas reizes, tomēr jutos lieliski, ka atkal varēju šeit atgriezties.

Lidojums no Havaju salām bija pagājis jautri. Biznesa klasē mēs bijām tikai daži cilvēki, un lidojuma laikā pāri Klusajam okeānam visi kļuvām par draugiem. Labāk sapazinies ar saviem blakussēdētājiem, es sāku tiem stāstīt par mācībām, kuras biju apguvis pēdējo divu mēnešu laikā. Es stāstīju viņiem par laiku, ko pavadīju Romā ar Tēvu Maiku, un par to, ko viņš bija man mācījis par autentisku dzīvošanu. Es izklāstīju viņa teorijas attiecībā uz to, ka pasaule darbojas kā skola mūsu izaugsmei un ka problēmas īstenībā ir izdevības ja vien mums pietiek prāta tās satvert. Es pārrunāju ar viņiem Godīguma Plaisas jēdzienu un to, kā mēs nododam paši sevi, kad neesam uzticīgi savai būtībai. Un es izstāstīju viņiem arī vitrāžas loga metaforu un to, kā tas attiecas uz filtriem, caur kuriem ikviens no mums skata pasauli.

Es pastāstīju saviem jaunajiem draugiem arī par neparasto Mo Džeksonu, ekscentrisko sērfotāju, kurš, pēc manām domām, bija mūsdienu Skolotājs. Es izklāstīju, ko viņš man bija teicis par dzīvošanu ar sirdi. Es arī līdzdalīju viņa domas par atrašanos dzīves noslēpumainībā un atbrīvošanos no tās kontrolēšanas, kurai lielākais vairākums no mums ir pieķērušies, lai tad varētu atklāt īstās mūsu dzīvei iecerētās bagātības. Un es piedāvāju viņiem Mo aizraujošās pašaprūpes prakses personības atjaunošanai un cēlākas patības izveidei.

«Tev vajadzētu uzrakstīt grāmatu,» visā nopietnībā teica jaunā sieviete, kas sēdēja man blakus. «Varu derēt, ka tas būtu milzu bestsellers. Visa pasaule meklē šādu viedu gudrību un tā kļūtu labāka un mīlošāka, ja cilvēki tiešām arī dzīvotu saskaņā ar šīm lietām. Es domāju, ka pasaule ir gatava lielām pārmaiņām.»

«Es vienkārši gribu būt atvērts tam, kas notiek manā dzīvē, un ieraudzīt, kādi brīnumi parādīsies,» es atbildēju, vēl vairāk atsaukdamies uz Mo filozofiju. «Viss izvērtīsies tā, kā tam jābūt,» es piebildu ar zinošu smaidu.

Kad nolaidos Ņujorkā, Kala norādījumi veda mani tieši uz finansiālā rajona centru uz vienu no pilsētas pašiem prestižākajiem biroju torņiem. Šajā adresē pulcējās izcilības, tā bija mājvieta starptautiskiem konglomerātiem un pasaules līmeņa uzņēmumiem. Biju nedaudz sabijies, kad iekāpu liftā un braucu uz 53. stāvu, kur man bija jāsatiek nākamais tēva nozīmētais padomdevējs. Es biju saticis Tēvu Maiku, kurš attiecībā uz to, kā uztvēra un vadīja savu cēlo dzīvi, bija tāds kā svētais. Es biju saticis Mo Džeksonu, superīgu tipu, kurš bija man mācījis sirds zinības un to, cik svarīgi ir ļauties manas dzīves mirkļiem. Tagad man bija tāda sajūta, ka apgūšu mācības, kas palīdzēs manai karjerai un profesionālajai dimensijai pacelties gluži citā līmenī. Mana sirds sāka sisties straujāk, jo es zināju, ka tūlīt jāsākas mana piedzīvojuma noslēguma posmam.

Lifta durvis atvērās, un es iegāju vismodernākajās biroju telpās, kādas vien biju redzējis. Skats pa logiem, kuri stiepās no grīdas līdz pat griestiem, bija iespaidīgs, un mēbeles bija mūsdienīgi elegantas. Bija tikai plkst.7:45, taču man garām, izstarodami milzīgu pašapziņu un neslēptu apņēmību, veiklā solī pagāja izskatīgi vīrieši pirmšķirīgi šūtos uzvalkos un pievilcīgas sievietes pēc pasūtījuma darinātos tērpos.

«Džek, laipni lūgts Ņujorkā!» atskanēja liega, taču pašapzinīga balss no gara gaiteņa viņa gala, kurā bija sarindotas japāņu skulptūras un iedzimto amerikāņu mākslas izstrādājumi.

Pagriezies balss virzienā, es ieraudzīju satriecoši skaistu sievieti melnā, dārgā biznesa kostīmā nākam tieši manā virzienā. Viņas ideāli gludā āda mirdzēja, seja izstaroja dziļu sirsnību un acis dzirkstīja. Spīdīgi melnie mati bija sasieti zirgastē, ļaujot sejai būt visas uzmanības centrā. Un tas smaids 100 vatu tīras harizmas!

Viņai nākot arvien tuvāk, es jutu no viņas plūstam neparastu spēku. Nespēju pateikt, kāpēc man bija tāda sajūta, tā vienkārši bija. Tā bija tāda pati sajūta, kāda man bijusi pagātnē, kad uz ielas satiku Holivudas filmu zvaigzni vai lidostā kādu slavenu sportistu. Šī sieviete bija tāds cilvēks, kurai ienākot telpā visi apstājās es zināju, ka viņai līdzīgu nebija daudz.

«Džek,» viņa sacīja ar lietpratīgu pieklājību, pienākdama klāt un paspiezdama man roku, «es esmu Tesa Velča, šīs mākleru firmas prezidente. Tavs tēvs man bija dārgs draugs.»

«Tiešām?» es nomurmināju, joprojām viņas izskata un izstarotās enerģijas apburts.

«Jā. Man viņa ļoti pietrūkst.» Viņa brīdi apklusa. «Man tiešām ļoti žēl par tavu zaudējumu,» viņa klusi sacīja. «īsi pirms nāves viņš man teica, ka tu atnāksi. Viņš to visu tev izplānoja. Mans Dievs, viņš tevi tiešām ļoti mīlējis. Nu, lai vai kā, kā tev iet?»

«Ir pagājuši divi diezgan apbrīnojami mēneši,» es atbildēju. «Laiks, ko pavadīju Romā, bija neticami vērtīgs godīgi runājot, tas izmainīja manu skatījumu uz pasauli. Un Havajas bija neiedomājami lieliskas. Viss notikušais liekas kā sapnis. Visa mana dzīve daudzējādā ziņā ir apgriezta pilnīgi otrādi.»

«Tam jau noteikti nav jābūt kaut kam sliktam, vai ne, Džek? Pēc tā, ko Kals man teica, tev jau bija paredzamas dažas lielas pārmaiņas,» viņa man uzsvērti sacīja.

«Taisnība, misis Velča,» es atbildēju, ievērodams oficiālo toni, jo jutos nedaudz neveikli šajā elegantajā vidē. Es biju uzvilcis tikai šortus, T-kreklu, savas uzticamās vecās sandales un pār plecu pārmetis mugursomu.

Viņa uzsmaidīja. «Lūdzu, sauc mani par Tesu. Šeit visi tā dara. Lai nu kā, bet es priecājos, ka tu to paveici. Esmu rezervējusi tev numuru viesnīcā «Morgans», ļoti stilīgā viesnīcā, kas ir viena no manām iecienītākajām. Ne par ko neuztraucies. Es apsolīju Kaļam kārtīgi par tevi parūpēties, un es vienmēr turu doto vārdu.»

«Uz ko mēs, Tesa, nākamo četru nedēļu laikā koncentrēsimies?»

«Es būšu tavas karjeras, līderības un dzīves mantojuma koučs, es mācīšu tev visu par trešo Beigu Jautājumu.»

«Kā diženi kalpot?» es atsaucu atmiņā.

«Jā. Es mācīšu tev, kā dzīvot dzīvi, kurai ir jēga; kā vienkāršu tiekšanos pēc panākumiem nomainīt pret ilglaicīga nozīmīguma radīšanu; kā savas sirds ilgas parādīt fiziskajā dimensijā, tajā pašā laikā veidojot piepildījuma sajūtu garīgajā dimensijā; un kā īstenot savu potenciālu savā profesijā un kļūt diženam. Es atklāšu tev, cik svarīgi ir radīt vērtību un kāpēc galvenais mērķis biznesā ir nesavtīga kalpošana.»

«Tas ir tieši tas, ko man vajag iemācīties šajā spēles posmā,» es atbildēju. «Pagājušajās nedēļās esmu daudz mācījies par panākumiem iekšējā pasaulē, tagad jūtu, ka esmu gatavs dažus no tiem uzskatiem piemērot savai profesijai. Man šķiet, ka savā profesionālajā dzīvē esmu pieņēmis vienu otru sliktu lēmumu, un es tiešām nejūtu nekādu gandarījumu savā darbā.»

«Dzīve sastāv no izvēlēm, Džek. Kā to teicis Einšteins: «Cik daudzi cilvēki ir nonākuši savu ikdienas paradumu lamatās: pa daļai nejūtīgi, pa daļai nobijušies, pa daļai vienaldzīgi. Lai dzīve būtu labāka, mums visu laiku jāizvēlas, kā mēs dzīvojam.»»

«Lielisks citāts. Man patīk tā mācība, ka «mums visu laiku jāizvēlas, kā mēs dzīvojam». Domāju, ka tieši to mums visiem katru savas dzīves brīdi jādara visu laiku jāizvēlas vislabākās domas un vislabākā rīcība,» es filozofiski paziņoju, pats sevi ietekmēdams ar viedo gudrību, kas pēdējo nedēļu laikā bija sākusi no manis izplūst.

«Tev taisnība. Un izvēles, kuras mēs katru brīdi veicam, rezultātā dod tādu dzīvi, kādu paši sev radām,» Tesa sacīja, norādīdama uz eleganti ierāmētu litogrāfiju uzgaidāmajā telpā. «Te ir viens vēl labāks citāts, ko teicis biznesa filozofs

PIters Kestenbaums: «Daži cilvēki ir talantīgāki nekā citi. Dažiem ir labāka izglītība nekā citiem. Bet mums visiem ir spējas būt diženiem. Diženumu tu iegūsti, apzinoties, ka tavu potenciālu ierobežo tikai tas, kādas izvēles tu veic, kā tu izmanto savu brīvību, cik apņēmīgs tu esi, cik neatlaidīgs tu esi, īsāk sakot, ar savu attieksmi. Un savu attieksmi mēs visi varam brīvi izvēlēties.»»

«Ļoti trāpīgi,» es sacīju, piekrītoši pamādams ar galvu un cerēdams, ka viņa nepamanīs smilšu graudiņus suvenīrus no Havaju salās laimīgi pavadītā mēneša, kurus manas sandales atstāja uz mirdzošajām cietkoksnes grīdām.

Tesa turpināja mūsu pārrunas. «Mums tiešām katru dzīves brīdi ir jāizvēlas, kā dzīvot,» viņa teica. «Mums vienmēr sev jājautā: «Vai tas, ko šajā brīdī daru, ir vislabākais mana laika un talantu izlietojums?» Katrs mūsu dzīves brīdis zināmā mērā ir patiesības brīdis. Pamatojoties uz to, ko tu katrā brīdī izvēlēsies, tu kā cilvēks vai nu augsi, vai saruksi. Tas, kas tu esi pašlaik, ir līdzvērtīgs tikai un vienīgi to izvēļu kopsummai, kuras tu līdz šai dienai šeit esi veicis kopš dienas, kad piedzimi. Ar savām izvēlēm tu patiesībā noteiksi savu likteni.»

«Tā ir spēcīga doma, Tesa,» es teicu.

«Izvēles, kuras tevi ir mudinājušas domāt to, ko tu parasti domā, cilvēki, kuru sabiedrībā esi atradies, grāmatas, kuras esi izlasījis, un rīcība, kādu esi veicis tas viss ir tevi veidojis un noteicis tavu dzīvi. Tu esi izveidojis to dzīvi, ko redzi savu acu priekšā, un neviens cits.»

«Piekrītu. Un man par to jāuzņemas pilna atbildība,» es paļāvīgi paziņoju, atbalsodams Tēva Maika viedo gudrību.

«Tas man liek domāt par to, ko reiz rakstījis Radjards Kiplings: «Mums ir četrdesmit miljoni iemeslu, lai piedzīvotu neveiksmi, bet neviena paša attaisnojuma.»»

«Lielisks citāts, Džek. Noliedzot jebkādu atbildību par savu dzīvi un vainojot citus, tu savu spēku atdod viņiem, kā jau tu to noteikti zini. Vainojot to, kas ar tevi pagātnē noticis, vai arī to, kas tavā dzīvē nav īsti izdevies, tu šiem notikumiem piešķir spēku. Jo tad, kad tu vainu par saviem dzīves apstākļiem uzvel citiem cilvēkiem vai kādām lietām, tu faktiski ar to pasaki, ka viņi ir veidojuši tavu likteni un ir cēlonis tavai pašreizējai situācijai. Bet tā jau tas nav.»

«Es esmu cēlonis visam, kas notiek manā dzīvē,» es apliecināju. «Esmu to sapratis pēdējo astoņu nedēļu pārdomu rezultātā. Man šķiet, ka man ir grūti to atzīt un izlīdzsvarot ar nepieciešamību būt laipnam pret sevi. Es tiešām negribu sākt sevi šaustīt par visām kļūdām, ko dzīves ceļā esmu pieļāvis.»

«Gudra doma. Tas ir līdzsvars.»

«Bet man jādomā arī reāli,» es piebildu.

«Pareizi. Un reālisms rodas no atbildības uzņemšanās. Apstākļi nenosaka cilvēku, Džek, tie atklāj, kāds cilvēks ir. Gribu teikt, lūk, ko: es domāju, ka tev pienācis laiks atgūt uzraudzību pār savu dzīvi. Domāju, ka tu esi gatavs vairāk prasīt no sevis, dzīvot saskaņā ar iedvesmotākiem standartiem.»

«Iedvesmotākiem standartiem?»

«ļā. Džekam Valentainam ir pienācis laiks rīkoties kā nevainojamam cilvēkam un arī kļūt par tādu. Ņem, izlasi šo te,» Tesa sacīja, sniegdama man kaut ko, kas, šķiet, bija vizītkarte. «Es to glabāju savā rokassomiņā un izlasu katru reizi, kad to atveru, tas man vienmēr palīdz koncentrēties uz to, kādu es vēlos savu dzīvi. Ņem, lasi skaļi!»

««Viens no skumjākajiem piedzīvojumiem, kāds vien cilvēkam var atgadīties, ir pamosties īsi pirms neproduktīvas karjeras noslēguma, jau esot sirmam un krunkainam, un apzināties to, ka visus šos gadus esi lietojis tikai mazu daļiņu savas personības.» V. V. Barovs.» Izbrīnījies es paskatījos uz Tesu, patiešām juzdams izlasīto vārdu iespaidu.

«Vai saproti, Džek, ko gribu pateikt? Dzīve patiešām ir īsa. Tagad ir īstais laiks, lai izvirzītu savus standartus attiecībā uz to, ko nozīmē būt cilvēkam, lai parādītu pasaulei, kas tu patiesībā esi. Ja ne tagad, tad kad vēl?»

Šis pēdējais jautājums rada manī atbalsi. Bija sajūta, it kā man galva pasistos atpakaļ un jautājuma spēks piespiestu mani pie Tesas modernās uzgaidāmās telpas stikla sienas. Es vienmēr atliku uz vēlāku laiku tās lietas, kuras man vajadzēja izdarīt, lai būtu patiesi veiksmīgs šajā pasaulē. Es mēdzu sev teikt, ka iešu otru jūdzi un kļūšu darbā par slavenību tad, kad man būs vairāk laika. Es atjaunošu savas attiecības, kad darbā saņemšu paaugstinājumu. Es uzlabošu savu dzīvi, kad nopelnīšu vairāk naudas.

Taču šāda domāšana man vairs nelīdzēja tā nebija piemērota manai jaunajai lietu izpratnei. Man tiešām vajadzēja savu dzīvi pacelt pašā augstākajā līmenī. Nevis nākamajā gadā. Nevis nākamajā mēnesī. Nevis nākamajā nedēļā. Bet tagad. Mana viesošanās pie Tēva Maika un pavadītais laiks ar Mo jau bija pārveidojis manu dzīvi. Tas, kā es tagad domāju, rīkojos un jutos, apliecināja, ka būtībā esmu pilnīgi cits cilvēks. Taču es zināju, ka mani vēl daudz kas ir neatklāts. Krietni daudz. Man bija jāizvirza standarti un stingri jāapņemas noiet visu ceļu. Es vairs nevarēju vairīties no sava diženuma biju to parādā Tēvam Maikam un Mo. Es iedomājos par to, ko reiz teicis filozofs Baltazars Grasians: «Gudrais vienmēr tūlīt izdara to, ko muļķis atliek uz beigām.»

Tesa pārtrauca manas pārdomas. «Zini, Džek, ir ļoti viegli iekrist viduvējas dzīves lamatās. Ja mēs nerūpējamies par savu dzīvi un uz to neiedarbojamies, tad mūsu dzīvei ir veids, kā iedarboties uz mums. Un tad dienas pārtop nedēļās, nedēļas mēnešos un mēneši gados. Un, pirms vēl mēs to apzināmies, viss jau ir beidzies! Man šķiet, tas bija Nīče, kas aicināja mūs pārtraukt dzīvot dzīvi tā, it kā tā būtu nejaušs gadījums. Mums jābūt par kapteini un jāvada sava dzīve jaunos virzienos, ja vēlamies nozīmīgus panākumus. Mums jāattīsta labāki paradumi un jādomā lielākas domas.»

«Pēdējā laikā esmu mainījis daudzus savus paradumus.»

«Brīnišķīgi! Paradumi mūs veido. Un slikto paradumu sekas bieži vien neparādās ātrāk kā tikai pēc daudziem gadiem, tāpēc mēs neredzam, kā vadīt savu dzīvi. Vistas vienmēr nāk mājās sēdēt uz laktas, un laši vienmēr atgriežas dzimtajā vietā nārstot.»

«Ko?»

«Jebkurai rīcībai vienmēr ir sekas vienmēr. Dari dzīvē labu sev un citiem, un labais noteikti plūdīs atpakaļ pie tevis. Izturies pret sevi slikti un iekrīti sliktu paradumu slazdā, un būsi spiests par to maksāt. Lai vai kā tu censtos sevi domās piemānīt, vistas vienmēr nāk mājās sēdēt uz laktas.»

Soļodama šurpu turpu pa milzīgo vestibilu, kurā mēs vēl joprojām stāvējām, Tesa turpināja runāt. «Izcils sniegums darbā un dzīvē nozīmē palielināt personīgo atbildību. Tas nozīmē turēt solījumus, kurus esi sev devis. Lai dzīvotu godājamu dzīvi, ir svarīgi turēt godā sev dotos solījumus. Cilvēka diženums galvenokārt nozīmē, ka mēs pasakām, ko mēs darīsim, un tad izdarām to, ko teicām. Tā ir vienkārša lieta, tomēr šajā trakajā pasaulē, kurā dzīvojam, lielākā daļa no mums to ir aizmirsusi.»

«Pēc tam kad pilnībā esmu uzņēmies atbildību par savu dzīvi un turējis godā savus solījumus par ko man vēl vajadzētu domāt?»

«Esi šeit to cilvēku dēļ, Džek, kuri ir tavā dzīvē, tas ir pats svarīgākais. No sirds rūpējies par cilvēkiem. Izdari viņu labā kaut ko negaidītu un dāvā tiem daļu no sevis paša. Mums visiem, kas esam korporatīvajā pasaulē, nepieciešams beigt tik ļoti uztraukties par to, lai būtu veiksmīgi vai turīgi, vai cienījami, mums daudz vairāk vajadzētu rūpēties par to, lai mēs būtu labi. Šāds mērķis mūs vedīs pretī ideālai dzīvei. Man kļūst skumji, kad redzu, kā daudzi cilvēki biznesā rīkojas. Viņi koncentrējas uz «kāds man no tā labums?», kas profesionālajā dzīvē ir patiešām tuvredzīgi.»

«Tieši tā es agrāk rīkojos darbā,» es viņai sacīju. «Bet tagad vairs ne. Kad atgriezīšos mājas, es tā turpmāk vairs nerīkošos. Es arī kā darījuma persona gribu būt cilvēciskāks.»

«Lieliski. Tikai tad, kad tu noņemsi savas bruņas, kādas lielākā daļa no mums augu dienu valkā, un parādīsi savu trauslumu, atklātumu un gādību, tava dzīves līkne pacelsies līdz pat debesīm. Labākie vadītāji neslēpj savas vājības viņi ir nesamāksloti, un cilvēki viņus par to mīl. Ja esi atklāts, pieklājīgs un biznesam atbilstošs tā šodien konkurencē ir milzīga priekšrocība. Tas aiztaupīs tev sāncensību un nostiprinās tavu klientu uzticību.»

«Tiešām?»

«Jā tāpēc, ka neviens tā vairs nedara!» viņa aizrautīgi sacīja. «Taču visi diženie līderi to zina. Tu būsi daudz laimīgāks, kad iemācīsies būt īsts pret apkārtējiem cilvēkiem un veidot ar tiem sevišķas attiecības. Pārstāj aizsargāties un patiesi sniedz sevi citiem. Tas būs viens no jaukākajiem lēmumiem, kādu jebkad būsi pieņēmis, Džek.»

«Es nekad tā īsti neesmu bijis nodevies sev tuviem cilvēkiem, Tesa. Mani skumdina domas par to, kā esmu izturējies pret citiem.»

«Ja tu parādīsi, ka viņus cieni, viņi sāks cienīt tevi. Dāsni sniedz viņiem mīlestību un rūpes, un viņi dāsni sniegs mīlestību un rūpes tev. Painteresējies, kādas cerības viņi lolo, kādi ir viņu sapņi un ilgas, un viņi tāpat darīs ar tevi. Zini, diženu dzīvi kā darbā, tā mājās būvē uz diženu attiecību pamata.»

«Tas ir loģiski.»

«Vai zināji, ka jaunākie zinātniskie pierādījumi ir atklājuši, ka cilvēka sirds radītais elektromagnētiskais lauks faktiski ir 5000 reižu spēcīgāks nekā tas, ko rada cilvēka prāts?»

«Man nebija ne jausmas,» es atbildēju, pārsteigts par šīs neparastās sievietes plašajām zināšanām.

«Saskaņā ar zinātniskajiem pierādījumiem mēs to varam izteikt tā: cilvēki šo lauku faktiski var sajust, atrodoties no tevis pusotra līdz trīs metru attālumā. Vai saproti, cik svarīgs ir šis atklājums?»

«Citi cilvēki var sajust, vai viņi tev rūp, tāpēc viņi var zināt, vai tu rīkojies viņu interesēs vai ne. Cik neparasti!»

«Tieši tā. Tas nozīmē, ka, lai arī par cik gudru tu sevi uzskatītu, tu nevari notēlot, ka tev viņi rūp. Tu vari teikt visu, ko vien vēlies, bet viņi neielaidīsies ar tevi nekādās darīšanās, ja tu nebūsi no sirds apņēmies saviem klientiem palīdzēt un padarīt viņu dzīvi labāku, viņi sajutīs, ka tu neesi patiess. Biznesa panākumu pamatā ir uzticēšanās, Džek. Cilvēkiem jātic tam, ka tu gribi tiem palīdzēt. Ja būs uzticēšanās, tad taviem pakalpojumiem reklāmu nevajadzēs.»

«Vai uzticēšanās tiešām ir tik svarīga?» es vaicāju. «Esmu dzirdējis, ka panākumus biznesā īstenībā rada tādas lietas kā preču kvalitāte, pakalpojuma līmenis un jaunievedumi.»

«Viss sākas ar uzticēšanos. Cilvēki veic darījumus kopā ar tiem, kam viņi uzticas. Teiksim, tev bija sirdslēkme, Dievs pasarg'. Vai tu labāk ietu pie ķirurga, kuram pilnībā uzticies, vai arī pie tāda, kurš ir lielisks profesionālis, bet neuzticams?»

«Kamēr vien man būtu sajūta, ka viņš ar to labi tiks galā, es ietu pie tā, kam uzticos.»

«Nu, protams,» Tesa sacīja. «Uzticēšanās ir šī ķirurga noteicošā priekšrocība, un tā ir arī stūrakmens ikvienās stiprās biznesa attiecībās. Ja nebūs uzticēšanās, tad tavi paredzamie klienti neko no tevis nepirks, tavi komandas biedri tevī neklausīsies un tava ģimene un draugi no tevis aizbēgs.»

«Uzticēšanās ir pats galvenais,» es apstiprināju.

«Ir gan, Džek. Bez uzticēšanās tavas attiecības ir nekas vairāk kā tikai čaumala no tā, kādas tās varēja būt. Un dzīvē tev ar katru cilvēku ir uzticības konts. Kad vien tu saskaries ar kādu cilvēku, tu vai nu ieguldi kontā, vai arī izņem no tā. Katra reize, kad tu rīkojies saskaņā ar savu apņemšanos, katra reize, kad tu apstājies, lai pateiktu «paldies», katra reize, kad parādi īstas rūpes par kādu, un katra reize, kad tu kādam no sirds palīdzi, ir ieguldījums.»

«Un katra reize, kad sevi lieku pirmajā vietā, ir izņemšana no konta.»

«Jā. Katru reizi, kad tu neizdari to, ko apsolīji, aizmirsti pārzvanīt, slikti izsakies par kādu viņam aiz muguras vai nepiegādā kvalitatīvu ražojumu, tu no konta noņem. Katru dienu veikti ieguldījumi padziļina attiecības, bet ik dienas izņemšana no konta tās pavājina. Un interesantākais ir tas, ka, ja tu uzticības kontā esi daudz ieguldījis, tu vari dažas reizes no tā izņemt, nesagādājot lielas problēmas.»

«Gandrīz tā, it kā man būtu kredīts.»

«Vai arī overdrafta aizsardzība,» viegli pasmaidīdama, sacīja Tesa. «Un tā tas darbojas arī tavā privātajā dzīvē. Piemēram, tu, teiksim, satiecies ar kādu īpašu sievieti. Tu vienmēr laikā esi atbraucis viņai pakaļ, lai kopā pavadītu laiku, tu vienmēr esi viņai piezvanījis, kad solīji to darīt, tu par viņu esi sirsnīgi rūpējies un izrādījis uzmanību, un tu viņai esi palīdzējis, kad viņa to tev lūdza. Citiem vārdiem runājot, tev šajā uzticības kontā ir labs kredīts. Ja nu tev būtu jāatceļ viena vai divas satikšanās ar viņu tāpēc, ka darbā uzradies kas neatliekams, kā tu domā, kā viņa uz to reaģētu?»

«Viņai tas nesagādātu raizes. Domāju, ka viņa mani atbalstītu, ja uzrastos kaut kas steidzams.»

«Pareizi, tas tāpēc, ka tu esi veicis visus tos ieguldījumus. Tagad izmainīsim scenāriju: tu, teiksim, dzīvo pēc tāda modeļa, kurā neierodies uz satikšanos, tu neesi piezvanījis viņai, kad solīji to izdarīt, un esi arī aizmirsis pāris svarīgu notikumu.»

«Es saprotu pārāk daudz reižu esmu izņēmis no konta.»

«Jā. Un tad vienu dienu tu piezvani viņai un saki, ka dažas nākamās satikšanās reizes vajag atcelt, jo tev kaut kas atgadījies darbā. Kā tev šķiet, kāda būs viņas reakcija?»

«Viņai tas laikam būtu vienalga. Faktiski, ja viņa to ņemtu pie sirds, tad viņai ar to pat varētu pietikt, lai padotos un pārtrauktu attiecības.»

«Pareizi, vai tagad tu saproti, cik ļoti mums vajadzīgs veikt biežas iemaksas to cilvēku uzticības kontos, ar kuriem mums ir kaut kādas attiecības ne tikai biznesā, bet arī privātajā dzīvē?»

«Saprotu. Un labākais veids, kā to izdarīt, ir būt gādīgam un laipnam, vai ne?»

«Tieši tā, Džek. Regulāra gādība un patiesa laipnība ir ārkārtīgi iedarbīgas lietas it īpaši biznesa kontekstā, kur cilvēki ir tik aizņemti, ka ir aizmirsuši, kā pareizi izturēties pret citiem. Es izmantoju katru izdevību, lai parādītu un pateiktu savai komandai, ka viņus mīlu.»

«Tu savai komandai saki, ka viņus mīli?»

«Jā. Un es tiešām arī mīlu. Es visu laiku domāju par viņiem. Šie cilvēki ir atdevuši dažus no saviem labākajiem gadiem, lai palīdzētu man paplašināt šo uzņēmumu. Es viņus par to godinu. Viņu panākumi ir mani panākumi, un viņu neveiksmes ir manas neveiksmes.»

Tad, stāvēdama uzgaidāmās telpas pašā vidū, Tesa salika kopā plaukstas tradicionālajā indiešu sveicienā. Garām turpināja staigāt eleganta izskata darbinieki, un pa masīvajiem logiem es varēju redzēt Ņujorkas siluetu. Neizskatījās, ka Tesas poza atbilstu šai videi, tāpēc es pajautāju viņai, ko viņa dara.

«Es to iemācījos, kad pirms dažiem gadiem devos ceļojumā uz Dienvidaustrumāziju. Tā sasveicinās Indijas iedzīvotāji,» viņa teica, salikdama kopā plaukstas. «Namaste.»

«Ko tas nozīmē?»

«Tas nozīmē, «es godinu to, kas tevī ir pats labākais un cēlākais». Vai nav brīnišķīgs sasveicināšanās veids, Džek? Vai vari iedomāties, kā tu uztvertu savu dzīvi un kā citi uztvertu tevi, ja tu, katru reizi kādu satiekot, godinātu to, kas viņos ir pats labākais un cēlākais? Es jau nesaku, ka tev šis rituāls jāizpilda ārīgi taču katru reizi, kad kāds šķērsotu tavu ceļu, tu savu attieksmi itin viegli varētu paust klusībā. Kā jau to apliecina zinātne, viņi dziļā, neapzinātā līmenī sajustu tavu labvēlību. Un tas liktu viņu izturēšanās veidā pret tevi atspoguļoties vislabākajām īpašībām.»

«Apbrīnojami, kā tas viss darbojas,» es teicu, pārņemts ar to, ko šī biznesa superzvaigzne man stāstīja par izcilas profesionālās dzīves vadīšanu.

«Tāpēc, saticis cilvēkus, apstājies tikai uz mirkli un atgādini sev, ka jāgodina viņos mītošā labestība. Godināšanā ietver atzinīgu novērtējumu par viņiem kā par brīnišķīgiem cilvēkiem, kādi tie arī ir. Tas liks viņiem izturēties pret tevi

pilnīgi citādāk. Un tu jutīsies daudz gandarītāks gan savā darbā, gan dzīvē kopumā. Zini, kad eju šeit garām saviem komandas biedriem, es vienmēr klusībā priecājos, ka viņi ir tāds brīnums. Un tas lielā mērā ir izmainījis mūsu savstarpējās attiecības.»

Sarunā iejaucās jauns pārmoderns reģistrators. «Tesa, pa pirmo līniju tev ir kāds ārkārtīgi svarīgs zvans no Ženēvas. Zinu, ka tu teici, lai netraucē tevi, kamēr tev tikšanās ar misteru Valentainu, bet šķiet, ka šis ir neparedzēts gadījums.»

«Nekas, Samer, pārsūti zvanu uz manu kabinetu,» draudzīgā tonī atbildēja Tesa. «Mēs, Džek, strādājam pie svarīgas vienošanās, un kaut kas ir mazliet nogājis greizi. Man vajag tikai kādas 15 minūtes un es būšu atpakaļ. Tu pa to laiku iekārtojies ērtāk un atpūties. Samērs tev atnesīs glāzi svaigi spiestas apelsīnu sulas, ja vēlies. Atvaino, ka tā sanācis.»

Kad Tesa aizgāja pa gaiteni, es apsēdos, lai sakopotu domas. Mans skatiens nejauši atdūrās pret grāmatu ar nosaukumu «Atziņu kalendārs». Tas bija izmeklētu citātu krājums, kuru izveidojis izcilais krievu rakstnieks Ļevs Tolstojs. Es atvēru grāmatu un izlasīju pirmo citātu, pie kā apstājās mans skatiens. Lai arī tas bija vienkāršs apgalvojums, tas skāra manu sirdi:

«Dzīve ir īsa. Neaizmirsti pašas svarīgākās lietas dzīvē dzīvot citu labā un darīt tiem labu.»

12.  nodaļa. Mīlestība kā darbarīks biznesā

«Paturi sev zeltu un sudrabu, bet mums dod gudrību.»

Arābu sakāmvārds

Džek, ir tikai divi stāvokļi, kādos cilvēks var atrasties katrā konkrētajā brīdī: pilns baiļu vai pilns mīlestības,» Tesa man sacīja, kad bija atgriezusies no savas apspriedes pa telefonu.

«Mo man to mācīja Havaju salās,» es atbildēju.

«Es jau domāju, ka viņš tā darīs. Mo ir ārkārtīgi gudrs cilvēks. Tu vari uzticēties tam, ko viņš māca.»

Biju pārsteigts. «Tu pazīsti Mo?»

Viņa pamāja ar galvu. «Mēs esam lieli draugi. Lai nu kā arī būtu, tā ir patiesība, ka katrā dzīves brīdī tu dzīvo vai nu bailēs, vai mīlestībā. Es izvēlos nepavadīt savu dzīvi bailēs tāpēc, ka tās ierobežo mani un to dzīvi, kuru esmu apņēmusies izveidot. Katru dienu, katru mirkli es apzināti izvēlos mīlestību. Un tā ir viena no manām lielākajām panākumu atslēgām.»

«Mīlestība kā biznesa stratēģija. Superīgi, Tesa, tas nu gan ir superīgi.»

«Zini, Džek, tu no dzīves vari dabūt visu, ko vien vēlies, ja esi koncentrējies uz to, lai palīdzētu apkārtējiem cilvēkiem iegūt to, ko viņi no dzīves vēlas.»

«Šī doma man patīk.»

«Mana dzīve izmainījās, kad es pieņēmu vienkāršu lēmumu un izvirzīju sev jaunu standartu: kļūt par visgādīgāko cilvēku, kādu vien pazīstu. Pamēģini sev izvirzīt šo iedvesmojošo standartu un paskaties, kas notiks. Šī ir vienīgā lieta dzīvē, kurai esmu piešķīrusi rīcības kursu «Nekādu izņēmumu». Lai vai kas atgadītos, šo vērtību es vienmēr izvirzu augstāk par visu. Esmu stingri apņēmusies būt gādīgākais cilvēks, kādu vien pazīstu, ir gandrīz tā, it kā es to būtu uzrakstījusi sev uz sirds.»

Tesa ievilka dziļu elpu un turpināja. «Pagājušajā gadā šī kompānija ienākumos guva vairāk nekā vienu miljardu dolāru. Taču vēl priecīgāku mani darīja tas, ka varēju redzēt to cilvēku panākumus, kuri faktiski veido šo kompāniju. Kad viņi, darīdami savu darbu, aug kā personības, arī es augu kā cilvēks.

Vairāk par gandrīz jebko citu man gandarījumu sniedz tas, ka redzu, kā mani darbinieki kļūst par līderiem un laimīgiem cilvēkiem, kuri jūt, ka sniedz savu ieguldījumu un sekmē to, lai šī pasaule kļūtu labāka. Mani iedvesmo tas, ka varu redzēt, ka mūsu kompānijas kultūra ir izveidojusies tāda, kur cilvēks patiesi ir pats svarīgākais, un ka varu radīt tādu darbavietu, kur ir droši atkal būt cilvēciskam. Man daudz lielāku gandarījumu sniedz attiecību kvalitāte ar maniem darbiniekiem, klientiem un piegādātājiem nekā naudas daudzums manā bankas kontā.»

«Oho! Tu pilnīgi noteikti darbojies saskaņā ar gluži citiem biznesa standartiem,» es piezīmēju ar patiesu cieņu.

«Es zinu,» Tesa atbildēja.

Tad viņa no žaketes kabatas izņēma zeltītu kastīti un to attaisīja.

«Ņem,» viņa teica, pasniegdama man vizītkarti, «izlasi. Mans amata nosaukums parāda cilvēkiem, kādas ir manas vērtības.»

Uz Tesas vizītkartes bija sudraba cilspiedums, par kuru es zināju, ka tas ir ļoti dārgs. Viņas vārds bija uzrakstīts augšpusē un zem tā atradās viņas amata nosaukums. Tur bija rakstīts: «G.M.V.»

«Ko nozīmē G.M.V., Tesa? Es būtu domājis ieraudzīt G.I.D.,» es piezīmēju.

«G.M.V. ir saīsinājums no «Galvenais mīlestības vēstnieks»,» viņa iesmiedamās sacīja. «Šīs vizītkartes es, protams, lietoju tikai īpašās situācijās man kabinetā ir daudz tradicionālākas vizītkartes. Bet fakts ir tāds, ka šeit firmā es redzu, ka mana loma ir būt Galvenajam mīlestības vēstniekam. Es šeit esmu tāpēc, lai parādītu savai komandai, ka man viņi rūp un es viņus mīlu.»

«Vienreizēji,» bija vienīgais, ko es spēju pateikt.

«Es to zinu tāpēc laikam es esmu laimīgākais cilvēks, kādu vien tirgū pazīstu, kurš redz, ka lielākā daļa firmu vadītāju ir nelaimīgi, tukši un bez piepildījuma sajūtas. Vai zināji, ka viens no iedarbīgākajiem ārstniecības līdzekļiem, kādu psihiatri izraksta biznesmeņiem, kuri atnāk pie ārsta ar depresiju, ir ik dienas saņemta draudzības deva?»

«Nopietni?»

«Jā. Redzi, Džek, vairākums no šiem firmu vadītājiem dzīvi nodzīvo ziloņkaula tornī viņi savas dienas pavada nošķirtībā. Un tā rezultātā cilvēkiem piemītošā vajadzība, kādu mēs visi izjūtam, pēc saiknes ar sabiedrību netiek apmierināta.»

«Tātad psihiatri liek viņiem iziet cilvēkos un draudzēties?»

«Gandrīz vai tā. Viņi liek firmu vadītājiem iziet sabiedrībā un draudzēties ar citiem cilvēkiem, rūpēties par citu labklājību, smieties un izklaidēt ar stāstiem tos, ar kuriem kopā strādā un dzīvo, un atvērties citiem cilvēkiem. Un tas darbojas. Tas viss bija aprakstīts lieliskā rakstā ar nosaukumu «Cilvēcisks brīdis darbā», kas parādījās žurnālā Harvard Business Review.»

«Cik iespaidīgi, Tesa! Taču pati ideja ir tik vienkārša.»

«Jā. Un tā, ko es gribu ieteikt, runājot par tavu darbu, esi tur cilvēku dēļ. Rūpējies vairāk par attiecību padziļināšanu, nevis par pārdošanas līgumiem … un pārdošana notiks automātiski pati no sevis. Iespaidīgi panākumi biznesā īstenībā ir atkarīgi no sakariem ar cilvēkiem.»

«Ko nozīmē sakari ar cilvēkiem?»

«Tās ir saites, kas savieno mūs visus, vienu cilvēku ar otru. Sakari ar cilvēkiem rodas tad, kad mēs patiesi cenšamies kalpot citiem cilvēkiem un ienest viņu dzīvē izmaiņas, kad mēs iemācāmies runāt no sirds, teikt savu patiesību un kļūstam par patiesi iejūtīgiem klausītājiem, iedziļinoties tajos cilvēkos, kurus uzklausām, cenzdamies viņus saprast. Sarunāšanās ir ļoti svarīga vadītāja iezīme darbā.»

«Tas ir interesanti, Tesa. Esmu izvirzījis sev jaunu mērķi kļūt par labu sarunbiedru. Es tiešām gribu pielikt visus spēkus, lai parādītu cilvēkiem, ka es tos mīlu un saprotu. Es zinu, ka tas man palīdzēs darbā.»

«Jā. Un tā rīkoties ir pareizi. Kā jau tu to zini, mēs uz šīs planētas nemaz nedzīvojam tik ilgi. Kāpēc gan nepadarīt mūsu dzīves laiku šeit patīkamu, gūstot prieku no apkārtējiem cilvēkiem? Iemācies būt labs sarunbiedrs.»

«Ko tu ar to domā?»

«Viena no būtiskākajām mācībām, ko savā dzīves ceļā esmu apguvusi, ir tāda, ka dižena dzīve ir nekas vairāk kā virkne diženu sarunu. Panākumi biznesā rodas no saturīgām sarunām ar mūsu komandas biedriem, esošajiem klientiem un paredzamajiem klientiem. Ja mēs pārtraucam ielaisties šādās sarunās, mēs zaudējam savu biznesu. Panākumi ģimenē rodas no saturīgām sarunām ar dzīvesbiedru un bērniem. Pazaudēsi šīs sarunas un tu pazaudēsi ģimeni. Iekšējās pasaules panākumi panākumi kā cilvēkam daudzējādā ziņā ir saistīti ar nemitīgu sarunu un saikni ar savu cēlāko patību. Pazaudēsi šīs sarunas un tu pazaudēsi sevi.»

«Tas ir brīnišķīgs skatījums.»

«Paldies, Džek. Pasaulē šodien ļoti daudzi ir attālinājušies paši no sevis. Viņi ir tik ļoti aizņemti ar dzīšanos pēc slavas un aplausiem, ka dziļi dvēselē vairs nesarunājas ar sevi. Zini, viena no svarīgākajām lietām, ko spēj izdarīt jebkurš vadītājs, ir padziļināt savu iekšējo pasauli. Jo vairāk tu sevī iedziļinies, jo vairāk tu atmodīsies izpratnei par to, ko nozīmē šis dzīves ceļojums. Un, jo vairāk tu atmodīsies, jo vairāk aptversi, ka panākumi nozīmē ienest pasaulē izmaiņas. Ak jā, un tas ierosina vēl vienu nozīmīgu tēmu,» Tesa piebilda. «Ja tu ceri savā dzīvē parādīt pārpilnību un savā profesijā panākumus, tad tev ir būtiski svarīgi kļūt par vērtības cēlēju.»

«Kas tas tāds?»

«Pirmšķirīgi darbinieki dzīvē laiku pavada, koncentrējoties uz vērtības radīšanu un celšanu, nevis uz naudas pelnīšanu. Viņi meklē veidus, kā bagātināt citus, un viņi dzīvo, lai uzlabotu to cilvēku likteni, kuriem ir tā priekštiesība kopā ar viņiem strādāt biznesā. Viņi noliek savas intereses malā un daudzējādā ziņā dzīvo citu labā. Ironiski, bet tieši viņi ir tie, kas gūst vislielākos panākumus un bagātību.»

«Tiešām?» es pārjautāju.

«ļā, tiešām. Lai gūtu vairāk labuma, tev ir vairāk jādod citiem. Tas ir viens no mūžsenajiem dzīves likumiem.»

«Pēdējā laikā esmu daudz par tādiem dzirdējis.»

«Tas labi.» Tesa smaidīja. «Vienmēr vaicā sev šādus jautājumus: «Kā es šim cilvēkam varētu pievienot vērtību?» un «Kā es šodien varētu kalpot pasaulei?» Tu tiksi apbalvots ar neparastu bagātību. Mārtiņš Luters Kings jaunākais to ļoti labi pateica, kad paziņoja: «Dzīves neatlaidīgākais un neatliekamākais jautājums ir: ko tu dari citu labā?»»

«Iespaidīgi vārdi,» es atzīmēju.

Tesa sāka iet pa garo gaiteni. «Džek,» viņa teica, «lūdzu, seko man.»

Viņa ieveda mani telpā ar spīdīgu cietkoksnes grīdu un veselu rindu dārgiem ādas krēsliem, kuriem blakus stāvēja stikla galdiņi. Pie sienām bija plaukti pilni ar grāmatām. Es pētīju nosaukumus: Epiktēts «Dzīvošanas māksla», Marks Aurēlijs «Meditācijas», Napoleons Hills «Domā un kļūsti bagāts». Tur bija pat kāda grāmata ar dīvainu nosaukumu «Mūks, kurš pārdeva savu Ferrari», kas izvilināja manā sejā smaidu.

«Šī ir mūsu kompānijas mācību telpa,» sacīja Tesa, ieliedama sev tasi augu tējas. «Tu arī vēlies? Tā labi garšo ar medu.»

«Jā,» es atbildēju.

«Šī ir tā istaba, kur mēs visi nākam padomāt. Produktīvākie biznesmeņi daudz laika veltī pārdomām. Un viena no lietām, par kurām viņi visvairāk domā, ir tas, kā viņi varētu pievienot lielāku vērtību cilvēkiem, kam viņi kalpo. Zini, vairākums cilvēku visu dara nepareizi,» Tesa piebilda.

«Ja?» es iejautājos.

«Jā. Dzīves mērķis nav būt laimīgam. Tas ir viens no visegocentriskākajiem dzīvesveidiem, kādu vien var iedomāties, un tas šodien pasaulē ir tik daudzu problēmu avots. Mūsu pasaulplašā sabiedrība izmainīsies, ja mēs pārstāsim domāt par savu personīgo laimi un sāksim domāt par kopējo kalpošanu. Citiem vārdiem runājot, pasaule mainīsies, ja mēs kļūsim pārņemti nevis ar to, lai būtu laimīgāki, bet ar to, lai būtu vērtīgāki. Lai savā dzīvē paceltos augstākā līmenī, Džek, jautājums nav: «Kā es varu iegūt vairāk?» Īstenībā jautājums ir: «Kā es varu būtvairāk?» Pārstāj vēlēties, kaut dzīve būtu vieglāka, un vēlies, lai tu būtu labāks, gādīgāks un laipnāks. Pārstāj vēlēties, kaut būtu mazāk problēmu, un vēlies, kaut tev būtu lielāka gudrība. Saproti, laime ir blakusprodukts, un tā nāk pie tiem, kas to nemeklē.»

«Paradoksāli, vai ne?» es piezīmēju.

«Jā, daudzējādā ziņā tā tas ir. Es tiešām domāju, ka jo vairāk tu meklē laimi un panākumus, jo vairāk tie no tevis bēgs. Laime un panākumi ir netīši, taču neizbēgami blakusprodukti tādai dzīvei, kas pavadīta, radot vērtību citiem cilvēkiem. Dari to, un viss pārējais nostāsies savās vietās tieši tā, kā tam jābūt.»

«Tātad vairākums biznesa kompāniju to ir sapratušas nepareizi. Mērķis nav gūt naudu…»

«Bet gūt nozīmi,» Tesa iestarpināja. «Galvenais biznesa mērķis ir palīdzēt tiem cilvēkiem, kam tu kalpo, atrast lielāku nozīmi, prieku un panākumus ar to produktu un pakalpojumu starpniecību, kurus tu tiem piedāvā. Naudas pelnīšana, protams, ir ļoti svarīga, bet tai nevajadzētu būt galvenajam dzinulim, ja tu meklē īstus panākumus. Labas kompānijas koncentrējas tikai uz peļņu; diženas kompānijas koncentrējas uz augstāku mērķi radīt savu klientu labā diženus rezultātus un ienest viņu dzīvē izmaiņas.»

«Šī ir pirmā reize, kad dzirdu ko tādu.»

«Paklau, es nodarbojos ar biznesu, lai pelnītu naudu, lūdzu, nepārproti mani. Es neesmu kaut kāda ideāliste, kam nav ne mazākās sajēgas par to, kā darbojas reālā pasaule. Esmu ieguvusi maģistra grādu Uzņēmējdarbības vadībā Hārvarda Biznesa augstskolā un Filozofijas zinātņu doktora grādu Stenfordā. Lielāko daļu savas pieauguša cilvēka dzīves esmu pavadījusi šeit, Volstrītā, un biznesa spēli es spēlēju augstākajā līmenī. Nauda zināmā mērā nopērk brīvību, es to zinu. Labākais, ko vari darīt, lai palīdzētu šīs pasaules nabagajiem, ir nodrošināties, ka neesi viens no viņiem. Un, atklāti runājot, Džek, esmu sapelnījusi milzum daudz naudas noteikti miljoniem un miljoniem. Tu nonāc līdz tādam punktam, pēc kura vairs īsti nezini, cik daudz naudas tev pieder; tā vienkārši vairs nav problēma. Es varu dabūt visu, ko un kad gribu. Taču jau no paša sākuma nauda man ir bijusi līdzeklis, lai izsekotu gaitai, tāds kā punktu pieraksts spēlē.»

«Lai izsekotu kādai gaitai?»

«Vērtības daudzumam, kuru es radu. Esmu sapratusi, ka, jo vairāk es pasaulē radu vērtību, jo vairāk naudas ieripo manā dzīvē. Naudai per se nav vērtības, vai ne?»

«Domāju, tev taisnība. Tā ir tikai papīrs.»

«Jā. Nauda ir vērtību apmaiņas simbols. Manā dzīvē tā iegūst vērtību tikai tad, kad es piegādāju savu vērtību. Man tā ir tikai mēraukla ne vairāk, ne mazāk. Tāpēc gribu teikt: nauda ir svarīga, bet tā noteikti nav mans galvenais motivators. Nauda nav tā, kas liek man piecos no rīta kāpt ārā no gultas, un nauda nav tā, kas mudina mani meklēt jauninājumus un būt pasaulē labākajai visā, ko daru. Es labāk saņemtu garīga rakstura atalgojumus, nevis atalgojumus naudas izteiksmē, jo tie liek man izjust gandarījumu par sevi kā par cilvēku. Es sev nozīmi iegūstu ne ar naudas palīdzību, bet gan kalpojot. Es dzīvoju, lai palīdzētu citiem. Tas man tiešām sniedz motivāciju misijas un nozīmes sajūta, nevis nauda vai materiālie atalgojumi. Un tieši tur daudzas citas kompānijas kļūdās tās vairāk koncentrējas uz bagātības uzkrāšanu nekā uz palīdzēšanu citiem piepildīt viņu sapņus.»

Tad Tesa pieveda mani pie sava kabineta. Tas bija nevainojami elegants, apmēbelēts modernā minimālisma stilā. No kabineta pavēras brīnišķīgs skats pāri visai pilsētai. Visur bija viņas vīra un triju bērnu fotogrāfijas.

«Centies, Džek, dzīvot saskaņā ar Vudrova Vilsona vārdiem: «Tu neatrodies šeit, lai tikai nopelnītu sev iztiku. Tu esi šeit, lai dotu pasaulei iespēju dzīvot bagātīgāk, ar plašāku redzējumu, ar cēlāku cerību un sasniegumu motivāciju. Tu esi šeit, lai bagātinātu pasauli, un tu noplicināsi sevi, ja aizmirsīsi šo uzdevumu.»»

«Dziļa doma.»

«Un, kad tu kalpo, tad dari to, nedomājot par atalgojumu, ļa tu darbā palīdzi otram cilvēkam, vai nu tā būtu koleģiāla palīdzība jaunas datorprogrammas apguvē vai arī klientes apkalpošana, apžilbinot viņu ar savu spēju pārliecināt, ka tavs produkts ir tieši tas, kas viņai vajadzīgs, tad dari to došanas prieka labad. Dot ar nolūku kaut ko saņemt jau īstenībā nav došana, tā ir tirgošanās un cilvēki to jūt. Dod, lai patiesi palīdzētu, un rīkojies kā vadītājs kalps. Tā tu sasniegsi diženumu.»

«Kas ir vadītājs kalps?»

«Vislabākie vadītāji ir vadītāji kalpi. Viņiem rūp tikai kalpot saviem klientiem. Viņu dzīves atspoguļo misijas apziņu tā viņus virza un dod dzīvē degsmi.»

«Tā dzīvot ir fantastiski!» es sajūsmināts sacīju. «Atrast tādu misiju, kam vari pilnībā nodoties, un pavadīt savu dzīvi, piepildot šo misiju.»

«Tieši tā,» Tesa atbildēja. «Padomā par Mahatmu Gandiju, Nelsonu Mandeļu un Māti Terēžu, kā arī par izcilākajiem reliģiskajiem līderiem vēsturē. Tie visi bija vadītāji kalpi, un tie visi bija nodevušies kaut kam augstakam par sevi misijai.»

«Un šai misijai ir jābūt saistītai ar kalpošanu citiem, vai ne?»

«Jā. Bet, lai dzīvotu ar misijas apziņu, tev par mērķi nav jāizvirza pasaules pārveidošana. Tavs aicinājums varētu būt darbā kalpot saviem klientiem ar mīlestību, pieklājību un lielu apņemšanos radīt viņu biznesos vērtību. Tāds mērķis nav mazāk cēls par pasaules izmainīšanu. Pat tad, ja tavs darbs būtu slaucīt ielas un uzlasīt atkritumus, tu vari izvēlēties strādāt ar misijas izjūtu un darba ētiku, saskatot to kā izdevību padarīt šo apdzīvoto vietu labāku. Nav mazu darbu, Džek. Mahatma Gandijs to ļoti labi pateicis, piezīmēdams: «Nav svarīgi, cik nenozīmīga tā lieta, kas tev jāizdara, dari to, cik labi vien spēj, veltī tai tik daudz rūpju un uzmanības, cik tu veltītu kaut kam, ko uzskati par vissvarīgāko. Jo tevi vērtēs tieši pēc šīm mazajām lietām.»»

«Skaista doma, Tesa.»

«Un tā bija Māte Terēza, kas reiz sacīja: «Lai neviens, kas pie tevis atnāk, nekad neaiziet nekļuvis labāks un laimīgāks.»»

«Brīnišķīgi vārdi.»

«Man arī ļoti patīk Viljama Pena vārdi, kurš ir teicis: «Es domāju iet caur dzīvi tikai vienu reizi. Tāpēc, ja vien ir kāda laipnība, ko varu izrādīt, vai kaut kas labs, ko varu izdarīt savam līdzcilvēkam, tad lai es to izdaru tagad un neatlieku to vai nepametu neievērotu, jo otrreiz es pa šo ceļu neiešu.» Ja tu dzīvosi saskaņā ar šo filozofiju, tad pasaule krasi izmainīsies uz labo pusi to es tev galvoju,» Tesa kvēli sacīja.

«Redzi, tas ir viens no iemesliem, kāpēc man ļoti patīk strādāt,» viņa turpināja. «Ar to, kā es veicu darbu, es varu piepildīt vienu no dziļākajām cilvēka vajadzībām.»

«Un tā ir?»

«Vajadzība pēc paštranscendences. Mums visiem pamatu pamatos ir dziļas ilgas ienest pasaulē izmaiņas. Es ticu, ka mēs visi esam ieprogrammēti katrs savā īpašajā veidā dot ieguldījumu pasaulē tā mēs esam ģenētiski veidoti. Dažiem tas nozīmēs vadīt valsti pretī brīvībai un saviļņot miljoniem cilvēku, citiem tas nozīmēs slaucīt ielas vai strādāt kasē vietējā lielveikalā. Kā jau teicu, neviena nodarbe nav labāka vai vairāk cienījama par kādu citu, ja tā paveikta no visas sirds un ar pienākuma izjūtu. Gluži kā to pateicis Džons Raskins: «Visvājākajam mūsu vidū piemīt kāda apdāvinātība, lai arī cik šķietami sīka, kas raksturīga tikai viņam un kura, atbilstoši lietota, būs dāvana arī cilvēcei.»»

«Es sajūtu šos vārdus savā sirdī,» es patiesā sirsnībā sacīju.

«Tas tāpēc, ka tie pieskaras tavai iekšējai patībai, Džek. Šo vārdu patiesība atbalsojas tavā dvēselē, kas visu izprot. Visdziļākā cilvēka sirds vajadzība, kad tu tai nedalīti pievērsies, ir vajadzība dzīvot kaut kam daudz svarīgākam par sevi. Tu, iespējams, to tagad nesapratīsi. Tu varbūt jutīsies neveikli, to dzirdēdams, tāpēc ka sapņo sapelnīt kaudzi naudas un nopirkt māju Kaimanu salās. Vai arī tu varētu atvairīt šo domu, jo dzīvo pasaulē, kurā «viss griežas tikai ap tevi». Taču man tev jāsaka, Džek, jo tuvāk tu nonāc patiesībai par to, ko nozīmē dzīve, un jo vairāk tu iedziļinies savā iedzimtajā gudrībā, jo neizbēgamāka kļūs viena patiesība:

t..?Tfrrļ'(rr X~*. ♦ 226

Nevainojama dzīve rodas tad, kad tu nevainojami kalpo. Jo lielāku iekšējo darbu tu sevī veiksi, jo vairāk tu sāksi saskatīt, ka pasaule ir gluži citādāka. Tu nebūsi tik ļoti pieķēries vajadzībai sapelnīt daudz naudas, lai citi cilvēki tevi cienītu. Tu būsi tā koncentrējies uz savu augsto misiju, ka tava pašcieņa gūs uzvaru. Mēs visi uz šīs planētas esam paredzēti būt par līderiem tās ir mūsu tiesības kopš dzimšanas.»

Tad Tesa norādīja uz citātu, ko kāds prasmīgs meistars bija burtiskā nozīmē iegravējis viņas rakstāmgalda virsmā.

«Izlasi to,» viņa sacīja. «Tas man katru rītu palīdz sakoncentrēties. Dažreiz es izlasu šos vārdus un tad aizveru acis un jūtu, kā sirds tos uzsūc sevī. Tā man ir kolosāla meditācija, un tai ir brīnišķa ietekme uz to, kā es nodzīvoju savu dienu.»

Vārdi bija šādi:

«Laime tavā dzīvē būs tieši proporcionāla tam, cik tu būsi noderīgs pasaulei.»

13- nodaļa. īstais panākumu gūšanas veids

«Nāve nav lielākais zaudējums dzīvē.

Lielākais zaudējums ir tas, kas mūsos nomirst, kamēr vēl esam dzīvi.»

Normens Kazins

Kad mēs apsēdāmies uz ādas dīvāna, kas bija novietots Tesas kabinetā, viņa sacīja: «Ne jau tas ir svarīgi, cik augstu tu kāpsi savā karjerā, par cilvēku tevi padara ceļš, kuru esi izraudzījies, lai tur nonāktu. Labi nodzīvotas dzīves patiesais atalgojums neslēpjas tajā, ko tu saņem sava ceļa noslēgumā, bet gan tajā, par ko tu kļūsti, kad tur nonāc.»

«Apbrīnojams uzskats,» es piebildu.

«Tieši dzīves process ir svarīgākais, lai tu nonāktu pie savas dzīves, nevis tas, kur tu galu galā dienas beigās atpūtīsies. Panākumi īstenībā neslēpjas mērķu sasniegšanā tie slēpjas personības izaugsmē un izpratnes pārveidē, kas parādās kā neizbēgamas sekas mūsu ceļam pretī mērķiem. Ne jau tā ir dāvana, ka tu liec mērķim īstenoties, bet gan tas, par kādu cilvēku tevi padara nonākšana pie šī konkrētā mērķa. Un, atklāti sakot, es uzskatu, ka ir tikai divi iemesli, lai darbotos biznesā.»

Es gaidīju, ka viņa turpinās.

«Pirmkārt, kā jau esmu teikusi, lai citiem radītu vērtību un sagādātu lielāku labumu, un, otrkārt, lai augtu kā personība. Lai dzīvē īstenotu to, kas mēs patiesībā esam, un tādā veidā salīgtu mieru ar sevi,» viņa sacīja.

«Kad mēs beidzot uzzinām, kas mēs īstenībā esam, tad mēs ar sevi salīgstam mieru?»

«Jā. Tas ir vislabākais veids, kā dzīvot bagātu un mierpilnu dzīvi.»

«To es varu labi saprast, Tesa. Varbūt daudzas cīņas mūsu privātajā dzīvē notiek tāpēc, ka mūsu dvēsele zina, ka mēs nododam paši sevi, nedzīvojot atbilstoši savam augstākajam potenciālam.»

«Tieši tā. Mēs lielā mērā zaudējam cieņu pret sevi, kad mums neizdodas īstenot savu augstāko potenciālu kā cilvēkiem. Mēs domājam, ka iekšējā darba veikšanai, kas nepieciešams, lai dzīvotu pilnvērtīgu dzīvi kā darbā, tā mājās, nepieciešams daudz enerģijas; īstenībā daudz vairāk enerģijas vajadzīgs, lai paliktu viduvējībā.»

«Tam es piekrītu.»

«Es pat nerunāju par to, ka atteikšanās no saviem sapņiem un nevērība pret ceļu uz pilnvērtīgu dzīvi cilvēku ārkārtīgi iztukšo. Ir vajadzīga liela enerģija, lai būtu neuzticīgs savai patībai.»

«Labi, es saprotu, ko tu gribi teikt. Šī saruna mani ļoti iedvesmo, Tesa. Es tiešām saprotu, cik svarīgi ir mīlēt citus un veidot kontaktus ar cilvēkiem. Es šeit un šajā brīdī apņemos, ka kļūšu par cilvēku, kurš dzīvos citu labā. Un es tev arī apsolu, ka sākšu uz sevi raudzīties kā uz vērtību radītāju. Es savu karjeru veidošu, nevis balstoties uz to, ko varu no citiem dabūt, bet gan uz to, kas es varu būt citiem.» Es pasmaidīju. «Man tev jāsaka, ka, jau izrunājot vien šos vārdus, es jūtos daudz gandarītāks par savu darbu. Es sākšu arī dzīvot daudz augstākā līmenī.»

«Tas ir brīnišķīgi,» viņa atbildēja, neslēpdama prieku par maniem vārdiem.

«Tomēr ļauj man uz brīdi būt sātana advokāta lomā attiecībā uz jautājumu par nodošanos citiem. Esmu pārliecināts, ka tu piekritīsi, ka tur ārā ir arī cietsirdīgi un negodīgi cilvēki.»

«Es piekritīšu, ka tur ārā ir cilvēki, kuru uzvedība ir cietsirdīga un negodīga.»

«Labi, es sapratu atšķirību. Bet tad, kad tev ir darīšanas ar tādiem cilvēkiem, tu taču vienmēr nevari būt mīloša.»

«Es vienmēr izvēlos būt mīloša, Džek. Tas ir standarts, saskaņā ar kuru es dzīvoju, un manā dzīvē tas darbojas. Taču un tas ir ļoti svarīgi būt mīlošam nenozīmē būt vājam. Vieds cilvēks iejūtību savieno ar drosmi.»

«Ak tā?»

«ļā. Pēc tāda principa es dzīvoju. Dažkārt apstākļi diktē, lai es mīlestību paužu ar iejūtības starpniecību, un citreiz tie prasa, lai esmu drosmīga. Ļaudis pieļauj kļūdu, uzskatīdami, ka būt mīlošam nozīmē būt pakļāvīgam un ļaut, lai cilvēki izturas pret tevi nicīgi. Taču tā tas nav. Es sevi mīlu pārāk stipri, lai jelkad ļautu tam notikt, ļa kāds pārkāpj manas robežas, es to pasaku iejūtīgi, bet stingri. Es nerunāju tā, lai viņus sāpinātu, bet lai darītu tiem zināmu, ka sliktu izturēšanos pret sevi es nepieļaušu. Tā nu es savienoju iejūtību ar drosmi. Zini, Džek, mēs jau paši mācām cilvēkiem, kā pret mums izturēties.»

«Tiešām?»

«Pilnīgi noteikti. Ja kāds pret tevi izturas skarbi, bez cieņas, kuru tu esi pelnījis, tad varu apgalvot, ka kaut kādā veidā tu esi ļāvis tam tā notikt. Varbūt tad, kad pret tevi pirmo reizi izturējās nepieklājīgi, tu nenovilki robežu un nepateici, ka tev tas ir nepieņemami. Un šī tava nerīkošanās iemācīja viņiem, ka viņi ar savu necieņas pilno uzvedību var sveikā tikt cauri.»

«Tātad katrs cilvēks manā dzīvē ir mācījies, kā pret mani izturēties. Tātad tas, kā es ļauju pret sevi izturēties, ir iemācījis visiem cilvēkiem manā dzīvē to, kā izturēties pret mani?

«Jā. Sagaidi un nodrošinies, lai pret tevi izturas pieklājīgi, gādīgi un ar mīlestību, un to tu arī saņemsi. Ļauj, lai cilvēki izturas pret tevi nicīgi, un tā tu visiem iemācīsi šo uzvedību, neļaujot tiem sasniegt augstāku standartu.»

«Es saprotu.» Es brīdi domāju. «Un ko tu domā par konkurenci? Tu strādā tādā nozarē finanšu pakalpojumi, kurā valda viena no vislielākajām konkurencēm pasaulē, un tev nepārprotami ir milzu panākumi. Kā cilvēks ar tik mīlošu attieksmi var mūsu pasaulē plaukt un zelt? Vai es tiešām varu gūt panākumus, ja necenšos uzvarēt?»

«Faktiski, ja tu tikai centīsies uzvarēt, tad varu tev garantēt, ka negūsi vispār nekādus panākumus,» Tesa iesmiedamās sacīja. «Kā šīs organizācijas vadītājai man ir jādomā par savu tirgus daļu un visu laiku jāpatur acīs konkurenti.

Tā tas ir ierasts šajā nozarē, kurā darbojamies. Taču pirms daudziem gadiem, pēc sabata gada, kura laikā es kopā ar ģimeni burāju apkārt pasaulei, es sāku atvērt «savu objektīvu», caur kuru skatu pasauli. Laikā, kad es atrados tādā kā labprātīgā izsūtījumā, mans pasaules skatījums krasi izmainījās.» Viņa pasmaidīja.

«Par maniem principiem, uz kuriem būvēta mana jaunā dzīve, tu, Džek, jau esi dzirdējis. Pateikšu tev vēl vienu lietu, jo tas attiecas uz tavu jautājumu par konkurenci: Nevienam nav jāzaudē, lai tu uzvarētu. Šo te daudziem no mums biznesa pasaulē iesaistītajiem ir grūti norīt. Mēs taču galu galā pat bērnībā tiekam trenēti sacensties par trūcīgajiem resursiem. Kad ejam skolā, mums liek būt labākajiem klasē, un mēs tiekam mudināti būt pirmie tajā sporta veidā, ar ko nodarbojamies. Mūs nemitīgi salīdzina ar citiem, kuri, kā mums saka, ir labāki, gudrāki un ātrāki. Tas viss mūsos rada trūkuma izjūtu, un mēs sākam ticēt, ka pasaulē tiešām ir ierobežoti resursi. Ja mēs nebeigsim skolu kā labākie skolnieki klasē, mums neizveidosies laba karjera. Ja neuzvarēsim sporta sacīkstēs, tad nekad nepiedzīvosim uzvaru. Tā visa ir nepareiza domāšana nekas nevar būt tālāk no patiesības. Filozofs Rūmī labi izteicis šo domu, kad piezīmēja: «Pārstāj būt piliens. Kļūsti par okeānu.»»

«No šiem vārdiem man, Tesa, skudriņas pārskrēja pār muguru.»

Viņa turpināja. «Un šī nepareizā domāšana rada bailes bailes no tā, ka pasaule nav tik bagāta, ka katrs no mums varētu gūt tādus panākumus, kas pārspēj pat mūsu visneprātīgākās cerības; bailes, ka zaudēsim to, ko ar tādām pūlēm esam sakrājuši; bailes, ka neesam pelnījuši paturēt to, kas mums pieder. Un šīs bailes izveido interesantu situāciju: jo vairāk mēs baidāmies, ka, palīdzot citiem uzvarēt, mēs zaudēsim, jo mazāk mums beigu beigās pieder. Jo vairāk mēs cenšamies slepus uzkrāt, jo vairāk atgrūžam to bagātību, kas mums paredzēta.»

«Kā tā var būt?»

«Tāpēc, ka mūsu domāšana nosaka realitāti mūsu uztvere nosaka mūsu pieredzi. Ja tu domā vienīgi par to, lai visu iegūtu sev, un nepalīdzētu citiem piepildīt viņu sapņus, tad tu pasaulē projicē savas bailes. Un šīs baiļpilnās domas izveidos tavu realitāti, tāpēc arī tu dzīvosi trūkumā.»

«Vai ar to tu gribi teikt, ka, domājot tikai par sevi un cenšoties visu iegūt sev, mēs faktiski visu zaudējam?»

«Jā. Grūti tam noticēt, vai ne? Te nu ir noslēpuma atrisinājums mēs visi uz šīs planētas esam saistīti. Mēs visi esam izgriezti no viena un tā paša auduma. Vienīgais, ko konkurēšana dara tā iekvēlina ilūziju, ka mēs katrs esam pats par sevi, un tas padara mūs nožēlojamus. Kad darbojamies augstākā izpratnes līmenī un sākam saprast, ka viss ir savstarpēji saistīts, mēs visi esam ieguvēji. Pasaule ir ieguvēja. Kad tavs galvenais mērķis ir bagātināt citus un atbalstīt cilvēkus procesā, kurā tie kļūst par to, par ko tiem lemts kļūt, tu pasaulē projicē nevis bailes, bet gan izsūti bagātību pilnas domas.»

«Un tāpēc pasaule pārpludina mūsu dzīvi ar pārpilnību,» es domīgi sacīju.

«Tieši tā. Mūsu pasaulei faktiski nekad nav bijis tik daudz izdevību, ko piedāvāt tiem, kas tās meklē. Mēs visi šeit varam būt ieguvēji. Un, ja mēs visi atsaucīgi un savstarpējā saskaņā sadarbosimies, tad visa pasaule kļūs par daudz labāku mājvietu. Bet nemitīgas pūles pārspēt konkurentus rada ārkārtīgu spriedzi tu pats iekrīti izpildījuma lamatās un sāc domāt, ka tevi apbrīnos tikai tad, ja tu uzvarēsi. Tas mūsu dzīvē izveido interesantu rīcības modeli.»

«Kādu?»

«Mēs kļūstam apsēsti ar citu cilvēku pārspēšanu. Mēs kļūstam kā cirka dzīvnieki, kas rāda savu sniegumu cerībā saņemt atzinību. Mēs savu pašvērtību balstām uz to cilvēku uzslavām, kuri mums ir svarīgi, un tāpēc mēs nerimtīgi mudinām sevi kaut ko darīt. Taču, šādi dzīvojot, nekas nekad nevar būt pietiekami. Mēs sasniedzam vienu lielu mērķi, bet esam tik aizņemti ar rāpšanos pa iztēlotajām panākumu kāpnēm, ka nespējam gūt prieku par paveikto. Dzīvojot ar šādiem uzskatiem, mums nekad nekas nav pietiekami labi. Nekad nekas nav pietiekami labi, jo mums ir jābūt pašiem labākajiem.»

«Izklausās gandrīz pēc perfekcionisma.»

«Tieši tā jau arī ir. Mēs cenšamies būt ideāli. Un šī procesa gaitā mēs iznīcinām savu dvēseli.»

«Labi. Un kāds tad ir risinājums?»

«Vajag vairāk uzticēties un nomierināties.»

Tēvs Maiks bija teicis, lai vairāk uzticos, un Mo arī. Viņi abi ticēja, ka Visums ir draudzīga vieta, un, lai vai kas arī atgadītos, ceļojot caur dzīvi, tas viss beigās brīnišķīgi nokārtosies. Faktiski šķita, ka, jo vairāk es pārstāšu neprātīgi pūlēties un uzticēšos, ka pasaule darbojas tā, lai es varētu gūt panākumus, jo vairāk pasaule man piegādās savus apbalvojumus. Interesanti … jo mazāk es uzstāšu, jo vairāk saņemšu. Es gribēju, lai tie pasaules likumi, kurus man bija mācījuši Tēvs Maiks un Mo, pierāda savu pareizību, pirms es tos pieņemu, es nesapratu, ka man tie jāpieņem, pirms tie sevi apliecina.

Galvenais bija uzticēšanās. Uzticēšanās izsmalcinātajam pasaules modelim un ārkārtīgi gudrajam plānam mūsu dzīvē. Mūsu dzīves, es sapratu, ir iecerētas tā, lai tās izdotos. Mums vienkārši jāatstāj pašu izdomātais ceļš. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk atskārtu, cik tas viss ir apbrīnojami.

«Bailēs no konkurences mēs sākam uzmanīties no citiem, Džek. Tā nav iespējams ne strādāt, ne dzīvot. Bailes zaudēt apstādina mūsu radošumu, ierobežo iespējas mūsu dzīvē, rada ārkārtīgu spiedienu un izraisa mūsu ķermenī spriedzi. Ironiski, bet konkurences cīņa īstenībā pazemina mūsu snieguma līmeni, nevis to ceļ. Risinājums ir pavisam vienkāršs: koncentrējies tikai uz to, lai būtu tik labs, cik vien tu to spēj. Tad tev būs jāsacenšas tikai ar to cilvēku, kāds tu reiz biji, ar savu bijušo «es». Izpēti, kas tu biji un kur tu gribi nonākt. Turpini virzīties uz priekšu savā personiskajā odisejā, kas ir dzīve.»

«Tesa, gribu būt pret tevi atklāts. Baidos, ka tad, ja pārtraukšu sacensties un tvert biznesā katru izdevību, lai uzvarētu, es beigu beigās būšu liels neveiksminieks. Filozofija, kuru tu man stāsti, izklausās lieliska, bet, vaļsirdīgi runājot, tā šķiet diezgan ideālistiska.»

«Paldies par atklātību, Džek. Es visu šo kompāniju no sākta gala esmu uzbūvējusi uz «visi ir ieguvēji» filozofiju un šodien tā ir miljoniem dolāru vērta kompānija. Tev jātic man, ka tas darbojas. Paturi prātā arī to, ka simtiem, ja ne tūkstošiem gadu cilvēkus biznesā vadījis uz bailēm balstīts sacensības gars. Un paraugies, kur tas mūs, pasaulplašo sabiedrību, ir novedis paraugies, kāda tagad izskatās pasaule un kāds tajā gādīguma un mīlestības trūkums. Zini, ja mēs turpināsim darīt to pašu, tad redzēsim tieši tādus pašus rezultātus.»

«Taisnība.»

«Tāpēc, lai izmainītu pasauli, katram no mums ir jāīsteno augstāks kompānijas vadīšanas veids un jāstrādā citādāk. Tā ir milzīga izdevība tev, Džek, Tu, savā īpašajā veidā, vari būt līderis pasaulē, atsakoties sekot pūlim un savā rīcībā par pamatu ņemdams mīlestību, nevis bailes. Ja tu ieej savā tirgus daļā un nopietni apņemies patiesi kalpot, radīt vērtību, veidot attiecības un visos gadījumos panākt «visi ir ieguvēji» rezultātu, tad tava dzīve noteikti mainīsies. Dabas likumi vienmēr ir valdījuši pār dzīves norisēm, pavēro dabu un tu ieraudzīsi apstiprinājumu tam, par ko šeit runāju. Kad mēs strādājam saticībā, tad visi gūst vairāk. Tā ir lielākā mācība cilvēkiem, kas šodien strādā biznesā. Un, ja mēs to nesapratīsim, tad pasaule kļūs vēl juceklīgāka.»

No sudraba paplātes, kas stāvēja uz bufetes, Tesa paņēma citrona šķēlīti un ielika to glāzē ar ūdeni.

«Ņem, tas tev. Ūdens ir labs smadzenēm.»

«Ak tā?»

«Jā. Īstenībā tas palīdz tev skaidrāk domāt, it īpaši stresa brīžos. Tas arī ir viens no iedarbīgākajiem man zināmajiem veidiem, kā uzturēt sevī augstu enerģijas līmeni.» Viņa iedzēra malku no savas glāzes. «Lai nu kā, bet, pirms pametu tevi, lai ietu uz sanāksmi, es ātri gribu pārrunāt vēl dažas lietas.»

«Šorīt esmu tiešām daudz ko guvis. Esmu ļoti pateicīgs, ka tu veltī man laiku, Tesa.»

«Priecājos palīdzēt,» viņa teica. «Tikai neaizmirsti pastāstīt citiem to, ko tev tagad mācu. Mūsu pasaulei ir jāmainās, un tu citu labā vari būt spēcīgs pārmaiņu katalizators.»

«Labi.»

«Zini, man visvērtīgākais aktīvs nav materiālais,» Tesa piebilda.

«Nemaz neesmu pārsteigts.»

«Vislielākā vērtība man ir mana reputācija. Nekad nespēju pārstāt brīnīties par to, kā cilvēki strādā gadu desmitiem, lai izveidotu sev labu slavu, bet tad kādā situācijā izdara kaut ko muļķīgu un zaudē savu reputāciju. Tādā veidā tie daudzējādā ziņā zaudē spēju vadīt biznesu. Saproti, Džek, tu par naudu nevari atdabūt savas telefona sarunas. Sargā savu labo slavu. Nekad nedari neko tādu, kas aptraipītu tavu reputāciju. Dzīvo un strādā ļoti godīgi.»

Uz Tesas glīti izkārtotā rakstāmgalda iegaismojās viena no telefona līnijām.

«Ak, tas noteikti saistīts ar sanāksmi. Atvaino, Džek, tas jau bija ieplānots vairāk nekā pirms mēneša, un es to nevarēju atcelt. Paņem šo vizītkarti,» viņa ātri sacīja. «Tā ir no viesnīcas, kurā tu apmetīsies. Mans šoferis tevi tur aizvedīs, un tu varēsi iekārtoties. Zinu, ka tu noteikti esi mazliet noguris no ceļa. Mēs īsā laikā esam daudz ko izrunājuši, tāpēc pāris nākamās dienas tu varēsi izklaidēties. Esmu sarunājusi vienu no labākajiem gidiem pilsētā, kas

tev izrādīs apkārtni. Sazināsimies pēc pāris dienām. Mans mājas telefona numurs atrodas vizītkartes otrā pusē zvani, ja ko vajag.»

Tad Tesa paliecās uz priekšu un žigli mani apskāva.

«Tu lieliski ar visu tiec galā, Džek. Es zinu, ka šis tev ir pārmaiņu laiks, taču neraizējies ne par ko. Mana intuīcija saka, ka tu atrodies tieši tur, kur tev dzīves ceļā ir jāatrodas. Izturi līdz galam un viss būs labi.»

To pateikusi, Tesa Velča, firmas prezidente superzvaigzne, izsoļoja ārā no kabineta un devās prom pa gaiteni.

14-nodaļa. Par ilgām un sapņiem

«Visnožēlojamākais cilvēks pasaulē ir tāds, kuram ir redze, bet nav redzējuma.»

Helēna Kellere

Nākamās dienas bija skaistas un tādas kā svētki. Pagājušo nedēļu laikā biju tik daudz apguvis, ka zināju, ir svarīgi sevi godināt par visu šo izaugsmi. Es apmeklēju mākslas galerijas un muzejus, vakariņoju pasaules līmeņa restorānos un noskatījos divas Brodveja lugas, sēdēdams zāles labākajās vietās. Tesa Velča parūpējās par visu un nokārtoja tā, ka pret mani izturējās kā pret princi. Viņa bija ļoti laipna sieviete.

Četras dienas pēc mūsu pirmās satikšanās viņa man piezvanīja. «Sveiks, Džek,» viņa sacīja. «Tiksimies šodien Centrālparkā, lai varam pāris stundu kopā pastaigāties. Gribu tev izstāstīt dažas mācības, kas tev būs ļoti noderīgas.»

Stundu vēlāk mēs pastaigājāmies parkā, kas bija pilns ar ņujorkiešiem, kuri baudīja šīs īpašās vietas jaukumus. Spožā saule apspīdēja mūsu sejas, kad Tesa atsāka sarunu no tās vietas, kur pirms dažām dienām bija to pārtraukusi.

«Džek, ja tu visā nopietnībā gribi parādīt savas sirds ilgas, tad te būs pieci vienkārši soļi, kā likt tām piepildīties tavā dzīvē. Uzticies man šie soļi darbojas kā maģija,» viņa man apgalvoja.

«Ar prieku tos uzklausīšu,» es dedzīgi teicu.

«Pirmais solis ir skaidri formulēt vīziju. Pirms tu sev pieprasi to, pēc kā dzīvē ilgojies, tev jānosauc vārdā tas, pēc kā ilgojies.»

«Jauki pateikts.»

«Jo skaidrāks, krāsaināks, emocionālāks un noteiktāks būs tavs iztēlē uzburtais mērķis, jo lielāka iespējamība, ka tas parādīsies tavā ārējā pasaulē. Tev savi mērķi ir jādefinē tie nav nekas vairāk kā nodomi, un tavi nodomi nosaka to dzīves realitāti, kuru tu radi. Man, starp citu, ārkārtīgi palīdz tas, ka savu vīziju formulēju rakstiski. Savām ilgām pievienojot vizuālus vārdus, tu iedves tajās dzīvības spēku.»

«Tiešām?»

«Pilnīgi noteikti,» skanēja pārliecināta atbilde.

«Labi, to nav grūti izdarīt. Kas ir nākamais?»

«Otrais solis ir izveidot savu stratēģiju,» Tesa mani informēja. «Pasaules līmeņa kompānijas ir tās, kurām ir meistariski izveidota stratēģija. Tev jāiemācās savā dzīvē būt ļoti stratēģiskam. Allaž domā par to, kāda izskatās tava pilnvērtīgā dzīve un ko tu vēlies gūt savā ideālajā nākotnē. Tad ietver savu vīziju stratēģijā, ar kuras palīdzību tu varēsi to īstenot.»

«Es ļoti vēlētos ideālu nākotni.»

«Tev tā būs, Džek. Stratēģija īstenībā ir tavs rīcības plāns, kā aizvērt plaisu starp vīziju un rezultātiem. Tā ir izšķirošā formula, kas savieno tavus sapņus ar rīcību. Ilgas, kuras tu vēlies īstenot dzīvē, sākas tikai kā vīzija, kas parādās tavā iztēlē. Kaut arī tā ir skaista, galvenais mērķis ir to pārvērst taustāmā rezultātā jo pretējā gadījumā kāda tai jēga?»

«Piekrītu. Ilgu pilnas domas mums nedod nekādu labumu.»

«Pareizi. Būt savā profesijā par līderi nozīmē būt rīcības cilvēkam. Tāpēc ir ļoti svarīgi, ka tu izveido iknedēļas stratēģiju tam, kā tu pārvarēsi plaisu starp vīziju un gala rezultātu, pēc kura tu tiecies. Lielu sapni, kas sadalīts padarāmos segmentos, ir daudz vieglāk īstenot.»

«Tas arī nav tik biedējoši,» es teicu. «Esmu atklājis, ka tad, ja mērķis ir pārāk liels, esmu tik nobijies, ka nesperu pirmo soli.»

Tesa piekrītoši pamāja ar galvu. «To pašu esmu piedzīvojusi arī savā dzīvē. Tāpēc sadali savu makronodomu mikrodaļās. Tādējādi tavas sekmes būs pievilcīgākas un tev būs jāpiedzīvo mazāk smagu pūļu.»

«Skaidrs. Kāds ir trešais solis?»

«Izveido līgumu ar sevi. Uzraksti ar sevi vienošanos, formulējot, ko tu plāno darīt un kad tu to plāno darīt. Izdrukā to no sava datora un, lai izskatītos oficiālāk, uzspied zīmogu. Lai līgums būtu saistošs, es to pat parakstu, it kā tas būtu liels biznesa darījums.»

«Vai tiešām līgumam ar sevi ir kāda nozīme?»

«Bez šaubām. Tas piesaista svarīgo atbildības sajūtu. Redzi, Džek, nejūtot atbildības sajūtu, ir viegli izvairīties no apņemšanās īstenot sapni. Bez tādas struktūras, kas garantē, ka tu jutīsi atbildību ievērot dotos solījumus attiecībā uz savu ilgu īstenošanu, ir viegli ļaut visam aizslīdēt. Pārāk daudzi sapņi paliek uz rasējamā dēļa Nodoma Mazināšanās likuma dēļ.»

«Kas tas tāds?»

«Nodoma Mazināšanās likums nosaka, ka, jo vairāk laika paiet kopš tā brīža, kad izvirzīji mērķi, jo mazāka iespējamība, ka tu tajā iedvesīsi dzīvību un liksi tam īstenoties. Kad mēs sākumā izvirzām mēķi, tad esam pilni aizrautības un cerības par nākotnes iespējām. Taču dienu ritumā mūsu ceļā nostājas dzīve un tieši tāpat arī mūsu ierobežojošie uzskati. Ierunājas mūsu iekšējā kritika, piedāvādama veselu rindu ar attaisnojumiem tam, kāpēc šis mērķis nekad nepiepildīsies, jo ilgāks laiks paiet, jo vairāk mūsu domas novirza neatliekamās problēmas, ar kurām mums jātiek galā, un drīz vien sapnis izirst.

Padomā tikai, ja tu būtu sācis attīstīt kaut vai piecus procentus to lielisko ideju, kādas tev dzīves laikā parādījās, ne tikai profesionālo panākumu dēļ, bet arī lai gūtu panākumus privātajā dzīvē!»

«Tad mana dzīve būtu pavisam citā līmenī,» es nedaudz bikli atskārtu.

«Tieši manas domas. Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka produktīvs darbinieks nekad nepamet jaunu ideju, ja nav pamēģinājis to attīstīt. Tāpēc, lai Nodoma Mazināšanās likums nenoslāpētu tavas sirds ilgas, tev šajā procesā, par kuru stāstu, jāveido atskaitīšanās sistēma. Tev jāsagādā piemēroti līdzekļi, kas liktu tev just personīgo atbildību par to plānu īstenošanu, kurus esi izvirzījis. Labākais veids, kādu zinu, ir pieņemt kouča pakalpojumus.»

«Šajās dienās daudz esmu dzirdējis par koučiem.»

«Nemaz nešaubos,» Tesa atbildēja. «Pēdējos divus gadus es katru nedēļu strādāju ar profesionālu kouču, un viņa man ir palīdzējusi dzīvē veikt pamatīgas pārmaiņas. Viņa ir ne tikai dedzīga mana līdzjutēja, kas cildina manus panākumus, bet arī tāds kā stingrs darbuzraugs, turēdama mani pie vārda un pārliecinādamās, lai tad, ja es saku, ka kaut ko izdarīšu, to arī izdaru. Rezultāti, kādus esmu redzējusi savā dzīvē, daudzkārtīgi atsver manu samaksu par viņas pakalpojumiem.»

«Bet ja nu es nevaru atļauties kouču?»

«Nu, tad nākamā labākā lieta ir nodibināt atbalstītāju aliansi.»

«Tāds termins man nav zināms,» es atzinos.

«Atbalstītāju alianse vienkārši ir «visi ir ieguvēji» apvienība, kuru tu izveido kopā ar vienu vai vairākiem līdzīgi domājošiem cilvēkiem, lai palīdzētu sapņiem īstenoties.»

«Man patīk, kā tas izklausās.»

«Lūk, mans ieteikums, kā tu vari šo ideju īstenot dzīvē. Nosaki iknedēļas satikšanās laiku un tiecies ar saviem alianses biedriem, cik vien agri iespējams satikšanās agri no rīta ir svarīga, jo tā apliecina apņemšanos. Iesāciet tikšanos, no jauna izskatot tās ilgas un mērķus, kurus katrs no jums ir sev izvirzījis. Pēc tam pārrunājiet, kas ir veicies un kas ne. Pats svarīgākais paraugieties uz līgumiem ar sevi un prasiet viens otram atskaitīties par to, ko katrs no jums ir solījis izdarīt. Lai tas īstenotos, ir svarīgi, lai katrs šīs grupas biedrs zinātu, ka droši var teikt patiesību un būt pilnīgi godīgs, ļa esi teicis, ka izdarīsi kaut ko pagājušās nedēļas laikā, bet neesi to izdarījis, tad alianses biedriem noteikti vajadzētu mudināt tevi to paveikt. Mudināt var tā, lai tas būtu drosmīgi, tomēr arī iejūtīgi.»

«Lieliska ideja tik vienkārša, taču efektīva.»

«Es savas sirds ilgu izteikšanu uztveru nopietni. Es nemuļķojos attiecībā uz apbrīnojamu rezultātu sasniegšanu savā dzīvē. Es gribu dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, tāpēc es spēlēju, lai uzvarētu. Šis piecpakāpju process, par kuru tev stāstu, tiešām darbojas.»

«Labi, tātad pirmais solis ir formulēt savu vīziju, otrais solis ietver stratēģijas izveidošanu; trešais solis prasa, lai es uzrakstu līgumu ar sevi un ieviešu atskaitīšanās sistēmu, lai būtu drošs, ka izdaru to, ko esmu apsolījis. Kas ir nākamais?»

«Ceturtais solis runā par mērīšanu. Vienmēr esmu uzskatījusi, ka gan biznesā, gan dzīvē tas, kas nav nomērāms, nekad nav apgūstams. Mūsu biznesā ir neiedomājami lieliska metriskā sistēma, ar kuru var nemitīgi uzraudzīt un izmērīt mūsu progresu. Kad es uzsāku šo kompāniju, man bija pavisam vienkārša filozofija. Es ievācu datus par pasaules labākajām kompānijām un ieguvu skaidru priekšstatu par to, kā tās darbojas. Un, lai arī sākumā mūsu kompānija bija maza, mēs apņēmāmies katru dienu rīkoties tieši tāpat kā šīs pasaules līmeņa kompānijas. No rītiem mēs ātri sapulcējāmies kopā un pārrunās atgādinājām sev, kāda izskatīsies šī kompānija, kuru gribam izveidot. Dienas beigās mēs uz šīs idejas fona pēc rezultātiem izmērījām padarīto. Vai vari iedomāties, kas notiktu, ja tu šādu rīcības sistēmu ieviestu savā dzīvē? Un ja nu tu katras dienas beigās veltītu 10 vai 15 minūtes, lai uz savas vīzijas fona izmērītu, kā esi nodzīvojis dienu? Bendžamins Franklins par šīs prakses ikvakara pielietojumu raksta savā brīnišķīgajā autobiogrāfijā, kuru tev, starp citu, noteikti jāizlasa. Franklins apsolīja sev, ka vadīs savu dzīvi atbilstoši trīspadsmit tikumiem trīspadsmit dzīves likumiem, ja tev tā labāk tīk. Pēc tam viņš katru vakaru aizgāja uz kādu klusu vietu un nopietni pārdomāja, kāda bijusi viņa rīcība salīdzinājumā ar šiem trīspadsmit tikumiem.»

«Citiem vārdiem runājot, viņš katru dienu uz vīzijas fona mērīja savus rezultātus.»

«Pareizi. Un tādā veidā viņš guva izpratni par to, kas darbojas un kas nedarbojas. Šis pašpārbaudei atvēlētais laiks padarīja viņu daudz apzinīgāku un apdomīgāku. Pateicoties ikvakara mērīšanas rituālam, katra nākamā diena bija labāka par iepriekšējo, un viņš spēja izveidot diženu dzīvi.»

«Ļoti interesanti.»

«Saproti, Džek, pieļaut dzīvē kļūdas jau nav nekas nepareizs. Kļūdas ir brīnišķīgi skolotāji. Tās piedāvā auglīgāko augsni personības izaugsmei. Nepareizi ir dzīves laikā atkal un atkal pieļaut vienas un tās pašas kļūdas. Tas demonstrē pilnīgu pašapziņas trūkumu un ietiepīgu atteikšanos mācīties no savas personiskās vēstures. Visa šī spēle ir domāta tam, lai tu mācītos no savas pagātnes. Vai arī to būtu labāk pateikt šādi: Ļauj, lai pagātne tev kalpo. Pārveido savas pagātnes neveiksmes par nākotnes ieguvumiem. Ja tu pastāvīgi samērosi savu veikumu ar mērķiem, kurus esi sev izvirzījis, tad svarīgie ceļa virziena labojumi tev vienā mirklī ļaus nonākt pie pilnvērtīgas dzīves. Kas it jauki vada mani pie šī modeļa piektā un pēdējā soļa sirds ilgu piepildīšanai.»

«Ļoti uzmanīgi klausos, Tesa.»

«Nosvini savus Lepnuma Brīžus.»

«Kas tie ir?»

«Lepnuma Brīži ir tie brīži nedēļas gaitā, kad, runājot par konkrētu sirds ilgu pietuvināšanu īstenībai, tu pārnestā nozīmē esi «iesitis vārtus». Viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc mums zūd iedvesma un aizrautība īstenot savus mērķus, ir tāds, ka mēs vairāk laika pavadām, koncentrējoties uz to, kas mums neveicas, nekā uz to, kas veicas.»

«Es tā parasti daru savā dzīvē,» es atzinu, kad gājām pa taciņu garām biezi saaugušiem kokiem.

«Es zinu, ka tu tā dari, Džek, bet uzslavēt panākumus patiešām ir ļoti svarīgi. Katru nedēļu veltī laiku tam, lai pierakstītu savus Lepnuma Brīžus. Izstāsti par tiem saviem atbalstītāju alianses biedriem. Palielies mazliet tas palīdzēs tev nezaudēt motivāciju un enerģiskumu, kad tu pārliecības pilns iesi pretī savam sapnim. Un šī doma tiešām ir svarīga: virzoties pretī saviem mērķiem, izbaudi pašu ceļu. Nosvini sīkos panākumus tie pildīs tavu sirdi ar aizrautību un prieku par tām dāvanām, kuras vēl būs. Ja tu ievērosi un novērtēsi savas mazās uzvaras, tad radīsies milzīgs virzītājspēks, kas darīs tevi stiprāku un iedvesīs vēl lielāku apņēmību īstenot savu sapni. Harolds Melkerts to izskaidroja šādi: «Katru dienu dzīvo savu dzīvi tā, it kā tu kāptu kalnos. Laiku pa laikam virsotnei pievērsts skatiens atgādinās par mērķi. Katra nākamā izdevīgā vieta ļaus tev vērot daudz skaistu skatu. Kāp nešaubīgi, lēni, izbaudīdams katru īslaicīgo mirkli; un tad skats no kalna virsotnes tev būs kā atbilstošs ceļojuma augstākais sasniegums.»»

«Skaisti vārdi.»

«Jā,» Tesa piekrita. «Runā bieži, Džek, par saviem nodomiem un sirds ilgām. Paziņo par tām pasaulei. Stāsti savai ģimenei, draugiem, ko tu vēlies iegūt, darīt un kāds vēlies būt. Jo vairāk tu runāsi par to, ko tu vēlies, jo vairāk tev būs tas, ko vēlies.»

«Kāpēc tā?»

«Tāpēc, ka, jo vairāk tu runāsi par savām sirds ilgām, jo vairāk tās iespiedīsies tavā apziņā. Tu sāksi ieraudzīt izdevības, kuras agrāk bija neredzamas. Tev prātā veidosies jaunas sakarības, un tu raudzīsies uz savas dzīves iespējām no visaugstākā skatpunkta.»

«Skaidrs. Un ko tālāk?» es tincināju.

«Lai viss šis process būtu veiksmīgs, tev jāatceras, ka panākumi rodami tā izpildē,» Tesa atbildēja.

«Izpildē?»

«Jā. Iemesls daudzu uzņēmēju neveiksmei ir tas, ka viņiem ir vāja izpilde. Viņi nav iedibinājuši disciplīnu, kas palīdzētu darbus padarīt. Varbūt viņiem ir spīdoša stratēģija, taču viņiem slikti veicas ar stratēģijas īstenošanu. Mūsu kompānija ir tirgus līdere tāpēc, ka mēs darām ko vairāk nekā tikai sapņojam lielus sapņus, mēs veicam lielus soļus. Mums fantastiski izdodas nokārtot lietas. Un man jāpiezīmē, ka mēs darām ko vairāk, nekā tikai nokārtojam lietas, mēs nokārtojam īstās lietas. Kā vadībzinātņu guru Pīters Drakers reiz ir teicis: «Nav nekā nelietderīgāka, kā prasmīgi darīt to, kas nemaz nav jādara.»»

«Lieliska doma,» es pasmaidījis sacīju.

«Mēs ļoti koncentrējamies uz būtisko, tām nodarbēm, kuras saskaņā ar mūsu pētījumiem aizvedīs mūs tur, kur esam plānojuši nonākt.»

Iezvanījās Tesas mobilais tālrunis. «Atvaino, Džek,» viņa teica, «es gaidīju šo zvanu no Tokijas. Neiebilsti, ja atbildēšu?»

«Nemaz ne. Atbildi.»

Viņa ātri pateica zvanītājam, ka pēc brīža tam pārzvanīs, un tad pievērsās man. «Džek, man ir jāiet atpakaļ uz kabinetu. Mēs strādājam pie vēl kāda publiska piedāvājuma, un man ir jāsavāc kopā komanda, lai pārrunātu stratēģiju.»

«Un izpildi,» es piezīmēju.

«Pareizi. Jebkurā gadījumā mēs esam izskatījuši visu, ko es šodien gribēju pārrunāt. Izklaidējies un satiksimies rīt. Tu esi lielisks skolnieks, un es zinu, ka tu paveiksi diženas lietas. Kals ar tevi ārkārtīgi lepotos, Džek. Gribu, lai tu to zini.»

«Paldies, Tesa.»

Kad Tesa aizgāja, es apsēdos zem koka un domāju par to, ko viņa bija man mācījusi. Es pārdomāju, cik svarīgi ir likt lietām notikt, un centos to salāgot ar Mo norādījumu dzīvot visu lietu noslēpumainībā, būt atvērtam visām iespējām.

Es atskārtu, ka panākumi dzīvē galu galā balstījās uz līdzsvaru. Dzīvošana noslēpumainībā, neesot lietpratīgam un nesperot nekādus soļus, lai plānotu un tad savus sap

ņus īstenotu, bija nekas vairāk kā tāda «garīga apātija» un izvairīšanās no pienākumiem. Bet atkal laika pavadīšana plānojot, organizējot un koncentrējoties bija nekas vairāk kā centieni visu kontrolēt. Tā strādājot un dzīvojot, vairs neatliek vietas iespējām, kurām dzīve piedāvā ieausties mūsu dzīvē.

Un atkal es nevarēju neievērot šo faktu: dzīve māca līdzsvaru.

15- nodaļa. Ceļs uz skaistu dzīvi

«Lai katrs noslauka savu durvju priekšu un pasaule būs tīra.»

Māte Terēza

Nedēļas kopā ar Tesu pagāja ātri. Tāpat kā Tēvs Maiks un Mo, viņa savā domāšanā izrādījās ne tikai ārkārtīgi gudra un neparasti radoša, bet arī patiesi labs cilvēks.

Labi cilvēki patiešām spēj biznesā gūt panākumus, es aptvēru.

To nedēļu laikā, ko pavadījām kopā, Tesa mācīja biznesā būt laipnam un mīlošam. Viņa uzsvēra, ka attiecību veidošana ir svarīga un ka man jāapņemas pievienot vērtību cilvēkiem un, vispārīgi ņemot, visai pasaulei ja es vēlos apliecināt savu likteni un izbaudīt autentiskus panākumus. Viņa stāstīja man, ka laba uzvedība, precizitāte un pieklājība ir svarīgas kā stratēģiskā priekšrocība, un kaismīgi runāja par to, ka ikvienam uzņēmējam ir jāparāda līdera īpašības, ja mēs vispār ceram kādreiz uzlabot pasaules stāvokli.

Kad mēs kādā saules pielietā pēcpusdienā atpūtāmies viņas kabinetā, Tesa pasniedza man aploksni. Es ar prieku vēru to vaļā, bet izjutu vilšanos, aploksnē atrodot tikai tukšu vēstuļpapīra lapu ziloņkaula krāsā.

«Es nesaprotu, Tesa. Uz šis lapas nekas nav rakstīts.»

«Šodien, Džek, ir pēdējā diena, ko pavadām kopā. Nupat tev iedevu ļoti īpašu dāvanu, lai pateiktos par to, ka tu pagājušās nedēļas pavadīji kopā ar mani.»

«Es joprojām nesaprotu tukšās papīra lapas nozīmi.»

«Es gribētu, lai tu šovakar pirms došanās pie miera izpildītu kādu svētu rituālu. Izņem no aploksnes tukšo lapu un uzraksti uz tās savas dzīves stāstu. Cik īsi vien iespējams, uzraksti, kā tu vēlētos, lai izvēršas tava dzīve. Izvirzi nodomu un uzliec to uz papīra. Uzraksti par savas sirds ilgām un par tām izmaiņām, kuras ceri ienest pasaulē, pateicoties tam, kāds tu kļūsi kā cilvēks. Un pēc tam raksti par savu mantojumu.»

«Ko tieši tu domā ar vārdu «mantojums»?»

«Vislielākā visu cilvēku vajadzība ir dzīvot kaut kam daudz svarīgākam par viņiem pašiem. Cilvēks kļūst dižens, kad veltījas vienai lietai dzīvošanai augstākam mērķim nekā viņš pats. Kad tev šovakar būs kluss brīdis, es gribētu, lai tu sev pajautā, ko tu vēlies, lai tava dzīve atspoguļo, un tad uzraksti, kāda ir atbilde. Pārdomā, kādas pēdas tu gribētu atstāt aiz sevis, un padomā par to, kā tevi atcerēsies nākamās paaudzes. Tev vajadzīga vīzija un sapnis par savu mantojumu tici man, Džek, tas tev dzīvē ļoti palīdzēs koncentrēties un piepildīs tavu sirdi ar bezgalīgi lielu cerību.»

«Labi, es šovakar izpildīšu šo uzdevumu.»

Tesa aplika man roku ap pleciem un noskūpstīja mani uz vaiga. «Man lejā jāsatiek pāris kolēģu,» viņa sacīja. «Vai neiebilsti nākt kopā ar mani?»

«Ar prieku. Tesa, man tiešām ļoti patika laiks, ko pavadīju kopā ar tevi. Tu līdzdalīji man neparastus ieskatus, kas, esmu pārliecināts, palīdzēs man manā profesijā un, visumā ņemot, arī manā dzīvē. Liels tev paldies.»

«Vienmēr laipni, Džek. Neaizmirsti nodot tālāk visu, ko tev mācīju. Lai arī kur tu ietu, esi pasaulē gaisma, gudrības bāka nedrošības pilnā vietā, pārmaiņu un mīlestības misionārs. ]a tu spēsi ietekmēt citu dzīves un ar savu dzīvesveidu būt līderis, tad mans laiks ar tevi būs tik tiešām ļoti labi pavadīts.»

«Paldies,» es saviļņots teicu.

Klusēdami mēs ar liftu nobraucām uz pirmo stāvu. Jutu, ka mums abiem bija žēl šķirties.

Kad mēs ar Tesu iznācām ārā uz trokšņainās ielas, es ieraudzīju savādu skatu. Uz mūsu pusi nesās koši dzeltens SUV. Signāltaure taurēja, un pie jumta bija piestiprināts sērfošanas dēlis. Mašīna iekaukdamās apstājās tieši mūsu priekšā, un es apstulbu, kad ieraudzīju, kas tur sēdēja iekšā.

Tie bija Mo Džeksons un Tēvs Maiks.

«Sveiks, Džek!» viņi abi unisonā iesaucās, smiedamies kā divi mazi bērni dzimšanas dienas ballītē.

«Tu izskaties lieliski!» iesaucās Mo.

«Oho!» es noteicu. «Jūs nu gan abi esat pats pēdējais, ko es būtu cerējis ieraudzīt Ņujorkā!»

Viņi veikli izlēca ārā no SUV un sirsnīgi mani apskāva. Tad viņi pievērsās Tesai.

«Nu, mīļā,» Mo sirsnīgi ierunājās. «Gatava doties?»

«Uz kurieni jūs visi trīs dosieties?» es, ziņkārībā degdams, jautāju.

«Mums ir tāda kā kopā sanākšana, Džek,» teica mans draugs sērfotājs. «Mēs dodamies nosvinēt savus panākumus. Tas mums ir tāds rituāls katru reizi, kad veicam pārveidi.»

«Pārveidi?»

«Nu ja! Mēs visi trīs strādājām kopā, lai iemācītu tev to, kas tev bija jāiemācās. Tavs tēvs bija mūsu draugs, un mums bija prieks strādāt ar tevi. Tu esi ļoti īpašs cilvēks.» Mo apklusa un laipni manī noraudzījās. «Bet, Džek, mēs esam darījuši to arī iepriekš ar citiem cilvēkiem. Un mēs uzskatām, ka ikviens ir īpašs. Mums katru gadu tiek atsūtīts kāds skolnieks. Katru gadu mēs kādam mācām savu filozofiju un viedo gudrību, vērodami, kā viņš pārveidojas mūsu acu priekšā.»

«Tas ir vislabākais, kas vien var notikt!» iesaucās Tēvs Maiks, uzdodot mašīnai gāzi kā sacīkšu braucējs. «Kad mūsu skolnieki gūst panākumus, arī mēs gūstam panākumus. Palīdzot citiem kļūt par labākiem cilvēkiem un tad ļaujot tiem iet un ietekmēt pasauli, mēs ietekmējam pasauli.»

«Tas ir mūsu mantojums,» Tesa piebilda.

Kad visi trīs mūsdienu Skolotāji bija omulīgi iekārtojušies mašīnā, viņi uz brīdi apklusa.

Beidzot Tēvs Maiks ierunājās: «Dodu tev savu svētību, Džek!»

«Mīlu tevi, puis,» teica Mo.

«Atstāj mantojumu,» norādīja Tesa.

Tad Mo paliecās uz priekšu un uzgrieza radio. Skanēja sena Beach Boys melodija.

«Nu, tā jau ir labāk,» dzirdēju viņu sakām, kad SUVsāka braukt. Visi trīs, smaidīdami un dziedādami līdzi radio, māja man ar roku.

Pēkšņi viņi apstājās. Mašīna padeva atpakaļgaitā.

«Ak, es gandrīz aizmirsu. Tas tev, Džek. Tas ir kas tāds, pie kā mēs visi esam piestrādājuši,» sacīja Tesa, pasniegdama man eleganti iesaiņotu kastīti. «Mēs ceram, ka tas tev palīdzēs dzīves ceļā. Un, kad tev kādā sarežģītā brīdī ievajadzēsies nelielu padomu, mēs ceram, ka tu iedomāsies par mums un atcerēsies šos aizgājušos trīs mēnešus. Zini, dzīve ir nekas vairāk kā skaists piedzīvojums. Un tavējais, mans draugs, ir tikko kā sācies.»

Pēc šiem vārdiem SUV no jauna devās prom, un šie trīs lieliskie skolotāji attālinājās, mādami man ar roku. Man šķita, ka es sapņoju.

Es aizgāju uz tuvējo parku un apsēdos blakus rožu krūmam. Saules stari sildīja man seju un ziedu smarža uzlaboja garastāvokli. Man bija skumji mans ievērojamais ceļojums kopā ar maniem trim apbrīnojamajiem padomdevējiem bija beidzies, un es tagad biju atstāts pilnīgi viens, lai pielietotu to, ko biju apguvis, un izplatītu viņu vēsti man vien piemītošā veidā. Es tiešām gribēju saprast, kas es patiesībā esmu, un biju nopietni apņēmies dzīvot saskaņā ar viņu filozofiju.

Bet, pats galvenais, es izjutu vajadzību kāda man nekad agrāk nebija bijusi ienest izmaiņas un ieguldīt savu daļu, lai palīdzētu veidot pasauli laimīgāku un veselīgāku.

Es paņēmu kastīti un to atvēru. Tajā atradās ādas vākos iesieta klade, precīzs dublikāts tai, kuru Tēvs Maiks man iedeva mūsu pirmajā tikšanās dienā. Es atvēru pirmo lapu. Sirds man sāka strauji sisties, kad lasīju tajā uzrakstītos vārdus. Tur bija rakstīts:

Ceļš uz skaistu dzīvi

1.        Katra cilvēka galvenais darbs ir iekšējais darbs. Izdari katru dienu kaut ko nozīmīgu, lai padziļinātu sevi. Lai tava dzīve vairāk līdzinātos tai, kādu tu patiešām vēlies, tev vispirms jākļūst par to cilvēku, kas tu patiesībā esi.

2.        Raugies uz savu dzīvi kā uz fantastisku izaugsmes skolu. Viss, ko tu piedzīvo gan labais, gan sarežģītais -, nāk tavā dzīvē, lai mācītu tev to, ko tev visvairāk nepieciešams apgūt konkrētajā savas personības attīstības posmā. Izproti šo patiesību un vienmēr jautā sev: «Kādu izdevību šis cilvēks vai situācija pārstāv» tavas personības izaugsmes ietvaros. Tas tev sagādās lielu iekšēju mieru.

3.        Esi sev uzticīgs pilnvērtīga dzīve ir autentiska dzīve. Nekad nenodod sevi. Noņem savu publisko masku un

saņem drosmi parādīt pasaulei savu patieso «es». Pasaule ar to kļūs bagātāka.

4.        Atceries, ka mēs ievācam to, ko paši projicējam. Mūsu ārējā dzīve ir tikai un vienīgi mūsu iekšējās dzīves spoguļattēls. Izgaismo savu ēnas pusi. Apzinies, kādi ir tavi kļūdainie pieņēmumi, ierobežojošie uzskati un bailes, kas neļauj tev augt, un tava ārējā pasaule izmainīsies.

5.        Mēs redzam pasauli nevis tādu, kāda tā ir, bet gan tādu, kādi esam mēs paši. Neaizmirsti, ka katrā dotajā situācijā mēs patiesību filtrējam caur savu personīgo vitrāžas logu savu personīgo kontekstu. Nomazgā logus un tu nomazgāsi savu dzīvi. Tad tu ieraudzīsi patiesību.

6.        Dzīvo ar sirdi sirds gudrība nekad nemelo. Klausi savas sirds klusajiem mudinājumiem, tie tevi vadīs pretī tavam liktenim.

7.        Raugies uz dzīvi ar zinātkāri. Pārtraukdams kontrolēt, tu atbrīvosi vietu, kurā varēs ienākt iespējas un ieplūst bagātības.

8.        Rūpējies par sevi. Dari katru dienu kaut ko tādu, kas baro tavu prātu, ķermeni un garu. Tas ir galvenais rīcības veids, kas pauž cieņu un mīlestību pret sevi.

9.        Veido attiecības ar cilvēkiem. Apņemies padziļināt saikni ar apkārtējiem cilvēkiem. Koncentrējies uz to, lai palīdzētu citiem piepildīt viņu sapņus, un vairāk domā par nesavtīgu kalpošanu, nevis par izdabāšanu sev. Tu esi šeit, lai bagātinātu pasauli, un, to aizmirsdams, tu nodod pats sevi.

10.    Atstāj mantojumu. Visvairāk cilvēka sirds ilgojas dzīvot kādam mērķim, kas ir augstāks par cilvēku pašu.

Es aizvēru acis un uzsūcu sevī viedo gudrību, kuru nupat biju lasījis. Mani pāršalca milzīgs miers un pēc tam bezgalīgs prieks. Jutos ļoti pateicīgs par šo mirkli un sēdēju, to izbaudīdams.

Tad, nolicis kladi, es piecēlos un pastiepu rokas pret debesīm. Šī bija brīnišķīga diena dzīvošanai.

(Šarmas pārskats par dzīves pilnveidošanas procesu)

THE SHARMA LEADERSHIP REPORT

Šīs grāmatas pircējiem ir bezmaksas iespēja uz noteiktu laiku pasūtīt šo elektronisko avīzi [pasūtīšana gadam maksā $95).

The Sharma Leadership Report ir plaši pazīstamā Robina Šarmas elektroniskā avīze, kas sniedz praktiskās zināšanas, mācības un norādījumus, kurus tu vari tūlīt pielietot, lai uzlabotu savas dzīves kvalitāti. Galvenā uzmanība šajā iedvesmojošajā pārskatā ir veltīta mūsdienīgām tēmām par personīgās un profesionālās dzīves izaugsmi un rakstura attīstīšanu, ieskaitot arī pašcieņu, iekšējo atjaunotni, privātās dzīves un darba līdzsvarošanu, attiecību veidošanu, sevis pārvaldīšanu, stresa pārvarēšanu un līderību profesionālajā jomā.

Lai veiktu bezmaksas pasūtījumu, vienkārši apmeklē www.robinsharma.com

un reģistrējies jau šodien!

ROBINA SARMAS INDIVIDUĀLIE KOUČINGA SEMINĀRI

The Monthly Coach ™

The Monthly Coach ir komplekts, kas sastāv no Robina atzinīgi novērtētās grāmatas un Mēneša kluba (Month club) CD. Katru mēnesi kopā ar vienu no efektīvākajām grāmatām par personīgo attīstību un pašatklāsmi tu saņemsi arī CD, kurā Robins sniedz grāmatas galveno domu kopsavilkumu un savus padomus, kā grāmatā gūtās zināšanas izmantot dzīvē, lai gūtu reālus rezultātus. Šī programma izmaina dzīvi.

The Robin Sharma Life Coaching Process ™

Šī ir Robina revolucionārā sistēma cilvēkiem, kuri ir gatavi veidot neparastu dzīvi. Nāc uz nodarbībām ar Robinu, kas notiek mazā grupā katru trešo mēnesi visa gada garumā, un tu piedzīvosi vienu no efektīvākajām programmām personīgās dzīves pārveidei un sevis atjaunošanai. Programma pieejama arī trīs dienu formātā.

The Elite Perfomers Series ™

The Elite Performers Series ir organizācijas Sharma Leadership International galvenā kopīgā koučinga programma, kas domāta, lai palīdzētu uzņēmumu darbiniekiem izveidoties par līderiem, kuri izceļas šajos pārmaiņu laikos. Četru neticami aizraujošu dienu laikā novadīta The Elite Performers Series programma iedvesmos jūsu darbinieku komandu sasniegt pavisam jaunu sava lietderīguma, izcilības un personīgās atbildības līmeni.

The Masters Series ™

Šī ir ekskluzīva programma firmu vadītājiem un uzņēmējiem, kuri izcilu rezultātu sasniegšanai kā profesionālajā, tā ari privātajā dzīvē vēlas pasaules līmeņa individuālu koučingu. Katru nedēļu ar tālruņa vai interneta palīdzību tu tiksies ar vienu no mūsu vadošajiem koučiem un piedzīvosi efektīvo procesu, kas jau tūkstošiem cilvēku palīdzējis izmainīt domāšanas, izjūtu un rīcības veidu. Lai kalpotu kā personīgās dzīves koučs, Robins Šarma pats pieņem ne vairāk kā piecus klientus firmu vadītājus gadā.

Lai gūtu vairāk informācijas par šiem personīgā koučinga pakalpojumiem, apmeklē www.robinsharma.com vai sazinies ar mums:

AI Moscardelli

Vice President of Coaching Services Sharma Leadership International Tel.: 1-888-RSHARMA [774-2762) e-pasts: coaching@robinsharma.com

Redaktore Ilze Čerņevska Maketētāja Lilija Rimicāne

Reģistrācijas apl. Nr. 000330791. SIA «Izdevniecība Avots» Puškina ielā la, Rīgā, LV-1050. Iespiesta un iesieta SIA «Latgales druka», Baznīcas ielā 28,

Rēzeknē, LV-4601.

Robins S. Šarma

Svētais, sērfotājs un firmas prezidente. Rīga: «Izdevniecība Avots», 2014, 263 lpp.

Lai sarunātu Robinu Šarmu savai nākamajai konferencei vai semināram, apmeklē interneta adresi:

Marnie Ballane

VP of Speaking Services

Sharma Leadership International

Content

Šarma Robins Svētais, sērfotājs un firmas prezidente

Satura rādītājs

Pateicības

Ievads

1. nodaļa Jauni sākumi

2 . nodaļa Nostāšanās uz ceļa

Svētais

3 nodaļa Pieņemot to, kā pasaule īstenībā darbojas

4. nodaļa. Esi uzticīgs savai patībai

5.    nodaļa Vitrāžas logs

6.  nodaļa. Meklējot iemeslu

Sērfotājs

7.   nodaļa. Satikšanās ar meistaru sirds zinībās

8.    nodaļa. Ieejot noslēpumainībā

9.    nodaļa. Izaugsme pludmalē

10. nodaļa. Sērfošana un mīlestība pret sevi

Firmas prezidente

11.    nodaļa. Visvairāk gūst tas, kurš dod

12.  nodaļa. Mīlestība kā darbarīks biznesā

13- nodaļa. īstais panākumu gūšanas veids

14-nodaļa. Par ilgām un sapņiem

15- nodaļa. Ceļs uz skaistu dzīvi

(Šarmas pārskats par dzīves pilnveidošanas procesu)