Miezītis Jānis

Tas man jums jāpasaka

Jānis Miezītis

Tas  man  jums  jāpasaka

saturs

SATURS.

IEVADS.

1.  KO  NEVAR  PATEIKT  AR  VĀRDIEM…

2.  IZPRAST,  LAI  ATTEIKTOS.

3.  ŠĶIETAMAS  PRETRUNAS.

4.  STRĪDA  ĀBOLS.

5.  PRĀTS  UN  DOMAS.

6.  PRĀTS  UN  SAPRĀTS.

7. PAR  GAISMAS  UN  TUMSAS  DABU..

8.  DARBĪBA  UN  ESĪBA..

9.  PAR  TICĪBU,  RELIĢIJU  UN  MĪLESTĪBU..

10.  CILVĒKA  DVĒSELE  UN  KARMAS  LIKUMS.

11.  AVOTS,  KAS  DOD  SPĒKU..

12.  PAR  CILVĒKA  APZIŅU..

13.  NOBEIDZOT  SARUNU..

IEVADS

Ja esat laimīgi un pilnībā apmierināti ar savu dzīvi, netērējiet laiku lasot še rakstīto. Ja tā nav, tās nedaudzās stundas, ko laupīs jūsu dzīvei šī grāmatiņa, nebūs liels zaudējums.

Vai mēs varam iemācīt kādu pareizi dzīvot? Noteikti nē. Mēs taču paši nevaram būt droši, ka pareizi dzīvojam. Vai mēs varam kādam cilvēkam likt pieņemt savus ideālus, savas dzīves vērtības? Noteikti nē. Pārāk bieži tie, kas cenšas citus pamācīt, paši neievēro šīs pamācības. Savu dārgāko, nozīmīgāko mēs nesam paslēptu dziļi savā apziņā. Rādīt to citiem, tas nozīmē ļaut savu svētumu aplūkot neticīgām un ļaunām acīm. Un tomēr visi mēs, lai arī kādā gadsimtā nedzīvotu, lai arī kādos uzvalkos neģērbtos, dzīvojam vienu un to pašu dzīvi, meklējam vienu un to pašu patiesību, smejamies, raudam un ejam bojā no vieniem un tiem pašiem cēloņiem.

Patiesība… Cik bieži tā mums ir tepat līdzās, bet mēs aizsteidzamies tai garām domājot par tāliem ceļiem, plašiem apvāršņiem un cēliem mērķiem. Cik bieži tā mūs uzrunā vienkāršiem vārdiem caur tautas gudrību, bet mēs to meklējam biezu grāmatu kaudzēs un sarežģītās filozofijas mācībās. Cik bieži tā nostājas mūsu priekšā, bet mēs aizbēgam no tās savā neticībā, savās problēmās, savos maldos. Mūsu dzīvē nepatiesība kā ar āmuru neskaitāmas reizes, skaļi, no tik dažādām pusēm ir mēģināta iedzīt mūsu apziņā. Vai tad kāds brīnums, ja pusbalsī izteikts patiesības vārds paslīd garām mūsu apziņai neuztverts.

Kad satiekas cilvēki ar dažādiem dzīves uzskatiem un bieži vien, pilnīgi pretējām pārliecībām – sākas strīdi. Šo strīdu iznākums, diemžēl, nav patiesība. Pa lielākai daļai strīda dalībniekus vispār neinteresē patiesība. Savstarpējo attieksmi, kas valda strīdā, varētu raksturot šādi: „Lūk, pierādi man, izklaidē mani, bet es sēdēšu krēslā nepakustinot ne mazāko pirkstiņu un viltīgi smīnēšu, meklējot tavā priekšnesumā vājākās vietas, lai pēc tam varētu paspīdēt ar savu gudrību.” Mēs aizmirstam, ka patiesībai nav vajadzīgi mūsu strīdi un tā eksistē bez mūsu „pierādījumiem”. Bet aplamība, lai arī mums varbūt ļoti patīkama, lai arī atkārtota simtām reižu, vai izkliegta ar pilnu krūti, ir un paliek tikai aplamība. Ir jāsaprot, ka patiesība nav nekas vājš vai gļēvs, kas lūdz mūsu aizstāvību. Patiesība savā būtībā ir agresīva, tā nerēķinās ne ar mūsu pārdzīvojumiem, ne mūsu patiku, ne mūsu nepatiku, ne mūsu ciešanām, ne mūsu prieku. Par aplamībām politikā patiesība atriebjas ar krīzi ekonomikā, par aplamībām mākslā – ar trulumu sadzīvē, par aplamībām rūpnieciskajā darbībā – ar katastrofu ekoloģijā utt.

Jo lielāka ir aplamība, ko mēs esam godā cēluši, jo bargāka atriebība no patiesības nāk pār mūsu galvām. Un ja kāds domā, ka pasaules mēroga problēmas tiks atrisinātas neatkarīgi no viņa un filozofiskas pārdomas tam dzīvē nav vajadzīgas, ka viņš ir pārāk niecīgs savā ieņemamajā amatā, izglītībā vai sabiedriskajā stāvoklī lai pievērstos šādam „nepraktiskam laika kavēklim”, ziniet, ka jūs nepelnīti nomelnojat savu būtību, nezinot patiesību par to. Gandrīz visas ciešanas un nelaimes mūsu dzīvē pamatos ir patiesības atriebība par aplamībām mūsu pasaules uzskatā. Tāpēc nestrīdēsimies, bet ieklausīsimies viens otrā un, savstarpēji daloties savās zināšanās un pārliecībās, tuvināsim savus uzskatus reālajai patiesībai. Arī cīnoties pret neesošu, savā apziņā iedomātu ienaidnieku var izšķiest savu dzīvi. Tās ir tās problēmas, ko mēs paši sev radām. Ne vienmēr ir jācenšas risināt problēmas, vispirms ir jāsaprot, vai problēmas vispār eksistē. Bieži iznāk, ka mēs vispirms paši radām problēmas, bet pēc tam meklējam to atrisinājumu. Vispirms izdomājam jautājumu, bet pēc tam klīstam pa pasauli atbildes meklējumos. Tā paiet dzīves. Bet vispirms jāpavēro, vai jautājums ir jārisina. Visbiežāk iedziļinoties jautājumā, tas izzūd pats no sevis, iedziļinoties problēmā, tā izzūd. Jo katra aplamība jau savā būtībā ir kaut kas tāds, kā nav – ilūzijas, maldi. Reāli eksistē tikai patiesība. Un tikai patiesība ir tas granīta pamats, uz kura mēs varam droši būvēt savas dzīves ēku. Liekot patiesības vietā maldus, mūsu dzīvei nav pamata. Jebkura celtne, kurai nav pamata, sabrūk un ir labi, ka sabrūk. Labāk ir, ja sabrūk sākumā, nekā ja aug paceldamās ļoti augstu un tad sabrūk. Tieši tādēļ es gribu rakstīt par to patiesību, ko man izdevies atrast, dzīvojot savus 40 gadus uz šīs zemes.

Cilvēka apziņā uztvertā patiesība nekad nebūs absolūta, cilvēka apziņā uztvertā patiesība nekad nebūs pilnīga. Pilnīga ir tikai pasaule. Mūsu patiesība, tāpat kā mūsu garīgais „ES”, atrodas attīstībā. Tādēļ es neuzskatu, ka man piederētu kāds patiesības monopols, vai arī savā apziņā es būtu sasniedzis kādus īpašus augstumus. Mana patiesība palīdz man dzīvot un es esmu pārliecināts, ka tā spēs palīdzēt dzīvot arī citiem, man līdzīgiem cilvēkiem.

Tieši tādēļ man tas jums jāpasaka.

1.  KO  NEVAR  PATEIKT  AR  VĀRDIEM

Cilvēku sazināšanās pamatā ir valoda. Runātais un rakstītais vārds ir tas, ar kura palīdzību mēs it kā nododam un saņemam informāciju par visu, kas notiek ap mums. Pirmajā brīdī liekas – vārdi atspoguļo apkārtējās pasaules realitāti. Ar vārdiem mēs jebkuru patiesību varam atklāt otram cilvēkam un nav tādas īstenības, kas stāvētu ārpus valodas.

Un tomēr valoda būtībā jāuzskata vienkārši par sazināšanās veidu. Ir jāsaprot, ka vārds ir tikai rupjš apkārtējās īstenības simbols, kas pats par sevi neatspoguļo neko no šīs īstenības. Vārdu būtība ir nedzīva. Un neko dzīvu, patiesu ar tiem nevar nodot otram.

„Patiesība nespēj ietilpt vārdos” – māca Dao filozofija. Vārdu uzdevums ir nevis atspoguļot īstenību, lai to parādītu otra cilvēka apziņai, bet gan atmodināt īstenību otra cilvēka apziņā. Būtība atrodas ārpus izteiktajiem vārdiem. Vārdi, tas ir tikai kairinātājs, kas liek patiesības nojausmai uzpeldēt mūsu apziņā.

Pavērojiet sevi. Vai nav bijis tā, ka vispirms jūs nodrebat no kādas pēkšņas, satraucošas domas savā galvā un tikai pēc tam šīs domas saturs apziņā formējas vārdos.

Ir jāsaprot, ka patiesība eksistē un ir eksistējusi pirms valodas un, kaut arī patiesība ir visu domu un valodu avots, valoda tai nav vajadzīga. Valoda ir vajadzīga cilvēkiem. Tas mums ir tikai veids, paņēmiens, process, kas kalpo it kā mērs, lai samērītu nesamērāmo.

Pilnībā kādu lietu var izteikt tikai pati šī lieta, kādu parādību tikai pati šī parādība. Ja mēs sastopam konkrēti kādu lietu vai parādību savā dzīvē, tā darbojas kā tiešs kairinātājs, liekot parādībai par sevi bez vārdu palīdzības veidoties mūsu apziņā. Šis, liekas, ir vienīgais ceļš, kādā patiesību savā apziņā rod dzīvnieki.

Cilvēkiem, kas valodas vārdus ir iemācījušies lietot par apkārtējās īstenības simboliem, kā kairinātājs, kas liek patiesībai rasties apziņā, kalpo arī šie vārdi – valoda. Šāds sazināšanās veids, kaut arī paver lielas komunikācijas iespējas, nesalīdzināmi uzlabo informācijas apmaiņu utt., tomēr slēpj sevī būtisku trūkumu. Šis trūkums ir apkārtējās īstenības reducēšana līdz primitīvā valodas vārda simbolam cilvēka apziņā. Tā ir ilūzija, ka ar vārdiem var izteikt visu, ka vārds ir pilnīgs īstenības atspoguļojums.

Katrs bērns apgūstot valodu sāk ar to, ka mācās lietas nosaukt vārdos, tātad saistīt vārda simbolu ar tam dabā atbilstošo īstenību. Diemžēl, cilvēks augot šo atbilstības meklēšanu, salīdzināšanu veic arvien retāk, bet izteiktajos vārdos ieliek savā apziņā izveidotos gatavos priekšstatus par apkārtni, parādībām, priekšmetiem.

Piemēram, kaut vai vārdā „koks” – viens cilvēks savā apziņā redzēs kuplu ozolu, cits vienkāršu koka nūju, vēl kāds – ēvelētu dēli, vai pat malkas pagali utt. Bet ko ar to būs domājis šī vārda izteicējs? Tā, lūk, vārds pārvēršas par simbolu, kas, uztverts dažādu cilvēku apziņās, var radīt dažādus priekšstatus, kas reizēm ir tālu no dabā esošās patiesības.

Te vēl gribas piebilst, ka pati cilvēku sadzīve un sabiedrībā valdošā ideoloģija arī veicina valodas attālināšanos no dzīves patiesības. Tā sabiedrībā, lai ievērotu „smalko toni”, mēs cenšamies nerunāt no sirds, meklējam delikātus izteicienus, cienījamus, situāciju mīkstinošus izskaidrojumus, lai tikai nesarūgtinātu sarunu biedru. Kautrējamies nosaukt melno par melnu un balto par baltu. Rupjība nogalina, maigums nomierina, bet kā nokļūt pie patiesības? Vēl ikdienā mēs nepārtraukti pļāpājam, lai noslēptu citiem savas vēlēšanās un nolūkus. Līdz ar to mūsu valoda būtībā ir vairāk pakļauta kaislībām kā informācijas nodošanas mērķim. Un ar laiku notiek tā, ka ar cēliem, svētiem vārdiem sāk apzīmēt kaut ko sīku, niecīgu, netīru.

Gods, mīlestība, ticība, pienākums, bet vispirms jau Dieva vārds ir gadu desmitiem ilgi mīdīti ar kājām, pazemoti, nonievāti un diskreditēti ļaužu acīs. Un tā nu iznāk, ka jaunā paaudze, kas dzimst un mācās runāt, iepazīst jau vairs tikai šo vārdiem mākslīgi piedēvēto zemo, ar izsmieklu piepildīto saturu un domā, ka tāds tas bijis vienmēr. Bet sociologi brīnās – kādēļ tā mūsu jaunatne ir tik ciniska, cietsirdīga, izlaidīga. Tad kādai gan tai būt, ja tās saprātam laupīts vissvētāko vārdu patiesais saturs?

Tā rodas situācija, kur cilvēki runājot vienā valodā nespēj saprast cits citu. Un vai gan kāds brīnums, ka lielais vairums cilvēku iet pa vieglāko ceļu, noliedzot to, ko nespēj saprast. Tādēļ katrreiz, uzklausot otru cilvēku, jāatceras, ka to, ko mēs dzirdam, mūsu apziņa pārveido pēc sava prāta. Ne vienmēr tas, ko mēs esam sapratuši, no sava sarunu biedra teiktā, atbilst tam, ko viņš ir gribējis mums teikt.

Tāpēc nekad nevajag apgalvot, ka «Jūs man teicāt… », bet gan «Es sapratu, ka Jūs man teicāt…». Tikpat nepieļaujami ir sludināt: «Bībelē ir teikts… », pareizi būtu: «Pēc manām domām Bībelē ir teikts… », vai arī «Es sapratu, ka Bībelē ir teikts… ».

Lai izbēgtu no pārpratumiem, senie indiešu filozofi katrs strīdā vispirms izteica sava pretinieka viedokli un tikai tad, kad saņēma apstiprinājumu par visa izteiktā pareizību, varēja sākt šo sava pretinieka viedokli apstrīdēt. Viņa pretinieks, savukārt, atkārtoja apstrīdējuma būtību un tikai pēc apstiprinājums, ka tas saprasts pareizi, varēja savu domu pret šo iebildumu sākt aizstāvēt.

Ir jāizprot valodas loma patiesības radīšanas procesā mūsu apziņā, atmetot ērto apgalvojumu, ka „vārdi atspoguļo patiesību”. Mūsu acīm un ausīm ir jābūt kā logiem uz ārpasauli, nevis kā greizajiem spoguļiem. Vārdi ir tikai kairinātājs līdzeklis, kas liek dzimt patiesībai mūsu apziņā.

Kāds ķīniešu filozofs ir teicis: «Lamatas nepieciešamas, lai noķertu zaķi. Zaķi noķērušais par lamatām aizmirst. Vārdi vajadzīgi, lai izteiktu ideju. Kad ideja aptverta, par vārdiem aizmirst.» Tik tiešām, uzklausot kādu patiesību, mēs taču necenšamies iegaumēt dzirdētos vārdus. Uztvēruši patiesību, mēs glabājam to savā apziņā bez vārdiem, bet, ja šī patiesība savukārt mums kādam jāatklāj, lietojam vārdus pēc saviem ieskatiem, bieži vien ļoti atšķirīgus no tiem, kurus, šo patiesību uztverot, dzirdējām paši.

Bet ko izteiks, piemēram, vārdi „sniegs”, „jūra”, „lidmašīna” cilvēkam, kas šīs lietas dzīvē nekad nav redzējis? Lai cik arī necenstos papildus ar vārdiem skaidrot šo jēdzienu saturu, sarunu biedram tas tā arī paliks līdz galam nesaprasts.

Vēl bezcerīgāk ir mēģināt vārdos nodot otram savas izjūtas dažādās – gan ikdienišķās, gan neikdienišķās – dzīves situācijās un piedzīvojumos. Naids, prieks, izmisums, lepnums – visi tie ir tikai vārdi, kur katrs cilvēks var saskatīt atšķirīgu saturu.

Saka, ka mūsu prāts domā ar vārdiem, bet sirds ar jūtām, jeb pārdzīvojumiem. Te nu varētu teikt, ka tikai tad mēs viens otru būsim pilnīgi sapratuši, ja manis izteiktie vārdi atmodinās jūsu sirdī tos pašus pārdzīvojumus, ko šajos manis izteiktajos vārdos ielikusi mana sirds.

Mūsdienās cilvēki daudz runā, bet arvien mazāk saprot viens otru. Cik gan daudz rūgtuma, ķildu un dažādu pārpratumu mēs nesastopam ikdienā tikai tāpēc, ka neesam savā paviršībā un virspusējībā līdz galam uztvēruši otra cilvēka teiktajos vārdos ieliktos pārdzīvojumus, ti. šo vārdu īsto jēgu. Visbiežāk mūsu atbilde ir pavirša, pirmo mūsu uztverto, bet līdz galam nesaprasto vārdu radītā iespaida rezultāts. Un tad nav brīnums, ja sairst ģimenes, ka cilvēkus, kuru sirdis vienojusi savstarpēja izpratne un mīlestība, ikdienas steiga un paviršība izšķir. Tikai kopēji pārdzīvojumi rada sapratni, katrs izteiktais vārds tiek saprasts pareizi. Ne velti saka – mīlestība ir tur, kur sirds sarunājas ar sirdi.

Bet kā nodot ar vārdiem kaut ko tādu, ko redzējis, izjutis un sapratis tikai viens no sarunu biedriem? Tas ir neiespējami. Jebkurš vārds būs tikai tukša skaņa cilvēkam, kura apziņā neatradīsies šim vārdam atbilstošs pārdzīvojums.

Ja jums siltā vasaras rītā, saullēkta brīdī ir gadījies kailām kājām brist pa rasas pilno upmalas līča zāli, ja jūs esat sajutis, kā visapkārt ar putnu dziesmām un zāles, ziedu un pumpuru smaržu mostas jauna diena, ja jūs šai brīdī ar visu savu ķermeni esat ieelpojis šo svaigumu, sajutis dzīvības spēku, kas līst jūsu krūtīs, un kaut vai tikai uz mirkli ar visu savu būtību sapratis, ka esat daļiņa, kas saplūstot ar šiem kokiem, zāli, upi, mākoņiem, sauli un visu pārējo apkārtni veido vienu nedalāmu veselo – kā gan jūs šīs savas izjūtas, pārdzīvojumus varēsiet ar vārdiem pastāstīt cilvēkam, kas savu dzīvi vadījis ar cigareti zobos trokšņa, steigas un smacīguma pilnajā pilsētā?

Cik gan bāli un neizteiksmīgi liekas visi mums zināmie vārdi, ja mēģinām izteikt pat savus ikdienas pārdzīvojumus. Ja kāds cilvēks jums apgalvo, ka visu, ko viņš ir pārdzīvojis, iespējams izteikt vārdiem, tad ziniet, ka viņš vispār neko vēl nav pa īstam pārdzīvojis.

Bet, kad bezgalība klauvē jūsu durvīs, kad jūs uz mirkli apjaušat šo augstāko varu pār visu dzīvo un nedzīvo, ko apzīmē ar tik atšķirīgiem vārdiem, bet kura būtība ir viena – Dievišķais, jūsu apziņā nerodas neviens vārds. Un viss, ko jūs par to varat pateikt vārdos, ir tik nedzīvs, bezjēdzīgs, bāls un niecīgs, ka skan kā zaimi lielajai patiesībai.

Tāpēc reliģija bieži runā metaforās. Cilvēki, kas savā attīstībā aizgājuši tālu mums priekšā, arī runā līdzībās. Pilnīgi izprast to, ko tie grib izteikt, spēj tikai tas, kas pats sasniedzis šo pakāpi.

Iedomāsimies cilvēku, kas atgriezies pie mums no citas, mums nezināmas pasaules, cenšas pastāstīt kaut vai par tur redzētiem ziediem. Viņš teiks: «Kā rozes.» Bet tie ziedi nav rozes, jo citādi viņš vienkārši teiktu – rozes. Šiem ziediem ir citas īpašības. Teiktais „kā rozes” nozīmē, ka šis cilvēks savu redzēto cenšas tuvināt mums pazīstamiem apzīmējumiem, runā līdzībās. Mēs zinām rozes, bet mēs nezinām šos svešās pasaules ziedus. Un tādēļ mēs nevaram dusmoties, ja, nonākuši šajā svešajā pasaulē, neatradīsim tur rozes. Viņš norādīja uz līdzību ar rozi. Roze, tā bija tikai metafora, žests, rādītājpirksts, pavērsts pret mēnesi. Mums nav jāturas pie pirksta. Pirksts nav būtisks. Jālūkojas uz mēnesi un jāaizmirst pirksts. Tā ir visu metaforu būtība. Nedrīkst turēties pie metaforām. Metaforas ir tikai ceļa rādītāji, tas vēl nav pats ceļa mērķis. Bieži cilvēki to nesaprot. Tad rodas pārpratumi un tukši, neauglīgi strīdi.

Tāpēc, lai uztvertu īsto, vienīgo, patieso, kas ir ap mums un mūsos, nepietiek tikai ar vārdiem – šiem rupjajiem īstenības simboliem, kas paši par sevi, bez mūsu apziņas, ir tikai tukšas zvārguļa skaņas. Jātuvina apziņai ne vārdi, bet pati īstenība. Tikai aktivizējot savu apziņu ar koncentrācijas un meditācijas palīdzību, mēs iedziļināsimies lietu un ideju būtībā. Mēs skatīsim nevis lietu un ideju īpašības, bet gan pašas lietas un idejas. Tikai tad mēs, līdzīgi mierīgam un dziļam ezeram, savā apziņā atspoguļosim pasauli.

2.  IZPRAST,  LAI  ATTEIKTOS

Ikdienā bieži nākas sastapt ļaudis, kas, runājot viņu pašu vārdiem, uzskata sevi par reālistiem, praktiskas dabas cilvēkiem ar materiālistisku pasaules uzskatu, kas netic ne Dievam, ne velnam. Šie cilvēki ik brīdi gatavi pasmieties par „muļķiem”, kas tic Dievam, cilvēka dvēselei un vēl daudz citiem tamlīdzīgiem „māņiem”. Ar visu dedzību tie gatavi pierādīt savu taisnību, pie kam šajos pierādījumos kategoriskais tonis un balss skaļums parasti pieaug tieši proporcionāli saprātīgu argumentu trūkumam. Diemžēl šie ļaudis parasti savos uzskatos ir ļoti virspusēji. Noliedzot ideālismu, tie pat īsti neaptver, ko ir nolieguši, bet atzīstot materiālismu, neaptver, ko ir atzinuši.

Un tā, pamēģināsim palūkoties uz pasauli nedaudz atkailinātā veidā, ņemot to tādu, kāda tā ir, nevis, kādu to gribētu redzēt dažs labs ideologs. Vispirms ka fakts jāatzīst tas, ka tieši ideālisma ideoloģija (šis „opijs” tautai) ir bijis spēks, kas līdz 20. gs. saturējis kopā valstis. Mūsu valsts ir pirmā valsts pasaulē, kur pēc Oktobra revolūcijas kā valdošā ideoloģija, kas nosaka visus iekš un ārpolitikas aspektus, tika pieņemts materiālisms. Kādi tikai krāšņi lozungi par vienlīdzību, brālību, laimi, brīvību no tā laika nav sludināti. Un tomēr, kā rāda visi personības kulti, stagnācijas periodi un tūkstoši bez vainas nomocīto un bez tiesas nogalināto, materiālisms nav radījis neko būtiski jaunu, progresīvāku par bijušo. Tā nu, lūk, 70 gadus pēc lielās revolūcijas ir jāsāk jauna revolūcija zem „perestroikas” nosaukuma, pie viena konstatējot, ka kapitālistiskās valstis pa šo laiku savā attīstībā nebūt nav stāvējušas uz vietas.

Bet vai materiālisma filozofija vispār var kalpot par pamatu taisnīgas sabiedriskās iekārtas izveidei? Materiālisms mums sniedz garus priekšrakstus „kā” dzīvot, bet nespēj dot īstu atbildi „kādēļ”, kāda mērķa vārdā lai mēs šos priekšstatus ievērotu. Cilvēkam nav dvēseles – sludina materiālisms, tātad mēs savā nāves stundā būsim pakļauti pilnīgai, gan miesīgai, gan garīgai iznīcībai.

Tas nozīmē, ka šajā brīdī tu pārvērtīsies par nebūtību un nekad, nekad tevis vairs nebūs, tāpat kā nebija pirms tavas dzimšanas. Tavas eksistences mirklis, ko tu patreiz par dzīvi sauc, būs bijusi tikai mirkļa dzirksts bezgalīgajā laika okeānā, kur nez no kurienes un uz kurieni plūst cilvēces likteņupe. Un kas gan tev daļas par to, kas nāks pēc tevis. Un kāda gan tev interese par to, kas bijis pirms tevis. «Baudi mirkli», kā teikuši franču aristokrāti. Dzīvot ideju, Dzimtenes, vai savu bērnu labā? Tas viss taču ir tavai būtībai svešs, tie taču visi ir atšķirīgi pilieni cilvēces likteņupē, kam lemts tāds pats mirkļa liktenis, kā tev.

Ja atmetam tādus būtībā materiālistiskajam uzskatam neatbilstošus jēdzienus kā „mīlestība”, „asiņu balss”, „dvēseles radniecība”, kas varētu teikt, saglabājušies no tiem laikiem, kad valdīja ideālistiskais pasaules uzskats, mums jāatzīst, ka esam pamatā vientuļas būtnes bez pagātnes un nākotnes un pat mums vistuvākie cilvēki – mūsu ģimenes locekļi – ir tādas pašas būtnes par sevi, ar kurām mūs saista tikai no dabas doto instinktu, kā dzimuminstinkta un pēcnācēju radīšanas instinkta apmierināšanas iespēja. Ne velti sabiedrībā arvien biežāk novēro gadījumus, kad jaunās ģimenes ar „moderniem” uzskatiem pilnībā arī aprobežojas ar šo divu instinktu apmierināšanu, savus bērnus bez īpašiem sirdsapziņas pārmetumiem nododot valsts apgādībā, lai paši varētu netraucēti tālāk baudīt dzīvi.

Ideālisma noliegums būtībā rada arī visaptverošas morāles principu noliegumu. Jo, ja cilvēks ir individuāls dabas veidojums, ko ar citiem tamlīdzīgiem veidojumiem saista tikai izdzīvošanas un savstarpējas konkurences attiecības, tas var pilnīgi patstāvīgi veidot arī savus individuālus morāles kritērijus. Tātad, ja kāds sludina savstarpēju mīlestību, uzticību, labestību, tad tam pretī cits var nosaukt ļaunumu, viltību, nodevību, kas viņaprāt ir daudz vērtīgākas īpašības no parazītiskās izdzīvošanas viedokļa. Ja cilvēks ir indivīds bez personīgās nākotnes un pagātnes, bet pasaule bez Dieva, tad kādēļ gan man jābūt labam, ja sliktam būt ir izdevīgāk?

Jebkurai morālei pamatojumu var rast attiecīgā pasaules uzskatā. Labestība, tuvākā mīlestība, godīgums, uzticība, dievbijība – visi šie jēdzieni izriet tieši no ideālistiskā pasaules uzskata par Dieva un cilvēka dvēseles esamību. Ja pieņem, ka ideālisma filozofija (visas reliģijas – gan tradicionālās, gan t.s. netradicionālās) ir aplama, jāpieņem, ka aplama ir arī no šīs ideoloģijas izrietošā morāle. Bet materiālismam jāveido sava morāle, kas atbilstu un pamatojumu rastu materiālisma ideoloģijā.

Dzīvē tomēr novēro ko citu. Tautai tiek sludināta būtībā tā pati ideālisma morāle, tikai šoreiz tas viss ir prasību formā, bez būtiska filozofiska pamatojuma.

Materiālisma ideologu vienīgais, patiešām būtiskais arguments, kas izskaidro cilvēkiem nepieciešamību ievērot sadzīves un morāles normas, ir tas, ka indivīds nav spējīgs eksistēt ārpus sabiedrības un līdz ar to tam jāpakļaujas sabiedrības prasībām un ierobežojumiem.

Tātad tikai tāpēc. Tas nozīmē, ka izdevīgā brīdī, sevišķi vēl vadošā amatā strādājošiem, nekas netraucē nolauzt lielāku gabalu no kopējā pīrāga. Citiem vārdiem – var darīt visu, ja vien māk izbēgt no soda.

Manuprāt, viskailākā veidā savu materiālistisko pasaules uzskatu un tam atbilstošu morāli nodemonstrē noziedznieki, kas pēc piespriesta augstākā soda mēra nevis nožēlo savu rīcību, bet lepni deklarē, ka, pateicoties savai nelietībai, ir pa īstam izbaudījuši šo vienīgo, neatkārtojamo parādību – dzīvi. Un tāpēc nejūtas zaudētāji, bet ieguvēji. No materiālisma filozofijas viedokļa viņus grūti apstrīdēt. Materiālisms te izpaudies savā visnekaunīgākajā, atklātākajā un ciniskākajā formā. Šis necilvēks tiešām pateicoties savai negodīgi citiem nolaupītajai, saraustajai bagātībai, no materiālistu viedokļa ir baudījis dzīvi pilniem malkiem. Bet dzīve pēc viņu domām taču katram cilvēkam ir tikai viena. Un nav ne Dieva, ne Karmas likuma, kas šo cilvēku sodītu, bet nāve jau nav sods, tā ir dabīgs katras cilvēka dzīves fināls. Nāve šeit iznāk vienkārši citu sabiedrības locekļu atriebība par to, ka, lūk, viņš nolauzis un aprijis no dzīves pīrāga tik lielu gabalu. Un arī pats sodīšanas fakts nav sods noziedzniekam, kas apzinās, ka paņēmis no dzīves visu, ko tā var sniegt, bet gan it kā kompensācija pārējiem, kurus šis noziedznieks aplaupījis.

Atmetot ticību nemateriālajai dvēselei un Dievam, visa cilvēku eksistence zaudē savu jēgu. Pārvēršas par vienkāršu rotaļu. Tas nu jāsaka, katrs meklē rotaļas atbilstoši savām iespējām un gaumei. Viens izvēlas kāršu spēli, cits spēlē atomelektrostacijas vai metro būvi, vēl kāds spēlē „cīņu par mieru” utt. Visbeidzot, visa mūsu valsts tagad sākusi spēlēt „pārkārtošanos”.

Vārdi šajās spēlēs tiek izmantoti kā krāšņi tērpi, lai nosegtu slepenus nolūkus. Vienkārši, ierindas cilvēki dzīvē vadās ne pēc teorijām, bet gan pēc personīgām interesēm un ne pēc patiesībām, bet vēlmēm. Daiļrunības māksla, ar metaforām bagāta valoda ļauj veidot maskarādi, ievelkot iztēles spēlē naivos ļautiņus vai tādus pašus „runas vīrus”, pat veselus ļaužu pūļus un pat tautas. Apslēpto mērķu dēļ tiek radītas veselas mītiskas laimes pilsētas, tiek iedvests, ka aiz visa tā stāv neieņemami zinību cietokšņi.

Un mirāžas ietin saprātu. Krāšņo vārdu un lozungu karnevālā cilvēki pazaudē sevi. Tie gatavi skriet turp, kurp tiem liek darīt to, ko no tiem prasa, nevērojot sava darba rezultātus, ne jēgu. Un tad izaug rūpnīcas, kas ne tikai saindē visu ap sevi, bet vēl ražo produkciju, bez kā it labi varētu iztikt, un kas līdzīgi atkritumiem nevajadzīgi mētājas noliktavās. Tad tiek nosusināti purvi un mainīti upju tecēšanas virzieni, taču apsolīto ziedošo dārzu vietā vējš dzenā tuksneša smiltis. Bet to visu cilvēks neredz, tā saprātam apkārt virmo jauns krāšņo vārdu un lozungu karnevāls. Un atkal ir mītiskas laimes pilsētas un neieņemami zinību cietokšņi.

Uz ko gan var cerēt, bez filozofiska pamatojuma aicinot ļaudis uz brālību, savstarpēju labestību, uzupurēšanos, savu spēku, enerģijas un pat dzīvības ziedošanu? Ja nu vienīgi uz tā paša noniecinātā ideālisma paliekām cilvēku apziņā, ko mūsdienās sauc par sirdsapziņu, pienākuma apziņu, goda lietu utt.

Kāda garantija, ka paši šo ideju izplatītāji nelolo slepenu cerību iedzīvoties, baudīt dzīves komfortu uz naivo līdzpilsoņu rēķina? Arī viņiem taču, kā materiālisms atzīst, ir tikai viena vienīga dzīve, pēc kuras seko iznīcība.

Ja iedziļināmies, pat tāds jēdziens kā „līdzcietība” pēc savas būtības nav īsti materiālistisks. Materiālismam vairāk atbilstošs ir „aprēķins”, tātad – vai tas ir to vērts, kas man no tā būs utt. Vienvārdsakot, apgrūtināt sevi cita labā ir vērts tad, ja no tā atlec kāds labums – vienalga materiāls vai morāls.

Cik daudz gan netiek runāts par dabas aizsardzību. Arvien skaidrāks kļūst fakts, ka, turpinot piesārņot apkārtējo vidi, mēs nolemjam neizbēgamai, mokpilnai nāvei nākošās cilvēku paaudzes. Tomēr šī brīža militārās un rūpnieciskās vajadzības tiek vērtētas augstāk. Tiek plaši spriests un naudas summās pārrēķināts ieguvums un zaudējums, ko dod viens vai otrs rūpniecības uzņēmums, vai nozare sabiedrībai, dabai. Taču ne mēs, ne mūsu aprēķini dabai nav vajadzīgi. Daba ir vajadzīga mums. Ja paceļas jautājums par to, cik izmaksā viena vai otra rūpnieciska objekta dabai nodarītie zaudējumi, atbilde var būt tikai viena – tie izmaksā mūsu, cilvēku veselību un nākošo paaudžu dzīvību.

Bet kas gan var man, materiālistam, liegt izplēst kādu robu jau tā plānajā dabas mētelītī, lai tikai savas vienīgās dzīves laikā pilnīgāk apmierinātu savas vajadzības? Un es, protams, labprāt gari un plaši runāšu par dabas aizsardzību ar klusu cerību, ka kāds „naivais”, kam apziņā būs vēl saglabājušās tādas ideālisma sludinātas īpašības kā līdzcietība pret tuvāko un dabas svētums, noticēs maniem vārdiem, neredzējis manus darbus, tādējādi pataupīs priekš manis vēl kādu gardu kumosiņu.

Un ne tikai tie ir materiālisti, kas sludina materiālismu un ateismu. Tādi paši un varbūt vēl ļaunāki materiālisti ir arī tie, kas sludina Dievticību ar nolūku šādā ceļā gūt materiālus labumus sev. Cilvēces vēsturē ir daudz piemēru, kad Dieva vārda aizsegā gan valdnieki, gan pat priesteri ir darījuši nelietības, pildījuši savus savtīgos, egoisma pilnos mērķus. Bet tas norāda tikai to, ka viņu rīcība dzīvē un, tātad, iekšējā pārliecība ir pretrunā pašu sludinātajai patiesībai. Dieva vārds nekad nav attaisnojis un neattaisnos ļaunumu. Ļaunumu cenšas attaisnot tikai paši ļaundari, un te nu viņiem visi paņēmieni liekas labi, arī svētie raksti. Jebkura patiesība necienīgā lūpās būs zaimi. Ja tuva cilvēka slepkava jums stāstīs par līdzcietību un mīlestību, jūs būsiet sašutuši. Bet vai tādēļ jūsu sašutumam jāvēršas pret līdzcietību un mīlestību? Jums jāvēršas pret būtību, kas zaimo šos jēdzienus. Liela patiesība ir nonākusi necienīgā lūpās. Un sašutums nedrīkst nodzēst robežu starp patiesību un lūpām, kas to izsaka. Un mums jānostājas pareizā šīs robežas pusē. Slikti ir tad, ja mēs redzam ļaunus darbus, bet mūsos nav filozofiska pasaules uzskata, kas ļautu tos nosodīt. Tieši otrādi, mēs pēkšņi apjēdzam, ka šī rīcība, varbūt tikai pārāk nekaunīga, nežēlīga, bet citādi atbilst arī mūsu dzīves filozofijai. Protams, lai to atzītu, vajadzīga zināma vīrišķība.

Tāpat zināmai vīrišķībai jābūt, lai it kā no malas, atmetot ilūzijas, palūkotos uz savu dzīvi un tajā valdošajām vērtībām un ideāliem.

Kas tad ir tas, ko mēs savā dzīvē tā gribam, pēc kā tiecamies, ko uzskatām par augstāko piepildījumu? Nu protams, tas ir apmierinājums ar dzīvi, tā ir tā sajūta, ko par laimi sauc. Bet laimi „praktisks, reāli domājošs” cilvēks vienmēr saista ar kaut ko konkrētu savā dzīvē. Un ja arī ne visi „reālisti” jums piekritīs, ka pārticība, bagātība dzīvē atnes laimi, tad viņi visi gan būs vienisprātis, ka pārticība ir drošs un tātad nepieciešams balsts ceļā uz laimi.

Un tad nu sākas lielais skrējiens. Pārticību mēs varētu salīdzināt ar aizejošu vilcienu, kam mēs skrējienā dzenamies pakaļ. Tas ir tikai dažu soļu attālumā no mums, liekas, vēl mirklis un mēs, uzlēkuši uz vagona pēdējā pakāpiena, atvilksim elpu, lai pēc tam, atkrituši mīkstā sēdeklī, bez bažām varētu vagona logā vērot, kā tuvojas ilgi kārotā Laimes zeme. Taču vilciens kustas uz priekšu tik ātri, cik skrien mūsu kājas. Nepārvarēti paliek šie daži soļi un mēs, izsmēluši visus spēkus, pēc ilgas, nogurdinošas piepūles sabrūkam uz sliežu ceļa, pat nepamanījuši, ka gan vilciens, gan mēs savā skrējienā jau sen aiz sevis atstājām Laimes zemi.

Mēs gribam savu māju, savu vasarnīcu, savu mašīnu, savu apaļu noguldītās naudas summu krājkasē. Mēs katrs gribam – viens vairāk, otrs mazāk. Viss tas mums liekas vajadzīgs, nepieciešams. Mēs klusībā apskaužam cilvēkus, kuru īpašums lielāks par mūsējo.

Taču tikko kaut kas no tā tiek iegūts, mirkļa prieku drīz nomaina vilšanās. Ieguvums mūsu acīs zaudē savu vērtību. Tieši otrādi – māja, vasarnīca, mašīna, pat nauda mums uzliek jaunas rūpes, pienākumus, prasības, liek kalpot sev.

Visa šī lietu deja ap mums ir kaut arī daudzkrāsaina un raiba, bet it kā nereāla. Kā ziepju burbulis, kas zaigo varavīksnes krāsās, bet pārplīst, tikko, savā īpašumā ieguvuši, tam pieduram pirkstu.

Kas tad īsti ir šī mūsu ārišķīgā labklājība, šie greznie paklāji, mēbeļu garnitūras, kristāla trauki mūsu dzīvoklī? Tas viss būtībā ir mūsu dzīves laiks, kas zaudēts, pelnot līdzekļus šo lietu iegādei. Bieži vien tas ir tuvam cilvēkam darba steigā atrauts glāsts, darba īgnumā pateikts rupjš aizvainojums, steigā un nervu saspringtībā pazaudēta veselība, neizlasītas grāmatas, neredzēta teātra izrāde utt. Bet cikreiz mēs ikdienā uzskatām un lietojam šos savus dārgumus? Visbiežāk, ja nu vienīgi tajās reizēs, kad atkal ziedojam savu dzīves laiku, lai tīrītu šos greznos paklājus, vai notrauktu putekļus no saviem kristāliem. Un jo vairāk šādu lietu mēs savācam ap sevi, jo vairāk tās attālinās no mums, jo mazāk mēs varam sevi uzskatīt par to īpašniekiem. Bagātnieks pat īsti nepamana greznos paklājus, ko min viņa kājas vai kristāla un smalka porcelāna traukus, no kā ēd. Tāpat viņš nepamana greznās mēbeles ap sevi un telpu apdari, kur bieži katra detaļa ir vesels mākslas darbs. Vai tas viss pa īstam pieder viņam?

Mēs radām ap sevi lietu kultu, atdodam šo lietu iegūšanai savu enerģiju, dzīves laiku, bet ko saņemam pretī? Vai drīzāk tas viss neatgādina iluzoras ēnas, kaut ko nereālu, kas it kā eksistē, bet tai pašā laikā ir kaut kur tālu no mums.

Jums gribas iebilst, ka viss, kas pieder, ir realitāte, jūs to varat izmantot savās interesēs un savā labā? Pamēģiniet atcerēties kaut daļu no tā, pēc kā kādreiz, vairākus gadus atpakaļ dzīvē esat centušies un ko toreiz arī ieguvāt. Kur tas viss? Cik tuvas un nepieciešamas šīs lietas jūsu sirdij ir šobrīd? Bet toreiz šī pati sirds strauji pukstēja kārotā gaidās. Visa griba bija saspringta – būs. Ieguvuma prieks… Toreiz… Jā, sen tas bij. Toreiz… Kāds muļķis gan es tad biju. Un ar ko gan tas viss tagad atšķiras no miegā redzētā sapņa? Varbūt šai brīdī jūs labāk sapratīsiet, ko domā budisti, apgalvojot, ka visa mūsu dzīve ir ilūzija.

Un ilūzija tā ir katra cilvēka dvēselei, kas mūsu būtības dziļumos tiecas pēc mūžīgā, kaut kā tāda, kas ir patiesi piederošs viņas nemateriālajai būtībai. Bet mēs savas aprobežotības dēļ nespējam saskatīt šo dvēseli sevī, mēs redzam tikai savu miesu. Mēs savas dvēseles slāpes pēc garīgā, mūžīgā pārvēršam miesiskajā alkatībā. Un liekam šai alkatībai barot sevi. Bet viss, ko ar tik lielām pūlēm zemes dzīvē mums liek krāt un gādāt šī alkatība, neko nespēj dot un tātad ir tikai ilūzija mūsu nemateriālajai dvēselei. Lai cik daudz arī nebūtu sakrāts, vienalga arvien apmierinājuma nebūs, liksies par maz. Un tad atnāk tukšuma sajūta, dzīves apnikums, apātija. Ļaudis nododas alkoholam, narkotikām, dzenas pēc brīnuma, sensācijas, dažādiem izklaidēšanās veidiem, priecājas, ka izdevies kādu apmānīt un iegūt tik daudz naudas, cik tiem vispār nav vajadzīgs, lepojas ar greznumlietām un pārējo īpašumu tikai tāpēc, ka, lūk, kādam citam tā nav.

Katram gribas nogrābt lielāku gabalu dzīves pīrāga. Un daudziem liekas, ka viņi cieš tikai tādēļ, ka savu laimi ir saistījuši ar pārāk lielu gabalu.

Materiālās lietas pastāv, bet cik ir tādu, kas spēj saprast, ka mēs neciešam no naudas trūkuma, no bada, no nabadzības – nē – mēs ciešam no mīlestības trūkuma un vispirms tikai no tā. Bet, lai to saprastu, cilvēka apziņā vispirms ir jābūt visu aptverošās mīlestības izpratnei. Un kur gan te tā lai rastos, ja mums tam „nav laika”, mums jāskrien pakaļ „viņa augstībai” rublim.

Bez tam mūsu patērētāju sabiedrībā, kur lietas ieceltas dievu kārtā, sekojot modei vai citu sabiedriskās domas mākslīgi radītu iemeslu dēļ, cilvēks bieži vien atsakās no daudzām lietām, kas pilnībā apmierina viņa vajadzības. Tai pašā laikā tas izšķiež ne mazums enerģijas, sava dzīves laika un spēku, lai iegūtu šo lietu vietā citas, kas no iepriekšējām atšķiras ar kādu praktiskajai jomai visai nebūtisku īpašību. Modernāks apģērbs, reprezentablāka dzīvokļa iekārta vai automašīna utt. Pat grāmatas daži cilvēki pērk ne tādēļ, lai tās lasītu, bet tādēļ, ka, lūk, „katram kulturālam cilvēkam jābūt savai mājas bibliotēkai”.

Lūk, šādu mākslīgu problēmu masveida risināšana mūsu sabiedrībā noved pie ne ar ko neattaisnojamu dabas resursu un cilvēku darba spēka un laika izšķērdēšanas. Bet kas ir sasniegts? Cik ilgi spēj iepriecināt cilvēku jaunā „modernā” lieta? Tas ir tikai viens sīks solītis lielajā skrējienā pakaļ rēgam. Rēgam, kurā daži saskatījuši savu laimi.

Kāds amerikāņu ekonomists piedāvā „laimes formulu”:  laime = mantība / vēlmes

Šī dalījuma aritmētika ir vienkārša: jo lielāks skaitītājs (tas, kas tev pieder) un mazāks dalītājs (tas, ko tu gribi), jo jūtamāks rezultāts. Citiem vārdiem, lai mūsdienu sabiedrības loceklis „tiktu tuvāk” laimei, tam ir vai nu jāvairo manta, vai jāsamazina vajadzības. Un, protams, visi „praktiski” domājošie iet pa mantas bagātināšanas ceļu. Īgni, drūmu domu, dažādu nelaimju un nepatikšanu pārņemti, uz cietsirdību atbildot ar cietsirdību, uz draudiem ar draudiem, mānās, noveļ vainu uz apstākļiem, uz laiku, uz citiem cilvēkiem, lai tikai attaisnotu savas neveiksmes. Smaids, priekā nodrebējusi sirds – tas ir tikai saulstara mirklis caur drūmo dzīves mākoņu klātajām debesīm. Un atkal visu ietin skumju drēgnā migla, un atkal mēs nodurtām galvām turpinām savu dzīves ceļu un mūsu skatiens ir piekalts ceļa putekļiem, ko min mūsu kājas. Virs galvas aiz tumšo mākoņu segas spīd saule, mirdz zvaigznes, bet mēs redzam tikai savu sāpi, savas skumjas, savas dusmas, savu nabadzību, savu bezcerību, savu nelaimi, savu bezizeju, savas rūpes. Un atkal lielākā daļa cilvēku jums pateiks, ka nieks vien ir tāda saule, un tādas zvaigznes tur tālumā, ka nav vērts par to spriedelēt, ir jācīnās ar tām pašām savām rūpēm, nelaimēm, nabadzību utt.

Tā vairums cilvēku ir nocīnījušies visu mūžu ar savu pelēko ikdienu un ar šo cīņu nevis tuvinājuši to gaišo, labo, līksmo, ko sauc par laimi, bet gan atgājuši no tās tik tālu, ka, pārcilājot atmiņas, kā rītausmas blāzma sejā iespīd tikai aiz kalniem palikušās, tālās bērnu dienas.

Tātad kaut kur ir kļūda. Kaut kas bijis nepareizi. Bet kas? Vai ceļš? Vai cīņa? Varbūt kādi ārēji, no mums neatkarīgi apstākļi? Varbūt pati saule un zvaigznes ir vainīgas, ka nav nokāpušas pie mums un darījušas gaišu mūsu dzīves ceļu? Bet varbūt vainīgi esam mēs, kas savu skatienu nespēj atraut no ceļa putekļiem un celties pretī bezgalīgajai debesij?

Uz šo jautājumu jāatbild katram pašam, bet atbildi mēs varam meklēt kopīgi.

3.  ŠĶIETAMAS  PRETRUNAS

Cilvēks vēro savu apkārtni un visu redzēto novērtē un klasificē. Lūk, šis priekšmets ir skaists, bet tas tur – neglīts. Kaķis ir mīlīgs un labs dzīvnieciņš, bet vilks – ļauns un slikts. Un viss dabā it kā sadalās divās daļās. Pirmais ir viss, kas uz jums atstāj patīkamu iespaidu un to jūs dēvējat kā labu, skaistu, mīļu. Otrais ir viss, kas uz jums atstāj nepatīkamu iespaidu un jūs to dēvējat par sliktu, neglītu, kroplu, pretīgu. Pirmo jūs atzīstat un pēc tā tiecaties. Otro jūs cenšaties noliegt, no tā izvairīties. Ir sarakstīts tūkstošiem grāmatu, kurās filozofi un estēti nenogurstoši meklē visu aptverošu skaistā jēdzienu, tā definīciju. Un ir sarakstīts tūkstošiem un simtiem tūkstošu grāmatu, kur nosodīts ļaunais, neglītais, sliktais. Un šis ļaunais, neglītais te ir stādīts kā pretpols, nesamierināma pretruna labajam, skaistajam.

Taču pretrunas dabā nepastāv. Viss, tas ko mēs gribētu apzīmēt ar pretrunīgu, dabā ir nesaraujamā saistībā, it kā saplūdis cits ar citu. Bezgalīga dzīva vienība vibrē bez robežām un atšķirībām. Diena saplūst ar nakti, nakts pārvēršas dienā. Dzīvība iet roku rokā ar nāvi un nāve izzūd jaunā dzīvībā. Viss ir liels veselums, viss savstarpēji saistīts kā jūras viļņi veļas viens aiz otra, viens saistīts ar otru. Un nevar pat teikt, ka šis otrs ir pirmā turpinājums, jo abi viņi ir vienlīdz nozīmīgi, abi viņi ir divas vienādas viena veselā daļas.

Dabā neeksistē atšķirības. Atšķirības rada tikai cilvēka saprāts. Pasaulē atšķirību nav, tikai mēs tās ienesam ar savu saprātu. No mūsu saprāta tās tiek projecētas uz āru. Taču uz āru projecētas, šīs atšķirības nespēj mainīt ārējo lietu un parādību dabu. Nosaucot kādu lietu par labu, mēs to nespējam padarīt labāku, un, nosaucot citu lietu par sliktu, mēs to nespējam padarīt sliktāku, kā tā bijusi pirms tam.

Ko nozīmē kropls, neglīts, slikts? Ja uz zemes nebūtu cilvēka, vai tad eksistētu skaistais un neglītais, labais un sliktais? Tāpat augtu koki un ziedētu puķes, lītu lietus un gadalaiki nomainītu viens otru. Tāpat rītos uzlēktu saule un naktī debesis mirdzētu zvaigžņu ugunīs, bet nebūtu nekā tāda kā skaistais un neglītais, labais un ļaunais. Tas viss būtu izzudis līdz ar cilvēku.

Un ne jau tur slēpjas kļūda, ka cilvēks dabā vērotās norises un objektus savā apziņā vērtē un dala labajos un sliktajos. Kļūda slēpjas tur, kur cilvēks priekšplānā izvirza savu vērtējumu, pilnībā no redzesloka pazaudējot attiecīgos priekšmetus un parādības. Aiz savu vērtējumu un klasifikāciju žoga cilvēks pazaudē spēju saskatīt dabas vienotību, nedalāmību.

Šos vērtējumus cilvēks sāk pretstatīt vienu otram, radot veselus mākslīgu argumentu un apgalvojumu kalnus. Visbeidzot viņš pasludina kā nesamierināmu paša izdomāto pretstatu un pretrunu cīņu un ar visu savu enerģiju metas šai cīņā.

Un tad sāk liesmot sārti, kuros sadeg gan izcili domātāji, gan grāmatas. Tiek vajāti un apspiesti visi tie, kas ar saprāta spēku redz tālāk par valdošajām dogmām. Tiek noliegti zinātniski atklājumi tikai tādēļ, ka rada šķietamas pretrunas ar valdošo ideoloģiju. Cieņā tiek celts un par faktiem saukts tikai tas, kas atbilst valdošajai ideoloģijai un ko tā spēj saprast un izskaidrot. Viss pārējais, labākajā gadījumā, tiek dēvēts par parādībām, kas nepelna, lai tiktu celtas uz faktu pjedestāla.

Tā pretstatīts tiek materiālisms un ideālisms, zinātne un reliģija, cilvēks un daba, un vēl daudz citu lietu un parādību. Vienmēr šajā pretstatīšanā viena no pusēm ir godā celta, bet otra pazemota un noliegta. Taču, vai var kaut ko veselu sadalīt daļās un šīs daļas šķirot labajās un sliktajās, vienas ceļot cieņā un godā, citas noliedzot un atmetot?

Vai kuņģim cilvēka ķermenī ir tik pat cienījams stāvoklis kā plaušām? Vai tievajām un resnajām zarnām ir tikpat cienījams stāvoklis kā smadzenēm? Vai var noliegt kaut ko vienu tikai tādēļ, ka nespēj saskatīt sakarību un saistību ar visu pārējo?

Taču lielie „patiesības cīnītāji” tieši šādā veidā bieži dala visu to, kas ir ap mums un mūs pašus. Bet dabā eksistējošā realitāte nezudīs no tā, ka mēs viņu noliedzam. Ne jau patiesība cieš no tā, ka viņu neatzīst. Cilvēkam un tikai viņam, ir nācies ciest par to, ka laikā nav atzinis reālo īstenību.

Tāpēc mums dzīvē vairāk vajag būt sapratējiem un mazāk cīnītājiem. Bet cīņas laukā ne mirkli nedrīkstam zaudēt ieskatu, kādēļ cīnāmies, kam vajadzīga mūsu cīņa, un kāds ir mūsu cīņas galamērķis.

Cilvēkam jāizzina, jāizprot materiālas dabas objekti, parādības un likumi, bet uz visiem laikiem jāatsakās no domas par sevi, sava prāta un zināšanu pretstatīšanu dabai, par kundzību pār dabu. Prišvins ir teicis: «Daba vispirms ir Dievnams un tikai tad darbnīca.» Dievišķā izpratne mums māca visa esošā kopību, liek saprast, ka atsevišķs cilvēks ir tikai daļiņa no visa esošā dabā, bet harmoniski iekļāvies tajā, viņš zaudē savu niecību, veidojot vienu lielu veselumu. Ejot kopsolī ar dabu, cilvēks smeļas tajā spēku, vēršoties pret dabu, cilvēks vēršas pret sevi. Dievišķā izpratne mums māca, ka cilvēks ir tikai viena no nemateriālā saprāta iemiesošanās formām, tikai viena no nemateriālā saprāta attīstības fāzēm. Mēs esam no Dievišķā okeāna ar mums nezināmu mērķi un uzdevumu atrauti strauta ūdens pilieni, kam jāatrod savs ceļš atpakaļ savā pirmsākumā. Jāatrod ceļš pie Dieva. Un, apzināti nostājušies uz šī ceļa, mēs saņemam atbalstu un mierinājumu. Bet savas aprobežotības dēļ neredzot šo ceļu, mēs noliedzam savu būtību, atņemam sev atbalstu un mierinājumu.

Jo aprobežotāks savā apziņā ir cilvēks, jo enerģiskāk un agresīvāk viņš aizstāv savus uzskatus. Redzot kaut ko vienu, tāds no sava redzes loka pazaudē visu pārējo un šo vienu sludina par visu. Egoisms, mirkļa iegribas pilnībā tur to savā varā, nosaka tā rīcību, liedzot saskatīt šīs rīcības sekas. Un tad rodas idejas par dabas pakļaušanu un Dieva noliegšanu. Bet cilvēka nezināšana nav spējīga izmainīt Dievišķos dabas likumus. Dabas likumi iznīcina to, kas tiem pretojas.

Daba ir tīra, lai arī kā to ar savu darbību neapgānītu cilvēki. Bet cilvēkus šai pirmatnējā tīrībā – pie zāles, avotiem un mākoņiem atgriež tikai nāve. Reti kāds cilvēks māk savienoties ar pavasari, kas piesardzīgi nāk pār netīriem, asiņainiem laukiem un izdedzinātiem mežiem.

«Iemācies redzēt tur, kur viss tumšs, un dzirdēt tur, kur viss kluss. Tumsā ieraudzīsi gaismu, bet klusumā izdzirdēsi harmoniju» – māca mūs austrumu gudrība. Un tas ir aicinājums uz izpratni, nevis noliegšanu. Mums nebūs pasaules harmonijas, ja norobežosim no tās savu apziņu, ja īgni un augstprātīgi nebūsim tās cienīgi. Tikai izprotot savu patieso vietu un lomu pasaulē, mēs pacelsim savu apziņu uz augstākas pakāpes un tuvosimies šai harmonijai. Un nav jābrīnās par to, ka cilvēks, savā apziņā stāvošs uz augstas attīstības pakāpes, kādreiz nav saprotams ļaudīm, stāvošiem uz zemākas attīstības pakāpes, jo viņš neredz ļaunumu tajā, kas tiem liekas ļauns, un redz labu tur, kur viņi to nespēj saskatīt.

Atmetiet dzīvē visu mākslīgo, melīgo, izdomāto, lieko, visus šos uzslāņojumus, ko radījusi sabiedrība. Kā drēbes, ko mēs uzvelkot un novelkot mainām savam ķermenim, tā dzīvē cilvēki maina gan „patiesības”, gan uzskatus, gan idejas, gan dzīves vērtības un pārliecības. Taču atcerieties – tikai mākslīgo iespējams atmest, vai nomainīt. Lai kādus tērpus mēs valkātu, mūsu ķermeņa būtība paliek nemainīga. Un jo vairāk mūsu apģērbs atbildīs mūsu ķermeņa prasībām, jo labāk tas būs mums pašiem. Tāpat, jo vairāk mūsu uzskati un pārliecība atbildīs mūsu būtībai, visas pasaules realitātei, jo labāk mums pašiem. Pagaidām gan vairums cilvēku kā apģērbā, tā idejās meklē tikai ārišķīgumu, pēdējo „modes kliedzienu”, neņemot vērā, ka tas viss ir īslaicīgs, mākslīgs, dziļākai būtībai neatbilstošs. Un galarezultātā kā neatbilstošs apģērbs rada ciešanas miesai, tā neatbilstošas idejas mūsu dvēselei.

Atrast, apjēgt savu būtību, tas tad arī nozīmē atmest visu lieko, mākslīgo. Pirmkārt tas nozīmē pārstāt melot sev pašam, iestāstot izdomātas, dabā neesošas patiesības. Otrkārt, tas nozīmē zināt savu vietu pasaulē, būt dabīgam, saprast savu dzīves jēgu un mērķi. Tikai tas kuģinieks, kas zina kurp braukt, zina, kurš vējš ir viņa ceļa vējš.

Amerikāņu pētnieks Dž. Lilijs raksta: «Esmu pavisam drošs, ka augstāku apziņas stāvokļu pārdzīvošana ir cilvēku sugas saglabāšanas nepieciešams priekšnoteikums. Ja mēs visi varam sasniegt vismaz zemākos satori līmeņus, tad ir cerība, ka mēs neuzspridzināsim planētu, vai kādā citā veidā neiznīcināsim pašreizējo dzīvību. Ja cilvēki visā pasaulē, it īpaši tie, kam dota vara, spēs regulāri sasniegt augstus līmeņus un stāvokļus, tad mūsu planēta tiks vadīta samērā vienkārši, efektīvi un līksmi.»

Ir jāizzina dabā valdošie likumi, jāattīsta tehnika, medicīna, enerģētika utt. Viss tas cilvēka rokās dod arvien lielākas iespējas uzlabot un atvieglot savus dzīves apstākļus, paver cilvēcei bezgalīgās kosmosa tāles un okeāna dzelmes. Pētot dzīvības dažādo funkciju norises dabā, cilvēks mācās padarīt savu ķermeni izturīgāku, veselāku, ilgstošāk funkcionāli pilnvērtīgu. Tātad gūst iespējas pilnīgāk izmantot savu materiālo ķermeni dzīves laikā.

Tā, zinātnes un tehnikas attīstība dod lielākas iespējas laikus atklāt un efektīgāk cīnīties pret dažādām globāla mēroga katastrofām, epidēmijām, vai citām nelaimēm, kas apdraud cilvēci. Un nevieni pētījumi zinātnes vai tehnikas jomā, paši par sevi, nav pretrunā ar Dievišķo. Bet atrauta no Dievišķā, zinātnes un tehnikas attīstība pārvēršas par nebeidzamu pretrunu, nelaimju un ciešanu avotu pasaulē. Tam vislabākā ilustrācija ir patreizējais stāvoklis, kur visi zinātnes un tehnikas atklājumi pasaulē pakļauti egoistiskiem, materiālistiskiem mērķiem, fiziskajam komfortam pretēji gaidītajam nevis uzlabojuši, atvieglojuši un padarījuši laimīgāku cilvēka materiālo eksistenci, bet tieši otrādi – radījuši nebeidzamas jaunas problēmas, ciešanas un, visbeidzot, reālus iznīcības draudus uz mūsu planētas.

Ž. Ž. Ruso darbos ir rindas: „Tautas, saprotiet reizi par visām reizēm, ka daba jūs gribēja pasargāt no zināšanām kā māte, kas no sava bērna roķelēm izrauj bīstamu priekšmetu, ka visi noslēpumi, kurus viņa no jums slēpj, ir posts, no kā viņa jūs grib paglābt, bet grūtības mācīšanās gaitā – viena no lielākajām labdarībām.”

Zināšanas ir spēks. Bet labvēlīgs spēks tas ir tikai tad, ja atrodas augstu garīgās kultūras pakāpi sasniegušu cilvēku rokās. Cilvēka rīcībā esošajām tehniskajām iespējām jāatbilst viņa garīgās attīstības pakāpei. Ja mežoņa rokās rungā vai zobens uzskatāmi par atbilstošiem rīkiem, tad nekādā gadījumā nav pieļaujams, ja šāds mežonis gūst savā īpašumā atomieročus. Bet ar ko gan, bieži vien, mūsu sabiedrība ir savā apziņā pārāka par mežoņa gastronomiskajām un sevis apliecināšanas interesēm? Ja nu vienīgi ar to apmēriem.

Jau 19. gs. angļu literāts Dž. Gisings, paredzot vienpusīgu no dabas un Dievišķās harmonijas atrautu zinātnes attīstību, kas vērsta tikai uz cilvēka tehnisko iespēju pilnveidošanu un savu egoistisko tieksmju apmierināšanu, rakstīja: „Es neieredzu zinātni un baidos no tās, jo esmu pārliecināts, ka tā uz ilgu laiku ja vien ne uz mūžu, kļūs par nesaudzīgu cilvēces ienaidnieku. Es jau redzu, kā tā sagraus visu dzīves vienkāršību, siltumu, pasaules skaistumu, kā zem civilizācijas maskas restaurēs barbarismu, kā aptumšos cilvēku prātus un nocietinās sirdis.”

Bet ne jau pret zinātnes un tehnikas attīstību ir jāvēršas. Šī attīstība pati par sevi nav pretrunā ar Dievišķo un, tātad, nav pretrunā arī Dieva radītajai dabai un cilvēkam tās sastāvā.

Ir dziļi jāsaprot, ka zinātnei attīstoties, proporcionāli līdzi jāaug un jāattīstās arī reliģiskajam pasaules uzskatam un otrādi. Norobežojot tos vienu no otra, mēs mākslīgi radām pretrunas, kas mūs plosa, bet dabā reāli nepastāv. Tikai ar Dievišķā izpratni, ar reliģiju saistīta zinātne ir spējīga nodrošināt harmonisku cilvēces tālāku attīstību uz šīs zemes. Tieši vienlīdzīga, savstarpēja saistība, nevis pakārtotība un pretstatīšana nodrošina šo harmoniju.

Un tomēr mūsdienās, materiālisma pasaulē zinātni un reliģiju pasludina kā divus nesamierināmus pretstatus. Pie kam, zinātne tiek cildināta visiem iespējamiem līdzekļiem, bet reliģija – nopelta. Zinātnei tiek piedāvāta progresa virzītājas loma visās iespējamās nozarēs. Tas pamatā it kā esot pats izziņas process ar faktu vispusīgu izpēti un analīzi, turpretim reliģija esot dogmatiska mācība, kas balstās uz ne ar ko nepierādītiem apgalvojumiem un aklu ticību šiem apgalvojumiem. „Pateicoties zinātnes un tehnikas attīstībai cilvēce, ejot pa progresa ceļu, uzkrājusi arvien vairāk zināšanas par dabas un visuma procesiem, sasniegs gaišo nākotni, kas būs raksturīga ar neierobežotu cilvēka saprāta varenību un visu sabiedrības locekļu labklājību, bet reliģija šādiem stipriem un gudriem nākotnes cilvēkiem nākotnē vienkārši nebūs vajadzīga, tāpēc laika gaitā būs atmirusi” – apmēram tā tiek formulētas zinātnes un reliģijas attiecības perspektīvā.

Tad nu vēlreiz nedaudz paanalizēsim šo no reliģijas atdalījušos zinātni – tādu, kāda tā ir mūsdienu pasaulē. Vispirms – kam tā kalpo? Kādas ir tās zinātnes nozares, kur mūsdienās tiek ieguldīti vislielākie līdzekļi? Pirmkārt, tā ir kara rūpniecība un visi pētījumi, kas ar to saistīti. Krietni tālu no tā seko pārējās rūpniecības nozares un pārtikas ražošana. Pie kam, pētījumi šajās nozarēs ir vērsti uz tūlītēja labuma iegūšanu, tūlītēju vajadzību apmierināšanu „par katru cenu” un stāv tālu no pilnīgas seku analīzes.

Bet cik lielu summu salīdzinoši valstis no sava budžeta izdala tādu zinātnisku pētījumu veikšanai, kas ir vitāli svarīgi visas pasaules mērogā? Pēc statistikas datiem šiem mērķiem visā pasaulē, gada laikā kopā ņemot, tiek izdalīts mazāk līdzekļu, kā viena kara flotes kreisera būvei. Vai nebūs taisnība mūsu nākamajām paaudzēm (ja tādas būs), ka viņi mūs uzskatīs par barbariem? Tā nu, lūk, iznāk – pagaidām šī, no reliģijas atdalītā zinātne, tiek izmantota galvenokārt šauri egoistisku, tuvredzīgu atsevišķu cilvēku, politisku grupējumu, vai vienas paaudzes interešu sasniegšanai. Citiem vārdiem sakot, tāpat kā primitīvajā akmens laikmetā cilvēku interesē tikai dzīves telpa, barība un savu iegribu apmierināšana. Bet zinātnē viņš vienkārši saskata jaunu, daudz vieglāku līdzekli šo veco lietu sasniegšanai. Un iegribas tiek celtas neatliekamu vajadzību kārtā. Un šo „vajadzību” dēļ bez žēlastības tiek iznīcinātas dabas bagātības un pati daba, nedomājot par nākamo cilvēku paaudžu likteni un visas materiālās dzīvības likteni uz šīs mazās, zilās planētas, kam apkārt plešas kosmosa tumsa un aukstums.

Kas tikai nav vajadzīgs mūsdienu modernajam cilvēkam, un cik sīksti viņš turas pie šīm savām vajadzībām.

Ja es jums apgalvošu, ka mūsdienu radio un televīzijas laikmetā varētu likvidēt no 10 laikrakstiem vismaz deviņus, jūs būsiet sašutuši. Ja es jums apgalvošu, ka arī populāri zinātnisko žurnālu un citu tiem līdzīgu izdevumu apjomu var ievērojami samazināt uz kvalitatīvu populāri zinātnisku grāmatu un mācību grāmatu izdošanas rēķina, jūs mani sāksiet uzskatīt par tumsoni. Ja es apgalvošu, ka mūsu zinātniskajos žurnālos lielākajā daļā rakstu garie ievadi un sarežģītā valodā izklāstītās ābeces patiesības reizēm pārsniedz pat 90% no kopējās informācijas un nepārtraukti atkārtojas – jūs neticēsiet. Bet vai kāds ir parēķinājis, cik milzīgu ļaunumu dabai nodara varenās papīru fabrikas, kas ražo izejvielu šai vienas dienas makulatūrai?

Un cik nepieciešama katrā vietā ir ķīmiskā rūpniecība – šie minerālmēsli, herbicīdi, pesticīdi, ar kuriem tik intensīvi tiek indēti labības lauki, un, tātad, mūsu pārtika, bet dabīgie mēsli pa to laiku ieplūst upēs un avotos? Cik nepieciešamas ir plastmasas dažādos sadzīves priekšmetos, bezgaumīgās bērnu rotaļlietās, apģērbā un citos niekos, tāpat sintētiskās vielas mazgāšanas līdzekļos, kosmētikas līdzekļos, pat pārtikā? Vai izniekotie resursi un šo vielu ražošanas procesa gaitā, piesārņotā daba atsver to apšaubāmo labvērtību? Un šādu piemēru skaits ir iespaidīgs gandrīz katrā rūpniecības nozarē.

Tālāk par apgalvojumu, ka zinātnes būtība ir izziņas process ar vispusīgu faktu pierādīšanu un analīzi, bet reliģija – dogmatiska mācība, kas balstās uz aklu ticību. Padomāsim vai zinātne iztiek bez ticības, un vai šī pati ticība, par ko tā tiek pelta reliģija, nav arī zinātnes pamatā?

Pirmkārt : tieši ticība sakārtotam visumam, ko cilvēks var izzināt, noteica pāreju uz zinātnes laikmetu un padarīja iespējamu zinātnes progresu.

Otrkārt : lai izziņas process varētu turpināties, cilvēkam ir nepieciešama nosliece, jeb tieksme uz to. Un šī tieksme ir saistīta ar pārliecību, ko zinātne nav spējīga pierādīt. Tā ir pārliecība, ka visums savā attīstībā un, tātad, arī cilvēce, virzās uz kaut kādu neatgriezenisku pilnību. Citiem vārdiem – tā ir ticība progresam.

Treškārt : pateicoties no Dievišķā atrautai zinātnes attīstībai, cilvēkiem savtīgās interesēs ir arvien lielāka iespēja iejaukties dabas procesos, pārveidot apkārtni, neiedziļinoties un neanalizējot varbūtējās sekas. Tā rezultātā zemeslodes biosfēra ar katru gadu kļūst nabagāka. Izzūd ne tikai atsevišķi augi un dzīvnieki, bet veselas augu un dzīvnieku sugas, dzimtas. Zemes atmosfērā un pasaules okeānā arvien vairāk ieplūst paša cilvēka organismam kaitīgu un pat nāvējošu vielu. Pasaulē uzkrājas saražoto atomieroču daudzums, tiek radītas automātiskas iekārtas, kas kontrolē un vada šo ieroču darbību. Pār visu cilvēci klājas iznīcības rēgs. Lai šādos apstākļos turpinātu zinātnes attīstību, lai saglabātu tai kādu jēgu, ir atkal nepieciešama pārliecība, ko zinātne nespēj pierādīt. Tā ir pārliecība, ka cilvēces iznīcības draudi atkāpsies, saprāts uzvarēs. Tā ir pārliecība nākotnei.

Ceturtkārt : zinātnes sasniegumi it kā kalpo cilvēces labklājībai. Tas tiek deklarēts kā viens no galvenajiem iemesliem zinātnes attīstībai. Bet atomieroči, ķīmiskās kaujas vielas, bakterioloģiskie ieroči, necilvēciskie eksperimenti ar cilvēka psihi, kas vērsti uz cilvēka personības pakļaušanu? Šo sarakstu varētu turpināt, taču būtību tas nemaina. Un būtība ir tā, ka viens kails izziņas process nespēj padarīt cilvēku labāku. Vienkārši sakot, ļauns cilvēks, lai cik daudz zināšanu arī nebūtu ieguvis, ir un paliek ļauns cilvēks. Tieši otrādi, jo gudrāks viņš būs, jo bīstamāks tas apkārtējiem ar savu ļaunumu. Tātad, lai attaisnotu zinātnes attīstību, ir nepieciešama vēl viena pārliecība. Pārliecība, ko zinātne nespēj pierādīt. Tā ir pārliecība, ka labais uzvarēs ļauno, ka zinātnes sasniegumi netiks izmantoti pret cilvēci. Tā ir ticība humānisma uzvarai.

Piektkārt: lai arī zinātne it kā lieliem soļiem virzās uz priekšu, tas vēl nebūt nenorāda uz tās visspēcību bezgalīgajā laikā un pasaules telpā. Savu visvarenību zinātne nevar pierādīt un, tātad, arī šeit ir vajadzība ticība. Ticība, ka zinātne spēs atrisināt visas problēmas, spēs noregulēt visus cilvēka esības aspektus. Ticība zinātnes visvarenībai.

Tā nu, lūk, sīkāk paanalizējot zinātni, kas atdalīta no reliģijas un ir brīva no „aklas ticības”, mēs nonākam pie secinājuma, ka šīs ticības te ir pietiekoši. Un ticība jau arī nav nekas ļauns, ne nosodāms. Ticības ir visas cilvēka dzīves pamatā. Taču nedrīkst, šo ticību izceļot vienā vietā un noliedzot otrā, mākslīgi radīt pretrunas. Bet, ja par reliģiju, vai mistiku sauc kaut ko tādu, kas balstās uz nepierādītiem apgalvojumiem, uz ticību, tad arī materiālistisko zinātni var uzskatīt par sava veida reliģiju un mistiku – par bezdievīgo mistiku.

4.  STRĪDA  ĀBOLS

Nevar ābolu pārgriezt uz pusēm, vienu no pusēm aizmest projām, bet atlikušo pusi pasludināt par veselu ābolu, ignorējot visas pazīmes, kas liecina, ka puse ābola tomēr nogriezta.

Līdzīgi ir ar materiālismu un ideālismu. Katrs no viņiem ir tikai puse no lielās patiesības veseluma. Viens no viņiem redz cilvēka miesu, noliedzot Dievu un nemateriālās dvēseles esamību, otrs, savukārt, pilnīgi pievēršas Dievam un nemateriālajai dvēselei, bieži vien aizmirstot, ka cilvēkam tomēr ir arī miesīgs ķermenis, kas eksistē materiālā pasaulē. Tā vietā, lai redzētu pretējā pusē sevis papildinājumu un, saplūstot ar to, veidotu vienu veselumu, materiālisms un ideālisms viens otrā saskata sevis noliegumu un pielieto dažādas metodes, lai pierādītu nepierādāmo, t.i., to, ka katra no šīm pusēm ir viens veselais.

Ir pietiekoši piemēru vēsturē, kur gan materiālisms, gan ideālisms faktus, kas it kā runā pretī to būtībai, nemēģina izprast, bet vienkārši cenšas iznīcināt. Tiek fiziski iznīcināti zinātnieki, aizliegtas grāmatas. Bet patiesība taču no tā nemainās. Faktu iznīcināšana vai ignorēšana ir vienkārša tumsonība, vai tas tiek darīts materiālistiskā vai ideālistiskā pasaules uzskata vārdā.

Kā radās dzīvība?

«Matērijas pašorganizācijas rezultātā» atbild materiālisti.

«Dzīvību, tāpat kā visu uz pasaules, radījis Dievs» atbild ideālisti.

Tātad pēc materiālistu domām, matērija pati savu iekšēju likumsakarību rezultātā ir organizējusies un izveidojusi no sevis visu to, kas ir ap mums – jūras, kalnus, debesis, augus, dzīvniekus, cilvēkus.

«Vai šāds skaistums un pilnība var rasties bez augstākā saprāta līdzdalības?» jautā ideālisti.

«Acīmredzot jā» atbild materiālisti un sāk par argumentiem minēt zinātnes atklātās šūnu veidošanās un attīstības likumsakarības. Bet ko tad saka zinātne? Zinātne atzīst, ka dzīvība uz senās zemes varēja rasties tikai tad, kad atbilstošas temperatūras, spiediena un mitruma apstākļos vienuviet sastopas dezoksiribonukleīnskābe, ribonukleīnskābe un olbaltumviela. Katrai no šīm nosauktajām organiskajām vielām ir ļoti sarežģīta uzbūve. Šo vielu sintēze ir nopietna problēma pat mūsu zinātniskajās laboratorijās. Bet ja nu nav cita izskaidrojuma, jāpieņem vien ir, ka šīs sarežģītās vielas pašas no sevis ārkārtīgi labvēlīgu apstākļu sakritības dēļ (spiediens, temperatūra, mitrums, vajadzīgie ķīmiskie elementi vienuviet utt.) tomēr ir sintezējušās. Tālāk jāpieņem, ka laimīgas sagadīšanās dēļ, līdz savstarpējas satikšanās brīdim tās kādu nelabvēlīgu ārēju faktoru ietekmē nav sairušas. Tad nu var jau ar lielāku drosmi apgalvot, ka šīs visas trīs vielas savienosies, izveidojot pirmo dzīvības aizmetni uz zemes.

Un tālāk jau viss iet gludi. Tiek attīstītas uz zinātnes pētījumiem balstītas hipotēzes par to, kā pirmās dzīvības šūnas dažādu nelabvēlīgu ārēju faktoru dēļ, lai pielāgotos un izdzīvotu varētu būt mainījušas savas īpatnības, kā no vienšūnu organismiem varētu būt veidojušies daudzšūnu organismi, jo laimīgas sagadīšanās dēļ, lūk, dabiskā izlase tās neiznīcina pavisam, bet pilnveido vajadzīgajā virzienā utt. «Sagadīšanās, sagadīšanās un vēlreiz sagadīšanās. Kad jūs beidzot pārstāsiet to saukt par sagadīšanos?» jautā ideālisti. Un jautā pamatoti, jo šī savienošanās, pārveidošanās un attīstīšanās, kam pamatā ir t.s. matērijas „pašorganizācijas spēki” un laimīga sagadīšanās, nemaz nav tik vienkārša. Tā, piemēram, cilvēka sarkanā asinsķermenīša sastāvā ietilpstošās olbaltumvielas molekula sastāv no 600 aminoskābju krellītēm. Atliek tikai vienai no šīm krellītēm būt nepareizai, lai erotricīti zaudētu savu apaļo formu un rastos smaga slimība – sirpjšūnu anēmija.

Vai var pieņemt, ka uz labu laimi maisiņā sabērtus vairākus simtus klucīšu ar burtiem, izberot uz grīdas kādreiz izveidosies teksts un pat ne vienkārši teksts, bet sakarīgs teksts? Vai haoss var radīt kārtību? Piedēvēt matērijai pašorganizēšanās spējas ir tas pats, kas šādas spējas piedēvēt haosam. Un atklāt matērijā organizējošās likumsakarības vēl nenozīmē atklāt to cēloņus. Un vēl mazāks pamats ir, balstoties uz šīm likumsakarībām, par organizējošo cēloni pasludināt pašu matēriju. Tas būtu līdzīgi kā ja mēs, izpētījuši kāda rūpnīcas darbagalda tehniskās iespējas, secinātu, ka produkciju ir saražojis pats darbagalds bez cilvēka līdzdalības.

Tikai pieņemot, ka ir visur esošā Dievišķā enerģija, mēs varam saprast, kas tas bija par spēku, kas no nedzīvās matērijas lika rasties vispirms dzīvībai un vēlāk arī saprātīgām būtnēm uz zemes.

Bet likumsakarībām, pēc kurām attīstās un eksistē dzīvās šūnas, un kuras pēta un atklāj zinātne, protams, ir jābūt, jo vai gan citādi varētu ar Dieva žēlastību augt un kuplot viss zem šīs saules. Un muļķība ir no dažu ideālistu puses noliegt, vai pat saskatīt grēku šo likumsakarību pētījumos. Neviens pētījums, nedz atklājums nekad nav bijis un nebūs pretrunā ar Dievišķo. Citādi gan ir ar šo atklājumu nepareizu iztulkošanu un izmantošanu vienā vai otrā nozarē.

No tīri materiālistiska viedokļa cilvēku varētu salīdzināt arī ar milzīgi sarežģītu ķīmisku vielu ražošanas kompleksu, jo ik brīdi mūsu ķermenī tiek gan noārdīti, gan sintezēti ļoti daudzi, dažādi ķīmiski savienojumi.

Ņemsim pašu vienkāršāko pēc savas uzbūves ķīmisko savienojumu, ko ražo mūsu organisms – sālsskābi. Šīs vielas molekula sastāv tikai no divu ķīmisko elementu savienojuma – HCl. Rūpnieciskā ražošanā sālsskābes ieguvei tiek izmantotas daudz vienkāršākas ķīmiskas reakcijas, nekā to dara mūsu organisms. Un tomēr, lai uzceltu šādu sālsskābes rūpnīcu, ir nepieciešamas veselas rasējumu kaudzes, projekti, visbeidzot dažādo iekārtu un mezglu montāža t.i. darba organizācija utt. Gala rezultātā šajā uzceltajā rūpnīcā bez tīri materiālā vēl ir ieguldīts liels mūsu garīgās enerģijas potenciāls t.i., mūsu nemateriālais domas spēks. Un nevienam neienāks prātā apgalvot, ka šī rūpnīca varētu rasties bez šīs nemateriālās, garīgās enerģijas ieguldījuma, haotiskas iekārtu, mezglu un materiālu savstarpējas jaukšanas un pārgrupēšanas rezultātā. Bet to pašu apgalvot par cilvēku, jeb, vienalga, kādu citu būtni, kas ir savas uzbūves sarežģītības ziņā nesalīdzināmi pārāka par jebkuru mūsu pašu modernāko rūpnīcu, nezkādēļ materiālistu vidū tiek uzskatīts par pašsaprotamu lietu.

Materiālisti apgalvo, ka pasaule sastāv no matērijas visdažādākajās tās eksistences formās un… tukšuma. (matērija eksistē laikā un telpā). Arī cilvēks sastāv no matērijas. Bet vai tikai? Kādēļ noliegt to acīmredzamo, kas ir katrā no mums un ko mēs ik brīdi sajūtam, un ko apzīmē gan par garu, gan dvēseli, gan „Ego”? Kādēļ noliegt, ka pasaulē bez visu aptverošā tukšuma un matērijas ir arī visu aptverošs nemateriāls gars, vienalga, vai mēs to nosaucam par Dievu, Absolūtu, Brahmu, Kosmisko ideju, vai vēl kā citādi? Katrs cilvēks, tāpat kā jebkura dzīva būtne ir lielās kosmiskās matērijas sīka daļiņa. Un kādēļ gan cilvēks sevī nevarētu nest arī sīku daļiņu no šī kosmiskā, nemateriālā Absolūta?

Atkarībā no dzīvās būtnes veida to ķermeņos ir vairāk vai mazāk matērijas, kas, tiem ejot bojā, atgriežas savā pirmveidā, saplūst ar to, lai turpinātu riņķot dabā jaunos veidos un formās (no zemes tu esi cēlies, par zemi tev jāpaliek).

Kādēļ gan dzīvajās būtnēs, atkarībā no to organismu sarežģītības pakāpes, nevarētu būt arī daļiņa no kosmiskā nemateriāla Absolūta, kas, dzīvajai būtnei ejot bojā, atdalās no tās, lai turpinātu savu nebeidzamo ceļu pretī jaunām iemiesošanās formām? Var pat teikt, ka šīs nemateriālās daļiņas „lielums” (nosacīti apzīmēsim to šādi) ir apgriezti proporcionāls dabā esošās būtnes uzbūves vienkāršumam. Jeb, citiem vārdiem, jo sarežģītāks un labāk organizēts būtu materiālistiskais ietērps, jo pilnīgāka ir nemateriālā, kosmiskā Absolūta daļiņa, kas tajā iemiesojas. Un tāpat, kā matērijai savās dažādajās formās ir dažādi izpausmes veidi (magnētisms, elektrība utt.), arī nemateriālajam var būt dažādi izpausmes veidi. Tas mums padara saprotamāku visu, kam materiālistiskie izskaidrojumi ir, saudzīgi izsakoties, „aiz matiem pievilkti”. Tātad sākot ar cilvēku radošās enerģijas potenciālu, dažādiem psihiskās enerģijas izpausmes veidiem kā hipnoze, telepātija, sapņi un beidzot ar lūgšanu, lāstu, dažādu zīmju, simbolu, talismanu maģiskā spēka būtības izskaidrojumu.

Miesa un dvēsele, nemateriālais un materiālais, tā ir viena vienība, kas sastāda cilvēku, vai kādu citu dzīvu būtni uz zemes. Un nevar sludināt vienu, noliedzot otru. Lūk, dzīvu būtņu evolūcijas teorija – viens no materiālistiskā pasaules uzskata stūrakmeņiem. Ideālisms pret šo teoriju vēršas krasi negatīvi, uzskatot, ka tā ir pretrunā ideālistiskajam pasaules uzskatam. Tomēr zinātne, lai arī pagaidām vēl nepilnīgi, ir savākusi daudz faktus par labu šai teorijai. Un šos faktus, vienkārši ignorēt ir tumsonība. Cita lieta ir prast no šiem faktiem un pašas evolūcijas teorijas izdarīt pareizus secinājumus. Materiālisti uzskata, ka evolūcijas teorija pilnībā pierāda matērijas pašattīstību dabā un līdz ar to „Dievišķo padara nevajadzīgu”. Taču šādam apgalvojumam evolūcijas teorijā pamatojuma nav. Un „piekārt” evolūcijas teorijai šādu apgalvojumu ir tāda pat tumsonība, kā šo teoriju noliegt vispār. Tikai ņemot vērā, ka katra pirmatnējās dzīvības šūna bez tās materiālā ķermeņa nes sevī arī nemateriālās enerģijas (Dievišķā) daļiņu, var izskaidrot, kā iespējams viss grandiozais dzīvo būtņu attīstības ceļš no vienkāršas šūnas līdz cilvēkam.

Ja nebūtu šīs nemateriālās enerģijas organizējošā spēka, dzīvība, nerunājot par tās rašanās iespēju, nebūtu pārkāpusi atsevišķu šūnu vai primitīvu šūnu sakopojumu robežu. Katrā ziņā, balstoties tikai uz cīņu par eksistenci, dabisko izlasi šajā cīņā un gadījuma faktoru, nevar apmierinoši izskaidrot, kā no salīdzinoši primitīvajām pirmajām dzīvajām šūnām uz mūsu zemes izveidojusies visa plašā dzīvnieku un augu valsts.

Un tas, ka mūsu zinātne ir atklājusi dažāds likumsakarības un mehānismus, kas it kā izskaidro dzīvo šūnu eksistences un attīstības ceļu (evolūcijas gaitu), nebūt nenozīmē, ka zinātne ir sapratusi vai spējusi saskatīt spēku, kas dabā uztur visas šīs likumsakarības attiecīgajā virzienā. Tas ir, zinātne plaši mīl runāt par šīm likumsakarībām, bet neko nespēj mums pateikt par šo likumsakarību cēloņiem. Tomēr nespēja saskatīt, izmērīt, nosvērt vēl nedod tiesības kaut ko noliegt. Arī doma, vēl nesen, nespēja novirzīt nevienu no zinātnieku – materiālistu mērinstrumentu bultiņām, tomēr neviens no šiem zinātniekiem nenoliedza domu esamību savās galvās. Bet līdz 19. gs. sākumam zinātne priekšstatu par meteorītiem uzlūkoja par mistisku māņticību. Turklāt tika minēts līdz tam laikam pilnīgi attaisnojams arguments – „no debesīm nevar krist akmeņi, jo debesīs akmeņu nav”.

Bet atgriezīsimies pie evolūcijas teorijas. Saskaņā ar to, piemēram, tīģeris simtiem tūkstošu gadu ilgā periodā, ārējās vides apstākļu ietekmē, cīnoties par savu eksistenci, pakļauts izdzīvošanas likumam, no paaudzes uz paaudzi pilnveidoja un tālāk nodeva arvien veiklāku ķermeni, kas bija bruņots arvien asākiem zobiem un nagiem. Tātad šie zobi, nagi, ķermenis tad arī, pēc materiālistu domām, nosaka attiecīgā dzīvnieka plēsoņas dabu.

Bet tagad aplūkosim šo apgalvojumu no citas puses. Vai nevar būt tā, ka tīģeris evolūcijas gaitā pagarināja savus ilkņus, uzasināja nagus tieši tādēļ, ka no saviem pirmatnējiem senčiem mantoja, tālāk nodeva un pilnveidoja savu plēsoņas dvēseli? Un līdzīgi, protams, to pašu mēs varam attiecināt uz jebkuru no citiem dzīvniekiem – bailīgiem, bēguļojošiem, lidojošiem, peldošiem, zemi rokošiem… Tas nozīmē pieņemt, ka tieši nemateriālā, garīgā daļiņa ir tā, kas evolūcijas gaitā veido sev atbilstošu dzīvās būtnes materiālo ķermeni. Vai gan šāda hipotēze labāk neizskaidro to, kāpēc viena suga evolūcijas gaitā lai izdzīvotu, audzē asus zobus un nagus, bet cita žiglas kājas? Un kāpēc cilvēks evolūcijas gaitā neaudzēja asus zobus, nagus vai ātras kājas, kas būtu no izdzīvošanas viedokļa daudz mērķtiecīgāk, bet pilnveidoja savu nervu sistēmu, smadzenes, kas tam pa īstam sāka kalpot tikai krietni vēlākā periodā? Pie kam pilnībā, kā apgalvo mūsdienu zinātne, cilvēka smadzeņu abas puslodes mums nekalpo vēl šo baltu dienu.

Ja saskatām evolūcijas teorijā tikai materiālistisko pusi, jāsecina, ka pilnveidoties var tikai kāds spēcīgi nodarbināts, pārslogots orgāns vai ķermeņa daļa. Kā tādā gadījumā cilvēkam varēja izveidoties šīs lielās, vēl līdz šim brīdim pilnīgi nenodarbinātās smadzenes?

Dabā gan dzīvo būtņu, gan augu, gan sīkbūtņu vidū mēs ik uz soļa redzam dziļu mērķtiecību. Katrai dzīvības formai ir sava vieta un savs uzdevums. Dabā nekas nenotiek „tāpat vien”.  Viss ir saistīts cēloņu un seku nepārraujamā virknē. Viss notiek ar kaut kādu mērķi.

Cilvēks, kas aprobežojas evolūcijas izpratnē tikai ar materiālismu, noliedzot augstāko, Dievišķo saprātu kā visa veidotāju un virzītāju teiks: «Cilvēce radusies tāpēc, ka miljardiem gadu atpakaļ savienojušies ķīmiskie elementi un izveidojuši pirmās proteīna molekulas, kas kļuva par visu dzīvības formu pamatu.»

Atzīstot Dievišķā saprāta veidojošo un virzošo lomu evolūcijas procesos mēs varam teikt, ka miljardiem gadu atpakaļ ķīmiskie elementi ar Dieva palīdzību izveidojuši pirmās proteīna molekulas tieši tādēļ, lai varētu rasties cilvēce un vēl citas augstākas nemateriālā saprāta iemiesošanās formas.

Pirmajā gadījumā, mēs sevi uzskatām par dabas spēku rotaļas, aklas nejaušības, sagadīšanās un sakritību virknes galaproduktu bez dziļāka mērķa un uzdevuma, ar nezināmu tālāku likteni. Mēs pat nevaram droši apgalvot, vai esam kaut kas vēlams, labvērtīgs šajā bezgalīgajā pasaulē, vai tikai tāda „matērijas slimības” forma.

Otrajā gadījumā mēs pilnībā apzināmies, ka esam radīti šai pasaulē ar noteiktu mērķi un uzdevumu. Un mūsu pagātne nav vienkāršu sakritību virkne. Mums ir nākotne, kas nav padota aklām nejaušībām. Un pat tad, ja mēs savā saprātā šobrīd spējam aptvert tikai niecīgu daļu no lielās patiesības un savā nezināšanā esam vāji, vienalga, mēs varam droši stāvēt uz šīs zemes, jūtot pār sevi augstākā saprāta - mūsu Radītāja sargājošo roku.

Ir daudz dažādas reliģijas un mācības, kas lielākā vai mazākā mērā saskata un cenšas skaidrot materiālo un nemateriālo spēku esamību, attiecības un savstarpējo saistību ap mums un mūsos. Interesanta teorija, piemēram, ir budisma mācībai. Pēc viņu domām nepastāv ne matērija, ne nemateriālais. Ir tikai enerģija savās dažādajās vibrācijās un līdz ar to izpausmes veidos.  Un savās zemākajās vibrācijās tā veido materiālo pasauli – visu to, ko mūsu materiālisti apzīmē par matēriju, bet augstākajās vibrācijās šī matērija ir tas, ko mēdz uzskatīt par nemateriālo.

Nevienu no šīm reliģiju un mācību izvirzītajām teorijām nevar ne pierādīt, ne noliegt.

Kādreiz zinātne uzskatīja, ka matērijas pamatā ir pirmatnēji, nedalāmi ķieģelīši – atomi. Tad tika atklāts, ka šie atomi sastāv no kodola, ap kuru riņķo dažāds elektronu skaits. Tagad zinātne prot dalīt atoma kodolu. Ir atklāti protoni, neitroni, fotoni utt. Atomu šķeļot, izdalās liela enerģija. Kas ir šī enerģija? No kā sastāv protoni, neitroni, elektroni? Kas ir tas, kas tos veido? Vai šis „kaut kas” var tikt dēvēts par nemateriālu tikai tādēļ, ka to vairs nespēj konstatēt mūsu mēraparāti? Un kāds tam sakars ar augstāko, nemateriālo saprātu?

Katram cilvēkam, kura apziņa nonākusi līdz interesei par šiem jautājumiem, nākas atzīt – zinātnei trūkst faktu. Un tur, kur trūkst faktu, sāk darboties mūsu prāts, iztēle, nojausma, intuīcija. Prāts izdara dažādus minējumus, pieņēmumus, meklē atrisinājumu līdzībās. Par prāta darbību runāšu atsevišķi, bet viens ir skaidrs – bezvērtīgs un nevajadzīgs ir strīds tur, kur trūkst zināšanu. Mēs varam atklāt viens otram savas izjūtas un domas par šo jautājumu. Mēs varam norādīt uz vienu vai otru nepilnību kolēģu uzskatos. Uzklausot citus, mēs varam attīstīt un pilnveidot savu teoriju. Bet patiesību zina tikai Dievs.

Un tā, nepretendējot uz patiesības monopolu, īsumā centīšos pateikt savas domas.

Zvaigznes, galaktikas, miglāji – viss mums zināmais materiālais kosmoss radās, kā to apgalvo zinātne, grandioza sprādziena rezultātā. Pēc šī sprādziena pirmatnējās matērijas gabali, attālinoties no sprādziena centra visos virzienos, aiztraucās bezgalīgajā telpā. Tā kā visuma matērijas kopējā masa ir pietiekoši liela, šī attālināšanās bezgalīgajā telpā gravitācijas spēku (matērijas savstarpējās pievilkšanās) ietekmē pamazām kļūstot arvien lēnāka apstājas pilnīgi. Tālāk šo pašu gravitācijas spēku ietekmē sākas visuma matērijas sakļaušanās. Sakļaušanās vienā kopējā centrā, kur viss materiālais uguns liesmās atkal pārtop pirmmatērijā, kas, sekojot nākošajam sprādzienam, no jauna traucas bezgalīgajā telpā. Tāda, pēc manām domām, ir materiālā visuma pulsācija, viens attīstības cikls. Bet Dievišķais, nemateriālais saprāts ir tas organizējošais spēks, kas no pirmmatērijas ugunīgā haosa šīs pulsācijas, jeb attīstības cikla laikā veido mūsu apkārtējo pasauli, sākot no neskaitāmajām saulēm un planētām, un beidzot ar augu un dzīvnieku valsti. Un viss radītais, visa šī pasaule ap mums vienlaicīgi ir gan Dievišķās gribas izpausme, gan nemateriālā, Dievišķā saprāta daļējas iemiesošanas forma.

Tātad matērija un Dievišķais ir divas dažādas lietas, taču vienu no otra nošķirt mēs tās varam tikai materiālā visuma pulsācijas sākuma fāzē, pirmmatērijas fāzē, kad nemateriālais un pirmmatērija eksistē atsevišķi. Mūsu apkārtējā pasaule un viss tajā esošais ir Dievišķas gribas veidots un nes sevī nemateriālā, Dievišķā spēka iemiesojumu. Šeit atdalīt matēriju no nemateriālā saprāta nav iespējams.

Vienkāršojot to visu, varētu teikt, ka katrs materiāls veidojums, katrs ķermenis ir it kā trauks nemateriālajam. Izmainot šo trauku, mēs varam izmainīt nemateriālās daļiņas lielumu, kas tajā ietilpst (nosacīti apzīmēsim to kā lielumu). Bet iznīcināt pilnīgi šo trauku nav mūsu spēkos. Tas nozīmē reducēt kādu vielu vai priekšmetu līdz pirmmatērijas stāvoklim.

Mēs varam nocirst koku un pārvērst to materiālā, no kā veidot sev vajadzīgas lietas, mēs koku varam vienkārši sadedzināt, pārvērst pelnos un gāzveida degšanas produktos, kas turpinās savu apriti dabā, veidojot citas materiālās formas un savienojumus. Mēs varam ņemt akmeni un izkalt no tā skulptūru, vai jau izkaltu mākslas darbu sadauzīt, pārvēršot atpakaļ vienkāršā akmenī. Bet mēs nebūsim nekā radījuši no jauna, mēs būsim tikai izmainījuši jau gatavā formu.

Un, izmainot šo formu, mēs būsim izmainījuši materiālā proporcijas dotajā ķermenī. Vienā gadījumā šai priekšmetā iemiesotā nemateriālā būtība kļūs lielāka, citā mazāka, bet pirmajā brīdī nesaskatāma, un tomēr tā tur būs. Un šim nemateriālās enerģijas (nosauksim to šādi) iemiesošanās veidiem ir savi, mums nezināmi Dievišķi likumi, kas rada tik dažādas iemiesošanās formas gan nedzīvās dabas veidojumos, gan dzīvajā dabā. Un mēs varam vienīgi minēt, kādā pakāpē šī Dievišķā spēka savienojums ar matēriju rada to, ko mēs apzīmējam par saprātīgu būtni.

Katrs dzīvnieks, putns, zivs vai kukainis ir savdabīga mīkla zinātnei. Tiek pētīta to autonomija, fizioloģija, uzvedība, tiek novērots, eksperimentēts, klasificēts. Zinātne runā par „refleksiem”, „instinktiem”, „abstraktās domāšanas” trūkumu, bet mūsu mazie brāļi pa to laiku dzīvo savu dzīvi, nenojaušot, kādos gudros vārdos par viņiem spriež zinātne.

Cilvēkam ir dvēsele, cilvēkam ir saprāts. Bet vai, piemēram, sunim arī ir dvēsele un kādā mērā viņam piemīt saprāts? Un delfīnam, bitei, skudrai, zvirbulim?… Varbūt visi tie ir dvēseles iemiesošanās zemākās formas garajā no pārdzimšanām sastāvošajā attīstības ceļā? Nezinu. Zinu tikai to, ka visi tie ir Dieva radības un, tātad, nes sevī nemateriālā spēka un būtības iemiesojumu, bet dabā katrs eksistē ar savu uzdevumu, savu mērķi. Vai arī, kā to gudri saka zinātne – katra dzīvā būtne ieņem savu „ekoloģisko nišu” uz zemeslodes. Un ja cilvēks iedomībā uz sava saprāta visvarenību un pārākuma apziņas radītā augstprātībā, nebūtu izjaucis dabā esošo harmoniju, nevajadzētu sastādīt „sarkanās grāmatas” ar izmirstošo un aizsargājamo dzīvnieku un sugu sarakstiem.

Katra dzīvnieka rīcība (piemēram, senās Pompejas izrakumos atrastais suns, kas ar savu ķermeni pēdējā brīdī no bojā ejas centies pasargāt cilvēkbērnu) izskaidrota instinktu un refleksu līmenī, glaimo cilvēka patmīlībai, ļauj noraudzīties uz šiem dzīvniekiem ar pārākuma apziņu, it kā no augšas. Bet tāda augstprātība ir nevietā, jo mēs paši kā materiālās būtnes esam tāli no pilnības.

Kur ir tā robeža, kas šķir instinktus no it kā cilvēkiem tikai piemītošās abstraktās domāšanas? Vai šāds zinātnieku radīts dalījums atbilst dabā esošai patiesībai? Vai šāds zinātnieku radīts dalījums atbilst dabā esošai patiesībai? Vai šis nav viens no tiem gadījumiem, kad viņi cenšas izskaidrot parādības, bet viņiem izdodas tikai dot tām jaunus nosaukumus? Matemātikā summu var dalīt bezgala daudz saskaitāmajos, bet nobeigumā nedrīkst aizmirst tos visus, atkal saskaitīt kopā. Ja no dzīvnieku rīcības mēs izdalām instinktus, mēs riskējam pazaudēt no sava redzesloka pārējo, kas neietilpst šajos instinktos. Bet šādā pat aspektā palūkojoties uz sevi, vai gan nenākas atzīt, ka cilvēka abstraktā domāšana ir tikai zirgs, kas rikšo zem to pašu instinktu pātagas?

Tiesa, pagaidām bez cilvēka nav zināma neviena cita materiāla būtne uz zemes, caur kuru nemateriālais saprāts sevi izteiktu vēl lielākā mērā. Bet tas nenozīmē, ka tā tas būs mūžīgi. Ļoti iespējams, ka mēs paši esam tikai pakāpieni kādai augstākai Dievišķā saprāta iemiesošanās formai. Iespējams pat, ka caur mums, ar mūsu roku un smadzeņu palīdzību tiks veidota šī forma. Pagaidām mēs to nezinām. Un nav nekādas vajadzības lauzīt galvu veltīgos minējumos. Ir vienkārši jādzīvo. Jādzīvo atbilstoši savai šī brīža būtībai, neklausot godkāres kārdinošos čukstus par dabas pakļaušanu un pārveidošanu. Katrs cilvēks, izvēloties pareizu, savai dziļākai būtībai atbilstošu dzīves ceļu, nonāk saskaņā gan ar nemateriālo, gan materiālo pasauli. Šis ceļš ir sevis attīstības ceļš. Jo tālāk cilvēks aizgājis savā attīstībā, jo spilgtāk caur viņa darbību mēs redzam augstāko, nemateriālo spēku labestīgās izpausmes visdažādākos veidus un formas. Šāds cilvēks ne tikai piesaista sev nemateriālo enerģiju, bet to caur sevi apzināti nodod tālāk, iemiesojot priekšmetos (mākslas darbi, grāmatas, zinātniski atklājumi, tehniski izgudrojumi utt.) vai dzīvās būtnēs (ārstējot slimības, novēršot nelaimes, mācot zinības citiem cilvēkiem vai sludinot Dieva vārdu utt.).

Cilvēks, kas nav pratis saskatīt savu dziļāko būtību un novērsies no savas attīstības ceļa, ir pretrunā ar visu pasauli. Labākajā gadījumā tas vienkārši parazitē uz citu rēķina, kalpojot savām ķermeniskajām vēlmēm un vajadzībām, sliktākajā gadījumā tas ar savu egoistisko, tuvredzīgo rīcību kļūst par nebeidzamu ļaunuma un nelaimju avotu kā sev, tā apkārtējiem.

Šādu cilvēku egoisms un patmīlība tad arī ir galvenā augsne materiālisma filozofijas vienpusībai. Vai gan cilvēks, kas Dieva vietu apziņā ierādījis savai personai, bet savām iegribām un vajadzībām piešķīris globālus mērogus, visai apkārtējai pasaulei ierādot tikai šo iegribu un vajadzību apmierinātāja lomu, ļaus sev pierādīt citu patiesību? Pret paša gribu nevienam neko nav iespējams pierādīt. Pat eņģelis var nolaisties no debesīm tā priekšā un darīt neskaitāmus brīnumus, šāds cilvēks izteiks neticību un pieprasīs papildus pierādījumus.

Un tādēļ velta laika izniekošana ir stāstīt par Dievu cilvēkam, kas saka „pierādi man”, bet neapjēdz, ka jāpierāda ir katram pašam sev. Tikai tas spēj patiesi jautāt, kas savā apziņā jau zina lielāko daļu no atbildes. Vai gan var nopietni jautāt par Dieva esamību cilvēks, kam apziņā nav Dieva tēls?

5.  PRĀTS  UN  DOMAS

Ikdienā var sastapt maz cilvēku, kas dziļāk interesētos par filozofijas jautājumiem. Pasaules uzskatu vairumam ļaužu veido pa ausu galam kaut kur sadzirdētas patiesībiņas, pavirši avīžu lapās izlasītas vai televizora ekrānā pamanītas informācijas graudiņi. Viss tas bez dziļākām pārdomām un analīzes tiek fiksēts apziņā. Bet prāts darbojas ar bezgala daudzo ikdienas problēmu risinājumiem. Un cilvēkam, kā viņš pats to uzskata, nav ne laika, ne vēlēšanās papildus vēl noslogot savas smadzenes ar „kaut kādām” tur filozofiskām pārdomām. Literatūrā, lielāko tiesu, visi meklē izklaidēšanos, tādēļ lasot grāmatu bieži neinteresantākās vietas, pavirši pārskrejot acīm, atstāj neizlasītas. Un arī lasītajā uztverts tiek ne tuvu katrs vārds. Jāsaka gan, ka lielai literatūras daļai šāds lasīšanas paņēmiens ir pilnīgi attaisnojams, taču vai gan tādēļ mums dota valoda?

Vārds ir tikai kairinātājs, kas liek patiesībai rasties mūsu apziņā. Bieži, lai veidotos kādas vienas patiesības nojausma, ir nepieciešami daudzi vārdi – metaforas, salīdzinājumi. Visi tie ir jāuztver smadzenēm. Un pat pilnībā uztverti, tie ne vienmēr spēj radīt šo patiesības atklāsmi mūsu apziņā.

Bet tagad mēģināsim saprast patiesību, ko caur vārdiem mums dāvā Tantras budisma filozofija.

Ikdienas daudzās problēmas, kam jūs tērējat savu enerģiju, laiku un spēkus, nav pamatcēlonis jūsu pārdzīvojumiem, rūpēm un nelaimēm dzīvē. Problēmas, kas jums rodas, vienkārši ir jūsu acu priekšā un tādēļ maldina jūs, izliekoties par pamatcēloni. Iegaumēsim – redzamais parasti nav cēlonis, bet rezultāts. Cēlonis jeb sakne vienmēr ir apslēpts paviršam skatienam. Cīnoties ar redzamo, jūs cīnāties ar ēnām, veltīgi šķiežot enerģiju un laiku, bet savā dzīvē neko neizmainot. Pavērojiet savu dzīvi un jūs sapratīsiet, par ko es runāju. Jūs cenšaties atrisināt vienu problēmu pēc otras, bet viņu skaits nepārtraukti pieaug. Tikko kāda problēma atrisināta – raugi, viņas vietā jau desmit jaunas. Un tā pamazām tiek izšķiesta visa enerģija un viss dzīvei atvēlētais laiks.

Jūs variet censties dzīvē risināt atsevišķas problēmas, taču kopumā jūsu pūles būs neveiksmīgas, jo atsevišķas problēmas neeksistē. Ir tikai centrālā problēma, un tas ir jūsu prāts. Šis prāts ir visu jūsu problēmu sakne. Viņš paslēpts jūsu būtības dziļumā un ir neredzams. Kamēr jūs nebūsiet gatavi aptvert prāta īsto dabu, jūs nevarēsiet atrisināt nevienu no savām problēmām, tas ir līdzīgi kā, kad gribēdams iznīcināt kādu koku, jūs plūkātu tā lapas un apcirptu zarus. Zaru cirpšana koku augšanu tikai veicina, un kā zaru, tā lapu tam kļūst vēl vairāk. Kamēr šis koks nebūs izrauts ar visām saknēm, jūsu cīņa būs veltīga un dumja. Vispirms nepieciešams saprast, ka tas ir „prāts” no kā viņš sastāv, vai tas ir reāls objekts, vai process un cik materiāls vai nemateriāls tas ir. Tātad, lai uzvarētu problēmas dzīvē, ir jātiek galā ar prāta problēmu.

Daudzi ļaudis grib nomierināt savu prātu. Taču neeksistē nekas tāds, ko varētu saukt par mierīgu prātu. Prāts nekad nav mierīgs. Miers ir tikai tad, kad prāta nav. Pati prāta daba ir nepārtraukta, juceklīga virzība.

Un tagad iedziļinoties pacentīsimies apjēgt prāta dabu. Ja mēs uzmanīgi pavērosim, tad sevī vispār neatradīsim tādu realitāti kā prāts. Prāts tas nav ne lieta, ne priekšmets – tas ir process. Tas ir domu straumes plūdums caur mūsu smadzenēm. Eksistē atsevišķas domas, taču tās kustas tik ātri, ka starp viņām nevar pamanīt intervālus, tās saplūst vienā straumē. Bet intervālus jūs neredzat tāpēc, ka neesat pietiekami vērīgi. Jums vairāk jāiedziļinās. Kad jūs iespēsiet paraudzīties vēl dziļāk, jūs pēkšņi ieraudzīsiet vienu domu, otru, trešo ceturto domu, bet ne prātu. Domu kopība, miljonu domu sakopojums rada jums sava prāta ilūziju.

Tas ir līdzīgi cilvēku pūlim. Vai jūs varat atrast pūli ārpus cilvēkiem, no kā tas sastāv? Bet, lūk, šie cilvēki stāv vienuviet un jums rodas sajūta, ka eksistē kaut kas, ko sauc par pūli, kaut gan eksistē tikai atsevišķi indivīdi.

Un tā, turpināsim vērot savu prātu. Mēs redzam, kā mūsu apziņā viena pakaļ otrai aizpeld domas un, tāpat kā viens vārds no otra tiek atdalīts ar pauzi jeb intervālu, arī katra doma no iepriekšējās ir atdalīta ar intervālu. Jo dziļāk mēs vērosim, jo skaidrāk redzēsim šos intervālus. Jo vairāk mēs koncentrēsimies uz šo procesu, jo intervāli starp domām kļūs lielāki. Aizpeld doma, aiz tās seko intervāls bez jebkādas domas, pēc tam atnāk cita doma, kam atkal seko intervāls utt.

Šajos intervālos, kā saka austrumu gudrie, patiesība klauvē pie jūsu durvīm, šajos intervālos jūs saskaraties ar bezgalīgo, augstāko. Šajos intervālos jūsu sirdī ienāk miers, šajos intervālos jūsu apziņa saskaras ar Dievu.

To var salīdzināt ar mākoņainu debesi. Mākoņi pārvietojas, to slānis var būt tik blīvs, ka aiz tiem nav redzamas debesis. Un bezgalīgā debess zilgme jums ir zudusi, jo jūsu debesis pārklātas mākoņiem. Jūs turpiniet novērot: aizpeld viens mākonis, otrs vēl nav nokļuvis redzes lokā un jūsu skatiens uz mirkli sastopas ar bezgalīgās debess zilgmi. Tas pats jūsu iekšienē. Jūsu būtība – tā ir bezgalīgā debesu zilgme, bet domas kā mākoņi klājas jums apkārt, aizsedzot šo zilgmi, taču intervāli starp tiem eksistē, debesis eksistē. Ieraudzīt uz mirkli šīs debesis – tā ir atklāsme. Kļūt par šīm debesīm nozīmē iegūt apskaidrību. Un ne jau tad tas notiks, kad jūs par to būsiet izlasījuši. Tikai tad, kad tas būs kļuvis par jūsu personīgo pieredzi, sevis izzināšanas aktu – tikai tad pēkšņi daudz kas sāks mainīties. Tikai pēc šādas iedziļināšanās sevī sekos daudz kas cits.

Otrkārt, jāapzinās, ka domas eksistē atdalīti no jums. Viņas nav vienotas ar jūsu dabu. Viņas nāk un iet, bet jūs paliekat. Jūs esiet kā debesis, kas nenāk un neaiziet, bet visu laiku ir šeit. Mākoņi nāk un iet, tā ir laicīga parādība, viņi nav mūžīgi. Arī jūsu domas nāk un iet savu ceļu. Pat, ja jūs centīsities noturēt domu, uz ilgu laiku jums tas neizdosies, jo viņai ir jāiet, viņai ir sava gaita, sava dzimšana un nāve. Domas nepieder jums. Viņas atnāk kā ciemiņi, kā apmeklētāji, bet saimnieks esiet jūs. Iedziļinieties sevī, un tad jūs kļūsiet par saimnieku, bet domas par viesiem. Kā viesi domas ir brīnišķīgas, bet, ja jūs pilnīgi aizmirsīsiet, ka esiet saimnieks, par saimniekiem kļūs viņas, un tad jūs esiet pazudis, un tā ir elle. Jūs esiet mājas saimnieks, māja pieder jums. Uzņemiet viesus, rūpējieties par tiem, bet nelīdziniet sevi ar viņiem, citādi par saimniekiem kļūs tie. Jūsu prāts jums kļuvis par problēmu tāpēc, ka jūs pārāk dziļi sevī esiet ielaidis domas, aizmirstot distanci, aizmirstot, ka tie ir tikai jūsu viesi – apmeklētāji, kas atnāk un aiziet. Vienmēr jāatceras tas, kas ir nemainīgs. Un tā ir jūsu īstā daba – būtība. Vienmēr uzmanības centrā turiet to, kas nenāk un nekur neaiziet – kā debesis. Mainiet savu redzes leņķi, nekoncentrējiet savu uzmanību uz apmeklētājiem, kas nāk un iet, bet uz saimnieku.

Ir, protams, labi viesi un slikti viesi, bet jums par to nav jāuztraucas. Labs saimnieks pret visiem viesiem izturas vienādi, neradot atšķirības. Labs saimnieks ir labs saimnieks: atnāk slikta doma, viņš pret to izturas tāpat kā pret labo, viņu neuztrauc, vai doma ir laba vai slikta. Kas notiek, ja jūs sākat domas šķirot labajās un sliktajās? Jūs sev tuvināt labo domu un projām atgrūdiet slikto domu. Agri vai vēlu jūs sevi personificējiet ar labo domu, un tā kļūst par saimnieku. Bet jebkura doma, kad tā kļūst par saimnieku, rada ciešanas, jo doma jau nav patiesība. Doma – tas ir māns, vīzija. Nedrīkst sevi personificēt ar viņu. Nedrīkst personificēt sevi ar to, kas nāk un iet. Nāk rīts, pēc tam diena, vakars, tad tie aiziet, atnāk nakts, pēc tam atkal rīts. Jūs paliekat. Un tas, kas paliek, nav jūsu „Es”, jo tā ir vienkārši doma, tīra apziņa. Tīra apziņa, tas nav ne jūsu vārds, ne jūsu forma, ne jūsu ķermenis – tie visi arī ir tikai domas. Tas, ko es šeit apzīmēju ar tīru apziņu ir bez vārda un formas, tā ir tikai savas eksistences izjūta. Tikai tas paliek.

Ja jūs sevi personificēsiet ar prātu, jūs par tādu kļūsiet. Ja jūs sevi personificēsiet ar ķermeni, jūs par tādu kļūsiet. Ja jūs personificēsiet sevi ar formu, jūs kļūsiet par formu. Prāts, ķermenis, forma kļūs par īstajiem saimniekiem, bet jūs pats tikai viesis savā mājā. Jums svarīgs kļūs laicīgais, pārejošais. Bet mūžīgais jums būs aizmirsts. Pārejošais – tā ir materiālā pasaule ap mums. Mūžīgais, tas ir Dievišķais.

Ja jūs dziļāk koncentrēsieties uz savu domu būtību, jūs sapratīsiet, ka domas ienāk jūsos no ārienes. Neviena no domām īsteni nepieder jums, tās būtībā ir jums svešas. Putns ielido mājā caur vienu atvērtu logu un izlido caur otru. Tieši tāpat jūsos ieiet un no jums iziet doma. Neviena no domām nav jūsu, neviena no tām nav oriģināla. Visas domas ir patapinātas, un ne tikai tāpēc, ka miljoni cilvēku pirms jums jau izteikuši līdzīgas domas, bet tāpēc, ka doma, tāpat kā jebkura cita lieta atrodas ārpus jums.

Jūs esiet kā stacijas ēka caur kuru plūst pasažieru straume. Šie pasažieri ir dažādi, bet to kopējā īpašība ir tā, ka tās ir no jums neatkarīgas lietas par sevi. Jā, tieši lietas, priekšmeti. Domām piemīt liels priekšmetiskums. Kaut arī tās ir nemateriāli priekšmeti.

Domu var atmest kā jebkuru priekšmetu, ar domu jūs varat kādam iesist pa galvu tāpat kā ar priekšmetu, ar domu jūs varat nogalināt cilvēku ne sliktāk kā ar jebkuru citu ieroci. Savu domu jūs varat pasniegt kā dāvanu. Bet var arī citam cilvēkam savu domu uzlaist kā sērgu. Domas – tie ir nemateriāli priekšmeti. Viņiem piemīt spēks, bet viņi nepieder jums. Viņi atnāk pie jums, kādu laiku ir šeit, bet pēc tam pamet jūs.

Domas, tas ir okeāns ap mums. Un ne jau domās ir problēma, bet gan tajā faktā, ka tās iespaido mūs. Lai izslēgtu vai mīkstinātu šo domu iedarbību, ne reti tiek ieti aplami ceļi. Viens šāds ceļš ir smadzeņu notrulināšana, lai domas nevarētu uztvert. Šādu smadzeņu notrulināšanu panāk automātiski, bez jēgas skaitot lūgšanas, maģiskas formulas, mantras vai aizraujoties ar tādiem atsevišķiem jogu vingrinājumiem, kas, ilgstoši izpildīti, traucē smadzeņu normālu funkcionēšanu. Šādā veidā jūs neiegūsiet apgaismību, bet gan stulbumu. Arī šāds idiots, kas nespēj uztvert ap sevi notiekošo, paliek ārpus domu iespaida, bet tā nav savas būtības attīstība, tā ir savas būtības attīstības apturēšana caur sava miesīgā ķermeņa uztveres sistēmas nonāvēšanu. Tāpat kā kāds amputēts loceklis, zaudēta dzirde vai laupīta acu gaisma neatvieglo, bet gan sarežģī mūsu miesīgās dzīves laika lietderīgu izmantošanu sevis pilnveidošanai, tāpat tas ir arī ar smadzeņu darbības traucējumiem. Tas ir jāsaprot. Ir jāmāk atšķirt tā cilvēka miers, kas redz visu lietu un parādību dziļāku saturu, aktīvi iekļaujoties dzīvē, pilnībā izsekojot domām, bet neaizmirstot savu būtību, no idiota miera, kas ceļas no nespējas uztvert apkārtnē notiekošo. Jūsu smadzenes ir domu uztveršanas aparāts, līdzīgi kā radioaparāts uztver radioviļņus. Jūs variet sabojāt savu radioaparātu, bet radioviļņi turpinās plūst. Vienīgi jūs tos vairs nespēsiet uztvert.

Vairāk skaistuma, vairāk dzīves – viss jums atklāsies vairāk, bagātāk, spilgtāk, daudzpusīgāk, ja jūs kļūsiet novērotājs visam, kas notiek ap jums un tāpat savām domām. Jo vairāk jūs novērosiet, jo sīkākas domu un izjūtu nianses jums atklāsies. Lai doma ceļas un krīt kā jūras viļņi. Atpūtieties pats sevī. Palieciet tas, kas esiet. Nepersonificējiet sevi ne ar vienu domu. Ja kāds uz jums sadusmojas un sāk jūs apvainot – novērojiet sevi. Ja jums apziņā uzpeld naida pilnas domas – novērojiet tās, parādās atriebības domas – novērojiet tās. Esiet kā novērotājs kalnos, kas bez sāpēm, ciešanām, uztraukuma, rūpēm, godkārības un naida raugās apkārtējā ainavā.

Atguļaties uz muguras zālē. Pavērojiet debesis. Mākoņiem, kas tur aizpeld nav sakņu, kas, iesniegušās dziļi zemē, spētu tos noturēt uz vietas. Mākoņiem nav māju, kas tos saistītu pie sevis. Mākoņi debesīs peld savu ceļu un, līdzīgi mākoņiem debesīs, jūsu apziņā peld domas. Un šīm domām, tāpat kā mākoņiem, nav ne sakņu, ne māju. Ir jāmācās it kā no malas vērot savas domas, vērot tāpat kā mākoņus. Ir svarīgi to saprast, jo bieži cilvēks, kas sāk nodarboties ar meditāciju, cenšas apturēt savu domāšanu. Tas nav iespējams, jo mēģinājums apturēt domāšanu pats par sevi jau ir doma. Vai gan var apturēt vienu domu ar otru domu? Kā var apturēt prātu ar citu prātu? Nevajag cīnīties ar savām domām. Jo, kas gan tā būs par cīņu? Tā būs cīņa, kur viena doma cīnīsies ar otru. Kādēļ gan sevi pārvērst par arēnu dažādu domu cīņai? Labāk esiet vienkārši skatītāji, kas vēro, kā aizpeld domas. Domas pašas, bez jūsu iejaukšanās aizpeldēs no jūsu apziņas. Aizpeldēs, ja jūs necentīsieties tās aizdzīt. Tikko jūs sāksiet domas dzīt, tās pretosies. Domas ir ļoti spītīgas un noturīgas, tās atgriezīsies tūkstošiem reižu. Jūs nogursiet, bet viņas nē.

Ir aprakstīts šāds gadījums. Pie kāda Tibetas gudrā atnācis viens cilvēks un teicis:

«Es gribu apturēt savas domas un sākt nodarboties ar meditāciju, lai iegūtu apskaidrību.»

«Tas ir ļoti vienkārši», gudrais atbildējis «vienkārši sēdi, nedomā par pērtiķiem un tas būs pietiekami.»

«Tik viegli? Vienkārši nedomāt par pērtiķiem? Bet es nekad par viņiem neesmu domājis» cilvēks brīnījies.

«Arī tagad nedomā, bet no rīta atnāksi pie manis un pateiksi, kādi rezultāti.»

Jūs variet stādīties priekšā, kas notika ar šo nelaimīgo… Viņam visapkārt bija pērtiķi, tikai pērtiķi. Naktī viņš nevarēja aizmigt, viņš atvēra acis – pērtiķi sēdēja tam apkārt, aizvēra acis – tie vienalga bija pie viņa un turpināja ķircināties. No rīta ieradies pie gudrā, šis cilvēks teicis, ka negrib vairs nekādu apskaidrību, tikai lai tas viņu glābj no šiem pērtiķiem.

Tā, lūk, notiek, ja jūs ar piepūli gribat apturēt vai aizdzīt kādu domu. Jau pati šī piepūle pārvēršas uzmanībā. Ja jūs cenšaties par kaut ko nedomāt, jūs jau par to domājiet, un līdz ar to ziedojiet šai domai savu garīgo enerģiju. Nav jācenšas apturēt savu prātu. Domas ir bezmāju klaidoņi, nav ko uztraukties par tām. Vienkārši novērojiet tās, nešķirojot labajās un sliktajās. Tas nozīmē, ka nevajag censties dzīt prom no sevis ļaunās domas un paturēt savā apziņā labās domas. Jo, domājot par labo, jūs vienlaikus nevarat nedomāt arī par slikto. Jūs nevarat domāt par līdzcietību, vienlaikus nedomājot par cietsirdību. Jūs nevarat domāt par labsirdību, vienlaikus nedomājot par ļaunumu. Jūs nevarat nedomājot par uzdzīvi un seksu, vienlaikus domāt par atturību. Un kas gan tā būs par atturību, ja balstīsies uz domu par uzdzīves un seksa neesamību.

Savā ikdienā jūs esiet pieradis uztvert tikai materiālo pasauli. Tā jums liekas vienīgā patiesā realitāte. Jūsu maņu orgāni nespēj uztvert nemateriālo pasauli par sevi un tādēļ acis neprot saskatīt šī nemateriālā izpausmes mūsu ikdienā. Bieži gadās, ka jūs esiet liecinieki tam kā materializējas jūsu doma (šeit es kā „jūsu domu” apzīmēju tādu domu, kas, izejot caur jums, tiek pastiprināta ar jūsu garīgo enerģiju). Bet, tā kā jūs esiet ar materiālistisku pasaules uzskatu, jūs saprotiet to kā vienkāršu sakritību. Jūs nepievērsiet šim faktam tādu uzmanību un to aizmirstat. Atcerieties, vai nav bijis gadījums, kad jūs esiet domājis par kāda cilvēka nāvi, un viņš ir nomiris? Jūs to uzskatīsiet par vienkāršu sakritību? Varbūt bija gadījumi, kad jūs domājat par kādu personu, domājat, ka būtu labi, ja šis cilvēks atnāktu – un, lūk, viņš klauvē pie jūsu durvīm. Jūs to uzskatiet par vienkāršu sagadīšanos? Varbūt ir bijis gadījums, kad jūs no visas sirds domājat par kāda pasākuma laimīgu izdošanos, vai kāda cilvēka labklājību, un tas tā arī notiek? Jūs to uzskatāt kā pašu par sevi saprotamu lietu? Un otrādi – jūs iedomājieties, cik briesmīgi būtu, ja, piemēram, saslimtu jūsu bērns vai kāds cits tuvs cilvēks, un jūsu iedomātais piepildās. Arī to jūs uzskatāt par sagadīšanos? Bet tās visas nav sagadīšanās. Īstenībā vispār neeksistē tāda lieta kā sagadīšanās, visam ir savs iemesls. Jūsu domas rada pasauli ap jums. Citiem vārdiem sakot, domas eksistē neatkarīgi no jums, bet, izlaižot tās caur sevi, jūs viņas pastiprināt, neapzināti atdodot tām daļiņu no savas garīgās enerģijas un, lūk, tas kādreiz var izrādīties „pēdējais piliens”, kas liek rasties attiecīgās domas iemiesojumam materiālajā dzīvē.

Tātad iegaumēsim, ka mēs varam piedot spēku domām, kas ienāk mūsu apziņā, tāpēc būsim uzmanīgi. Ja jūs to nesapratīsiet, jūs sagādāsiet ciešanas gan sev, gan citiem, ko jūs dzīvē ne reizi vien jau esat darījuši. Un iegaumējiet, kad jūs, kaut vai neapzinoties, sagādājat ciešanas citiem, tajā pašā laikā jūs sagādājiet ciešanas arī sev pašam, jo doma, tas ir abpusgriezīgs zobens. Ievainojis kādu, viņš ievaino arī jūs.

Domām mēs varam piedot spēku, domas mēs varam pastiprināt ar savu garīgo enerģiju. Tas nozīmē, ka domājot mēs nepārtraukti it kā izgrūžam no sevis šo enerģiju. Caur mūsu apziņu nepārtraukti skrien viena doma pēc otras, mūsu prāts it kā nepārtraukti pļāpā. Un šī pļāpāšana noved pie nepārtrauktas, nevajadzīgas mūsu garīgās enerģijas izšķiešanas. Vēl vairāk, šāda enerģijas izšķiešana ir ne tikai nevajadzīga, bet pašos pamatos kaitīga. Un kaitīga tā ir ne tikai kā lieks, nelietderīgs zaudējums, bet galvenokārt tāpēc, ka, paši neapzinoties, jūs ar savu enerģiju pastipriniet domas, kas nes ļaunumu pasaulē. Parasti ikdienā jūs domājat par tik daudz lietām. Grūti atrast cilvēku, kas savās domās nebūtu izdarījis kādu no tik dažādajiem noziegumiem. Grūti atrast pat tādu cilvēku, kas mūsu tik nervozajās sadzīves situācijās savās domās kādreiz nebūtu izdarījis slepkavību. Un, lūk, pēkšņi kaut kas tāds notiek īstenībā. Iegaumējiet: jūs pats fiziski varbūt nevienam cilvēkam ļaunumu neesat izdarījis, bet šo slepkavības domu ar savu garīgo enerģiju jūs būsiet tiktāl pastiprinājis, ka attiecīgā situācijā šī doma radīs savu materiālo iemiesojumu. Jums apkārt tik daudz ir vāju, zemisku, ļaunu cilvēku, kas, uztvēruši šo jūsu pastiprināto domu, tik tiešām izdarīs reālu slepkavību. Un, kaut arī šajā noziegumā jūs neviens nevainos, sava daļa vainas te jums tomēr nenoliedzami būs.

Vēl jāņem vērā, ka domai neeksistē robežas, tā virzās ārpus laika un telpas, tātad pat ātrāk par gaismas staru, kas pārvietojas telpā. Jūs sēžat šeit un par kaut ko domājat, bet notiek tas Amerikā, Āfrikā, Tuvējos Austrumos vai vēl kaut kur citur. Lūk, tāpēc saka, ka visi mēs esam atbildīgi par to, kas notiek uz zemes. Un, ja virs zemes ir elle, tad iegaumējiet, ka arī jūs esiet tās veidotājs un līdzdalībnieks tajā.

Cilvēks var atturēties no rīcības, bet nevar atturēties no domas. Pret domām cilvēks ir neaizsargāts. Tādēļ vienmēr ir jāatceras, ka domas atnāk un iet, bet mēs paliekam. Un ja mēs šīs domas uzņemsim un aizvadīsim kā ciemiņus, ja mēs necelsim tās savā saimnieka goda krēslā, tās aizies savu ceļu, zaudējušas varu pār mūsu apziņu un rīcību. Un mūsu garīgā enerģija netiks izšķiesta velti, bet kalpos mums vajadzīgajā virzienā, gan padarot mūs astrāli spēcīgus, gan piešķirot mums dažādas intelektuālas un okultas spējas.

Jūsu apziņa kļūs līdzīga neieņemamam cietoksnim, ko nevar pakļaut neviena doma, lai cik naidīga vai ļauna tā arī nebūtu. Tad jūs varēsiet iet, kur gribat, kaut caur elli, un nekas jūs nespēs iespaidot, nedz salauzt.

6.  PRĀTS  UN  SAPRĀTS

Tātad cilvēkam nepiemīt nekas tāds, ko sauc par prātu. Domas – tie ir nemateriāli veidojumi, kas dzīvo savu, no cilvēka neatkarīgu dzīvi un ir pasaulē ar mums nezināmu virzību.

«Bet mēs, cilvēki, taču esam saprātīgas būtnes», jūs sašutumā iebildīsiet. Pilnīgi pareizi. Mēs esam būtnes, kam piemīt saprāts, saprāts, bet ne prāts.

Augstākais pār visu pasauli un šo pasauli veidojošais saprāts ir Dievs. Un katrā no mums ir daļiņa no šī nemateriālā saprāta. Daļiņa, kas iemiesojusies materiālajā ķermenī, lai caur šo iemiesošanos izietu sevis attīstības ceļu un atgrieztos pie Dieva. Atgrieztos, kā atgriežas ūdens piliens bezgalīgajā okeānā, no kurienes tas kādreiz atdalījies.

Bet ne tuvu katrs no mums apjēdz savu nemateriālo dvēseli, šo Dievišķo būtību sevī. Un, neapjaušot savu dvēseli, savu nemateriālo būtību, neiespējami atšķirt prātu no saprāta.

Atcerēsimies slavenus kara vadoņus, kas kritiskā brīdī kaujas laukā, burtiski dažās sekundēs, pieņem vienīgo pareizo lēmumu. Vai gan šis lēmums ir pieņemts ar prāta palīdzību? Cik gan ilgi ietu visu „par” un „pret” izvērtēšana ar domu plūsmas – prāta palīdzību. Un cik vēl nezināmu faktu parasti ir šādās situācijās. Bieži vien vienādojumus ar tik daudziem nezināmajiem viennozīmīgi nespētu atrisināt pat vismodernākā skaitļojamā mašīna. Taču cilvēks īsā laikā ir atradis šo atrisinājumu.

Intuīcija, apgaismība, laimīga sagadīšanās – dažādi ir vārdi, ar kuriem cenšas apzīmēt un izskaidrot šīs neparastās veiksmes brīžus, šo saprāta izpausmi. Bet jau kopš seniem laikiem to uzskatīja kā kādas augstākas varas sniegtu padomu. Kā kādu drošu, stipru roku, kas sniedz atbalstu cilvēkam grūtā brīdī un rāda pareizo ceļu, lai izkļūtu no grūtībām. Pie kam jāatzīmē, ka, cilvēks, kurš rīkojas šīs neredzamās rokas vadīts, izjūt dziļu pārliecību par savas rīcības pareizību. Kur nekad šāda pārliecība nav iespējama, ja rīcība ir prāta sekas. Prāts arvien šaubās. Cita pēc citas caur apziņu joņo domas ar dažādām pretrunīgām esošo faktu kombinācijām. Un, kaut arī cilvēks rīkojas pēc sava prāta pieņemta lēmuma, viņš nav drošs, vai reālie apstākļi atbilst viņa prāta izdarītajiem slēdzieniem. Kurpretim, rīkojoties pēc intuīcijas (pareizāk sakot, pēc sava saprāta), cilvēks ar visu savu būtni izjūt savas rīcības pareizību, kaut arī ar prātu šo pareizību pamatot nespēj.

Tomēr cilvēka rīcība reti ir saprāta vadīta. Cilvēka rīcību nosaka apziņa. Bet apziņa atbild katra individuāla cilvēka sasniegtajai attīstības pakāpei. Jo tālāk cilvēks savā apziņā stāv no Dievišķā, jo vairāk tā rīcību nosaka nevis saprāta, bet gan juceklīgā prāta darbība. Cilvēka prāts – šī caur smadzenēm skrejošā domu straume var sevī saturēt arī labas domas, bet tās nespēj iespaidot uz zemas attīstības pakāpes stāvoša cilvēka apziņu un, tātad, arī rīcību. Jebkurš ļauns cilvēks saprot, ka tas, ko viņš dara, ir slikti. Saprot ar prātu. Bet tas nebūt netraucē viņam darīt šos ļaunos darbus, jo ļaunums ir viņa apziņā, viņa būtībā un viņš rīkojas atbilstoši savam saturam. Domās dzīvo savu dzīvi, domas (kā labās, tā ļaunās) nāk un aiziet. Viņa apziņa ar savu garīgo enerģiju bagātina tikai ļaunās – savam saturam atbilstošās domas, visu labo bez saskarsmes laižot sev cauri.

Novērot savu prātu, novērot savu rīcību, tas ir savas būtības apzināšanās ceļš, tas ir savas apziņas pilnveidošanas ceļš. Jo vairāk jūs novērosiet sevi no malas, jo dziļāk jūsu apziņā ienāks saprāts. Arvien lielāks attālums veidosies starp jums un to, ko jūs darāt. Un šis attālums izdarīs jums pakalpojumu, jo nevar saskatīt to, kas ir pārāk tuvu. Stāvot tuvu pie spoguļa nav iespējams redzēt savu atspulgu. Ko gan redzēsi, kad acis atduras spogulī? Nepieciešams zināms attālums. Un tikai sevis novērošanas, iedziļināšanās sevī rada šo attālumu.

Nepersonificējiet sevi ne ar ko. Kad jūs raudat, jūs saplūstiet vienā veselā ar savu raudāšanu. Jūs pārvēršaties par saraudātām, saskārtušām acīm, par asarām, kas tek pār vaigiem, bet jūsu sirds pārdzīvo krīzi. Jūs nespējat šajā brīdī sevi apzināties, novērot no malas. Jūs esiet sevi pazaudējuši raudāšanā.

Ja notikusi nelaime, asaras plūst no acīm – raudiet. Tas nav nekas slikts. Asaras bieži atvieglo ciešanas. Bet apziņa lai atrodas ārpus tā, lai raud miesa, lai tek asaras, neapspiediet to. Bet apziņa lai vēro to no malas.

Novērojiet savu uzvedību, savas darbības un pakāpeniski radīsies divi – darbonis un vērotājs. Jūs ieraudzīsiet, kā staigājiet, ēdiet, mīliet, izdariet dažādas darbības atkarībā no apkārt notiekošā, bet jūsu apziņa savā būtībā paliks novērotājs. Jūs nepārvērtīsieties tajā, ko jūs darāt.

Iekšējā apziņa pakāpeniski kļūst līdzīga spogulim. Tas atspoguļo visu, kas parādās tā priekšā, bet ir tikai liecinieks tam. Atnāk slimības un veselība, izsalkums un sāta sajūta, vasara un ziema, bērnība un vecums, dzimšana vai nāve – viss, kas notiek spoguļa priekšā, notiek tur, bet ne ar pašu spoguli.

Spogulis nesaka „tas ir skaists” vai „tas ir neglīts”. Kad neglīta sieviete stāv tā priekšā, viņš ir tikpat laimīgs, kā kad tur stāv skaistule. Tas netaisa atšķirību. Viņš nesaka”: «Aizvācies, tu man nepatīc», vai «pakavējies, tu esi skaista», jo saprāts savā pamatā ir brīvs no kaislībām. Neviens cilvēks nav tavs ienaidnieks un neviens nav tavs draugs. Visi viņi ir vienādi – tavi ceļa biedri un skolotāji, kuri tev šajā dzīvē jāizprot, no kuriem jāmācās, vai kuri jāatbalsta grūtos brīžos.

Lai vēl pilnīgāk iemācītos saskatīt prāta un saprāta atšķirības, aplūkosim to ārējās izpausmes. Cilvēka saprāts ārēji izpaužas kā darbība. Cilvēka prāta ārējā izpausme ir darbošanās. Darbošanās un darbības dabas ir diametrāli pretējas.

Darbība notiek tad, kad to prasa situācija. Jūs atbildat uz izaicinājumu. Darbība, tā ir spontāna atbilde uz situāciju. Darbību nākas izdarīt ik minūti, tā ir šī mirkļa radīta. Darbība ir strauja, tā ir atbilstoša tieši patreizējai situācijai. Darbība ir konkrēta, saistīta ar noteiktu, reālu vajadzību, mērķi vai apstākļiem. Darbība ir radoša. Darbība atnāk kā nepieciešama atbilde uz visām dzīves norisēm.

Darbošanās ir prāta – šīs juceklīgās domu plūsmas radīta. Darbošanās nav saistīta ar konkrēto situāciju. Darbošanās, tā ir jūsu iekšējā prāta nemiera izpausme. Ārējā situācija, kurā jūs atrodaties, nemet jums izaicinājumu, bet ir tikai aizbildināšanās jūsu aktivitātes attaisnošanai. Darbošanās nav saistīta ar tagadni. Tā izriet no pagātnē jūsu apziņā prāta izveidotā nemiera, kuru jūs pastāvīgi nēsājat sev līdzi dotajā brīdī. Darbošanās ir postoša. Tā grauj jūs un pārējos ļaudis, veltīgi laupot enerģiju un dzīvei atvēlēto laiku. Darbošanās, tā ir kā apmātība. Jūsu prāts ir viltīgs. Viņš vienmēr atradīs attaisnojumu darbošanās laikā veltīgi izšķiestajai enerģijai. Darbošanās, tā ir tāda jūsu darbība, kas neatbilst reālajai dzīves situācijas nepieciešamībai. Darbošanās, tas ir veids, kā aizbēgt pašam no sevis, kā aizmirst pašam sevi. Tas ir līdzīgi narkotikai. Darbojoties izzūd rūpes, sāpes, uztraukumi, bet tas viss notiek uz aizmiršanās rēķina.

Kad jūs esat izsalcis, jūs meklējat barību un ēdiet – tā ir darbība. Bet, ja jūs neesat izsalcis un ēst pavisam negribas, bet jūs tomēr ēdiet – tā jau ir nodarbošanās. Ar barības, tāpat košļājamās gumijas košļāšanu vai smēķēšanu un līdzīgiem darbošanās veidiem jūs vienkārši dodiet nelielu izeju savam iekšējam nemieram. Varētu teikt, caur šādu darbošanos jūs it kā izsviežat no sevis, sava juceklīgā prāta neprātu.

Vai esiet kādreiz pavērojuši no malas savu vai kāda cita cilvēka rīcību, piemēram, tālāka brauciena laikā vilciena kupejā tādās reizēs, kad ceļa biedrs neiesaistās sarunās, vai arī ceļa biedra vispār nav un jums vientulībā ar sevi jāpavada ilgāks laiks? Parasti tas izskatās apmēram šādi. Vispirms jūs cenšaties ievilināt sarunā savu ceļa biedru, ja tāds ir. Kad tas neizdodas, ņemiet lasīt līdzpaņemto avīzi. Kad tā apnīk, kādu brīdi skatieties ārā pa logu, uzsmēķējiet, atveriet un it kā pārlūkojiet koferī līdzpaņemtās lietas, šo to pārkrāmējiet, aizveriet koferi, atkal ņemiet pārlasīt avīzi, aizveriet logu, bez kādas vajadzības iedzeriet limonādi vai ko uzkožat utt. Tā tas dažādos variantos turpinās visu brauciena laiku.

Jūs ir pārņēmis darbošanās gars. Drudžainā domu plūsma nedod mieru. Jums nepieciešams kaut ko darīt. Bez darbošanās jūs esiet kā pazudis, kā no laivas izmests. Vajadzētu atbrīvoties, dot atpūtu nerviem un ķermenim, jūs to nespējat. Jūs ilgstoši esiet saspringts. Palicis viens pret vienu ar savu „es”, jūs pēkšņi jūtaties kā narkomāns, kam laupīta ierastā aizmiršanās spēja.

Jūs varbūt jautāsiet – bet kas gan slikts tādā darbošanās procesā, ja vien tas nes iekšēju mieru? Sliktais šeit ir ne tikai tas, ka jūsu darbošanās ir nevajadzīga, ka jūs velti šķiežat savu enerģiju, kuras jums pietrūks rīcībai, ko patiešām prasīs kāda dzīves situācija. Galvenais ļaunums slēpjas apstāklī, ka šis darbošanās paradums izdzēš sevī apziņu. Jūs vairs neesat jūs, bet gan caur apziņu skrejošai domu plūsmai līdzi viļņojoša ēna. Jūs pat pilnībā nespējat aptvert un analizēt savu rīcību.

Kad jums gribas dzert, jūs ejiet pie avota, kad jums gribas gulēt, jūs aizmiegat. Visas šīs darbības ir spontānas, patreizējās situācijas radītas. Darbošanās, turpretim, nav spontāna, ar tagadni saistīta. Tā nāk no pagātnes un, iespējams, ir krājusies pat vairākus gadus, pirms izlaužas tagadnē. Piemēram, jūs sevī ilgu laiku esiet nēsājis kādu aizvainojumu, rūgtumu, kas pakāpeniski pāraudzis naidā. Un, lūk, pēkšņi kāda pavisam nenozīmīga iemesla dēļ šis naids izlaužas uz āru. Jūsu rīcība ir galīgi neatbilstoša patreizējiem apstākļiem. Visi apkārtējie ļaudis ir izbrīnīti par jūsu neatbilstošo, acīm redzami aplamo uzvedību. Visi to redz, tikai jūs nē. Bet pat šajā situācijā jūsu viltīgais prāts atradīs attaisnojumu aplamajai rīcībai un pierādīs, ka tā bija nepieciešama un pareiza. Šādi „saprātīgi” attaisnojumi ap jums veido it kā buferi – mīkstu aizsargslāni, kas gan jūs pasargā no pašpārmetumu triecieniem, bet vienlaikus arī traucē reāli novērtēt situāciju. Padara jūs aklus, neļaujot saskatīt savas rīcības aplamību, veltīgumu. Un darbošanās turpinās.

Tādēļ būsim modri. Sapratīsim starpību starp darbību un darbošanos. Bet, kad mūs kā rēgs pārņem darbošanās drudzis, sāksim vismaz ar to, ka no malas palūkosimies uz sevi un savu darāmo.

Ņemsim, piemēram, smēķēšanu. Ja mēs tikai gribam nomest smēķēšanu, tas mums neizdosies. Bet, palūkojieties no malas, dziļi un no tiesas paanalizējot visu to, kas saistās ar smēķēšanu, mēs pēkšņi sapratīsim (ne tikai ar prātu, bet visu savu būtni), ka tā ir vienkārša, nejēdzīga muļķība. Un tad nevis mēs atmetīsim smēķēšanu, bet tā vienkārši atkritīs pati no sevis. Līdzīgi ir ar pārējiem darbošanās veidiem. Tikai vēlreiz gribu uzsvērt: jautājumā patiešām ir jāiedziļinās, nevis jāspriedelē par to. Starp citu, tāda spriedelēšana ir sava veida darbošanās. Un tieši spriedelēšanā ļoti labi parādās mūsu lielā viltība. Ne bez pamata var teikt, ka cilvēkam pierādīt iespējams tikai to, ko tas grib, lai viņam pierāda.

Bet kādus tikai dzīves plānus jums neliek priekšā prāts. Vispirms jau tā ir nākotnes nodrošināšana. Pat ja jūsu dzīves apstākļi ir apmierinoši, prāts aicina krāt līdzekļus varbūtēju likstu pārvarēšanai nākotnē, radīt ietaupījumus nebaltai dienai. Un, kur plāni, tur problēmas. Reālajām, ikdienā dzīves izvirzītajām problēmām nāk klāt prāta radītās mākslīgās problēmas. Un ne tikai. Prāta diktētā darbošanās bieži rada ne izdomātas, bet ļoti reālas problēmas mūsu dzīvē. Ne vienmēr var tik vienkārši atšķirt, kuras problēmas mums izvirzījusi pati dzīve, un kuras radījusi šī mūsu darbošanās.

Ņemsim nelielu piemēru. Cilvēks strādā kādu darbu, kas nodrošina to ar ikdienas eksistencei nepieciešamajiem līdzekļiem. Taču prāts mudina šo cilvēku palielināt savus ienākumus, lai uzkrātu līdzekļus varbūtējam darba nespējas periodam nākotnē, kas varētu rasties slimības vai kāda cita iemesla dēļ. Cilvēks tad arī uzņemas strādāt papildus darbus un sakrāj apaļu naudas summu. Kad pagājis zināms laiks, atklājas, ka viņš ir saslimis ar vēzi un ir nepieciešama sarežģīta operācija. Lai operāciju veiktu pienācīgā līmenī, cilvēkam nākas ziedot savu iekrāto naudu. Operācija izdodas veiksmīgi un cilvēks atgriežas darbā ar pārliecību, ka tieši viņa tālredzīgais prāts, kas licis iekrāt naudu nebaltai dienai, izglābis viņu no nāves. Bet to, ka tieši pārmērīgais darbs un ķermenim laupītā atpūta, naudu krājot, bija cēlonis ļaunajai slimībai, cilvēks neaptver.

Kādēļ jūs tā uztraucieties par nākotni? Rītdiena pati gādās par sevi. Ir jāmāk atbrīvoties no saspringtības un baudīt šīsdienas eksistenci. Bieži saka: «Sasniegšu mērķi, tad arī svinēšu svētkus, atbrīvošu ķermeni, atpūtināšu nervus.» Kā likums, šādi cilvēki nekad nesasniedz mērķi. Un, pat sasnieguši vienu mērķi, tūliņ, izdomā citu, kam dzīties pakaļ. Viņus ir pārņēmis darbošanās drudzis, šī narkotika, šis bezprāts, kas liek aizmirst sevi un savu būtību.

Bet vienīgais un galvenais mērķis dzīvē – tas esi tu pats. Tā ir tava būtība, sevis garīga pilnveidošana un izteikšana, ne kalpība bagātībai, slavai vai kādiem citiem savtīgiem mērķiem un iegribām.

Pašai cilvēka dzīvei būtu jābūt svētkiem. Ir tik daudz brīnišķīgā ap mums. Zied puķes, dzied putni, čalo strauti, mirdz saule pie debesīm. Mēs elpojam, mēs esam dzīvi, mums ir apziņa. Vai tie nav kā svētki? Un kas gan cits, ja ne pats cilvēks ar savu darbošanos sabojā sev šos svētkus?

Mūsu skriešanas un steigas laikmetā tūkstoši domā, ka ir vajadzīgs visas dienas stundas kaut ko darīt, lai gūtu panākumus. Tūkstoši un atkal tūkstoši visu dienu kaut ko dara. Bet kas iznāk no šīs darīšanas? Pavērojiet šos naudas un mantas krājējus ap sevi, un jūs sapratīsiet, par ko es runāju.

7. PAR  GAISMAS  UN  TUMSAS  DABU

Pretrunas dabā nepastāv. Daba ir viens veselums. Bet ikdienā cilvēkam liekas, ka viņš atrodas nepārtrauktā pretrunu un pretstatu cīņas virpulī. Vēl vairāk, liela daļa no ļaudīm jums apgalvos, ka paši ir aktīvi cīnītāji par, vai pret kaut ko. Un šis „kaut kas”, par ko visi grib cīnīties, protams, ir tas labais, skaistais, gaišais. Un šis „kaut kas”, pret ko visi cīnās, protams, ir sliktais, ļaunais, tumšais.

Gaismas un tumsas cīņa. Nesamierināma un nenovēršama. Cik asiņu un cilvēku dzīvību visos gadsimtos tā nav paņēmusi. Bet kas tad ar ko cīnās? Vai jūs šobrīd varat nosaukt kādu valsti, sabiedrisku organizāciju, apvienību vai kaut atsevišķu cilvēku, kas atklāti un apzināti kā savu mērķi un pārliecību stādītu cīņu par ļaunuma, haosa un tumsas uzvaru pasaulē? Tādu nav. Pat asiņainākie un nežēlīgākie tirāni, viņu pašu vērtējumā, cīnās tikai par to gaišo, labo, skaisto virs zemes. Tā nu iznāk – visapkārt mums „gaismas cīnītāju” tūkstoši, melnā bruņinieka neviena, bet ļaunums un tumsa aug augumā.

Lai saprastu patiesību, mums vispirms jāizprot gaismas un tumsas daba.

Padomājiet, kas tad ir tumsa. Iedziļinieties un jūs sapratīsiet – tas ir kaut kas tāds, kā vispār nav. Kad parādās gaisma, tumsa pazūd. Tās vairāk nav. Kad gaismas nav, ir tumsa. Tumsa nav nekas esošs. Ar jēdzienu (vārdu) „tumsa” apzīmē tādu stāvokli, kad gaismas nav. Gaisma atspīd un dziest, paliek tumsa. Jūs varat radīt gaismu, varat iznīcināt gaismu, bet jūs nevarat radīt un iznīcināt tumsu. Tumsa visu laiku ir šeit un tajā pašā laikā tās nav. Tas ir jāsaprot.

Ir jāsaprot un jāiegaumē, ka ar tumsu neko nevar izdarīt. Pret tumsu nevar cīnīties, tumsu nevar uzvarēt. Jo nevar uzvarēt to, kā nav. Un, ja jūs cīnīsieties pret tumsu, jūs cietīsiet neveiksmi, un nonāksiet pie secinājuma, ka tumsa ir visuvarena, jo viņa jūs uzvarējusi. Tās ir muļķības, tumsai nav varas. Kā var būt vara tam, kā vispār nav? Ne jau tumsa būs jūs uzvarējusi, bet jūsu pašu muļķība. Vispirms jau muļķīgi ir tas, ka jūs vispār sākāt cīņu ar tumsu. Kā var cīnīties ar to, kā nav?

Līdzīgi jūs arī savā dzīvē cīnieties ar tik daudz lietām, kuru vispār nav, kuras pēc savas būtības ir līdzīgas tumsai. Visa morāle, piemēram, ir viena vienīga cīņa pret to, kā būtībā nav. Nevar cīnīties ar ļaunumu, ļaunuma kā tāda nav, ir tikai labestības trūkums. Nevar cīnīties pret naidu, naids kā realitāte nepastāv, ir tikai mīlestības trūkums. Nevar cīnīties ar dusmām, dusmas neeksistē, eksistē līdzcietības trūkums. Tāpat neeksistē tumsonība, jeb neziņa, ir tikai zināšanu trūkums utt.

Morālisti vienmēr cīnās ar šīm reāli neeksistējošām lietām, un tādēļ to pūles ir veltas, neveiksmei nolemtas. Mums nav jācīnās ar tumsu. Mums ir jācenšas atmodināt savā iekšienē paslēpto gaismu. Kā atmirdzēs gaisma, tumsa izzudīs un nebūs nekādas vajadzības ar to kaut ko darīt – viņas vienkārši nebūs.

Vienmēr atcerēsimies: tieši ar pašu tumsu nekā izdarīt nevar. Ja jūs gribat kaut ko izdarīt ar tumsu, jums ir kaut kas jādara ne ar tumsu, bet gaismu. Izslēdziet telpā gaismu – jūs būsiet tumsā. Ieslēdziet gaismu, un tumsas nav. Nav iespējams ieslēgt un izslēgt tumsu. Tāpat nav iespējams tumsu no kaut kurienes ievest telpā, vai izdzīt tumsu no kādas telpas. Tātad, lai gūtu sekmes, te ir jārīkojas netieši. Un tāpēc arī ļaunumu nevar uzveikt ar ļaunumu, un naidu pretstatīt naidam, gaidot, ka no tā radīsies mīlestība.

Mūsu prāts vienmēr mūs aicina tieši vērsties pret kaut ko, bet tie ir bīstami maldi. Cīnoties ar to, kā reāli nav, mēs velti izšķiedīsim savu enerģiju, dzīves laiku un, visbeidzot, paši sevi. Neļausim prātam iekārdināt sevi. Vienkārši vajag izanalizēt, vai tas, pret ko mēs gribam vērsties, reāli eksistē. Un, ja tas, līdzīgi tumsai, nav lieta par sevi, vajag censties meklēt un vairot to, kā trūkums izraisījis šo mums nepieņemamo parādību. Tad mēs būsim uz pareizā ceļa.

Un šis tumsai līdzīgais tūkstošiem dažādos veidos savijas ar mūsu eksistenci. Kad mēs dusmojamies, tas nozīmē, ka mūsu iekšienē pazudusi gaisma. Īstenībā mēs dusmojamies tieši tādēļ, ka gaisma izzudusi. Mēs varam dusmoties tikai neapzināti, apzināti mēs dusmoties nevaram. Pamēģiniet analizēt savas dusmas, apzināt to cēloņus. Paraudzīties uz visu to it kā no malas, redzēt gan sevi, gan savu dusmu cēloni, gan visu plašo pasauli ap sevi šo cēloņu un seku saistībā. Vai nu jums izdosies iegūt apziņu un dusmas pazudīs, vai arī tas neizdosies un jūs turpināsiet dusmoties. Tas nozīmē tikai to, ka apziņai ir gaismas, bet dusmām tumsas daba. Un tikai caur apziņu var uzvarēt dusmas sevī. Ja jūs kādam jautāsiet, kā pārvarēt dusmas, jūs riskēsiet kļūt par upuri kāda morālista neauglīgām pamācībām. Bet, ja jūs jautāsiet, kā attīstīt savu apziņu, lai tajā pārstātu eksistēt dusmas, naids, skaudība, mantkāre utt., jūs būsiet uz pareizā ceļa.

Jūs būsiet uz patiesības ceļa, kas ved pretim īstajai reliģijas izpratnei. Īstajai reliģijai nav nekā kopēja ar moralizēšanu, tāpat kā tai nav nekā kopēja ar tumsu. Reliģija, tas ir pozitīvs mēģinājums atmodināt mūs, atmodināt mūsu dvēseli, mūsu iekšējo dziļāko būtību, kam ir gaismas daba. Un reliģijai neinteresē ne mūsu raksturs, ne nodarbošanās, ne vide, kurā mēs dzīvojam, ne mūsu sadzīviskie konflikti un problēmas. Ir iespējama tikai viena veida pārvērtība, viena veida revolūcija, kam jānotiek mūsos, un kas maina mūsu pašu būtību – tā ir reliģiskā apziņa. Un to nevar iegūt ne ar speciāliem treniņiem, ne morālisku aizliegumu ievērošanu, ne automātisku reliģisku ceremoniju pildīšanu. Tikai apjēdzot savu būtību, savu vietu un lomu pasaulē, caur apziņu nonākot pie reliģijas patiesi mainās mūsu iekšējais saturs. Un līdz ko mēs esam ieguvuši reliģisko apziņu, gaisma ir ienākusi mūsos un nebūtībā nozūd visas tumsai radnieciskās iekšējās un ārējās izpausmes kā ļaunums, skaudība, dusmas, skopums, nenovīdība utt. Pazūd viss, ar ko bez panākumiem cīnās un cīnīsies arī turpmāk visas pasaules morālisti. Ja spoži deg mūsu iekšējā gaisma – reliģiskā apziņa, tumsai nav varas pār mums.

Tumsa nevar iznīcināt gaismu. Cilvēki domā, ka tumsa ir agresīvs gaismas pretstats. Kā gan var būt agresīvs tas, kas vispār neeksistē? Pat niecīgākā sveces liesmiņa kliedē tumsu. Vai gan var tumsa iznīcināt liesmu? Starp gaismu un tumsu vispār nevar norisināties nekāda cīņa, jo, kad ir gaisma – tumsas nav. Un otrādi. Tas, kā nav, nevar cīnīties ar to, kas eksistē. Bieži dzird sakām: «Ko es varēju padarīt, man uznāca dusmas.»  Dusmas, tāpat kā skopums, skaudība utt., nevar uzbrukt mums, jo visiem tiem ir tumsas daba, bet mūsu iekšējā būtība ir gaisma. Tātad izslēgta pati uzbrukšanas iespēja. Un, ja dusmas atnāk, tas norāda tikai uz to, ka mēs esam aizmirsuši par savu iekšējo gaismu. Pilnīgi aizmirsuši savu būtību. Šī aizmāršība tad, lūk, ir mūsu patiesā tumsa. Un, tikko, aizmāršība ir dzēsusi mūsu apziņas iekšējo gaismu, kā lūgti viesi parādās viss ļaunais. Aizmāršība – lūk, īstenā tumsa mūsu apziņai. Tā mūs dzīvē padara līdzīgus alkoholiķiem, kas pilnībā aizmirsuši savu būtību. Tie nezin, ne kas viņi paši ir, ne kurp dodas, ne kādēļ. Visi virzieni ir sajukuši un pazudusi pati virziena izjūta. Lūk, kādēļ reliģiskās mācības aicina iedziļināties sevī, saprast un vienmēr atcerēties savu patieso sūtību pasaulē.

Un, ja jums liekas, ka visu saprotat un visu atceraties, izdarīsim mazu mēģinājumu. Nolieciet savā priekšā pulksteni, raugieties uz tā sekunžu rādītāju un atcerieties tikai šo vienu frāzi: «Es skatos uz sekunžu rādītāju, kas rāda sekundes.» Jūs to nespēsiet pat dažas minūtes ilgi, jo tik daudz dažādu citu domu nāks jums prātā. Piemēram, skatoties uz pulksteni jūs pēkšņi atcerēsieties, ka pulksten piecos ir sarunāta tikšanās ar draugu, jums var ienākt prātā doma par Šveici, ja pulkstenis ir tur ražots. Var ienākt prātā pat tāda doma: Kāds gan es muļķis. Sēžu te un velti šķiežu savu laiku.» Visdažādākās domas šai īsajā sprīdī pārstaigās jūsu apziņu un jūs pat nepamanīsiet to mirkli, kad būsiet aizmirsuši sevi, gan pulksteņa sekunžu rādītāju, kas skaita sekundes. Lūk, cik dziļa ir aizmāršība – šī apziņas tumsa mūsos. Bet mūsu apziņas tumsa, tas ir ļaunums, tās ir dusmas, uzpūtība, skopums, skaudība, nenovīdība utt. Vienmēr censties atcerēties sevi, neaizmirst savu gaišo būtību, kā to māca reliģiskā apziņa – lūk, jūsu panākumu atslēga. Vispirms neaizmirst sevi. Nepaļauties domu plūsmai. Lai ko arī nedarītu, paturiet prātā darāmo un sevi. Pastaigājoties atcerieties, ka jūs pastaigājaties un ne jau šī atcerēšanās jāformulē ar vārdiem. Vienkārši neaizmirstiet šo pastaigāšanās izjūtu, neļaujiet to aizsegt ar citām domām. Ja jūs nepārtraukti skaitīsiet pie sevis: „Es pastaigājos”, tā jau būs aizmāršība. Īstā pastaiga būs aizmirsta, tās vietā skanēs frāze. Ja jūs ēdiet, tad arī no tiesas ēdiet. Nedomājiet ne par ko citu un arī par pašu ēšanu ne. Nav svarīgi ne ko jūs ēdiet, ne cik. Svarīgi, lai jūs ar visu savu būtni izjustu šo ēšanas procesu un ne brīdi neaizmirstu to. Un ne jau pastaigu vai ēšanu jūs šādi būsiet paturējuši savā apziņā, bet gan sevi pašu. Lai arī ko darītu, pilnībā nododieties šīs darbības izjūtai, jūs būtībā iedziļinieties sevī, mācieties neaizmirst sevi. Tas ir jāsaprot, jāizjūt. Nav iespējams vingrināties šajā virzienā, tāpat kā nav iespējams vingrināties reliģijā. Vienīgi moralizēšanā var vingrināties, un tādēļ arī moralizēšana rada tik daudz liekuļu.

Iedziļināties sevī, tas nozīmē kļūt dabīgam, atrast savas būtības gaišo dzirkstelīti un ļaut tai tapt par liesmu. Iedziļināties sevī, tas nozīmē iegūt jaunu eksistences kvalitāti, kam ir gaismas daba. Līdz ar to izmainās arī viss ap mums. Tumsa pazūd.

Jo labāk jūs pārziniet savu būtību, jo skaidrāk un dziļāk izprotat visa apkārtējā un arī pārējo cilvēku īsto dabu. Vai gan tad jūsu apziņā spēs izsaukt dusmas un naidu to nelaimīgo ļaunā rīcība, kas būtībā ir viņu tumsonības sekas. Kad Jēzus Kristus sists krustā, viņa vārdi bijuši: «Tēvs, piedod šiem ļaudīm, jo tie nezina ko dara.» Tik tiešām, šie ļaudis taču savu briesmu darbu darīja pilnīgā savas iekšējās būtības aizmirstības stāvoklī. Ļaunums, asinskāre, naids – šīs garīgās tumsas izpausmes padarīja aklas viņu acis uz savu rīcību. Ko gan citu kā nožēlu pelna šādi nelieši? Ir jāsaprot, ka katrs ļauns darbs jau sevī nes sodu. Vai gan spēj dzīvē būt pa īstam laimīgs ļauns cilvēks, lai cik arī bagāts vai slavens viņš būtu? Un otrādi, vai spēj pa īstam nelaimīgs dzīvē būt cilvēks, kas nes savā sirdī Dieva un savas būtības apziņu, kas saprot, ka savā dvēselē ir nemirstīgs un miesīgā nāve nav nekas cits kā ķermeņu maiņa garajā dvēseles attīstības ceļā?

Un nav jāšaubās, ja šī nojauta rodas sirdī, nav jāšaubās, ja šī nojauta sāk pāraugt pārliecībā. Kaut arī ap jums ir tik daudz neticīgo. Tas ir jūsu dvēseles attīstības ceļš. Gadsimtu tumsa nespēj dzēst mirdzošo sauli. Jūsu dvēsele savā attīstībā, neticības un savas būtības neapjēgšanas tumsā ir aizvadījusi neskaitāmas dzīves. Pienācis laiks atmirdzēt gaismai. Tik daudzi jums blakus vēl soļo tumsā. Katram savs attīstības ceļš. Bet agrāk vai vēlāk tumsa atkāpsies un arī to sirdīs atmirdzēs gaisma. Jo tumsu, lai cik gadu simtus vai tūkstošus veca tā nebūtu, izkliedēs pirmais agrais rītausmas stars. Un tumsa neteiks: «Esmu simts gadus veca, bet gaismas stars mirdz tikai mirkli, tāpēc man lielākas tiesības uz palikšanu.»

Tumsas vienkārši vairs nebūs.

8.  DARBĪBA  UN  ESĪBA

Kad mēs turam rokās kādu nepazīstamu instrumentu vai darba rīku, pirmais jautājums, kas rodas, ir: ar kādu mērķi radīts un kādai vajadzībai piemērots šis instruments. Izprotot pareizo šo instrumenta pielietojumu, mēs būsim izpratuši tā patieso būtību. Izmantojot šo instrumentu atbilstoši tā pielietošanas iespējai un uzdevumam, mēs būsim to izmantojuši atbilstoši būtībai.

Dzīvē mēs katrs nospraužam daudz dažādus mērķus un cīnāmies par šo mērķu piepildījumu. Jau agrā bērnībā mēs katrs gribam par kaut ko kļūt. Gadiem ritot šie bērna sapņi izgaist, dodot vietu reālam amata, profesijas un dzīves veida izvēlēm. Varētu teikt, mēs it kā meklējam sevis pielietojumu dzīvē. Bet tajā pašā laikā, vai mēs apzināmies savu būtību?

Pilnīgi iespējams kādam instrumentam vai darba rīkam atrast pielietojumu arī tad, ja nezin viņa īsto būtību. Piemēram, mazs zēns ar mikrokalkulatoru var samērā veiksmīgi dauzīt riekstus. Taču šāda pielietošana, labākajā gadījumā, atstāj neizmantotas instrumentā ieslēptās patiesās tā pielietošanas iespējas, bet sliktākajā gadījumā tiek bojāts pats instruments. Tātad, tikai instrumenta būtības izpratne garantē tā pareizu izmantošanu.

Cilvēkam savas būtības apzināšana parasti liekas kaut kas tāls, abstrakts, no praktiskās dzīves atrauts. Vai kaut reizi dzīvē jautājums par savu būtību jūs ir nodarbinājis ilgāk par dažām minūtēm? Bet nākotnes plāni tiek kalti un mērķi dzīvē sprausti katru brīvu brīdi. Tajā pašā laikā jūs taču pat neziniet, kas īstenībā esiet. Jūs ziniet tikai to, ko citi par jums domā. Kāds pasaka, ka jūs esiet skaists un jūs sākat domāt, ka esiet skaists. Kāds saka, ka jūs esiet neglīts un jūs jūtaties apvainots. Jūs ir ievainojis tas, ka kāds pateica, ka jūs esiet neglīts, un jūs arī savā uzvedībā tāds kļūsiet. Jūs esiet vienkārši citu cilvēku izteikto domu sakopojums. Jūs neziniet, kas jūs esiet, jūs tikai ziniet, ko par jums domā citi. Un dīvaini, ka šie citi, kas izsaka savas domas par jums, paši nepazīst sevi. Viņi sevi pazīst tikai caur jums.

Tā nu, lūk, iznāk, ka es uzzinu no jums, jūs uzzināt par sevi no manis, bet neviens mēs nezinām, kas īstenībā esam. Mēs meklējam savas būtības apliecinājumu ārpus sevis. Un tur mēs atrodam savai būtībai svešo lietu pasauli. Šī materiālā pasaule tad kļūst par noteicēju mūsu dzīves plāniem. Bet, tiklīdz cilvēks savu laimes rēķinu dibina un pamato uz kaut kādām ārējām lietām vai personām, viņš atver sevī brīvu ceļu ciešanām un nelaimēm. Tik maz un reizē tik daudz ir vajadzīgs, lai nekļūdītos. Mums ir tikai jāsaprot, kas mēs īstenībā esam. Kas ir ieslēgts mūsu būtībā. Mums tas jāsaprot un šajā virzienā jāiet. Ir jāsaprot, ka mēs nevaram kļūt labāki kā esam, un mēs nevaram kļūt par kaut ko citu kā esam. Ir jāsaprot, ka tas, ko mēs gribam un varam sasniegt, ir jau mūsos no dzimšanas. Pilnība ir mūsu iekšienē un no ārpuses šo pilnību dzīves laikā neviens mums nesniegs un ārpus sevis mēs to arī nekur nesameklēsim.

Mums nav ne par ko jākļūst. Viss jau ir ieslēgts mūsu būtībā. Mēs piedzimstam šajā pasaulē kā zināmu attīstības pakāpi sasniegušas dvēseles iemiesošanās forma. Pieaugot ķermenim, tā orgāniem un smadzenēm, pilnveidojas šīs dvēseles izteikšanās iespējas caur ķermeni šajā pasaulē. Šo sevis izteikšanās iespēju pilnveidošanos bieži maldīgi notur par dvēseles attīstību. Īstenībā cilvēka dvēsele dzīves laikā var izteikties tikai atbilstoši savās iepriekšējās dzīvēs sasniegtajai attīstības pakāpei, atbilstoši savai būtībai. Bērnība, jaunība, brieduma gadi, vecums – katrs no šiem dzīves periodiem ļauj mums savu būtību izteikt citā aspektā tik dažādajās dzīves situācijās. Un šo izteikšanās iespēju mēs varam izmantot (vai neizmantot), lai šīs dzīves laikā celtu savu dvēseli augstākā attīstības pakāpē priekš savas nākošās dzīves.

Tātad, apzinieties sevi tādu, kāds jūs esiet savā kopumā. Vienkārši tāds jūs esiet. Un nav nepieciešamības vispārpieņemtajā nozīmē sevi uzlabot, izmainīt, augt utt. Lai kāds arī jūs būtu – labs, slikts, dziļi tikumīgs vai amorāls – tāda ir jūsu šī brīža būtība. Ir jāsaprot, ka „labais” un „sliktais”, kā arī problēmas, kas ar to saistītas, viss ir mūsu pašu radīts.

Un tieši neziņa par sevi ir tas faktors, kas bieži dzīvē kā mērķis liek izvirzīt nerealizējamas iegribas. Cik gan cilvēku starp mums īgnuma pilni, dusmīgi, nelaimīgi nav tikai tāpēc, ka cīnās pār varēm kļūt par kaut ko savai būtībai svešu. Un, nepalūkojoties sevī, dzīvi – šos esības svētkus, pārvērš mokpilnā ellē. Tas ir līdzīgi kā kad ērglis neveiksmīgi censtos atdarināt zivi, neapjēdzot, ka tā būtībā guļ apslēpta spēja peldēt ne ūdens dzelmē, bet debesu zilgmē pretī mirdzošām kalnu galotnēm. Un otrādi.

Kad jūs dziļi sapratīsiet un pieņemsiet to, kāds esiet, pazudīs problēma, kas saistās ar veltīgām cerībām. Cerībām, kas maldina mūs, radot vienā gadījumā nepamatotu pesimismu, otrā gadījumā nepamatotu optimismu, bet abos gadījumos ciešanas.

Tikai caur darbību, caur materiālu iemiesošanos, pārvarot grūtības un šaubas, piedzīvojot priekus un bēdas, laimi un izmisumu mūsu nemateriālās dvēseles iet savu attīstības ceļu. Dažāds ir noietā ceļa garums, un dažādas ir mūsu sasniegtās attīstības pakāpes. Un, lai cik arī taisnīgs vai netaisnīgs mums pašiem liktos savs liktenis, mēs dzīvē ieņemam tikai to vietu, kas atbilst mūsu būtībai, un spēlējam tikai to lomu, kas atbilst mūsu attīstības pakāpei.

It visam ap mums ir sava būtība un līdz ar to arī sava loma šai pasaulē. Sava būtība, vieta un loma ir gan katrai dzīvai būtnei, gan nedzīvam priekšmetam. Un domājot „tas ir slikts” vai „tas ir labs”, mēs nevilšus sākam klasificēt visu savā apziņā. Un klasificējot nostādām to pretstatā sev. Kaut kas, ko savā uztverē klasificējam kā sliktu, mums šķiet ienīstams. Mēs pat reizēm esam gatavi sākt cīņu pret to. Bet vai gan var ienīst lietus lāses par to, ka tās samērcē mūsu apģērbu, vai gan var ienīst vēju par to, ka tas pūš mums sejā? Tāda taču ir lietus un vēja būtība. Vai gan var ienīst apelsīna mizu, uz kuras, paslīdot kājai, esi paklupis? Ko dos tev šis naids, šīs veltīgās dusmas? Tumsa būs ienākusi tevī.

Un ja jūs nedusmojaties uz lietu un vēju, uz apelsīna mizu, kādēļ tad jūs dusmojaties uz ļaunu cilvēku, kas nodarījis jums sāpes? Ar lietu, vēju ir jārēķinās. Ir jātur acis vaļā, lai nepakluptu uz apelsīna mizas. Tāpat jātur acis vaļā un jārēķinās ar ļauniem cilvēkiem. Un nav jēgas ne tos ienīst, ne uz tiem dusmoties.

Kad ejot pa ielu jums pretim nāk cilvēks bez rokas vai sakropļotu seju, jūs uz viņu palūkojaties ar līdzcietību. Kad uz ielas satikts labs paziņa neatņem jūsu sveicienu un demonstratīvi novēršas no jums – jūs apvainojaties. Ja jūs jūtat līdzcietību un nožēlu uzlūkojot fizisku kropli, tad kādēļ degat dusmās un apvainojumā, sastopot savā ceļā garīgu kropli? Tāda taču ir viņa būtība.

Kas cilvēkā no mūža gala ir iedzimts, to nekādas pārliecības, nekādi morāliski prasījumi nevar izdzēst, vienīgi šīs dziņas izpauduma attīstību var apturēt vai to uz kādu laiku sakropļot. Mūsos esošā būtība, lai cik lielā mērā mēs to noslodzītu, arvien atradīs kādu spraudziņu, pa kuru izlauzties ārpusē.

Un nevar savus attīstības pakāpienus pārlēkt ar noliegšanu. Nevar savu būtību sadalīt un vienu daļu no tās nosaukt par labu, bet otru par sliktu. Un no šīs sliktās daļas vienkārši atteikties. Tā jūs tikai nokļūsiet iekšējās cīņas ugunīs. Jūs pastāvīgi jutīsieties vainīgi, nogrēkojušies. Jūs nevarat iznīcināt daļu, kas nesaraujami, organiski saistīta ar jums. Var to nosaukt par nelabu, grēcīgu, bet nevar to iznīcināt. Jo ne jūs to esat radījuši. Jūs to sevī tikai atklājuši. Jūsu dusmas, skopums, sekss – tas viss pieder jūsu dzīvei tikpat lielā mērā kā jūsu acis vai rokas. Tās var nopelt, uzskatīt par kroplām, vai skaistām, bet tās nevar iznīcināt. Var notikt pārveidošana, bet ne iznīcināšana. Un pārveidošana var notikt tikai tad, ja jūs pieņemat visu savu būtību, koncentrējaties uz to, aizvadot līdz savai apziņai. Tad caur apziņu mainās jūsu būtība. Faktiski tas ir vienots, savstarpēji saistīts process, kas iespējams tikai tad, ja jūsu attīstības pakāpe ir tam atbilstoša, ja jūsu būtība jau ir spējīga vērst apziņu uz sevi.

Tāpēc Tantras budisma mācība saka: «Esi vispirms tu pats.» Tā ir vienīgā un augstākā eksistences forma, ko jūs jebkad varat sasniegt. Bet visa veida sabiedriskās iekārtas cenšas cilvēku pielāgot saviem ideāliem un interesēm, liedzot jums būt tam, kas esiet savā būtībā. Ar piespiešanu un sodiem sabiedrība cer padarīt cilvēkus labākus kā viņi ir. Bet rada tikai liekulību. Jūs nespējiet kļūt labāki kā esat, bet, lai izbēgtu no soda, izliekaties par tādiem. Lai cik veiksmīgi liekuļi arī jūs nebūtu, iekšējā būtība paliks nemainīga. Jūs varat runāt par mīlestību, bet mīlēt jūs nespējat. Jūs varat runāt par līdzcietību, bet tas viss būs tikai aizsegs jūsu iekšējai tumsai – dusmām, skopumam, skaudībai. Jūsu, tā sauktā mīlestība, ir līdzīga rētai – tā sāp. Viņa nav līdzīga ziedam, viņa nevar būt līdzīga ziedam. Un tie, kas no jums gaida citādu mīlestību, ir muļķi. Viņi gaida neiespējamo. Tāpēc tie, kas no jums prasa augstu morāli ir muļķi. Jūsu morālisms vienalga izrādīsies tikai amorālisma paveids. Vai gan maz pasaulē cilvēku, kas liekuļo – runā vienu un dara citu? Reizēm tas, ko viņi dara, ir tik labi apslēpts ar dažādu „attaisnojumu” kaudzi, ka pat paši savā apziņā tie neizprot savas darbības patieso vēstījumu.

Jūs varat ar dažādiem argumentiem izdaiļot savu rīcību, noslēpt savas patiesās vēlmes un mērķus, uzceļot virs tiem gaišu templi, bet tas nelīdzēs. Īstenība, vienalga, eksistēs dziļi jūsu apziņā, dziļi jūsu iekšienē. Tādēļ svarīgs nav tas, ko jūs runājat, pat ne tas, ko darāt, bet svarīga ir jūsu iekšējā būtība, pašas jūsu esības centrs, no kā nāk jūsu rīcība. Svarīga ir jūsu attīstības pakāpe lielajā ceļā.

Arī jogu var pārvērst par priekšmetu, ar ko lepoties, arī askēts var izjust naidu, nicinājumu un pārākuma apziņu pret pārējiem cilvēkiem. Sevis, sava pārākuma apliecināšana, ja ne bagātībā un baudās, tad ciešanās un pārbaudījumos. Šāds ceļš neved pretī apgaismībai. Tas ir tikai piemērs tam, kā runas un rīcība neatbilst iekšējai būtībai, tiem dziļumiem, kur ar varu iedzīts viss sliktais, cerībā šādi pārlēkt savas attīstības pakāpieniem, lai jo ātrāk (ātrāk par citiem) iegūtu augstāko pilnību. Ātrāk par citiem – lūk vēl viens klupšanas akmens – egoisms. Kādēļ jūs gribat kaut ko sasniegt ātrāk? Kādēļ viens pats? Mēs visi atrodamies ceļā. Mēs sasniegsim mērķi, kad pienāks laiks. Ir vienkārši jāiet. Bet ir jāiet, neviens cits mūsu vietā to nedarīs. Un sevis pilnveidošana caur apziņu ir šī gaita. Tiem, kas šajā ceļā ir tālu mums priekšā, iekšējā būtība ir cita, un līdz ar to arī ārējā rīcība ir cita. Viņi var būt askēti, jogi, jo tāda ir to iekšējā prasība. Piekopjot šādu dzīves veidu, tie jūtas harmonijā ar sevi. Tie neizjūt ne ciešanas, ne uzupurēšanos, ne atteikšanos no kaut kā. Vienkārši tāda ir to būtība – saskaņa starp šī cilvēka rīcību un iekšējās attīstības pakāpi. Kā, bērnam augot, bez nožēlas tas pamet grabulīšus un mantiņas, ar kurām spēlējies, tā cilvēks izaugot, savā būtībā bez nožēlas pamet visu šo mums tik svarīgo, kārdinošo, vērtīgo. Un, tāpat kā pieaugušais bez skaudības, iekāres vai alkatības paiet garām raibajai bērnu rotaļlietu kaudzei, tā apskaidrību sasniegušais nejūt ne mazāko sevis ierobežošanu vai zaudējumu savā vienkāršajā dzīves veidā, ne visā citā, ko tas bez atlīdzības kādam atdevis.

Bet mazs zēns nekļūst liels, iekāpis tēva zābakos. Viņš var tikai šos zābakus piemērīt. Viņš var lepoties ar savu tēvu un gribēt būt tam līdzīgs. Tāpat lielie cilvēces gari, kas sasnieguši apgaismību, ar savu mūžu, ar savām dzīves patiesībām, savu piemēru ir kā mirdzošas virsotnes virs bangojošās cilvēku jūras. Viņi rāda mums ceļu. Mums jāaug tiem līdzi. Ar mehānisku atdarināšanu, bez iekšējas izaugsmes mēs neko citu kā pašu radītas ciešanas negūsim. Tas ir jāsaprot.

Ne kalnu ne klosteru vientulība, ja tā nesakrīt ar cilvēka iekšējās izaugsmes līmeni, neveicinās tā attīstību, netuvinās to Dievam, bet būs tikai apgrūtinošs, grūts faktors, kas laupījis cilvēkam daļu mūža un līdz ar to uz laiku, savai attīstības pakāpei atbilstošu izaugsmes iespēju. Viss atkarīgs no jūsu attīstības pakāpei atbilstošas apziņas. Var atrasties tirgū un vienlaicīgi nest sevī mežu un kalnu vientulībā iegūtu skaidrību un mieru. Un var sēdēt Himalaju kalnu alā, tēlot vientuļnieku un domāt par tirgu, sievu, bērniem un to, kas ar tiem notiek. Visu savai būtībai atbilstošo mēs nesam savā sirdī. Kalni, meži – tiem jābūt mūsu sirdī. Tikai tad tie būs īsti. Viss, kas nav jūsu sirdī, ir tikai ilūzija priekš jums. Tirgus ar visu cilvēku pūli ir ilūzija. Bet ja jūs šo tirgu nesat sirdī, kalni un kalnu vientulība priekš jums būs tikai ilūzija. Katrs no mums var augt un attīstīties tādā vidē un apstākļos, kas atbilst tā būtībai. Mākslīgi radot savai attīstības pakāpei neatbilstošu vidi un apstākļus, mēs vienkārši laupām sev attīstīšanās iespēju. Pašdisciplīna, kas rodas ārēju apstākļu ietekmē, ir tikai rotas lieta. Cilvēks var būt veģetārietis, var nodarboties ar labdarību, ievērot dažādus tikumiskās dzīves priekšstatus – tas viss būs tikai rotas lieta. Pašdisciplīnai ir jānāk no iekšienes, no katra cilvēka būtības centra. Tikai tad tā ir īsta.

Apzināti paātrināt savu attīstību mēs varam tikai tad, ja mūsu būtība atrodas uz tādas attīstības pakāpes, kas spēj savu apziņu vērst uz iekšu. Spējot novērot sevi, mēs caur šo novērošanu savā darbībā iegūsim saskaņu ar visu pasauli. Tas nozīmē, ka mēs kļūsim atraisīti un dabīgi. Šie jēdzieni dziļi ienāks mūsos un katrā situācijā mūsu rīcība būs brīva un dabīga kā mūžam mainīgais un formām bagātais ūdens tecējums.

Ja ūdeni ielej glāzē, tas pieņems glāzes formu. Ja ūdeni ielej krūzē, tas pieņems krūzes formu. Un ne reizi viņš nepretojas un nesaka, ka, lūk, šī nav mana forma. Ūdens ir dabīgs un reaģē atbilstoši apstākļiem. Tikpat dabīgam un atbilstoši apstākļiem spējīgiem rīkoties jābūt arī mums. Radot pretestību, nespējot attiecīgi reaģēt, zaudētāji dzīvē vienmēr esam bijuši tikai mēs paši.

Neradīsim sev uzvedības šablonus. Visas sabiedriskās iekārtas un reliģijas šos šablonus ir centušās radīt. Savā uzvedībā un rīcībā būsim dabīgi, izejot no sava saprāta (apziņas) un izjūtām. Ja jūs pārņem dusmas – dusmojieties, tikai esiet modri. Dusmas nedrīkst ņemt virsroku pār jūsu saprātu. Ja esiet dusmīgs, lai tas tā ir, bet esiet uzmanīgs, nezaudējiet visa apkārt notiekošā uztveri. Palieciet dabīgs, atraisīts. Novērojiet to, kas notiek. Pēc kāda laika jūs redzēsiet, ka pirmajā brīdī dusmās šķietami svarīgas lietas pamazām zaudē savu nozīmi. Arī dusmas pamazām noplok, pazūd. Galarezultātā jūs dusmu varā neesat nokļuvis ne tādēļ, ka dusmas būtu kas grēcīgs vai slikts, bet vienkārši tādēļ, ka dusmoties – tas ir muļķīgi. Tā jūs bez kādas piepūles, tikai kā novērotājs būsiet ticis galā ar savām dusmām. Tāpat var bez piepūles, tikai kā novērotājs sevī iznīcināt skaudību, jo tas ir dumji, skopumu – jo tas ir dumji, greizsirdību – jo tas ir dumji utt.

Iegaumējiet šo apzīmējumu. Tikumībā ir labais un sliktais, bet dabā ir tikai gudrais un dumjais. Dabīgs cilvēks ir gudrs, bet ne labs. Nedabīgs cilvēks nav slikts, bet gan dumjš. Nav labā un sliktā. Ir tikai gudrais un dumjais. Un, ja jūs esiet muļķis, jūs kaitējat sev un apkārtējiem. Ja jūs esiet gudrs, jūs nekam nenodarīsiet pāri, ne sev, ne apkārtējiem. Un šī gudrība nav saistīta ar tā saukto „prāta gudrību”, kas tik ļoti mīl pierādījumus un kas pati tik daudz ko cenšas pierādīt.

Cilvēks, kurš daudz zina ar prātu, kļūst gandrīz neciešams. Viņa zināšanas ir bez īstas sapratnes, caur smadzenēm skrejošu domu plūsma. Viņš ir savācis daudz teorijas, doktrīnas, tekstus, kas kā slogs guļ uz tā saprāta, bet nedzīvo šai saprātā. Viss tas nav viņa, viss tas ir no kaut kā patapināts, no kaut kā aizņemts, pārņemts. Jāiegaumē, ka patapinātas zināšanas ir saprāta apmāns, tas apslēpj nezināšanu, bet neiznīcina to. Un jo vairāk jūs esat apkrāvis sevi ar šīm patapinātajām zināšanām, jo lielāka neziņas tumsa valda jūsu apziņas dziļumos. Cilvēks, kurš apkrāvies ar šīm patapinātajām zināšanām, gandrīz pilnībā noslēdzas tajās. Nav iespējams atklāt tā sirdi, jo pats viņš ir zaudējis jebkuru saikni ar savu sirdi (savu būtību).

Ir viegli pierast pie zināšanu vākšanas, tas ir kaitīgs ieradums. Tāpat kā narkotiskās vielas, tas rada ilūziju, halucināciju. Zināšanu vākšana rada izzināšanas ilūziju. Jums liekas, ka esiet zinošs un varat strīdēties par jebkuru jautājumu ar sava asā prāta loģisku spriedumu un argumentu palīdzību pierādot savu taisnību.

Bet dzīve eksistē bez pierādījumiem. Patiesība neprasa pierādījumus, viņai ir vajadzīga tikai jūsu sirds. Ne strīdi un pierādījumi tai vajadzīgi, bet jūsu mīlestība, uzticība un gatavība to uztvert sevī. Visi argumenti un pretargumenti ir tikai bērnu rotaļas.

Cilvēka prāta diktētam strīdam ir divi pretēji virzieni: pārliecība un šaubas. Pirmajā gadījumā cilvēka prāts meklē kādu būtību apstiprinošus faktus, otrajā gadījumā  - noliedzošus faktus. Abi šie virzieni ir aplami, jo savstarpējā cīņā viens otru ignorējot veltīgi tērē garīgo enerģiju. Kādēļ tā notiek?

Prāta iespaidotu cilvēka apziņu varētu pielīdzināt it kā skaitļojamai mašīnai, kurā izveidots kāds savs apkārtējās pasaules modelis. Visa turpmāk ienākusī informācija līdz ar to tiek dalīta divās daļās – izveidotajam modelim atbilstošajā un izveidotajam modelim neatbilstošajā. Uztverot kādu jaunu faktu, kas ir pretrunā ar izveidoto modeli, apziņa nonāk izvēles priekšā: vai nu pieņemt šo faktu un līdz ar to atmest un kā nepareizu atzīt līdzšinējo izstrādāto pasaules modeli, vai atmest no jauna uztverto faktu, paturot līdzšinējo pasaules modeli. Protams, daudz vieglāk ir atmest mūsu pasaules uzskatam, kopainai neatbilstošo faktu, nekā esošo pasaules uzskata modeli. Tas tad arī pilnā mērā tiek darīts, ar reāli eksistējošo patiesību nerēķinoties. Un tā, lūk, kaut arī ar prātu mēs it kā aptveram, ka tikai vispusīgi iepazīstoties un analizējot katru jaunu faktu, mēs varam pilnveidot savu pasaules apziņu un tuvoties patiesībai, tieši prāts ir pirmais šķērslis, kas bremzē mūs šajā ceļā. Tāpēc mēs tik labprāt uzklausām un iegaumējam visu to, kas sakrīt, iederas un papildina mūsu līdzšinējo pasaules uzskatu, bet kategoriski noliedzam, apstrīdam vai cenšamies nepamanīt visu to, kas runā tam pretim.

Tātad ne uz prātu mēs varam balstīties savas būtības apziņas meklējumos, bet, tieši pretēji, mums ir jāneitralizē šis domu plūsmas traucējošais iespaids. Mums jāpaliek debesīm, domas pa debesīm peldoši mākoņi. Mākoņi aizpeld, un debesīs nepaliek pēdas. Mēs kļūstam atbrīvoti un dabīgi. Tikai caur darbību dzīvē mainīsies mūsu saturs un būtība. Bet doma, lai cik skaista un cēla, vai otrādi – ļauna un zemiska tā arī nebūtu, pati par sevi tad nespēs mūs ne celt, ne gremdēt.

Būt atbrīvotam un dabīgam, tas nenozīmē gulēt un neko nedarīt. Tieši otrādi, kad jūs esiet atbrīvoti un dabīgi, jūsu iekšienē atmostas radoši spēki. Jūs kļūstiet radoši, aktīvi. Jūs radāt daudzas lietas ne tādēļ, ka tas ir jūsu pienākums, bet tādēļ, ka jūsu enerģija „līst pāri malām” un jūs nevarat nedarīt. Tā ir darbība, ne darbošanās. Darbībai ir pilnīgi cita kvalitāte, bet darbošanās ir patoloģiska. Darbība ir tad, kad jūs rīkojaties, ja ir radušies apstākļi, kas to no jums prasa (šinī gadījumā jūsu iekšējās enerģijas pārpilnība), bet ja šādu apstākļu nav – jūs atpūšaties.

Cilvēks var strādāt kā zirgs, kā vērsis, kā vergs, bet viņš ir spējīgs to pašu darbu izdarīt kā saimnieks – radoši, viegli , brīvi.

Bērns dejo, lēkā un skraida, bet jūs viņam jautājiet: «Kurp tu tā skrien?» Viņš neskrien nekur, un jūsu jautājums liekas tam muļķīgs. Vai tad ir nepieciešamība kaut kur skriet? Bērns nevar atbildēt uz jūsu jautājumu, jo tas ir nevietā. Viņš vienkārši paraustīs plecus un atteiks: «Nekur.» Un tālāk jūsu prāts būs gatavs jautāt: «Bet kāpēc tad skriet?» Bet bērns skrien tādēļ, ka viņš pārpilns enerģijas, viņš šobrīd nevar neskriet, tāda ir viņa patreizējā būtība. Viņš svin savas esības svētkus. Viņš nogrimis darbībā. Ir jāprot atšķirt šī pāri plūstošās enerģijas radītā darbība no darbošanās, kas varmācīgi izsūc pēdējo cilvēka spēku mazumiņu. Ir jāizjūt katra mirkļa jaukums neatkarīgi no tā, ko šis mirklis mums nes. Nevajag neko sevišķu gaidīt un pieprasīt šim mirklim. Nedusmosimies, ja mirklis mums ko liedz, jo mirklis nav mums neko parādā. Būsim pateicīgi, ka šis mirklis mums ir dots. Vienkārši sēdēt un elpot – tas vien jau ir skaisti. Vienkārši būt šeit – tas ir brīnišķīgi. Katrs dzīves mirklis pats par sevi taču ir brīnums.

Mainās gadalaiki, tiem līdzi nepārtrauktā pārmaiņu virknē mainās visa dzīvnieku un augu valsts uz zemes. Tāpat kā viss dzīvais uz šīs zemes mēs dzimstam, attīstāmies un ejam bojā, lai no jauna atdzimtu jaunā formā. Dzīvinošais spēks mums ir tas pats, kas dod dzīvību dabai. Un dabas liktenis ir mūsu liktenis, savā būtībā mēs šobrīd esam vienoti ar to.

Ar savu rīcību dzīves laikā mēs veidojam savu apziņu, savas debesis, savu būtību. Nakts beidzas un saulei paceļoties pie apvāršņa, rītausmā iezaigojas tumšās debesis. Saules stari spēj izkliedēt vistumšākos mākoņus un liek zilgmes mirdzumā debesīm starot pār zemi. Tāda saule mūsu būtībai ir Dieva apziņa. Tieši apziņa, nevis doma, kas nāk un iet. Nevis mākonis, kaut arī balts un mirdzošs, bet starojošs viss debesu jums. Tikai tad, kad visu mūsu būtību būs pārņēmusi šī mūžīgā gaisma, būs beidzies mūsu pilnveidošanās ceļš, pārdzimstot daudzos zemes mūžos. Piliens būs cienīgs saplūst ar okeānu un kļūt par vienu veselu ar to.

Un nav tādas elles un debesu soda, ko kā atmaksu par dzīves grēkiem ir iztēlojies cilvēka prāts. Ļaunie darbi nozīmē tikai to, ka šī cilvēka būtība vēl ir tumša, pie viņa apziņas debesīm vēl nemirdz ne mazākā rītausmas blāzma. Caur daudzām dzīvēm, mokpilniem mūžiem būs jāiziet šai dvēselei līdz šī blāzma atmirdzēs.

Daudzās reliģijās jēdzienu „Dieva sods” saprot burtiski. Taču īstenībā Dievs nevienu nesoda. Tas, ko apzīmē par Dieva sodu, ir mūsu pašu darbības rezultāts. Tās ir sekas, kas it kā izriet no mūsu padarītā. Pasaulē viss ir savstarpēji saistīts un mēs esam tās daļa. Katra veselā daļai, lai cik niecīga tā arī būtu salīdzinājumā ar šo veselo, ir jāpilda savas funkcijas un jāaizņem tieši viņai paredzētā vieta šajā veselumā. Cenšoties iziet ārpus veselā, jeb nepareizi funkcionējot tajā, šī daļiņa pati sevi soda ar mazvērtību. Līdzīgi ir ar cilvēkiem pasaulē. Mēs, kam caur mīlestību ir nolikts iet savu attīstības ceļu, bieži novirzāmies no tā egoistisko mērķu un kaislību varā. Bet egoisms sēj naidu un ciešanas. „Ko sēsi, to pļausi” – mūsu darbība atgriežas pie mums seku veidā. Kā jebkura ļaunuma sekas ir tikai ļaunums, arī naida sekas ir tikai naids un ciešanas. Tas tad arī ir tas, ko varētu saukt par sodu. Un nekādas cilvēka iztēles radītas baigu pēcnāves sodu un moku ainas, tāpat kā aizliegumi nespēj pārveidot cilvēka būtību. Ar varu neviens nespēj kļūt labāks. Mēs viens otram varam rādīt ceļu, bet ne jau ar draudiem un iebaidīšanu likt iet pa šo ceļu. Ies tikai kājas, sirds paliks tumsā.

9.  PAR  TICĪBU,  RELIĢIJU  UN  MĪLESTĪBU

Katrs cilvēks vairāk vai mazāk apzinās, ka viņa „Es” nav fiziskā miesa. Miesa kalpo garam jeb dvēselei tikai zināmu laiku kā drēbes, kā gara iemiesošanas forma tā izteiksmei materiālā plāksnē, kas nepieciešama gara attīstībai. Dzejnieks Emersons teicis: «Cilvēks ir tikai tempļa fasāde, kurā ietilpst visa gudrība un pasaules labums. Tas ko mēs parasti saucam par cilvēku, kurš ēd, dzer, skaita naudu, tas nebūt nav cilvēks. Cilvēks ir dvēsele, kuras mājoklis ir fiziskās miesas, un kad mēs sakām, ka cienījam šo cilvēku, mēs cienījam nevis miesu, bet dvēseli…»

Mūsu apziņa jeb saprāts ir tā saikne, caur kuru mūsu dvēsele uztur sakarus ar materiālo pasauli. Lai mēs eksistētu, nepietiek ar apēsto barību. Ir nepieciešama savas attīstības jeb eksistences perspektīva cilvēka apziņā. Šīs eksistences perspektīva nav nekas cits kā mūsu pasaules uzskats un ar to saistītā ticība. Ticība kaut kam tādam, kas dotā cilvēka acīs ir vislielākā vērtība pasaulē, vislielākā vērtība viņa dzīvē. Un, ja kādu iemeslu dēļ cilvēks dzīvē pilnīgi un galīgi zaudē šo ticību, viņa nemateriālā dvēsele cenšas pārtraukt cilvēka eksistenci, lai, iemiesojoties jaunā formā, varētu turpināt savu attīstību. Cilvēks izdara pašnāvību, sajūk prātā vai arī apzināti meklē bojā eju tik ilgi, līdz to arī atrod. Ir, protams, arī tādi laimīgi gadījumi, kad cilvēks nāvi meklējot, atrod sev jaunu ticību. Tad dzīve turpinās, jo dvēsele atguvusi savas eksistences perspektīvu un, tātad, savas tālākas attīstības iespējas šajā dzīvē.

Ne vienmēr pats cilvēks var formulēt šo savu ticību, visbiežāk, viņš par to nav pat apzināti domājis. Ja pajautāsiet saviem paziņām par viņu ticību, visparastākās atbildes būs: «Es vispār nekam neticu», «Man viss vienalga» utt. Tikai, kad notiek traģēdija, kad cilvēks no pārdzīvojumiem jūk prātā vai izdara pašnāvību, atklājas viņa dzīves augstākā vērtība, kam tas dzīvē ticējis un kas viņu pievīlusi. Pievīlusi un līdz ar to ir zudis tas, kas cilvēkam visu laiku licis dzīvot, zudusi viņa ticība. Jo primitīvāka cilvēkam ticība, jo mazāk viņš par to domājis, jo neskaidrāka tā ir viņa paša uztverē. Bet šī ticība ir. Bez tās nevar dzīvot neviens saprātīgs cilvēks. Atkarībā no cilvēka personības šīs ticības var būt visdažādākās: ticība naudai, slavai, savai personīgai veiksmei, kādai ideoloģijai, kādam cilvēkam, laimīgai nākotnei utt. Ticība vairāk vai mazāk atbilst dzīves realitātēm. Ticība var balstīt un mierināt dzīves ceļā, gan tieši, gan pretēji – sagādāt nepārtrauktas ciešanas, pārdzīvojumus. Un nelaimīgs ir cilvēks, kura ticība neatbilst reālajai, pasaulē valdošajai patiesībai. Šāda ticība agrāk vai vēlāk pieviļ cilvēku, sagādājot vispirms ciešanas, izmisumu un, visbeidzot, bojā eju. Diemžēl cilvēki dzīvē cenšas nevis revidēt savus uzskatus, savu ticību, bet gan dzīves realitāti piemērot, pakļaut, pārveidot atbilstoši savai ticībai. Un kā rezultāts tam visam seko traģēdija. Ticība maldiem sagādā cilvēkam nenovēršamu traģēdiju. Tikai mainot savu ticību atbilstoši reālajam, var nonākt harmonijā ar dzīvi. Bet to izdarīt brīdī, kad acu priekšā sagrūst visi līdzšinējie ideāli, ir neiespējami. Tas jādara agrāk savas dzīves laikā.

Ne mazums ļaužu izmisuma pilni devušies pašnāvībā naudas, mantas vai savas egoistiskās mīlestības dēļ. Līdzpilsoņi parasti šādos gadījumos plaši apspriež un nosoda viņu rīcības aplamību. Bet vai daudz no viņiem ir tādu, kas šai brīdī padomā par savu pasaules uzskatu, savām dzīves vērtībām un ideāliem?

Bieži par ticīgajiem apzīmē tikai tos cilvēkus, kam ir reliģiska pārliecība. Bez ticības nevar dzīvot neviens saprātīgs cilvēks. Ticība nosaka mūsu dzīves veidu, rīcību, un bieži vien, arī no tā visa izrietošo dzīves finālu. Dažādas ir tikai centrālās vērtības, uz ko šī ticība var būt vērsta.

Savu ticību var neapzināties, savu ticību var slēpt, savu ticību var noliegt. Pie tā visa mēs ikdienā esam pieraduši. Zināma drosme vajadzīga, lai atzītu savu ticību. Parasti cilvēkam, kas tikko smējies par reliģiju, nepietiek drosmes atzīties sev, ka viņš savā sirdī Dievišķās apziņas vietā nes cerību uz naudu, mantu, slavu vai vēl kaut ko primitīvāku, tādu, ko dažreiz pat neērti nosaukt vārdā.

A. Šveicers, braucot uz Āfriku, lai tur kā misionārs un ārsts palīdzētu nēģeriem, teica: «Esmu nolēmis savu dzīvi izveidot par savas filozofijas augstāko argumentu.» Viņš apzināti ziedoja savu dzīvi, lai atvieglotu šo nelaimīgo ciešanas un rādītu viņiem patiesības ceļu. Tāds bija viņa pasaules uzskats, tāda bija viņa ticība, tāda bija viņa dzīves nepieciešamība. Un lai kam arī savā dzīvē ticētu mēs, lai cik apzināts vai neapzināts priekš katra no mums būtu savs pasaules uzskats, dzīve ar visām ciešanām, priekiem un bēdām katram ir šāds savas ticības augstākais arguments. Kāda nu kuram tā ticība, tāds arī izveidojas šis arguments.

Augstākais pasaules uzskats, ko cilvēks var sasniegt savā dzīvē, ir reliģiskā apziņa. Augstākā ticība, kas atbilst pasaules realitātei un tāpēc nepieviļ un nekad nepievils nevienu cilvēku, ir ticība savai nemateriālajai dvēselei un tās radītājam, visuma augstākā saprāta un labestības centram – Dievam. Šī ticība mūs balsta un stiprina visās dzīves gaitās un pārbaudījumos. Caur šaubu, ciešanu un maldu tumsu mēs nonākam pie šīs atziņas. Un kad cilvēks beidzot ar visu savu būtni atzīst un redz, ka viņš ir daļa no mūžīgās esamības, neviens tam vairs nevar laupīt viņa fizisko un garīgo līdzsvaru. Mūžīgā patiesībā atradis savu viduspunktu, viņš dzīvo bezgalīgā spēka pilī un nekādas bailes, nekādas rūpes, nekāds liktenis tam vairs nevar neko nodarīt. Apziņa, ka viņš pieskaras spēkam, kas pasauli rada un nes, ka nekas viņu nevar no tā atraut, dod tam bezgalīgas drošības un bezgalīga miera sajūtu. Cilvēks ar reliģisko pasaules uzskatu ir laimīgāks par citiem jau tāpēc vien, ka viņš pazaudējis bailes. Viņš zina, ka patiesībā nav nekā tāda, no kā būtu jābaidās. Mēs katrs taču esam dzīva, nemirstīga, mūžīga dvēsele. Agrāk cilvēks nevar sasniegt augstāko spēku, kas tam nolemts, kamēr viņš nesaprot, ka viņa būtne ir neiznīcināma un neaizskarama kā matemātikas likumi. Arī ja visas matemātikas grāmatas pasaulē būtu sadedzinātas, tad vēl arvien divreiz divi būtu četri. Kas ir masu izbailes, ugunsgrēks vai naudas zaudējums cilvēkam ar pilnīgu gara līdzsvaru, uz ko Dievs viņu radījis? Naudas vai mantas zaudējums, neveiksme kādā pasākumā, kāda neizdošanās, pat nelaime var šim cilvēkam sagādāt neērtības, ciešanas un pārbaudījumus dzīvē, laupīt kādas uz laiku dotas priekšrocības, bet visam tam nav varas pār viņa nemateriālo dvēseli, īsteno „Es” un viņš to dziļi apzinās. Lai kas arī ar viņu notiktu, viņš vienmēr ir mierīgs. Viņš saka: «Dievišķā daļiņa, kas dzīvo manī – nemirst, Dievišķā daļiņa, kas dzīvo manī, nekad nav nabaga.» Arī lielu postu brīžos cilvēks instinktīvi meklē glābiņu vairāk gara, nekā matērijas uzceltos cietokšņos. Gara cietokšņi ar pasaulīgām varām nav sagraujami.

Nedomāsim, ka cilvēkam, kurš tic Dievam, jāved kaut kāds atsevišķs, viņam nepiemērots dzīves veids, lai viņš Dievam patiktu. Katrs lai dzīvo savu dabīgo dzīvi, nenicinot nodarbošanos, priekus, nedz jautrību. Nedomāsim, ka nopietna un drūma sejas izteiksme Dievam patīkamāka par jautro un priecīgo. Esiet dabīgi un tas ir viss. Cilvēks, kurš izjūt Dieva mīlestību, mēdz būt laimīgs un priecīgs, jautrā garastāvoklī. Viņš nes sev līdz it kā saules starus. Cilvēks, kas īsteni tic Dievam, vienmēr būs optimists. Visās lietās viņš meklēs labo. Patiesās reliģijas patiesais uzdevums ir parādīt cilvēkam viņa vietu pasaulē, viņa iekšējo būtību, rādīt ceļu, pa kuru cilvēks var iegūt saskaņu ar sevi un visu pasauli. Tātad, gan ar materiālo dabu, gan Dievu. Un galvenais šeit ir būt dabīgam, atbilstošam savai vietai pasaulē. Dzīvniekiem, putniem nav vajadzīga nekāda reliģija, jo viņi ir savā rīcībā un tieksmēs dabiski. Tikai cilvēkiem reliģija ir nepieciešama. Jo tehniskāka, no dabas un pasaules tālāk atgājusi sabiedrība, jo lielāka vajadzība cilvēkam pēc reliģijas. Dabas likumi ir pilnīgi tādēļ, ka tie pakļauti kaut kam augstākam, bet cilvēku sabiedrības izstrādātie likumi pakļauti vienīgi cilvēkam pašam. Dabas likumus varam censties izzināt, bet nav prātīgi tos aizstāt ar cilvēku izdomātiem likumiem. Visa mūsu iekšējā būtība alkst atbrīvoties no visa pretdabīgā, ko radījusi tehniskā sabiedrība, alkst būt harmonijā ar dabu, ar pasauli. Mēs bieži to neapzināmies, mēs jūtam, ka kaut kas trūkst, bet nezinām, ne kas tas ir, ne kur to meklēt. Tam kalpo reliģija.

Dažādi ir ceļi, kas cilvēka apziņu noved pie reliģiskā pasaules uzskata, arī priekšstati par reliģiju, kas izveidojas cilvēku apziņā, ir dažādi. Gan mežstrādnieks, gan operas solists jums apgalvos, ka saprot, kas ir dziedāšanas māksla, un tomēr šī sapratne būs tik dažāda. Līdzīgi ir ar sapratni reliģijas un filozofijas jautājumos. Taču būs nepareizi, ja mēs vienu sapratni izcelsim kā pārāku pār citu. Mežstrādniekam nav vajadzīgas operdziedātāja zināšanas un uzskati par vokālo mākslu un otrādi. Pareizi un svarīgi ir, lai uzskati atbilstu katra cilvēka iekšējai būtībai. Un tas parasti tā dzīvē ir. Tādēļ par lietām, kas priekš jums ir svētas, jāmāk uzklausīt mazvērtīgas, aplamas un naidīgas piezīmes no ļaudīm, kuri tās nesaprot un ir pilnīgi pārliecināti par savu taisnību. Šos ļaudis tādēļ nevar nosodīt. Varbūt viņu attīstības pakāpē viņiem šīs domas ir noderīgas, bet tas nedrīkst aizskart ne jūs, ne patiesību. Nāks laiks, kad arī viņi attīstīsies garīgi un pacelsies tajā attīstības pakāpē, kurā atrodieties jūs. Kādreiz jūs bijāt tādi un ar laiku viņi būs tādi, kādi tagad esat jūs. Līdzīgi tam, kā līdz dzimšanai bērns iziet cauri visiem miesu veidojumiem un formām, tāpat arī garīgi augošam cilvēkam jāiziet visas saprāta un gara attīstības pakāpes. Ir dažādas ticības, dažādi filozofiskie uzskati un mācības – viss tas ir tikai ceļš uz lielo patiesību. Neviens no mums nav sasniedzis šo patiesību, nevienam nepieder patiesības monopols, visi mēs atrodamies ceļā. Ja Dievs pieņem visus, gan Kristiešus, gan Muhamedāņus, gan Budistus, tad kas gan esi tu, šķirodams pareizās un nepareizās ticības? Baznīcas un sektas, kas sludina ticību Dievam, vēl nav reliģija. Reliģija ir cilvēka pārdzīvojumos, tā dzīves veidā.

Reliģiskā apziņa mūsu dzīvē ir kā oāze tuksnesī. Ja kāda noteikta ticība vai filozofija spēj jums to sniegt – turieties pie tās un ziniet, ka tas ir pats augstākais, pats svētākais un drošākais balsts jūsu dzīvē. Tas ir jūsu logs uz lielo patiesību. Un neuztraucieties, ja kāds cenšas jums iegalvot, ka viņa logs ir lielāks, greznāks vai gaišāks par jūsējo. No sirds vēliet tam panākumus, bet nenovēršat acis no patiesības savā logā. Neniciniet nevienu ticību, nevienus svētos rakstus. Visas ticības un svētie raksti taču runā par vienu un to pašu – par patiesību. Viņu valoda un metaforas ir dažādas, bet būtība viena. Buda ir sacījis: «Lai no kuras puses arī jūs garšotu okeānu – visur jūs to atradīsiet sāļu.» Tāpat patiesā reliģijas apziņa mums var atklāties gan caur Bībeli, Korānu, Bhagavadgitu vai citiem svētajiem rakstiem. Katram savs ceļš. Un bezjēdzīgi ir censties „atmaskot” kādu noteiktu reliģiju, lai nodibinātu citas reliģijas kundzību.

Vispār dzīvē ir jābūt ļoti uzmanīgam ar kaut kā noliegšanu. Nevajag teikt savu „nē” ne labajam, ne sliktajam, kas ir ap mums. Ir jāatzīst viss reāli eksistējošais. Nevar, piemēram, teikt „jā” Dievam un „nē” pasaulei. Tas ir nepareizs ceļš. Daudzi domā, ka iekams nebūs pateikuši „nē” dzīvei, viņi nevar teikt „jā” Dievam. Viņi dala – noliedz dzīvi, noliedz pasauli, lai pieņemtu Dievu. Tie ir maldi. Kā gan var pieņemt Radītāju, noliedzot viņa radīto? Kā var nostādīt sevi augstāk par Dievu, sakot: «Šo daļu no Tevis es pieņemu, bet to, lūk, nē.» Mēs ejam pretim Dievam caur savu dzīvi. Un ne tādēļ mums tā dota, lai no tās novērstos, bet dzīvotu.

Bieži ļaudis jautā: «Kādēļ gan Dievs pamet mūs šai grēku un ļaunuma pasaulē? Viņš taču varētu mūs glābt.» Bet tieši šī kustība caur dzīves ļaunuma tumsu, kustība pie Dieva ir mūsu pilnveidošanās process. Lūk, kādēļ nevar vienkārši noliegt un atmest visu grēcīgo. Kas gan mēs būtu tādi nepelnīti izglābtie, kas nav spējīgi pārvarēt tumsu ne ap sevi, ne sevī? Celties var tikai tas, kas pakritis. Caur maldu elli mēs ceļamies pretī apziņas saulei. Nīče ir teicis: «Ja koks grib sasniegt debesis, tā saknēm jāsasniedz elles dziļumi.» Kad grēcinieks kļūst par gudro, tas ir brīnišķīgi. Ja gudrais nekad nav bijis grēcinieks, viņš nav gudrais, bet parasts vientiesis, kam dzīve gājusi garām. Kārdinājumi, maldi, kļūdīšanās, ciešanas – viss tas pilns nozīmības mūsu dzīvē. Tikai pilnībā izejot caur visiem dzīves aspektiem un situācijām, mēs savā būtībā augsim. Ar liekulību un atteikšanos, ar piespiedu tikumību nevar sekmīgi virzīties uz priekšu savā attīstības ceļā. Var iedzīt dusmas dziļi savā iekšienē un notēlot līdzcietību, bet šādi zemapziņā iedzītas dusmas jebkurā brīdī pie mazākās neuzmanības var izlauzties virspusē. Tādēļ nākas tās visu laiku apspiest. Pretīgi, ja negatīvais visu laiku jāapspiež. Tā veltīgi tiek tērēta dzīve. Neatliek laiks, kad baudīt Dievišķo. Jūs cīnāties ar dusmām, naidu, skaudību utt. Vai gan šādi jūs varat būt dabīgi un atraisīti? Jūs būsiet saspringti kā uzvilkta stīga, vienmēr gatavi cīņai, vienmēr vienās bailēs. Reliģiozs cilvēks ir patiess ne jau tādēļ, ka ir likums runāt patiesību. Viņš ir patiess, jo šī īpašība viņam vienkārši piemīt – tā ir viņa būtībā. Viņš ir līdzcietīgs ne jau tādēļ, ka ir likums „Esi līdzcietīgs”. Līdzcietība vienkārši izriet no viņa būtības un nekāda piespiešana vai sevis pārliecināšana šajā jomā viņam nav vajadzīga.

Kā jau teicu, ne baznīcas, ne sektas vēl nav reliģija. Tas ir tikai ceļš uz reliģisko apziņu. Katram ceļa gājējam svarīgi ir vienmēr paturēt prātā savu ceļa mērķi. Aizmirsis mērķi, viņš var apmaldīties un kļūdīties savā ceļā. Daudzu reliģisku mācību nopietna kļūda ir tā, ka viņas, pašām nemanot, centrālajā vietā izvirza ne patieso mērķi, kas ir ticība Dievam, ne reliģisko apziņu un uz tās balstītu pasaules izpratni, bet sevi. Savus kanonus, savas prasības, savus likumus šīs mācības pasludina par augstāko vērtību pasaulē. Bezierunu kalpošana šiem kanoniem tās sauc par kalpošanu Dievam. Ar sodiem, draudiem, pierunāšanu šo reliģisko mācību sludinātāji spiež cilvēkus iet paklausības ceļu. Ja attiecīgās prasības atbilst mūsu attīstības pakāpei – viss kārtībā. Mēs nejutīsim nekādu sevis ierobežojumu vai zaudējumu caur atteikšanos. Pretējā gadījumā neko citu, izņemot ciešanas, šāda piespiedu reliģija mums nenesīs. Bet vai gan Dievam ir vajadzīgas mūsu ciešanas, nepārtrauktā vainas sajūta, liekulība un bailes? Šādi sludinātāji neapzinās, ka paši ar savu rīcību it kā apšauba Dieva visspēcību. Vai tiešām viņi domā, ka bez viņu palīdzības Dievs nespētu bailēs un verdziskā padevībā likt drebēt visai cilvēcei, ja vien tas Viņam būtu vajadzīgs?

Katru reliģisku mācību var daļēji uzskatīt par kāda laikmeta, kādas sabiedrības Dieva un pasaules izpratnes atspoguļojumu. Senajās reliģijās cilvēki bieži Dievu personificēja ar dabas parādībām un veidojumiem, pielūdzot un zemojoties to priekšā (sauli, mēnesi, zemi, jūru, pērkonu utt.). Lai cik naivi mums šodien neliktos šādi uzskati, arī tie sevī nesa patiesību. Un patiesība dara labu.

Ne jau šausmas un bailes no nezināmā, kā to apgalvo ateisti, senatnes cilvēkam lika mesties ceļos šo dabas objektu priekšā. Tādu nepraktisku rīcību savā ikdienā pirmatnējais cilvēks vienkārši nevarēja atļauties. Tātad, šī rīcība viņam bija nepieciešama, un viņš caur to izjuta praktisku labumu. Un es saku, ka Dievišķā izpratne, salīdzinot ar mums, senajiem ļaudīm bijusi primitīva, es ar to domāju primitīvismu viņu izpratnē, ne reliģijā. Vai gan mēs varam apgalvot, ka cilvēku celtais dievnams vai kāda mākslinieka gleznota svētbilde ir kas augstāks par Dieva radīto dabu? Kā vienā, tā otrā gadījumā objekts, uz kuru vērstas ticīgā lūgšanas, ir tikai starpnieks starp viņu un Radītāju, starp viņa apziņu un lielo Patiesību. Seno ļaužu dievnams bija apkārtējā daba un kā svētbildes viņu dievnamā bija šīs dabas objekti. Un, kaut arī viņu apziņā nebija īstas nojēgas par savu radītāju, par vienīgo labestības, saprāta un mīlestības centru pasaulē – Dievu, savās lūgšanās tie, pašiem neapzinoties, runāja ar šo Dievu. Savās lūgšanās tie tika uzklausīti un saņēma atbildi. Un šī atbilde deva spēku un panākumus cīņā par savu eksistenci, mācīja cilvēku dzīvot saskaņā ar sevi, apkārtējo dabu un visu pasauli. Savu darbu, atpūtu un svētkus mūsu senči plānoja, vadoties pēc saules stāvokļa, mēness fāzēm un citām dabas parādībām, tādejādi nonākot harmonijā ar visu apkārtējo dabu un sava organisma bioloģiskajām vajadzībām. Mūsdienās darba – atpūtas režīms balstās uz rūpniecības noliktajiem darba laikiem, bet kā svētki tiek svinētas galvenokārt tās dienas, kas saistās ar reāliem vai izdomātiem sabiedriski politiskiem notikumiem vēsturē. Protams, tas viss ir tāls no saskaņas ar dabā valdošajiem bioritmiem.

Dieva būtība ir nemainīga, mainās tikai cilvēku sapratne. Izzinot pasauli, cilvēks attīsta arī savu reliģisko pasaules izpratni. Tas ir bezgalīgs, savstarpēji saistīts process. Daudzajās pasaules tautu reliģijās var atrast dažādas kļūdas, aplamas prasības vai uzskatus, uz ko tik labprāt norāda ateisti, pretstatot tam zinātnes atklājumus. Bet ne jau lielā Patiesība ir cēlonis šīm kļūdām un aplamībām. Katrs cilvēks Dieva vārdu spēj izprast un skaidrot tikai atbilstoši savām zināšanām, savam garīgajam apvārsnim.

Zemāk attīstīto sabiedrību cilvēkiem nav saprašanas par vienīgo Dievu, saviem dieviem viņi piedēvē cilvēku īpašības. Viņi domā, ka daļa cilvēku Dievam ir draugi, bet citi ir ienaidnieki, pie kam pirmos viņi apdāvina, bet otros tiesā. Tādi ļaudis Dievam pieraksta tās īpašības, kuras izteiktu viņi paši, ja tie būtu Dieva vietā un viņiem būtu tiesības rīkoties. Bet arī šāda izpratne un uz to balstīta reliģiska mācība nav nosodāmas, jo savos pamatos nes nemateriālā spēka un cilvēka dvēseles apziņu. Nonākuši pie šādas reliģijas, mēs esam pienākuši pie loga. Un caur šo logu mēs varam redzēt patiesību tikpat labi, kā caur citiem, ja vien spējam pacelt savu skatienu un palūkoties tālāk. Bet tas jau atkarīgs no mums pašiem.

Ne tikai kāda reliģiska sistēma mums var palīdzēt dzīvē ieraudzīt lielo patiesību un iegūt reliģisko apziņu. Gan mākslā, gan filozofijā, gan literatūrā ir tik daudz patiesi liela, nemirstīga, cauri gadu simtiem un pāri sabiedriskajām iekārtām un ideoloģijām sekojoša. Jāmāk tikai to saskatīt un tam pievērsties. Un zaudēs jūsu acīs vērtību visas sīkās vienas dienas problēmas, konflikti un idejas, kas atnāk, uz brīdi ir modernas, lai pēc tam pazustu bez pēdām.

Arī pati daba mums var būt iedvesmas avots savai izaugsmei un skolotājs, kas sniedz patiesības atklāsmi, ja vien mūsu attīstības pakāpe apziņai ļauj uztvert šo patiesību. Un otrādi – nekādi svētie raksti, ne reliģiskas mācības nelīdzēs, ja mēs iekšēji nebūsim izauguši līdz šai patiesībai.

Caur dabu un svētajiem rakstiem mūs uzrunā Dievišķais. Bībele ir atvērta jebkura cilvēka sirdij, bet ne visas sirdis ir atvērtas Bībelei. Līdzīgi varētu teikt par dabā esošās Dievišķās harmonijas un cilvēka attiecībām.

Tādēļ aizejiet savā brīvajā brīdī pie dabas. Pastaigājiet pa mežu, pļavām, laukiem. Nemeklējiet ne ogas, ne sēnes – dariet to bez savtīgiem nolūkiem. Pavērojiet, kā vasaras dienā mežā viss, sākot ar pašu lielāko priedi un beidzot ar vismazāko sūnas stiebriņu ieelpo sauli. Pavērojiet, kā pļavas ziedos dūc kamenes, bet pāri visam augstu zilajās debesīs aizpeld baltas mākoņu pūkas. Pavērojiet šo pilnību, kas lej jūsu krūtīs spirdzinošo skuju, lapu, zemes un ziedu aromātu. Varbūt tad jums izdosies sajust bezgalīgās gudrības un mīlestības starojumu pār sevi un visu šo apkārtni un jūs sapratīsiet, ka esiet pieskāries kaut kam lietam. Jūs sapratīsiet ne ar prātu, bet ar visu savu būtni, līdzīgi mūsu tālajiem senčiem, ka šī daba ir mūsu dievnams. Un dzīvot saskaņā ar dabu – tā ir patiesā kalpošana Radītājam. Bet visi skaistie vārdi, filozofiskās mācības, morāles prasības un grandiozi nākotnes plāni būs tikai tukšs ziepju burbulis, ja turpināsim postīt šo Dievnamu.

Reliģiskais pasaules uzskats nevienam neko neuzspiež un nepavēl. Reliģiskā apziņa cilvēkam vienkārši var būt vai nebūt. Pasaules pamatā ir Dievišķīgā harmonija un pār visu zemi un cilvēkiem staro augstākais spēks – Dievišķā mīlestība. Taču šis spēks nav važas, kurās cilvēks būtu ieķēdēts. Katrs no mums savā izvēlē ir brīva, neatkarīga būtne. Nevienam pasaulē nav liegta Dievišķā mīlestība, bet nevienam tā arī nav uzspiesta. Gan apzināti, gan neapzināti, ik brīdi savā dzīvē mums nākas izdarīt izvēli starp mīlestību un naidu, starp gaismu un tumsu, starp Dievišķo harmoniju un haosu. Caur neskaitāmām dzīvēm ejot, mūsu dvēsele veic šo izvēli, pārdzīvo savas izvēles sekas un aug savā būtībā. Savās augstākajās attīstības pakāpēs mēs iegūstam reliģisko apziņu. Mēs atveram savas sirdis Dievišķai mīlestībai un paši kļūstam par šī varenā spēka daļiņu. Tā nav darbība, tas ir notikums. Nekāda piepūle vai piespiešanās te vairs nav vajadzīga. Jūs vienkārši ļaujat tam notikt, Mīlestībā nav piespiešanās. Jūs nevariet sevi piespiest mīlēt. Jūs vienkārši bez piepūles saplūstiet ar mīlestību, pazūdiet tajā. Ja ir piespiešanās – nav mīlestības. Kad jūs mīlat kādu cilvēku, vai ir iespējams mīlēt viņu par 10%, 20% vai 50%? Nav. Jūs viņu vai nu mīlat, vai nemīlat. Vidusceļa šeit nav. Kad jūs pa īstam mīlat, jūs pārstājat eksistēt, jūsu „Es” šai brīdī izzūd. Izzūd visi savtīgie elementi, kas sastādīja jūsu „Es”. Lūk, kādēļ mīlestība ir tik grūta lieta. Kad jūs mīlat, jūs kļūstiet par „neko”. Ja jūs esat „kaut kas” – tātad mīlestības nav. Kad ir notikusi mīlestība, neeksistē vairs divi cilvēki, ir tikai divi tukšumi. Ja kādreiz ir izjusta mīlestība, jūs to sapratīsiet. Tikai tad, kad divi kā tukšumi pieskaras viens otram, ir atmestas visas robežas, salauztas visas barjeras un iespējama saplūšana. Tikai tad, kad divi kļūst par „neko”, tas ir iespējams. Katrs no viņiem pārstāj būt pats par sevi, zaudē savu „es” un mūžība paveras viņu priekšā, un tie baidās pazust tajā. Kad stipri mīl, baidās sajukt prātā. Un cilvēki sāk baidīties mīlestības, viņi apmierinās ar seksu un šo savu seksu nosauc par mīlestību. Bet mīlestība nav sekss. Sekss var būt mīlestības daļa, bet pats par sevi sekss ir mīlestības surogāts. Sekss ir līdzīgs patapinātām zināšanām, kuras rada visa zināšanas ilūziju, bet nenes izpratni. Tāpat sekss dod mīlestības ilūziju bez mīlestības.

Arī egoisms rada savu mīlestības ilūziju. Šis process ir pretējs patiesai mīlestībai. Šeit jūs savu „es” pastiprināt, pakļaujot tam otra cilvēka personību. Jūs it kā paplašiniet savu īpašumu un līdz ar to savās acīs iegūstat lielāku nozīmību. Taču, ja nauda vai manta ir reālas, materiālas lietas, kas apliecina sava īpašnieka iedomāto nozīmību, tad par „savā īpašumā iegūto mīlestību” jūs šaubāties. Šīs šaubas prasa nepārtrauktus mīlestības un padevības apliecinājumus no otra cilvēka, neko tam nedodot pretī. Tas viss sagādā ciešanas jums abiem un šīm ciešanām nav nekas kopīgs ar mīlestību. Ja patiesā mīlestība silda līdzīgi saules stariem, tad šī egoisma radītā mīlestības ilūzija ievelk sevī līdzīgi atvara dzelmei. Bet mīlestību nevar iemācīties, līdz tai var tikai izaugt. Un tāpat tas ir ar reliģisko pasaules uzskatu, jeb reliģisko apziņu, ko daudzi apzīmē ar kalpošanu Dievam.

Ko varētu teikt cilvēkam, kas savā attīstībā nonācis līdz reliģiskās apziņas nojausmai? Katram, kas grib Dievam kalpot, jāiztukšo sava sirds no visām ļaunām domām un jūtām. Ja cilvēks iet ar krūzi uz avotu pēc ūdens, šai krūzei jābūt tukšai. Ko iemantosiet, ja gadiem ilgi nesīsiet rūgtumu un pārestību savā sirdī? Absolūti neko. Rūgtums, apvainojumi, godkāre, viss sliktais paliekot jūsu sirdī, kļūst par elkiem, kam jūs kalpojat. Tad jau labāk, lai šis jūsu altāris stāv tukšs. Kas savu sirdi būsiet iztukšojis, lieciet to pie Dievišķā avota un jūsu sirds, prāts un dvēsele pildīsies ar augstāko un varenāko spēku pasaulē – Dievišķās mīlestības spēku.

10.  CILVĒKA  DVĒSELE  UN  KARMAS  LIKUMS

Kad fiziskais ķermenis mirst, no tā atdalās cilvēka nemateriālā būtība. Un, kaut arī visi miesīgie orgāni un locekļi paliek nebojāti, gatavi darboties tāpat, kā to darījuši, cilvēkam dzīvam esot, iekšējais pavēlnieks, kas caur viņiem redzēja, dzirdēja, saoda, garšoja, taustīja – ir aizgājis. Bet paši par sevi visi tie nav nekas vairāk kā matērijas agregāti, miruši mehānismi, kas nav spējīgi ne uztvert, ne darboties.

Kas ir šī nemateriālā būtība? Es to gribu apzīmēt vienā vārdā – dvēsele. Kaut arī okultisma literatūrā tiek runāts atsevišķi vēl par šīs dvēseles astrālo ķermeni (vai ķermeņiem), garu un bioloģisko enerģiju, tomēr uzskatu, ka neesmu pietiekami zinošs, lai apstiprinātu vai apšaubītu kādu no šiem apgalvojumiem. Tāpat tas ir ar dažādajiem aprakstiem budisma vai citu reliģisku mācību darbos, kur runāts par ceļu, kas jānoiet nemateriālajā pasaulē cilvēka dvēselei līdz jaunai iemiesošanai vai līdz galējai pašrealizācijai – saplūšanai ar Absolūtu. Visi šie raksti satur sevī dažādu gaišreģu, izcilu jogu vai tiem līdzīgu cilvēku redzējumu, secinājumus un pārliecību. Taču neviens cilvēks, manuprāt, pilnībā nav kompetents visos sīkumos un detaļās aprakstīt to, ko sauc par dzīvi pēc nāves, un tāpēc arī es še negribu tam pievērsties. Katrs, kam tas interesē, var atrast atbilstošu literatūru. Galvenais ir zināt savu būtību un sava ceļa mērķi. Cilvēks, kas iedziļinās šāda veida aprakstos, salīdzina tos citu ar citu, meklē pretrunas, atrod tās, šaubās, meklē par jaunu papildus ziņas citā reliģiskā vai filozofiskā literatūrā – man atgādina pasažieri, kas, zinādams, ka viņam nenovēršami jādodas ceļā ar lidmašīnu, tā vietā, lai mierīgi sagatavotu gan sevi, gan savu bagāžu šim lidojumam, tērē laiku, studēdams aerodinamikas likumus un visu lidmašīnu mezglu un agregātu darbības principus, cerībā atbrīvoties no visprimitīvākajām bailēm nezināmā priekšā.

Daudzi netic dvēseles atkārtotai iemiesošanās iespējai tikai tāpēc, ka it kā neko nekad neatceras par savām iepriekšējām dzīvēm. Tai pašā laikā, tie bieži saskaras ar faktiem, ka ļoti daudz ir aizmirsuši pat no savas tekošās dzīves notikumiem. Daudziem mums jaunība slēpjas it kā miglā, no bērnības vispār atmiņā nav palicis gandrīz nekas, un tomēr tas viss nekur nav zudis. Hipnozes vai citu faktoru ietekmē no apziņas dzīlēm uzpeld sen aizmirstais. Piemēram, ir novēroti gadījumi, ka smagas slimības vai pirmsnāves brīdī cilvēks sāk runāt valodā, kādā runājis agrā bērnībā, bet kuru visas savas dzīves laikā bija pilnīgi aizmirsis.

Tāpat ir gadījumi, kad novēroti bērni, kas nes līdzi atmiņas no savas iepriekšējās dzīves. Tas notiek gandrīz vienmēr tādos gadījumos, kad iepriekšējā nāve nākusi bērnībā, pēc kā ātri notikusi jauna iemiesošanās. Rietumos šādi gadījumi novēroti retāk kā austrumzemēs, jo šeit bērna izteikumi par savu iepriekšējo dzīvi tiek uztverti ar tādu neticību, ka bērns pats sāk šaubīties par savām atmiņām. Austrumos, kur pāriemiesošanai tic gandrīz visi, šādus bērnus uzmanīgi uzklausa un, kur iespējams, to izteikumu atbilstību pārbauda dabā.

Neticot cilvēka pāriemiesošanās iespējām, gan materiālisti, gan daži ideālistiski noskaņoti filozofi cilvēku būtībā pārvērš par salmiņu duļķainajā dzīves straumē, ko mētā iegribas un gadījuma apstākļi, kas neatbild ne par savu raksturu, ne savu likteni, ne rīcību. Ja atmet pāriemiesošanos, nepaliek saprātīga iemesla ticēt nākotnes progresam, nepaliek nekāda saprātīga iemesla vispār ticēt kaut kādai nākotnei. Jo kāds pamats cerēt uz nākotni radījumam, kam nav pagātnes. Tas nav nekas vairāk, kā uz laika okeāna virsmas no nebūtības izmests burbulis, kam nav ne nopelnu, ne dalības sevis veidošanā, un kam nākotne ir tikpat bezrezultatīva, bezjēdzīga kā tagadne. Izslēdzot pāriemiesošanos no savas ticības, mūsdienu pasaules filozofi Dievam atņēmuši tā taisnīgumu, bet cilvēkam tā pārliecību. Pēdējais dzīvē var izjust veiksmi vai neveiksmi, bet spēks un pašapziņa, kas ir sekas pārliecībai par mūžīgā likuma nemainību, ir izrauti no apziņas, padarot viņu par bezpalīdzīgu uz bezgalīgā laika okeāna virsmas.

Mācība par pāriemiesošanos atklāj cilvēka īsto dabu. Parāda, ka tas ir nemirstīga būtne, kas attīstās liela, Dievišķā mērķa dēļ. Apstarots ar šīs apziņas gaismu, cilvēks var skatīties savā nākotnē bez bailēm, lai arī uz cik zemas garīgās evolūcijas pakāpes viņš šodien nestāvētu, jo viņš zina, ka pa savas attīstības kāpnēm ir ceļā uz Dievišķo un augstākās pakāpes sasniegšana ir tikai laika jautājums.

Kādēļ mūsu apziņai ir paslēptas iepriekšējās dzīves? Visu bezgalīgi daudzo mūžu neskaitāmie sīkumi un notikumi sastādītu mūsu apziņā veselu masu nevajadzīgas informācijas, kas apgrūtinātu mūsu rīcību, bet atmiņas par visiem kādreiz izdarītajiem noziegumiem un ļaunumiem padarītu neiespējamu izaugsmi jaunā kvalitātē. Mēs daudz dažādu dzīvju vietā varētu ar pārtraukumiem turpināt tikai to pašu vienīgo. Tāpēc pareizs ir dabā notiekošais variants, kad mūsu dvēsele ar savām iepriekšējo mūžu pieredzēm saskaras tikai ārpus materiālā ķermeņa esošajā formā astrālajā nemateriālās pasaules daļā starp iemiesošanās brīžiem. Šeit visi rezultāti nolīdzinās, pārvēršas par spējām un īpašībām jaunajā iemiesojumā.

Jo vairāk cilvēks savas dzīves laikā caur savu rīcību pavirzās uz priekšu savā attīstībā, jo vairāk tā nemateriālās dvēseles būtība atbrīvojas no haosa un tumsas, kas uzkrājusies visās iepriekšējās dzīvēs. Un otrādi – savu rīcību pakļaujot kaislībām un ļaunumam dzīvē, mēs vairojam tumsu un haosu savas dvēseles nemateriālajā būtībā. Šo tumsas un haosa faktoru, kas piederīgs mūsu dvēselei un kas nosaka šīs dvēseles tālākās iemiesošanās formas nākošajās dzīvēs, austrumu filozofi apzīmē par karmu. Jogu atzītais garīgās evolūcijas likums saka, ka katra dvēsele būvē savu dzīvi uz vakardienas pamatiem un liek pamatus priekš rītdienas. Viņas vakardiena atrodas aiz šīs dzīves robežām un saistīta ar agrākajām dzīvēm, bet rītdiena sniedzas tālu uz priekšu aiz zemes dzīves dienām – nākošajos iemiesojumos. Tas ir Karmas likums. Jo vairāk karmas ir dvēselei mūsu dvēselei, jo rupjāka, jo primitīvāka, ciešanām un pārbaudījumiem pārpilnāka gaidāma tās nākošā materiālā iemiesošanās. Caur savu attīstību pakāpeniski atbrīvojoties no karmas, mūsu dvēsele iegūst arvien pilnīgākas iemiesošanās formas, kas nepieciešamas tās tālākai attīstībai. Pilnībā atbrīvojusies no karmas, dvēsele saplūst ar Dievišķo un jaunas materiālās iemiesošanās tai vairs nav vajadzīgas.

Redzot bērnus, kas jau no dzimšanas nolemti galējai nabadzībai vai fiziskam un garīgam kroplumam, nevainosim likteni un neapšaubīsim Dieva žēlastību. Tas ir Karmas likums, kas sodījis šo dvēseli. Un ne jau kā sods šī ciešanām pilnā dzīve ir piešķirta. Katra jauna iemiesošanās ir atbilstoša šīs dvēseles karmai, šīs dvēseles būtībai. Tikai caur tādu un ne citādu dzīvi dvēsele var no jauna celties savā attīstībā.

Vergturis, kas ar savu nežēlību un cietsirdību lemj bojā ejai un mocībām nevainīgus cilvēkus, nevar kļūt labāks savā būtībā, no jauna piedzimstot par vergturi. Viņam jāiet mokpilnais verga ceļš. Līdzīgi tas ir visos citos gadījumos. Katra mūsu iemiesošanās, katra nākošā dzīve ir gan sevis attīstības, gan pārbaudes ceļš. Neizturot pārbaudi, mēs vairojam savu karmu, bet caur ciešanām un grūtību pārvarēšanu atbrīvojamies no tās. Ne velti saka, ka visgrūtākie pārbaudījumi cilvēkam ir tie, ko tam uzliek bagātība, vara un slava.

Ne vienmēr mēs spējam dzīvē pārvarēt sastaptās ciešanas un grūtības. Daudzi izmisuma brīžos meklē glābiņu pašnāvībā. Bet ir jāsaprot, ka, izdarot pašnāvību, mēs neizbēgsim no savām problēmām. Šai brīdī mēs vienkārši būsim apturējuši savu attīstību. Jaunajā iemiesošanās formā, kas sekos, mums būs jāturpina savas attīstības ceļš no tā paša punkta, kur to izbeidzām šajā dzīvē. Mūsu priekšā būs atkal tās pašas problēmas, tikai vēl ļaunākā formā, klāt nākusi būs pašslepkavības radītā karma. Ar pašnāvību nav iespējams pārlēkt pakāpienus dvēseles attīstības ceļā. Caur ciešanām, pārbaudījumiem, vilšanos un meklējumiem mums jāiet šis ceļš. Nespējot pārvarēt kādu problēmu, mēs nedrīkstam vainot šo problēmu, bet gan sevi, savu gļēvulību, savas bailes, savu apziņas tumsu. Un šai ciešanu lokā mums nāksies atgriezties arvien no jauna tik ilgi, līdz mēs būsim uzvarējuši šīs problēmas. Mēs nevaram aizbēgt no problēmām. Mums tā jāatrisina. Tāds ir mūsu dvēseles attīstības ceļš.

11.  AVOTS,  KAS  DOD  SPĒKU

Dzīvē mēs esam tik dažādi. Katrs ar saviem uzskatiem, raksturu, savām problēmām, priekiem un bēdām. Vieni mērķi un ideāli mūs vieno, citi rada nesaskaņas un konfliktus starp mums. Katrs mēs esam uz sava pakāpiena kā dvēseliskajā, tā ķermeniskajā attīstībā un šī pakāpe nosaka to līmeni, kādā mēs spējam izprast viens otru un ap mums esošo pasauli.

Lai cik augstās domās par sevi mēs nebūtu, katra cilvēka saprāts spēj aptvert tikai ierobežotu daļiņu no mūžīgā un bezgalīgā. Šī daļiņa tad arī ir viņa patiesība, viņa pasaules uzskats. Tikai atbilstoši savas attīstības līmenim cilvēks spēj izprast jebkuru uztverto informāciju un šī izpratne tad arī nosaka viņa attieksmi pret to.

Atbilstoši savas attīstības līmenim cilvēks izprot reliģiju un tulko svētos rakstus. Tur, kur beidzas zināšanas, sāk darboties iztēle. Bet iztēle parasti balstās uz cilvēka reālo zināšanu un uzskatu sistēmu, nepārsniedzot to. Tā, piemēram, vārdos „Dievs radīja” gadsimtus atpakaļ vienkāršs ticīgais spēja saskatīt tikai tādu saturu, kāds atbilda viņa primitīvajai uzskatu un zināšanu sistēmai par dabu. Pilnveidojoties zināšanām, šis primitīvais saturs nonāca pretrunā ar dabas izpratnes līmeni un vairs nespēja apmierināt cilvēku. Pavērās brīvs ceļš Dieva noliegšanai – ateismam.

Turpinot tālāk pilnveidot zināšanas par dabu un tajā notiekošajiem procesiem, cilvēks agru vai vēlu nonāk pie atziņas par Dievišķā spēka klātbūtni un visvarenību. Mūsu attieksme pret vārdiem „Dievs radīja” atkal mainās. Mēs tajos ieraugām jaunu saturu, jaunu patiesību. Bet šī patiesība taču nav jauna. Tā šajos vārdos ir bijusi vienmēr. Mainījies ir tikai mūsu izpratnes līmenis. Mūsu apziņa vienkārši spērusi vēl vienu solīti tuvāk lielās patiesības nojausmai.

Tā gadu tūkstošos rakstītais Dieva vārds ir apaudzis ar lieliem mītu, pasaku un dažādu skaidrojumu uzslāņojumiem, kas nākošām paaudzēm nevis atvieglo, bet, tieši otrādi, bieži sarežģī uztvert patiesību. Un nevar teikt, ka svētie raksti vai to nozīme būtu vienmēr tikai ar nolūku sagrozīta, cenšoties pielāgot tos kādu savtīgu mērķu vai interešu sasniegšanai. Pamatā visbiežāk šie „papildinājumi” un „skaidrojumi” ir vienkārši kāda atsevišķa cilvēka, cilvēku grupas vai kādā vēsturiskā laikmetā dzīvojošas sabiedrības dabas izpratnes un sadzīves ideālu atspoguļojums un uz to reducētā pasaules un Dievišķā izpratne.

Arī es pasaules un Dievišķā izpratni varu censties izteikt tikai atbilstoši savas apziņas līmenim. Mani subjektīvie uzskati tāpēc nav jāsaprot kā mēģinājums apšaubīt kādu citu uzskatu pareizību, pat ja šie uzskati būtu pilnīgi pretēji manējiem. Kaut ko noliegt var, tikai zinot reālo patiesību, bet cilvēka apziņai dzīves laikā visā savā pilnībā šī patiesība paliek apslēpta.

Savā apziņā pasauli iedalu divās daļās – materiālajā pasaulē un nemateriālajā pasaulē. Nemateriālo pasauli savukārt nosacīti iedalu it kā divos līmeņos: augstākajā – Dievišķajā un zemākajā, jeb astrālajā. Dievišķajam līmenim ir pakļauts gan astrālais līmenis, gan visa materiālā pasaule. Dievs – tas ir augstākais saprāts, kas no pirmatnējā haosa radījis pasauli ar mums nezināmu mērķi un uzdevumu. Šī pasaule eksistē, pateicoties Dieva žēlastībai un Viņa mīlestības spēkam. Dievs, tā ir lielā Patiesība, uz ko savā attīstības ceļā virzās mūsu dvēseles, un kam savā reliģiskajā apziņā var tuvoties mūsu saprāts, bet ko sasniegsim, tikai nonākuši Viņa valstībā. Bet pagaidām mūsu acu priekšā ir tikai materiālā pasaule. Tādēļ ielūkosimies tajā, lai kaut ļoti īsi apkopojot savas zināšanas, virzītu skatienu tālāk.

Pasaule, kurā mēs dzīvojam, nav sastingusi, tā atrodas nepārtrauktās pārmaiņās, nepārtrauktā attīstībā. Kādreiz cilvēks vēroja zvaigznes un centās uzminēt, kas ir šie mirdzošie punktiņi bezgalīgajā debesu plašumā. Tagad zinātnieki ar spēcīgiem radioteleskopiem ielūkojušies visumā, redz neskaitāmas liesmojošas saules, galaktikas, miglājus. Matērija atklājas visā savā daudzveidībā. Blakus milzīgām temperatūrām un katras materiālās dzīvības formai nāvējošiem starojumiem eksistē kosmiskais aukstums, kas ne tikai planētu virsmu, bet arī to atmosfēru pārvērš ledū. Milzīgi gravitācijas spēki un paātrinājumi šeit vērojami blakus bezsvara un relatīvā sastinguma stāvoklim. Un kaut kur starp visu to kā oāze tuksnesī ir tādas planētas kā mūsu zeme ar zilām debesīm un jūru, ar mirdzošām kalnu virsotnēm un ziedošām ielejām, kur mājvietu atradusi dzīvnieku un augu valsts, kur mājvietu un šūpuli atradis cilvēks.

Visums atrodas attīstībā. Uzliesmo un dziest saules, veidojas planētas. Haoss un harmonija eksistē vienlaicīgi. Kāds mūsu acīm neredzams spēks virza šos grandiozos procesus. Tas ir Dievišķā saprāta spēks, kas no haotiskā pirmmatērijas stāvokļa veido savu kārtību. Nezināma ir cilvēkam šī bezgalīgā pasaule, tāpat kā nezināma ir Dievišķā griba un mērķis, kam pakārtoti visi šie procesi. Un tomēr savu iespēju robežās mēs vērojam un cenšamies saprast to visu. Diemžēl viss, kas atrodas acu priekšā, tiešā tuvumā cilvēkam, šķiet nozīmīgāks, lielāks, varenāks par tālumā esošo. Ne reti šis tuvais pat pilnībā aizsedz mūsu skatienam un apziņai to tālāko, noslēpjot mums tā patiesos izmērus un nozīmību. Tā savā laikā radās pārliecība par to, ka zeme ir pasaules centrs, bet mēness, saule un zvaigznes, salīdzinot ar to, tikai tādi nelieli, ap zemi riņķojoši debesu spīdekļi. Līdzīgi tas ir ar patreizējo ateistisko pasaules uzskatu. Nogrimis materiālās pasaules pētījumos, cilvēks aizmirst savu būtību, aizmirst neredzamo. It kā no mums šobrīd tālumā esošo nemateriālo pasauli, tās nozīmību un saikni ar visiem redzamajiem, materiālajā pasaulē esošajiem procesiem un parādībām. Bet šī nemateriālā pasaule nekur nav zudusi. Kaut arī tā paliek apslēpta mūsu acīm, jo atrodas ārpus laika un telpas, mūsu dvēsele pieder šai pasaulei, mēs bieži, paši to neapzinoties, saņemam informāciju un atbalstu no tās, bet caur mūsu smadzenēm ik brīdi traucas šīs pasaules klaidoņi – domas. Daudz dažādos veidos mēs izjūtam šīs pasaules gan labvēlīgo, gan nelabvēlīgo iespaidu savā dzīvē. Mēs saņemam enerģiju no šīs pasaules un savā darbībā varam transformēt šo enerģiju uz apkārtējām lietām, dzīvām būtnēm, augiem vai cilvēkiem. Jau sirmā senatnē ļaudis pazina gan Dievišķās lūgšanas spēku, gan dažādu burvību un maģisko rituālu radītos efektus. Vajag tikai nedaudz savu apziņu pacelt pāri lietām, priekšmetiem un problēmām, ar ko pildīta mūsu ikdiena, lai apjaustu šīs nemateriālās pasaules esamību un saprastu mūsu materiālās pasaules nedalāmo saistību ar to.

Kur atrodas nemateriālā pasaule? Ar šo jautājumu parasti tiek meklēta kāda konkrēta vieta mums pazīstamajā materiālās pasaules telpā. Dažādas reliģiskās mācības un mitoloģija runā gan par debesīm, gan pazemes elli un daudzi ļaudis to saprot burtiski. Šāda izpratne ir mērķis ateisma zobgalībām, un cilvēks, kas necenšas izkopt savu pasaules uzskatu, viegli kļūst par materiālistu. Ir jāsaprot, ka nemateriālo nevar nodalīt kādā vienā materiālās pasaules telpas punktā. Nemateriālā pasaule atrodas citā kvalitātē ārpus laika un šīs telpas. Var teikt, ka viss pie šīs pasaules piederošais eksistē virs mums, zem mums, ap mums, mūsos un tāpat bezgalīgajos visuma telpas plašumos, kur mūsu nav. Ikdienā lietotā telpiskā pasaules uztvere mums ļoti sarežģī to izprast, bet nemateriālā pasaule it kā caurauž materiālo pasauli, tai vienkārši neeksistē materiāli šķēršļi vai ierobežojumi.

Tikpat grūti saprast, kā kaut kas var atrasties ārpus laika. Sākot ar modinātāja pulksteņa zvanu rītos un beidzot ar pēdējo pirms miega brīdi vakaros, visa mūsu dzīve pakļauta laika ritējumam. Neiespējami liekas izkļūt ārpus šīs stingrās, nenovēršamās kārtības. Arī zinātnieku atklātās, materiālajā pasaulē esošās interesantās sakarības starp laiku, telpu un ātrumu, kā arī visi, galvenokārt teorētiskie pētījumi šajā jomā, neienes skaidrību un sapratni vienkārša cilvēka apziņā. Kas ir laiks, un kā tas ir – „atrasties ārpus tā”? Rast nelielu izpratni šajā jautājumā mēs varam, nevis vēršot savu apziņu uz ārējo materiālo pasauli, kas eksistē laikā un telpā, bet gan uz savu iekšējo nemateriālo dvēseli, kas savā eksistencē ir ārpus laika un telpas. Uzmanīgi pavērojiet sevi, un jūs sapratīsiet, ka laiks eksistē par tik, par cik nelaimīga ir katra cilvēka būtība. Piemēram, laimē laiks zūd. Tad mūsu apziņa attiecībā pret ārējo, materiālo pasauli ir nekustīga, un laika izjūta zūd. Tikai, kad ir zudusi laime, mēs pēkšņi saprotam, ka, kamēr mūsu apziņa atradās ārpus laika mūžīgā šodienā – laiks aiztraucis uz priekšu. Laiks sākas tur, kur mēs atdalāmies no laimes. Līdzīgi arī nelaime iespaido laiku. Jo nelaimīgāki mēs esam, jo vairāk savās ciešanās piesaistīti materiālajai pasaulei, jo lēnāk velkas laiks. Minūtes liekas kā stundas, bet visdziļākajos izmisuma brīžos katrs mirklis pārvēršas par bezgalību, laiks sastingst.

Laime tuvina mūsu apziņu nemateriālajai pasaulei, liekot izjust šo ārpus laika stāvošo mūžību, bet nelaime mūsu apziņu atrauj no tās, tuvinot materiālajai pasaulei un tās bezgalīgajam laika plūdumam. Mūžība un bezgalība – šie divi pretējie faktori nosaka dzīves plūdumu mūsu dvēseles iemiesošanās laikā uz zemes. Pēc nāves, kad mūsu dvēsele līdz jaunam iemiesošanās brīdim pilnībā pāriet nemateriālajā pasaulē, tā atdalās no bezgalības, izejot ārpus laika – mūžībā. Un nav tai būtiskas atšķirības, vai jauna tās iemiesošanās sekos pēc gada, desmit gadiem vai gadsimta.

Nemateriālās pasaules dalījums dievišķajā un astrālajā sfērā jāsaprot nosacīti. Tas nav telpisks dalījums, kur ar novilktas robežas palīdzību kaut kas viens tiek atdalīts no otra. Tas ir dalījums pēc satura, pēc būtības.

Dievišķais spēks radījis pasauli, ļauj tai virzīties brīvā attīstībā. Pavērosim kaut mums tuvo, materiālo pasauli. Mēs redzam gan pilnību un harmoniju, gan haosu un degradāciju. Kaut kas pilnveidojas un kaut kas sairst, ar savu bojā eju kļūstot par pakāpienu, kam kāpj pāri kas augstāks. Attīstība, tā ir cīņa, kur ir gan uzvarētāji, kā arī uzvarētie. Attīstība, tā ir virzība uz pilnību. Viss atrodas kustībā. Katru priekšmetu vai dzīvu būtni sagaida pārtapšana vai bojā eja. Un, ja ar nedzīviem priekšmetiem notiek tīri mehāniskas izmaiņas, tad katra norise dzīvai būtnei saistās vispirms jau ar dažādām emocijām. Prieks, bailes, naids, dusmas – katrs emocionālais noskaņojums savā veidā transformē to, ko mēs nosacīti saucam par dzīvās būtnes bioloģisko enerģiju. Ja zemākajiem dzīvniekiem, iespējams, šī transformētā enerģija paliek tikai enerģētiskā līmenī, tad cilvēks ar šo savu enerģiju bagātina domas. Bet katra doma kaut ko rada pasaulē. Domas ir nemateriālās pasaules priekšmeti. Ja naids, dusmas un citas tamlīdzīgas emocijas ir mūsu apziņas tumsa, tad mūsu negatīvi transformēto bioloģisko enerģiju var uzskatīt par tiem ķieģelīšiem, no kā nemateriālās pasaules zemākajā, astrālajā sfērā veidojas ļaunums. Ne velti teosofi saka, ka domas līdzīgi eņģeļiem vai dēmoniem lido pasaulē. Un, ja māte lūgšanās sūta savam bērnam ar garīgo enerģiju bagātinātas mīlestības un aizsardzības domas pret ļaunumu, šīs domas veido ap viņas bērnu it kā astrālus sargeņģelīšus, kas atvaira ļaunos iespaidus un piesaista visu labo. Bet ar negatīvo naida enerģiju bagātināta ļauna doma, līdzīgi plēsīgam zvēram, klīdīs astrālajā sfērā ap savu upuri, meklējot iespēju tam kaitēt. Ļaunums ir apziņas tumsa un visi tā veidojumi astrālajā sfērā pieder tumsas stihijai. Iespējams, ka tieši doma par vispārēju ļaunumu un bailes no tā, palīdzēja astrālajā pasaulē rasties tam, ko apzīmē par velnu, antikristu, kritušo eņģeli utt. Arī bailes pieder dvēseles tumsai un liek transformēt negatīvi mums savu garīgo enerģiju. Bet viss, kas pieder tumsai, ir ar tumsas dabu. Tikai tumsā visi šie veidojumi spēj „elpot un dzīvot”. Dievišķās apziņas gaisma liek izzust tumsai un līdz ar tumsu kā rēgi izzūd visi šie tumsas radītie ķēmi. Kamēr tumsa ir mūsu apziņā, mēs esam pakļauti šim ļaunumam, tas mūs nomāc un kalpina. Reliģiskās apziņas gaisma mūs padara brīvus no tā. Nekāda melnā maģija vai lāsti nespēj nodarīt neko ļaunu cilvēkam ar reliģisko apziņu ne tāpēc, ka šis cilvēks ir stiprāks par tiem, bet tāpēc, ka viņa būtībā nav tumsas, kurā varētu eksistēt un darboties šie ļaunie spēki. Tā ir cita vide, cita, ļaunumam nepieejama stihija. Līdzīgi kā plēsonīga haizivs savus upurus vajā un apdraud tikai jūrā, kur ūdens ir tās dzimtā stihija, tā ļaunie lāsti un burvības mums var kaitēt tikai tad, kad mūsu apziņā atrodas ļaunuma dzimtā stihija – tumsa.

Pastāv uzskats, ka jebkurš laba vai ļauna vēlējums iespaido cilvēku tikai tad, ja šī cilvēka būtība atrod savam saturam atbilstošu stihiju. Ja tādas „radniecības” nav, tas atgrūžas no šī cilvēka un pa to pašu ceļu (it kā savu magnētisko sliedi) atgriežas atpakaļ pie sūtītāja, ar visu savu spēku, atbilstoši savam saturam iedarbojoties uz to. Tā, piemēram, ir bijuši gadījumi, kad nāvīga doma (lāsts), nespējīga iznīcināt cilvēku, pret ko vērsta, atgriežas atpakaļ pie sava sūtītāja, nesot tam nāvi. Līdzīgi labās domas, ja tās sūtītas ļaunuma pārņemtam cilvēkam, atgriežas atpakaļ pie sūtītāja, nesot tam savu svētību.

Naidā un ļaunumā iededzies cilvēks negatīvi transformē savu garīgo enerģiju, pats būdams šīs enerģijas varā. Ar saviem ļaunajiem darbiem viņš (bieži vien neapzināti) cenšas izsaukt negatīvās emocijas citos cilvēkos. Ja tas viņam izdodas, arī šie cilvēki sāk negatīvi transformēt savu garīgo enerģiju, vienlaicīgi kļūstot par tās upuriem. Pavērojiet ļaunus cilvēkus un jūs redzēsiet, cik apmierināti tie kļūst, ja ar savu rīcību ir izdevies kādā pamodināt dusmas vai atriebības tieksmi. Un otrādi, nekas viņos nespēj izsaukt vēl lielāku dusmu lēkmi kā tas, ja viņu izdarītais nav spējis cilvēku aizkaitināt, padarīt ļaunu.

Kāpēc Dievs neiznīcina ļaunumu? Lai iznīcinātu ļaunumu, ir jāiznīcina avots, kas rada šo ļaunumu. Bet šis avots ir nepārtrauktā kustībā un pārmaiņās esošā pasaule. Ļaunums ir ne tikai blakus produkts, kas atrodas pasaules kustībā un attīstībā, viņš ir šīs attīstības nepieciešama sastāvdaļa. Atņemot ļaunā radīšanas iespēju, visa daba kļūst nedzīva. Par nedzīvu lelli pārvērtīsies kā tīģeris, kas sasprindzinājis muskuļus pēdējam izšķirošajam lēcienam un tā baiļu pārņemtais upuris, tā simpātisks cālēns, kas ar savu mazo knābīti no lapas apakšas cītīgi velk laukā tur mierīgi guļošu tārpiņu.

Un vai gan ļaunums nav tā pātaga, kas mūs – cilvēkus dzen pa attīstības ceļu? Ļaunums mūs nepārtraukti vajā, liek aktīvi darboties, pārvarēt sevi. Nevienam, pat vislielākajam nelietim pasaulē, ļaunums nav devis patvērumu un mierinājumu. Neviens ļauns cilvēks nav patiesi laimīgs. Ļaunums, tās ir ciešanas. Pārdzimstot neskaitāmos zemes mūžos, mēs cīņā ar ļaunumu attīstām un pilnveidojam savu nemateriālo dvēseli. Ļaunums pasaulē – tas ir cilvēka dvēseles attīstībai nepieciešams faktors līdz pašām augstākajām tās attīstības pakāpēm.

Ir dziļi jāsaprot, ka cīnīties pret ļaunumu, tas nenozīmē to iznīcināt. Ļaunumu, tāpat kā tumsu nevar iznīcināt. Savā attīstībā iegūt Dievišķās apziņas gaismu, atdalīties no šīs tumsas pasaules un palīdzēt to izdarīt arī citiem cilvēkiem – lūk, mūsu īstenā uzvara pār tumsu un ļaunumu.

Mēs neviens nezinām, kāda bija mūsu nemateriālā būtība, kad mēs caur iemiesošanos sākām savu garo attīstības ceļu. Varbūt savos pirmsākumos mēs bijā tikai no Dievišķā atdalīts sīks dzīvības starojums, kam caur materiālo pasauli lemts, pārdzimstot neskaitāmas reizes, iziet savu evolūciju, lai beidzot kļūtu par dvēseli, kas, pilnveidojusies savā attīstībā, atgriežas pie Radītāja? Varbūt zinātnieku atklātā evolūcija dabā atspoguļo arī dzīvo būtņu evolūciju astrālajā sfērā? Varbūt cilvēka embrija attīstības posmi mātes miesās mums norāda uz sen pagājušām mūsu nemateriālās būtības iemiesošanās formām? Tas viss ir iespējams. Tāpat jau iespējams daudz kas cits, mums nezināms un neizprotams. Bet neapstāsimies savā ceļā. Pagātne, lai kāda tā būtu bijusi, paliek aiz mums. Mūsu ceļš ved pretī nākotnei. Pārdzimstot katra jauna iemiesošanas notiek atbilstoši mūsu dvēseles sasniegtajai attīstības pakāpei. Tieši pakāpe un karmas likums nosaka, kur un kā noritēs mūsu nākošā dzīve. Bet pelt, nosodīt vai kritizēt aiz sevis atstāto ļaunumu un ciešanu pilno vidi, kas kādreiz kalpojusi kā mūsu attīstības zemākajiem posmiem nepieciešams faktors, ir tikpat muļķīgi, kā pieaugušam cilvēkam nicināt kādreiz bērnībā valkāto apģērbu, kas tam devis patvērumu, siltumu un izaugsmes spējas.

Ja iepazīstas ar dažādu tautu kultūru un reliģiskajiem uzskatiem, mēs redzam, ka dažādas tautas pielūdz atšķirīgus dievus. Šiem dieviem ir doti ne tikai dažādi vārdi, bet piedēvētas arī ļoti atšķirīgas īpašības – gan labas, gan ne tikai labas. Kas ir šie dievi – realitāte vai izdomājums? Tā ir realitāte. Katras reliģijas piekritēji izjūt reālu atbalstu, reālu spēku, ko tie saņem, pielūdzot savus dievus. Un tomēr Dievs pasaulē ir tikai viens. Viens labā, pozitīvā spēka, gudrības un gaismas avots. Visas pārējās dievības ir tikai nemateriālās pasaules astrālajā līmenī mītošas būtnes, caur kurām, tās pielūdzot, cilvēks var stāties sakarā ar vienīgo Dievu – visuma saprāta un labestības centru. Kā šādas būtnes – starpnieki – varbūt kādreiz uz zemes dzīvojošu augstu attīstības pakāpi sasniegušu cilvēku nemateriālajā  pasaulē pārgājušas dvēseles. Bet, kā jau minēju, katra doma kaut ko rada pasaulē. Tāpēc arī paši cilvēki ar savu domu spēku, savu garīgo enerģiju astrālajā sfērā var „materializēt” un kā reālu būtni radīt jebkuru dievību. Nav svarīgi, vai par pamatu savai dievībai kāda reliģija pieņem dzīvu būtni, priekšmetu vai no nemateriālās pasaules apziņā ienākušu it kā fantastisku tēlu. Svarīgi ir, lai šis tēls, pateicoties attiecīgās reliģijas piekritēju domām, domu spēkam, bioloģiskai un garīgajai enerģijai „materializētos” astrālajā sfērā. Tas izskaidro tik daudzu atšķirīgu dievību un līdz ar to reliģiju eksistenci pasaules zemēs un tautās.

Daudzajos karos bija un ir vērojamas ainas, kur katra puse lūdz savu dievu palīgā. Viņi nesaprot, ka būtībā lūdz vienu un to pašu patieso un taisno Dievu, kura priekšā nav reliģijas formu, nav nacionālisma. Abas puses ļaudis skatās uz Dievu caur savu personīgo interešu acīm un savā tumšā prātā redz tikai sevi pašu, bet ne Dievu. Ļaunas intereses, vēlmes un kaislības negatīvi ietekmē cilvēka garīgo enerģiju. Tam visam ir tumsas daba un tikai garīgi aprobežots cilvēks var domāt, ka šādi viņš runā ar Dievu. Viss, kam ir tumsas daba, nepārsniedz tumsas valstības robežu. Arī šeit, acīm redzot, valda savas likumsakarības. Ar atbilstošu zīmju, simbolu un maģisku rituālu palīdzību cilvēks var apzināti sadarboties ar šo astrālajā sfērā mītošo ļaunumu, kļūt par tā vergu, bet tā ir melnā maģija, kam nav nekāda sakara ar Dievišķo. Par cik šādos buršanas vārdos tiek uzrunās lietoti arī dažādu dievību vārdi, jādomā, ka katrai dievībai astrālajā sfērā ir savs melnais dubultnieks, ko izveidojusi un uztur šai dievībai ar negatīvu nozīmi raidītā bioloģiskā enerģija. Tātad, ja cilvēks pilns naida, dusmu, egoisma cenšas tam atbilstoši ko lūgt kādai dievībai, viņš savās lūgšanās īstenībā iziet uz šīs dievības melno dubultnieku, uz haosa un tumsas valstību. Un, ja savos ļaunajos darbos kāds piesauc Dieva vai kādas dievības vārdu, viņš būtībā aicina sev palīgā ļaunos garus, viņš ieliek kā ieroci sevi to rokās.

Tikai caur nesavtīgu, ārpus ļauniem nolūkiem un mērķiem esošu lūgšanu, cilvēks ievada sevi dievišķā harmonijā un atver savā dvēselē brīvu ceļu mīlestībai, spēkam, ticības stiprumam un saprātam, kuri izplūst no vienības ar Dievu – gudrības, labestības un varenības centru pasaulē. Sirsnīga lūgšana atver mūsu dvēseli un dievišķs spēks ielīst tajā. Griežaties pie Dieva kā pie sava vistuvākā cilvēka. Viņš ir ar jums un vada jūs. Nedomājiet, ka Dievam vajadzīgi jūsu aizrādījumi vai taisnošanās. Jums viņam jāuzticas pilnīgi. Ja jūsu saprāts nav spējīgs atrast pareizu apstākļu izvēli, un ja jūs neredzat nekādas izejas, tad atveriet savā dvēselē ceļu Dievišķajam iespaidam un gars jums parādīs pirmo soli, kas un kā jums jādara.

Kā saule atspīd jūrā un katrā jūras smalkajā pilienā atsevišķi, tā arī Dievs atspoguļojas lielās pasaules dabā un katra atsevišķa cilvēka dvēselē. Atspīdums nav pati saule, bet tas arī nav kaut kā neeksistējoša ilūzija. Tāpat kā saule savam atspulgam izdala savas enerģijas daļiņu, siltumu, gaismu – arī Dievs mums ir devis daļiņu sava spēka un mīlestības. Tāpat kā miljons ūdens lāsēs mēs varam ieraudzīt miljons sauļu atspulgu, bet tajā pašā laikā zinām, saprotam, ka ir tikai viena saule pie mūsu debesīm, tāpat mums, ap sevi redzot miljoniem Dieva izpausmes veidu jāsaprot, ka ir tikai viens Dievs, viena Patiesība un viens ejamais ceļš.

12.  PAR  CILVĒKA  APZIŅU

Ja mākslīgi iejaucas cilvēka smadzeņu darbības norisēs, iespējams pilnīgi izmainīt cilvēka uzvedību, raksturu, tieksmes. Iespējams izveidot jaunu, ieprogrammētu personību, kas neatcerēsies pat savu vārdu un pilnīgi neko nezinās par savu līdzšinējo dzīvi. «Kur šajā gadījumā paliek nemateriālā cilvēka  dvēsele, ja tāda eksistē» – jautā materiālisti.

Ar šo jautājumu apzināti tiek jauktas divas dažādas lietas. Nevar likt vienādības zīmi starp cilvēka apziņu un dvēseli. Savās daudzajās iemiesošanās reizēs uz zemes katrs no mums ir bijis kā dažādu sabiedrību, laikmetu un kārtu cilvēks ar pilnīgi atšķirīgu, katrai personai individuālu apziņu. Tātad, ja dvēsele pārdzimšanas procesā mums vienmēr ir viena un tā pati, tad tas ko mēs saucam par apziņu, līdzīgi ķermenim, katrā iemiesošanās reizē ir savs, individuāls.

Kas tad ir apziņa? Vispirms apziņa ir tas punkts, jeb robežlīnija caur ko mūsu nemateriālā dvēsele uztur sakarus ar materiālo pasauli mūsu dzīves laikā. Ar apziņas palīdzību dvēsele izsaka sevi materiālajā pasaulē un caur šo izteikšanos pilnveidojas savā attīstībā. Vēl apziņu var uzskatīt kā tādu starpposmu, jeb savienotājposmu, kas vienā veselumā savieno kaut ko pēc savas dabas pilnīgi atšķirīgu, t.i. cilvēka materiālo miesu un tā nemateriālo dvēseli.

Padomāsim par šāda savienotājposma būtību. Savā ikdienā mēs sastopamies ar lietām, kam piekrīt atšķirīgas, bieži vien pretējas īpašības. Vai var tiešā ceļā savienot, piemēram, eļļu ar ūdeni vai ūdeni ar uguni? Nevar. Lai kā mēs jauktu, eļļa no ūdens atdalīsies atsevišķā slānī, bet ūdens uzliets ugunij to noslāpēs. Tikai izmantojot tādu savienotāju, jeb starpposmu iespējams vienā veselumā savienot atšķirīgas lietas. Ķīmijā ūdens un eļļas šķīdumu savienošanai lieto vielas, ko sauc par emulgatoriem, bet ikdienā katrs no mums ūdeni un uguni savieno, izmantojot dažādus metāla traukus. Līdzīgi mūsu apziņa, kā savienojošs starpposms, vienā veselumā saista nemateriālo dvēseli ar ķermeni un visu materiālo pasauli.

Kāpēc daži nemateriālistiski noskaņoti zinātnieki atzīst tikai cilvēka apziņu, noliedzot dvēseles esamību? Ļoti vienkārši, ja virs ugunskura pakārtā katliņā ielietam ūdenim būtu tāda iespēja, arī viņš jums apgalvotu, ka to silda katla virsma, nevis, „kaut kāda tur” uguns.

Lai labāk izprastu apziņas būtību, aplūkosim vienkāršotu shēmu, kas attēlo cilvēka apziņas un pasaules savstarpējās attiecības.

Kā redzams shēmā, ir pieci faktori, kas stāv sakarā ar cilvēka apziņu un to ietekmē:

1.      cilvēka ķermeņa iekšējo procesu norises,

2.      apkārtējās vides ietekme,

3.      ar maņu orgāniem uztverama materiālās dabas informācija,

4.      domas,

5.      cilvēka dvēsele.

Pirmie trīs no minētajiem faktoriem ir piederīgi materiālās pasaules daļai, pēdējie divi pēc savas dabas ir nemateriāli. Īsumā aplūkosim katru no šiem faktoriem atsevišķi.

Kā cilvēka ķermenī notiekošos procesus es apzīmēju tās norises, kas notiek mūsu ķermenī sākot ar smadzenēm, nerviem, orgānu darbību un beidzot ar vielu maiņu. Viss tas kā faktors lielākā vai mazākā mērā ietekmē cilvēka apziņu. No cilvēka ķermenī notiekošajiem procesiem visspēcīgāk apziņu, protams, ietekmē smadzeņu darbība. Smadzeņu darbības traucējumi izraisa smagas psihiskas saslimšanas, apgrūtina vai pilnīgi izslēdz normālu pasaules uztveri un izpratni, padara cilvēku rīcības nespējīgu. Smadzenes ir materiālas un uz tām spēj iedarboties gan ķīmiskas vielas, gan citi fizikāli kairinātāji. Mūsdienās ar dažādām narkotiskām vielām, elektrisko strāvu u.c. tamlīdzīgiem paņēmieniem zinātne iemācījusies izmainīt cilvēka smadzeņu darbību, graujoši ietekmējot tā apziņu. Šie „sasniegumi”, kā jau rakstīju nodaļas sākumā, tiek minēti par argumentu, lai apšaubītu nemateriālas cilvēka dvēseles esamību. Taču savā būtībā tas ir tikai viens no piemēriem kā, iedarbojoties uz cilvēka ķermeņa iekšējiem procesiem, iespējams ietekmēt tā apziņu. Ar nemateriālo dvēseli, uz ko nevar mākslīgi iedarboties nekas materiāls, tam nav nekāda sakara. Ja kāds nepraša ķeras klāt jūsu televizora regulācijas pogām, viņš normāla attēla vietā uz ekrāna var iegūt gan viļņojošas svītras, gan mirdzošus punktus. Bet jūs taču tādēļ nesāksiet domāt, ka šādi viņš ietekmē telecentra darbību, vai arī ka šai brīdī raidījumi pārtraukti un telecentrs vispār izzudis no zemes virsmas. Tad kādēļ gan uzlūkojot alkohola, narkotiku vai smadzenēs ieaudzētu elektrodu kropļotu cilvēku būtu jāapšauba nemateriālas dvēseles eksistence? Mazākā mēra kā smadzenes cilvēka apziņu var ietekmēt arī sirds, kuņģa, dzimumorgānu, aknu, nieru, plaušu un maņu orgānu darbība. Viss mūsu ķermenī ir savstarpēji atkarīgs. Ja kāds ķermeņa fizisks defekts, vai otrādi, fiziska pilnība var tieši iedarboties uz cilvēka apziņu, tad orgānu darbības traucējumi iespaido apziņu galvenokārt caur savu ietekmi uz smadzeņu darbību

Otrs faktors, kas spēj ietekmēt cilvēka apziņu ir sajūtu orgānu uztvertā materiālas dabas informācija. Šeit pieder viss, ko cilvēks lasījis, redzējis vai dzirdējis. Kopējais visai šai informācijai ir tās materiālais ietērps. Tā var būt grāmata, laikraksts, datora ekrānā nolasāmā informācija, magnetofona ieraksts, cilvēka balss, vēstule un vēl daudz kas cits. Šī informācija var būt gan patiesību, gan nepatiesību nesoša un tātad var ietekmēt cilvēka apziņu gan pareizā, gan aplamā virzienā. To plaši izmanto dažādas partijas un valdības, publicējot presē dezinformāciju. Arī paši mūsu ķermeņa sajūtu orgāni nav pilnīgi. Ne vienmēr tie spēj pareizi uztvert dabā esošo un tādēļ bieži rada ilūzijas. Mēs redzam, ka saule uzlec un noriet, bet īstenībā zeme griežas ap savu asi. Mūsu ausis uztver atmosfēras viļņus, bet mums liekas, ka dzirdam skaņas. Acis uztver kvantu viļņus, bet mums liekas, ka redzam gaismu un krāsas. Mēles receptori uztver molekulas, bet mēs esam pieraduši uzskatīt, ka tā ir garša utt. Var teikt, ka viss kopējais apkārtējās vides attēls, kas radies mūsu apziņā, ir šo nepilnīgo sajūtu orgānu radīts.

Trešais un pēdējais materiālās pasaules daļā esošais faktors, kas ietekmē cilvēka apziņu ir apkārtējā vide. Ar to es saprotu ne tik daudz konkrēta brīža ārējās vides fizikālo parametru ietekmi, cik cilvēka šķiriskās, nacionālās piederības, ieņemamā amata, sabiedriskā stāvokļa un dzīvesveida iespaidus uz apziņu.

Runājot par nemateriālās pasaules ietekmi uz cilvēka apziņu kā vienkāršākais faktors jāmin domas. Par domu dabu runāju iepriekš un tāpēc pie tās vairāk nepakavēšos. Tie ir no mums neatkarīgi, nemateriāli veidojumi, kas atrodas ārpus laika un telpas, bet ko spēj uztvert un līdz apziņai novadīt mūsu smadzenes.

Citādi ir ar cilvēka dvēseli. Kā faktors tā atzīmēta tikai šajā shēmā, kur par centru ņemta cilvēka apziņa. Īstenībā tieši nemateriālā pasaule ir patiesais mūsu esības centrs, mūsu būtība un eksistences forma. Taču mēs apskatām cilvēka apziņas attiecības ar pasauli, tādēļ mūsu shēmas centrā ir apziņa, bet dvēsele viens no faktoriem, kas to nosaka, kas uz to iedarbojas. Daudzi cilvēki, kas sevi uzskata par materiālistiem, pat neapjauš šo faktoru, vai arī apjauš to ļoti neskaidri. Un tomēr šis ir pats svarīgākais faktors, kas ne tikai iedarbojas uz apziņu, bet pats ir apziņas eksistences pamats. Bez cilvēka dvēseles nav dzīvas cilvēka apziņas. Tas, ka šai brīdī es un jūs uz šīs zemes esam tieši tie cilvēki, kas mēs esam, ka mūsu apziņa ir tieši šāda un ne citāda – to visu pamatā noteicis mūsu dvēseļu iepriekšējos pārdzīvotajos mūžos sasniegtais attīstības līmenis jau pirms mūsu dzimšanas.

Katru dvēseles iemiesošanos, katru cilvēka mūžu zināmā mērā var salīdzināt ar aktiera spēli uz teātra skatuves. Līdz ko paceļas priekškars, aktieris dzīvo sava lugas varoņa dzīvi. Viņš cieš, priecājas, mīl vai nīst, piedalās visās lugā attēlotajās dzīves situācijās atbilstoši savai lomai, atstājot teātra aizkulisēs savu personīgo dzīvi ar tās problēmām, dzīves mērķiem un iegribām. Līdzīgi mūsu nemateriālā dvēsele, izsakot sevi materiālajā pasaulē, ārpus cilvēka apziņas atstāj visas iepriekšējo dzīvju pieredzes, informāciju par nemateriālajā pasaulē valdošajām likumsakarībām un savu vietu tajās. Kā lasām vienā no Viljama Šekspīra komēdijām:

Ir milzu teātris šī pasaule,

Un visi ļaudis tajā aktieri.

Bet aktieris nav marionete, kas mehāniski kaut ko atveido. Katrā lomā aktieris izsaka sevi. Un atveidot aktieris spēj tikai to lomu, līdz kurai izaudzis. Savukārt katra atveidotā loma attīsta aktiera meistarību, ļaujot tam iestudēt sarežģītākas, savā literārajā vērtībā pilnīgākas lomas. Jautājums tikai, cik lielā mērā aktieris izmanto kārtējās lomas doto iespēju savas profesionālās mākas pilnveidošanai. Pēc saviem nopelniem tad arī tas saņems savu nākošo lomu. Tātad var teikt, ka starp aktieri un lomu ir abpusēja ietekme, abpusēja saite. Līdzīgi abpusēja saite pastāv starp cilvēka dvēseli un apziņu. Līdzīgi abpusēja saite pastāv arī starp apziņu un visiem citiem shēmā attēlotajiem faktoriem. Tā, piemēram, ne tikai cilvēka ķermeņa iekšējie procesi iespaido apziņu, bet arī apziņa (kā to spilgti demonstrē joga) spēj iespaidot un pārvaldīt cilvēka ķermeņa iekšējos procesus. Ne tikai materiālās dabas informācija var ietekmēt cilvēka apziņu, bet pats cilvēks ar savas apziņas palīdzību var radīt materiālas dabas informāciju utt. Tomēr tas nebūt nenozīmē, ka šie savstarpējie iespaidi starp apziņu un faktoriem abos virzienos ir vienādi un simetriski. Cilvēka apziņu var ļoti spēcīgi ietekmēt materiālas dabas informācija, bet cilvēks ar savas apziņas palīdzību materiālas dabas informāciju var arī neradīt. Cilvēka apziņu būtiski ietekmē ķermeņa iekšējo procesu norises, taču ikdienā maz sastapsiet ļaudis, kam ir kaut mazākā nojēga par šo procesu regulēšanu ar apziņas palīdzību. Abos šajos gadījumos iespaids no faktora uz apziņu iet tikai vienā virzienā. Šeit varētu arī teikt, ka iespaida otrā virziena iespēja vienkārši atrodas ārpus attiecīgā cilvēka apziņas. Tā cilvēka – materiālista apziņa ciešām saitēm savienojusies ar ietekmētājfaktoriem no materiālās pasaules. Saikne ar dvēseli materiālista apziņai darbojas tikai vienā virzienā – no dvēseles uz apziņu. Otra virziena iespēja atrodas ārpus apziņas, jo materiālists dvēseles esamībai netic. Savu garīgo enerģiju viņš izšķiež galvenokārt kaujoties ar nemateriālās pasaules klaidoņiem – domām. Un par cik lielākā daļa materiālistu ir pārāk slinki, lai nodarbotos ar jogu, vai citādi kā disciplinētu savu apziņu, arī ietekme starp apziņu un to ķermeņos notiekošajiem procesiem pamatā iet tikai vienā virzienā – no ķermeņa uz apziņu. Kā materiālās pasaules faktoru gūstā nonākusi, domu straumei līdzi viļņojoša ēna ir materiālista apziņa. Tas viss kopumā nosaka šādu cilvēka rīcību, dzīvesveidu, ideālus.

Jo augstāku attīstības pakāpi sasniegusi dvēsele, jo tuvāk tā stāv Dievišķajam, jo spēcīgāk tā izteic sevi kā faktors ietekmējot attiecīgā cilvēka apziņu. Apziņa vairs nevar vienkārši ignorēt šo spēcīgo ietekmi. Cilvēkā rodas nojausma par kaut kā augstāka klātesamību visās viņa dzīves gaitās. Šī sirds balss, kā to dažkārt mēdz apzīmēt, arvien biežāk un jūtamāki sniedz atbildes un pareizos atrisinājumus sarežģītās dzīves situācijās. Un cilvēks jūt, ka šī palīdzība nāk nevis no apkārtējās pasaules, bet viņa paša būtības dziļumiem. Viņa apziņa cenšas izprast šo gudrības avotu, atrast tā cēloni un tas ir pirmais solis pretī savas nemateriālās dvēseles apjausmai, tas ir pirmais solis pretī reliģiskajam pasaules uzskatam. Starp cilvēka apziņu un viņa patieso eksistences formu, esības centru – nemateriālo dvēseli vienvirziena saites vietā sāk veidoties abpusēja saite.

Lai novērtētu šīs abpusējās saites nozīmi, vēlreiz padomāsim par cilvēka dvēseli. Kaut arī ir pierasts teikt, ka dvēsele iemiesojas ķermenī, tomēr jāsaprot, ka iemiesošanās nenozīmē tās pārvēršanos par kādu no materiālajām ķermeņa sastāvdaļām. Ne asinīs, ne limfā, ne smadzenēs, ne sirdī mēs dvēseli neatradīsim. Dvēsele pieder pie nemateriālās pasaules daļas un arī iemiesošanās brīdī saglabā savu vietu šai nemateriālajā pasaulē, kas atrodas ārpus telpas, vienlaikus it kā cauraužot to. Iegūstot abpusēju saiti ar savu dvēseli, cilvēka apziņa iegūst sakaru iespējas ar visu nemateriālo pasauli, kur šī dvēsele mīt. Ja cilvēks grib savā lūgšanā runāt ar Dievu, jāsaprot, ka tas, kas runās ar Dievu, nebūs cilvēka miesa. Ar Dievu runās mūsu nemateriālajā pasaules daļā esošā dvēsele. Bet lūgšanā saliktas rokas, uz ceļiem noliektais ķermenis ir tikai veids kā iegūt mūsu dvēseles, apziņas un miesas vienotību šai svētajā brīdī. Materiālistam nav šīs atgriezeniskās, abpusējās saites ar savu dvēseli, tāpēc viņš lūgšanā spēj saskatīt tikai ārišķīgas izpausmes. Bet ārišķība, lai arī cik skaistos, iestudētos žestos, vai daiļrunīgos lūgšanu tekstos neizpaustos, būs tikai tukša spēle, ja mūsu apziņa nedarbosies tam visam līdz. Caur apziņu saistoties ar dvēseli, cilvēks savu lūgumu vai jautājumu var nodot nemateriālai pasaulei un no dvēseles uz apziņu atpakaļ nāk atbilde no šīs pasaules. Tā darbojas abpusējā saite. Lūgšana, tas ir mūsu dvēseles dialogs ar Dievu. Un nevajag to jaukt ar prāta darbību. Prāts, tā ir tikai domu plūsma, ko uztver un līdz apziņai novada cilvēka smadzenes. Domāšana par Dievu vēl nenozīmē ticību Dievam, domāšana par nemateriālo pasauli vēl nenozīmē patiesu kontaktu ar to. Tikai abpusējā saite ar savas būtības centru, ar dvēseli mums atver šīs durvis. Ticēt Dievam un nemirstīgai cilvēka dvēselei nozīmē ik brīdi sevi izjust kā šo nemirstīgo dvēseli, kas iemiesojusies materiālajā ķermenī un kam ir nesaraujama saikne ar vispasaules saprāta, labestības un mīlestības spēka centru – Dievu. Jā, tieši izjust, nevis apzināties. Jo ar apzināšanos daudzi saprot domāšanu par Dievu, Dieva atzīšanu vārdos. Ticība Dievam un dvēselei patiesi dzīva ir tikai mūsu izjūtās, ne vārdos. Kad Tu dusmu pārņemts vicini dūres kāda priekšā lai parādītu savu pārākumu vai alkatībā trīci par savām vēlmēm un materiāliem labumiem – kur ir Tava ticība? Šai brīdī Tu esi aizmirsis gan Dievu, gan savu nemirstīgo dvēseli! Jā, varbūt pēc tam Tu esi gatavs vārdos slavēt un pielūgt Dievu, cerībā saņemt par to kā atalgojumu mūžīgu svētlaimi. Bet tā nav ticība Dievam. Tā ir liekulība. Un katrs liekulis savā būtībā ir nelaimīgs cilvēks. Viņš apstājies pusceļā. Viņš ir kā kalnā kāpējs, kas, kalna pakājē nonācis, nedodas vis pretī sniegotajām virsotnēm, bet, apmeties vietējā krodziņā, izklaušina tūristus, kas atgriežas no kalniem. Pārbraucis mājās šāds „ceļotājs” nostāstos iztēlos sevi par varenu alpīnistu. Bet, lai uz cik augsta līmeņa nebūtu viņa daiļrunība, šis cilvēks taču visnožēlojamākā kārtā ir apzadzis pats sevi, laupot patieso kalnu pārgājiena burvību. Viņš nav devies kalnos, lai iepazītu un iemīlētu tos. Viņš devies kalnos, tikai lai iegūtu kalnā kāpēja slavu.

Un kā tu domā, kas notiek ja vienuviet sapulcējas vairāki šādi „alpīnisti”? Nu protams iet vaļā strīdi, lai noskaidrotu kurš tad nu ir pats īstākais „kalnu tīģeris”. Šiem strīdiem, diemžēl, nav nekā kopīga ar mirdzošajām kalnu virsotnēm tur tālumā. Pavērojiet dažādu reliģisko novirzienu fanātiķu savstarpējās ķildas un jūs atradīsiet kaut ko ļoti līdzīgu. Starp cilvēkiem, kas nonākuši līdz patiesai reliģiskai apziņai, līdz reālai savas dvēseles un Dieva izjūtai, ķildas izbeidzas. Var būt tikai divas iespējas. Vai nu attiecīgu attīstības pakāpi sasnieguši savā apziņā mēs patiesi tuvojamies savas eksistences būtībai un meklējam ceļu uz Dievu, vai arī savā apziņā paliekot materiālisti, meklējam tikai dievlūdzēja slavu.

Dievišķajai gudrībai, augstākajam saprātam savu apziņu mēs varam tuvināt tikai izejot nemateriālajā pasaulē caur savu dvēseli. Kad tas ir noticis, izmainās mūsu apkārtējās pasaules uztvere. Mēs kļūstam spējīgi izjust un pareizi saprast arī to Dieva mīlestības spēku, kas ikdienā staro pār mums materiālajā pasaulē. Šī Dieva mīlestība nav domāta tikai kādu īpašu izredzēto šķirai. Kā bākas gaisma bangotā jūrā nešķiro kuģus un ļaudis, tā Dieva mīlestības spēks nešķiro tautas, reliģijas un ieņemamos amatus. Taču pat visgaišākajai bākai kuģinieks var pagriezt muguru, to neredzēt un savā nezināšanā vai neticībā noliegt. Līdzīgi ir ar Dievišķā spēka un enerģijas plūsmu, kas staro pār mums. No Visuma, no Kosmosa – no Dieva. Jūs to nejūtat? Jūs apšaubāt šādas enerģijas esamību un uzskatāt to par izdomu? Tad ziniet, šī enerģija ir pamats visam dabas skaistumam un harmonijai ko redzam ap sevi. Bez tās visā materiālajā pasaulē valdītu haoss un iznīcība.

Zemeslodi ieskauj atmosfēra. Mēs dzīvojam vesela gaisa okeāna dibenā. Virs katra no mums atrodas vairāk kā 10 kilometrus augsts zemes atmosfēras slānis. Šī gaisa masa, kas veido zemes atmosfēru ar savu smagumu spiež uz visu, kas tajā atrodas. Viena tehniskā atmosfēra ir 1 kilogramu liels spiediens uz 1 kvadrātcentimetru lielu virsmas laukumu, jeb 98066 Pa. Uz jūras līmenī novietota ķermeņa virsmas šis spiediens ir vēl nedaudz lielāks ( 101325 Pa) Tātad uz katra jūras līmenī novietota ķermeņa virsmas kvadrātcentimetra virs mums esošais atmosfēras slānis spiež ar vairāk kā vienu kilogramu lielu spēku. Zinot, ka normāla pieauguša cilvēka ādas kopējais laukums ir 1,5 – 2  kvadrātmetri, jeb 15000-20000 kvadrātcentimetri, mēs katrs varam izrēķināt kādu atmosfēras smaguma radītu spiedienu mēs ik dienu, ik stundu, ik minūti nesam uz sevis. Vai tam jūs ticat? Arī to taču jūs nejūtat! Bet šī spiediena spēks satur kopā mūsu miesu un asinis. Atliek tam izzust kaut uz vienu sekundi un mēs aiziesim bojā. Taču tā nenotiek un mēs mierīgi dzīvojam šī zemes atmosfēras okeānā, ikdienā pat neiedomājoties par to spēku, kas apjož mūsu ķermeņus, nodrošinot mums dzīvību. Vai gan kāds brīnums, ka vēl mazāka interese un izpratne mums ir par to spēku, kas satur kopā pasauli un kas ir cēlonis tam, ka eksistē visums, debesis, zeme un mēs soļojam pa šo zemi pagaidām vēl pasargāti no tumsas haosa un iznīcības.

Katrs cilvēks ir it kā brīvs savu mērķu izvēlē un rīcībā. To visu nosaka viņa apziņa. Un kaut arī katru iemiesošanos mūsu dvēsele tiecas izmantot, lai celtos savā attīstībā un šajā virzienā tā cenšas iespaidot apziņu, vēl ir četri faktori, kas ietekmē šo apziņu un līdz ar to cilvēka rīcību viņa dzīves laikā. Ja saite, kas nāk uz mūsu apziņu no dvēseles mudina mūs dzīvē uz rīcību, kas ir visatbilstošākā tās attīstības pakāpei un vispiemērotākā tālākai attīstībai, tad pārējie četri faktori var būtiski mainīt šo ietekmi un tad mūsu apziņas diktētā un mūsu piepildītā rīcība var būt pilnīgi pretēja dvēseles centieniem. Par visu šai dzīvē ir jāmaksā un vissmagāk par mūsu kļūdām. Cilvēks, kurš rīkojas pretēji savai dvēselei, negūst apmierinājumu dzīvē. Viņš var sagrābt mantu, varu, iegūt slavu, bet viņš neradīs apmierinājumu. Viņa rīcība būs atbilstoša apziņas izvirzītajiem mērķiem, bet tā nebūs atbilstoša viņa dvēseles centieniem. Šo pretrunu ikdienā sauc par sirdsapziņas pārmetumiem, sirdsapziņas mokām. Atkarībā no tā, cik lielā mērā cilvēka rīcība ir pretrunā ar tā dvēseles sasniegto attīstības pakāpi, ar tā dvēseles prasībām, sirdsapziņas pārmetumi var izpausties kā lielāka vai mazāka neapmierinātība ar sevi vai pat ārprāts un pašnāvība. Amerikāņu lidotājs, kas nometis atombumbu uz Japānas pilsētu, lemjot nāvei tūkstošus nevainīgu un neaizsargātu cilvēku, kļūst ārprātīgs. Vīrs, kas dzērumā, greizsirdības lēkmē nogalinājis savu sievu un bērnus, izdara pašnāvību utt. Šādu piemēru, kad cilvēks nespēj pārdzīvot savu rīcību vai tās sekas, dzīvē ir daudz. Aicinājums uzklausīt savas sirdsapziņas balsi, nav nekas cits, kā aicinājums savu apziņu ciešākā saitē tuvināt patiesajam mūsu būtības centram – nemateriālajai dvēselei. Tikai šādi mēs varam iegūt pilnīgu iekšēju apmierinājumu un dzīves piepildījumu. Jāsaprot, ka Dieva noliktais ceļš mūsu dzīvē ir kā taisne uz mērķi un šo ceļu mūsu apziņai rāda saite ar dvēseli. Bet citu ietekmējošo faktoru iespaidā apziņas diktētā, aplamā rīcība šai ceļa taisnē iesien cilpas un līkločus. Un katra šāda novirze ne tikai pagarina mūsu ceļu, bet ienes tajā papildus sāpes, ciešanas un problēmas. Viss tas liek arvien no jauna mainīt virzienu, lai, mētājoties šai problēmām pilnajā sāpju purvā, beidzot tomēr, ja ne šajā, tad kādā no nākošajām dzīvēm nonāktu pie noliktā mērķa.

Apziņā notiekošos procesus un likumsakarības, kas nosaka cilvēka rīcību, pēta zinātne. Šajā sakarībā psihologi runā par cilvēku tipiem, temperamentu, zemapziņu utt. Savā būtībā tie visi ir apziņas un piecu to ietekmējošo faktoru savstarpējās iedarbības pētījumi. Cilvēka saprāts ir pārāk niecīgs, lai veselumu, kas valda dabā, spētu vienlaicīgi aptvert visās tā izpausmēs un saistībās. Tāpēc izziņas procesā viņš šo veselumu ir spiests vai nu vienkāršot, vai sadalīt sīkākās daļās, izdomājot tām nosaukumus. Zinātne cenšas veidot dažādus pastāvošās pasaules modeļus, ko ievadot datorā varētu paredzēt vienas vai otras saimnieciskās, rūpnieciskās vai militārās darbības sekas. Lielais dabas veselums pētot ir sadalīts neskaitāmās daļās. Modeļi tiek veidoti, šīs daļas liekot no jauna kopā. Taču dalīšanas un pētīšanas procesā vienmēr kaut kas ir aizmirsts, kaut kas nav ņemts vērā, bet kas cits, iespējams, pieskaitīts vairakkārt. Un izveidotie modeļi sniedz nepareizas, vai, labākajā gadījumā tikai daļēji pareizas, nepilnīgas atbildes. Līdzīgi ir arī ar cilvēka apziņas pētīšanu. Lai saprastu šeit valdošās likumsakarības, zinātnieki dažādās kombinācijās dala šo lielo veselumu, operē ar daļām, kam doti dažādi nosaukumi, liek visu no jauna kopā, bet kaut kas vienmēr paliek nepamanīts, vienkāršots vai pazaudēts. Var daļēji paredzēt, kādā virzienā ietekmēs cilvēka apziņu līdz tai novadīta zināma materiālās dabas informācija, var paredzēt, kā cilvēka apziņu ietekmēs kāda no ķermeņa iekšējo procesu norise izmaiņām, bet nevar paredzēt visu piecu faktoru vienlaicīgu ietekmi un no tā izrietošu konkrēta cilvēka rīcību visās dzīves situācijās.

Minot vārdu „zemeslode”, mēs spējam domāt tikai par kādu vienu ar to saistītu problēmu, par kādu vienu zemeslodes uzbūves, eksistences vai īpašību aspektu. Mēs nespējam savā saprātā veidot slēdzienus, balstoties uz pilnīgi visa ar zemeslodi saistītā vienlaicīgu atspoguļojumu mūsu apziņā. Un, arī cenšoties izprast cilvēka apziņu, zinātne, izdarot spriedumus, nespēj vienlaicīgi kopā apvienot visas atklātās, dažādos vārdos nosauktās un vēl nezināmās apziņai piemītošās īpašības, visā to savstarpējā saistībā, sakārtotībā un pakārtotībā. Bet arī apziņa pati par sevi taču ir tikai viena no cilvēka būtības veseluma mākslīgi atdalīta daļa.

13.  NOBEIDZOT  SARUNU

Kāds pagātnes domātājs ir teicis: «Es esmu šeit, lai palīdzētu jums kļūt par to, kas jūs esat, bet ne lai sniegtu priekšrakstus, ko drīkst, ko nedrīkst, kas labi, kas slikti. Vienkārši klausieties un to, kas atbilst jūsu „garšai” ņemiet un lai tas kļūst arī par jūsu īpašumu, jūsu miesu un asinīm.» Šajās rindās pilnībā izteikts mērķis, ar kādu es sastādīju šo nelielo grāmatiņu.

Vārdi ir tikai reālā ēnas, un neiespējami ar to palīdzību pilnībā atklāt sarunu biedram savā apziņā esošo, ar savām acīm ieraudzīto pasauli. Katram no mums apziņā ir savs pasaules uzskats, sava patiesība, vai tas, ko viņš uzskata par patiesību. Katrs mēs stāvam uz sava pakāpiena garīgajā un dvēseliskajā attīstībā. Katram dažāds ir noietais un vēl ejamais attīstības ceļš.

Varbūt uz pakāpiena, kur stāvu es šobrīd, jūs bijāt jau vakar? Varbūt būsiet tikai vēl rīt? Bet varbūt starp mums ir šo pakāpienu desmiti? Jo tuvāk mēs stāvam, jo vieglāk sadoties rokās. Jo tuvāk mēs stāvam, jo labāk saprotam viens otru. Tikai bez augstprātības, aizvainojuma vai liekulības uzklausot citu un izsakot savu patiesību, mēs varam augt un palīdzēt izaugsmē citiem. Tā ir informācija, ko mēs nododam viens otram.

Viss dabā – gan zeme, gan cilvēks, gan zieds strautmalā, gan mēness pie debesīm izstaro informāciju. Bet cik daudz no tās spēj uztvert mūsu apziņa? Visa daba nepārtraukti runā ar mums, bet mēs to savā iedomībā pat nepamanām. Jebkura dabā esošā sistēma, ieskaitot pašu cilvēku, nepārtraukti izstaro informāciju. Piemēram, ārsts – iridodiagnosts pēc pacienta acu izskata spēj spriest par visa tā ķermeņa orgānu darbību un slimībām. Šo informāciju mūsu acis izstaro nepārtraukti, to redzam mēs katrs, bet izprot un apzināt spēj tikai iridodiagnosts. Tātad redzēt vēl nebūt nenozīmē ieraudzīt.

Mūsu garīgā attīstība notiek it kā spirālveidīgā kustībā, pie kam dvēsele, katrā spirāles vijumā ceļoties augšup, smeļas arvien jaunas atziņas un ierauga jau zināmus faktus un notikumus jaunā gaismā un jaunā nozīmē. Tādēļ pēc laika pārlasot kādu jau zināmu grāmatu, noskatoties kādu jau redzētu izrādi vai aplūkojot jau agrāk kādu pazīstamu mākslas darbu, atklājas arvien jaunas, bieži vien pavisam negaidītas atbildes uz jautājumiem, kas iepriekš apziņai aizgājuši garām.

Caur mums ik brīdi plūst visas apkārtējās pasaules informācijas viļņi, un mēs varam tos uztvert līdzīgi kā radioaparāts uztver radioviļņus. Taču, lai uztvertu radioviļņus, radioaparāts ir jāieslēdz, un tāpat mums jāieslēdz apziņa, lai uztvertu un noskaņotos uz attiecīgās informācijas plūsmas viļņa.

Savā civilizācijā, norobežojoties no dabas, mēs kā informāciju ikdienā esam pieraduši uzskatīt galvenokārt tikai rakstīto vai runāto vārdu. Taču tā ir otršķirīga informācija. Viss, ko ar valodas starpniecību mums sniedz prese, televīzija, radio, grāmatas tas ir izgājis caur citu cilvēku uztveri un apziņu. Šāda informācija, pat ja mums izdotos to uztvert visā pilnībā, var būt piesārņota gan ar citu cilvēku neapzinātiem maldiem, gan viltību un tīriem meliem. Tāpēc augstākā un patiesākā jāuzskata tā informācija, ko mēs tieši uztveram no dabas vai, caur savu dvēseli, no nemateriālās pasaules. Cik no visa uztvertā mēs spējam apzināt un izmantot, atkarīgs no mūsu attīstības pakāpes. Atbilstoši šai attīstības pakāpei mēs arī meklējam un izmantojam informācijas avotus. Ir ļaudis, kas savu patiesību meklē vētrainās diskusijās, strīdos, pat kautiņos, un ir ļaudis, kas meklē patiesību dabas klusumā, kalnu un klosteru vientulībā. Katram savs ceļš. Katram savs laiks.

Mūsu fiziskā miesa ir gara templis. Slimīgās un vāji attīstītās miesās saprāts nevar brīvi darboties. Pati miesa ar savām nepilnībām un trūkumiem tad nodarbina cilvēka apziņu, traucējot garīgai attīstībai. Iedomājieties, ka jūs kaut ko mācāt cilvēkam, kuram ir izmežģīta kāja vai stipras sāpes vēderā. Viņš jums teiks: «Liec man mieru, tas mani neinteresē.» Tā ejot no viena cilvēka pie otra jūs varat redzēt, ka viens sevi apraud sirds dēļ, otrs vēdera dēļ, trešais galvas dēļ utt. Slims cilvēks nespēj domāt. Orgāni iespaido smadzeņu darbību, tādēļ liela vērība jāpievērš mūsu ķermenim. Dzīvojot mākslīgi radītos siltumnīcas apstākļos, organisms pierod pie mīkstiem krēsliem, dīvāniem, silta apģērba, izmeklētas barības. Organisms deģenerējas tiktāl, ka pat niecīgas daļas šo mākslīgo labumu zaudējums paralizē gan cilvēka gribu, gan spriešanas spējas. Vājš ķermenis, vāja griba, vājas domāšanas spējas. Viss ķermenis tīko labsajūtu. Cilvēka uzmanība pakāpeniski pievēršas tikai savai labklājībai, savām miesiskajām vēlmēm. Tā ir apstāšanās savas attīstības ceļā.

Un tomēr, ne jau cīņa ar grūtībām vajadzīga cilvēkam, bet spēja pārvarēt grūtības. Šo spēju iegūst treniņos. Te labas visas sistēmas, kas vērstas uz sevis pilnveidošanu. Taču no šīm „visām” jāizvēlas viena – dotajā brīdī un apstākļos sev vispiemērotākā. Pat vienkāršs dzīves veids un barība, nevairīšanās no fiziska darba jau zināmā mērā rūda ķermeni un tādēļ var tikt uzskatīta par sava veida treniņu sistēmu. Bet kā nederīgas jāatmet tādas treniņu metodes, kas vērstas uz kādu vienpusēju ķermeņa fizisko rādītāju uzlabošanu, lai sasniegtu augstus rezultātus, rekordus sportā. Jāsargājas pārvērst fiziskos vingrinājumus par pašmērķi. Jāatceras, ka galvenais mērķis mums ir savas dvēseles attīstība caur apziņu, bet ķermeņa norūdīšana ar fiziskiem vingrinājumiem un vienkāršu dzīvesveidu ir tikai priekšnoteikums sekmēm.

Ja tu vēlies veselību, tad runā veselību, domā veselību, iedomājies sevi pilnīgā veselībā, kā tēlnieks redz savā priekšā statuju, ko grib no akmens veidot. Turi to ciet savā garā un tu radīsi veselību. Ja tavas tieksmes nesas pēc dīkas dzīves vai izpriecām, arī tad tu sasniegsi vēlēto, bet tu nedrīksti gaidīt, ka tiksi pie veselības, ja tieksies uz pretēju mērķi.

Jo labāk ķermenis pieradināts pie dzīves grūtībām, jo apziņai vieglāk pārvarēt ciešanas un pārbaudījumus dzīvē. Tā ir sava veida garantija tam, ka dzīves laiku mēs pilnīgāk spēsim izmantot savai attīstībai un attīstības pēdējos posmos caur savu iekšējo būtību bez traucējumiem varēsim iziet uz kosmisko informāciju, uz Dievišķo.

Sevis apzināšanās ceļš – tas ir kļūdu un meklējumu ceļš. Mēs neviens nezinām savu pašreizējo atrašanās vietu šai ceļā. Un nav tāda posma cilvēka zemes dzīvē, kur viņš drīkstētu samierināties ar sasniegto vai uzskatīt, ka ir sasniedzis visu. Arī Dievišķās patiesības nojausma nebūt nepasargā cilvēku no kļūdīšanās. Vai gan tik daudzajos tempļos, baznīcās, dievnamos notiekošie dievkalpojumi bieži netiek pārvērsti par tādu kā parāda nomaksāšanu Dievam? Bet Dievam taču šī vaska sveču dedzināšana, vīraka kūpināšana, garīgu dziesmu dziedāšana vai lūgšanu skaitīšana nav vajadzīga. Tā ir mūsu vajadzība, mūsu nepieciešamība. Tā ir mums dotā iespēja savā apziņā tuvoties Dievišķajam. Un ne jau epizodiski dievkalpojumi, bet par kalpošanu Dievam pārvērsta visa dzīve no tiesas mums pavērs Viņa valstības vārtus. Un šī kalpošana nenozīmē aiziešanu no dzīves dievnamu klusumā vai klosteru vientulība. Dievnami, lūgšanas, vientulība – tas ir tikai avots, pie kā uz brīdi dzesēt slāpes un stiprināties, lai ar jo lielāku enerģiju un ticības spēku atgriezties ikdienā, katrs no mums savos darbos apliecinātu lielo patiesību.

Mūsu acu priekšā uz zemeslodes izvēršas ekoloģiskā katastrofa. Nemainot savas saimniekošanas pamatprincipus, nepārorientējot vērtību kritēriju, cilvēce lemj sevi bojā ejai. Šobrīd vairums ļaužu, kam pieder noteicošais vārds zinātnē, tehnikā, sabiedrībā ir tāli no reliģiskās apziņas, bet dažādās reliģiskās apvienības kalpošanu Dievam saista galvenokārt ar kulta ceremonijām un morāles normu sludināšanu, tādējādi norobežojoties no aktīvas līdzdarbības svarīgu ekonomisku, ekoloģisku un politisku jautājumu risināšanā. No reliģiskā pasaules uzskata atdalījusies zinātne nespēs pieņemt tālredzīgus lēmumus. Tā savā egoistiskajā rīcībā kaitē dabai un cilvēkam. Tikai tad, ja visus vadošos posteņus saimniecības nozarēs un valstu pārvaldes aparātos pārņems cilvēki, kam bez zinātniskā grāda būs arī reliģiskā apziņa, kļūs iespējams novērst draudošo katastrofu. Pretējā gadījumā Visums kļūs nabagāks par vienu planētu, uz kuras iespējama nemateriālo dvēseļu iemiesošanās un tālāka attīstība.

Tādēļ kliedēsim neziņas tumsu, iededzot reliģiskās apziņas liesmu ne tikai savā sirdī, bet rādīsim šo patiesības ceļu katram, kas spējīgs mūs saprast. Lai dzidri strauti un upes, ziedošas pļavas un meži, zilas debesis un putnu čalas rotā mūsu kopējo mājokli, kur pati dzīve ir tās jēga. Katrs, kas iemācījies rast apmierinājumu, sekojot savam mērķim, nevis to sasniedzot, mani sapratīs.

.

Content

Miezītis Jānis Tas man jums jāpasaka

saturs

IEVADS

1.  KO  NEVAR  PATEIKT  AR  VĀRDIEM

2.  IZPRAST,  LAI  ATTEIKTOS

3.  ŠĶIETAMAS  PRETRUNAS

4.  STRĪDA  ĀBOLS

5.  PRĀTS  UN  DOMAS

6.  PRĀTS  UN  SAPRĀTS

7. PAR  GAISMAS  UN  TUMSAS  DABU

8.  DARBĪBA  UN  ESĪBA

9.  PAR  TICĪBU,  RELIĢIJU  UN  MĪLESTĪBU

10.  CILVĒKA  DVĒSELE  UN  KARMAS  LIKUMS

11.  AVOTS,  KAS  DOD  SPĒKU

12.  PAR  CILVĒKA  APZIŅU

13.  NOBEIDZOT  SARUNU