Stanieks Eduards

Tikumi un netikumi

Eduards Stanieks

Tikumi un netikumi

MALDINOŠAS CEĻAZĪMES

Viena no lielākajām mūsdienu pasaules kļūdām ir patiesības noniecināšana. Patiesība vairs nav vislielākā vērtība. Tā kā nebija iespējams pasludināt patiesības devalvāciju, nevēloties, lai patiesības gaisma nonāk līdz cilvēku sirdīm, tika pielietota cita metode.

Nav zināms kas, kur un kad cilvēku dzīves ceļos samainīja ceļazīmes. Vienai no šīm ceļazīmēm bija jārāda ceļš uz patiesību. Caur gadsimtiem uz šīs ceļazīmes ir redzams uzraksts - TIKUMS. Pēdējā gadsimtā uz šīs ceļazīmes, kurai bi ja jārāda ceļš uz patiesību, parādījās divi uzraksti - DISKUSIJA un DIALOGS. Šie divi jaunie uzraksti izveda cilvēkus tukšu valodu bezceļos un bezjēdzīgas runāšanas un rakstīšanas bezccļos. Tajos ir runa par to, kuram ir taisnība, un nevis par to, kas ir patiesība.

Līdz patiesībai nevar nonākt pa diskusiju ceļu. Līdz patiesībai ir iekšēji jānobriest. Patiesība ir jāiemīl, bet tas ir sirds un rīcības, nevis vārdu uzdevums. Jau sv. Jānis Evaņģēlists rakstīja: Mani bērniņi, nemīlēsim vārdos, ne ar mēli, bet darbos un patiesībā! (Uņ.3,18). Jēzus, runājot ar Samarieti pie akas, ir skaidri pateicis: Dievs ir Gars, un kas Viņu pielūdz, tiem Viņš ir jāpielūdz garā un patiesībā. (Jņ.4,24).

Vienīgais ceļš, kurš ved uz patiesību ir sirds pilnveidošana caur tikumiem. Tam. kurš vēlas iepazīt un iemīlēt patiesību vairāk par visu, tam, kurš vēlas ienākt patiesības skaistumā, kurā ir liels spēks un labestība, priekšā ir tikai viens ceļš, sistemātisks savas morālās dzīves pilnveidošanas ceļš. Šis ceļš ir tik garš, cik garš ir cilvēka mūžs. Šo ceļu nevar saīsināt ne par vienu sirdspukstu. Tas ir nemitīgas cīņas ceļš ar to, kas pretojas tikumam, tātad ar netikumu.

Runājot par netikumiem, ir jāapzinās otra ļoti nopietna kļūda, kuru pieļauj mūsdienu pasaule. Kļūda ir uzmanību koncentrēt nevis uz netikumiem. bet uz grēku. Šeit arī var saskatīt ceļazīmju pārkrāsošanu.

Vienīgā cilvēkam bīstamā zona tika aprīkota ar uzrakstu - GRĒKS. Vēlāk tika iedalītas zonas ar šādiem uzrakstiem: mazākas bīstamības zona tika iezīmēta ar uzrakstu - VIEGLS GRĒKS, bet nāvīgas bīstamības zonu iezīmēja uzraksts - SMAGS GRĒKS. Tā nesodītam ļāva staigāt pa zonu, kura saindēta ar vieglu grēku. Ar šādu rīcību tika nodarīta pārestība visiem, kuri ar nolūku ienākuši un atrodas viegla grēka zonā.

Cauri gadsimtiem, lai izmantotu brīdinājuma zīmes pie draudīgām dzīves pārejām, tika izmantots uzraksts - NETIKUMI. Šis brīdinājuma uzraksts ir redzams uz tikumu takām. Netikums ir aiza uz pareizā ceļa. Un ir jāapgūst ceļošana pa tikumu takām tā, lai neiekristu netikumu aizā, kura atrodas tuvu tikumam. Kritiens netikuma aizā ir grēks, kurš vienmēr aizkavē ceļojumu uz patiesību. Pat vismazākais grēks aizkavē cilvēka attīstību, un tādēļ neviens apzinīgi un labprātīgi nedrīkst ļauties šādam kritienam. Netikumi alpīnista ceļā uz virsotni paveras kā bezdibeņi, bet tie nav bīstami, ja alpīnists prot rāpties tiem pāri uz virsotni.

Ticīgu cilvēku pasaulē piekļūšana augstākām virsotnēm ir iespējama caur lūgšanu. Diemžēl arī šeit ceļazīmes tika pārrakstītas.

LŪGŠANAS vietā tika uzrakstīts - PĀTARI. Atšķirība starp šiem diviem nosaukumiem ir tā, ka pātari ir vārdi, kas ir vērsti uz Dievu. bet lūgšana ir klausīšanās Dieva vārdā, kas vērsts uz mums. Tiesa, praksē mēs iesākam ar pātariem, bet visbiežāk lūgšana tā arī nemaz nesākas, un to gandrīz neviens nemāca.

Šīs pārdomas katehisma garā ir sagatavotas, lai izskaidrotu māčību par tikumiem un netikumiem. Materiāls balstās uz Baznīcas Tēvu mācības un ir sagatavots II Vatikāna Koncila garā.

Šajā grāmatā apskatīsim sekojošus tikumus un netikumus:

1. Lepnība - pazemība

2. Skaudība - laipnība

3.Dusmas - labestība

4. Pārmērība - mērenība

5. Slinkums - strādīgums

6. Mantkārība - nabadzība

7. Iekāre - tīra mīlestība

I daļa. Morālie tikumi un netikumi 1. mŪsu sirds bagĀtĪba

Cilvēkā ir spēki, kas nāk no Radītāja. Šos spēkus mēs saucam par tieksmēm. Pie tiem pieder ēšanas tieksme, iegūšanas tieksme, nozīmes vai arī miesas tieksmes ar erotisku nokrāsu. Šie spēki nāk no Dieva un ir labi. Bet, kad tie atrodas brīva cilvēka rokās, tāpat kā visas Dieva dāvanas, var tikt radoši i/mantoti labumam vai izmantoti slikti- ļaunumam.

Prāts un griba, caur pirmdzimto grēku novājināti, ne vienmēr gudri kontrolē šos spēkus. Brīžiem notiek pat tā, ka cilvēks pats tās baro un padodas šo tieksmju apetītei, līdz tās pārtop par iekārēm. Tieksme nāk no Dieva un ir laba. Bet slikti vadīta tieksme kļūst par iekāri, pār kuru cilvēks vairs nevalda, un šādā veidā rodas netikumi. To pamatā vienmēr ir Dieva dāvana, vēlāk parādās ieradums darīt kādu ļaunumu, bet, ja šis ieradums ir spēcīgs, tas var cilvēkā nostiprināties. Ir zināms, ka var iespaidot pat cilvēka gēnus un ceļot caur iedzimtības ceļu no paaudzes uz paaudzi. Tā ir, piemēram, ar alkoholismu. Spēki, par kuriem runāju, var būt ļoti bīstami, tie sāpīgi ievaino apkārtējos un ir spējīgi pilnīgi iznīcināt savu īpašnieku.

Šie spēki var tikt arī savaldīti. Ja cilvēks spēj šos spēkus gudri izmantot. kā to vēlas Dievs, tad tie kļūst par virzošo spēku labiem darbiem un cilvēku bagātina. Tieksmes spēku savaldīšanu mēs saucam par tikumu. Tikuma pamatā, tātad, ir spēks kā dāvana, kas saņemta no Dieva* un cilvēka pūles, ieradums veikt labus darbus. Tāpat kā netikumus, mēs kaut kādā mērā varam mantot arī tikumus. Kāds, piemēram, var mantot miermīlību. Tātad, pastāv divi ceļi šo no Dieva iegūto bagātību izmantošanā.

Iesākumā jāpievērš uzmanība tam, ka pastāv pamatatšķirība starp grēku un netikumu. Grēks ir rīcība, vienreizējs akts, toties netikums ir pastāvīga nosliece uz ļauniem darbiem, bezspēcība, kas spiež cilvēku burot savas iekāres. Grēku var salīdzināt ar ievainojumu. Tas, kurš sasita galvu vai salauza roku, var samērā īsā laikā tikt dziedināts. Netikums toties ir slimība, hronisks iekaisuma stāvoklis. Cilvēks,

Musu sirds bagatība

kuram ir šis iekaisums, ir pastāvīgi slims, no dienas uz dienu, no nedēļas uz nedēļu, no gada uz gadu, un tādēļ netikums, līdzīgi slimībai, veido visus viņa darbus, vārdus un pat nostāju. Netikumu ārstēt ir daudz grūtāk nekā grēku. Sirdsapziņas izmeklēšanu mēs parasti sākam ar grēkiem, bet katram, kas ir ieinteresēts veidot savu personību, ir jāatceras, ka izmeklējot sirdsapziņu attīstības perspektīvā, ir jāņem vērā netikums. Cilvēkam ir jātiek skaidrībā, kuri netikumi viņu visbiežāk noved līdz grēkam.

Pastāv atšķirība starp labu darbu un tikumu. Ikviens var būt savu reizi labs, pat ļoti labs, bet no tā neizriet, ka šis cilvēks ir tikumīgs. Ir zināms, ka viegli ir būt labam vienu stundu, daudz grūtāk ir būt labam 24 stundas, viegli ir būt labam vienu dienu, bet ir ļoti grūti būt labam 365 dienas. Lūk, šeit slēpjas šī pamatatšķirība. Cilvēks ar lieliem netikumiem ir spējīgs uz vienreizēju, pat heroisku labu darbu, bet tas nebūt neliecina par viņa tikumu. Jo tikums ir pastāvīga spēja darīt labu katrā situācijā. Cilvēks, kuram ir tikums, var izdarīt vienreiz grēku, pat smagu grēku, tāpat kā brīnišķīgs šoferis var izraisīt avāriju. Viens gadījums vēl neliecina par to. ka viņš ir slikts šoferis, līdzīgi, viens tikumīga cilvēka grēks neliecina, ka viņš ir zaudējis likumību.

Evaņģēlijā Kristus daudzās vietās uzrāda gan netikumus, gan tikumus. Viņam nav neviena netikuma. Viņa sirdī mīt tikai tikumi. Bet Viņš ļauj cilvēkiem, kas nāk pie Viņa, atklāt savus netikumus. Apkārt Kristum ir ienaidnieki, kuros mīt naids, skaudība, lepnība un alkatība. Savās mācībās Jēzus daudz uzmanības veltīja, skaidrojot gan netikumus, gan tikumus. Viņš deva arī mums nepieciešamo žēlastību, lai mēs uzvarētu cīņā ar personīgajiem netikumiem un koptu savus tikumus. Sv. Pāvils saka, ka jānomet vecā netikumīgā cilvēka drānas, un jāapvelk jauna cilvēka tikumīgais ģērbs. Tāda ir mūsu atgriešanās ! būtība. Tā, lūk. ir tā labestība, uz kuru gaida pasaule un pēc kuras mēs ar visu sirdi alkstam.

Šīm pārdomām ir jākļūst par pamudinājumu darbam ar sevi. No katehisma mēs zinām septiņus galvenos netikumus. Ja mēs par tiem nepārtraukti domātu, mūsu galvas kļūtu smagas. Tādēļ aplūkosim pēc kārtas netikumu un tā pretstatu - tikumu. Tas mums palīdzēs saglabāt līdzsvaru, un vienlaicīgi nevienu nepārņems izbīlis. Mēs visi viegli

atklāsim, ka esam inficēti ar visiem netikumu baciļiem un ka daži no tiem jau ir pārņēmuši mūsu sirdi un paralizē mūsu dzīvi.

Ar Dieva svētību mēs ieraudzīsim visaptverošu mūsu iekšējās pasaules izkārtojumu, bet vienlaicīgi mēs spēsim ievest savā sirdī Dieva harmoniju. Netikumu apkarošana un tikumu pilnveidošana ir aktuāla katram cilvēkam, ne tikai kristietim, līdz pat pēdējai mūsu dzīves minūtei, un tādēļ neviens no mums nevar teikt, ka šīs pārdomas viņam nav aktuālas. Rūpēsimies visi, lai mēs tiktu jaunā cilvēka ģērbā, jo tikai tā mēs varēsim ieiet debesīs.

2. LEPNĪBA

Ievadot pārdomu ciklu par cilvēka iekšējās pasaules aprīkojumu, es vēlos pievērst uzmanību Dieva dāvanu nepareizai izmantošanai. Visdraudīgākais netikums ir lepnība, to sauc arī par egoismu. Tā ir sevis paša mīlestības nepareiza izmantošana. Šīs mīlestības būtisks elements ir ambīcija.

Dievs skaidri pateica: "Mīli savu tuvāko kā sevi pašu". Viņš pavēlēja mīlēt savu tuvāko un mīlēt pašam sevi. Katra patiesa otra cilvēka mīlestība sākas ar pareizu sevis mīlestības nostādni. Jāsaka atklāti, ka sevi mīlēt nav nemaz tik viegli. Mīlestība ir rūpes par to, kus ir labs, par to, kas bagātina, par to, kas palīdz augt. Ambīcija ir Dieva dāvana. Tā ir izaugsmes dzinulis un ambīcija lemj par veiksmi. Ambīcija ir arī dzinulis sacensties ar citiem.

Šo Dieva dāvanu - ambīciju cilvēka pretinieks izmantoja tad, kad vēlējās novērst cilvēku no Dieva. Viņš parādīja cilvēkam iespēju pašam sasniegt apsolīto dāvanu, līdz kurai pēc Dieva plāniem cilvēkam ir jāizaug un uz kuru vēl, sava brieduma trūkuma dēļ, viņam nebija tiesību. "Būsiet kā Dievs", lūk kārdinājums zem laba un ļauna pazīšanas koka. "Būsiet kā Dievs". Dievs gribēja, lai mēs būtu "'kā dievi bet vēlējās, lai mēs līdz tam augtu pakāpeniski. Paradīzē slikti izmantotā ambīcija noveda līdz nelaimei. Dieva dāvanu Ādams izmantoja pret sevi un pret saviem bērniem.

Lepnība tātad balstās uz pastāvošo likumu neievērošanu, tā balstās uz mēģinājumu ieņemt vietu, kura cilvēkam konkrētā situācijā un vietā vēl nepienākas. Lepnība grib nepārtraukti pār mums un citiem valdīt. Tā tiecas divos virzienos.

Pirmais virziens - lepnība ved uz visa koncentrēšanu uz sevi. Cilvēks grib būt citu uzmanības un interešu centrā. Ar visiem iespējamiem līdzekļiem viņš tiecas būt nozīmīgs, pat uz citu rēķina.

Otrais virziens - lepnību tiecas vadīt citus un valdīt pār citiem. Ja cilvēks neuzvar, tad uzskata sevi par neveiksminieku, ja tiek satriekts. viņa nepareizi nostādītā ambīcija cieš.

Lepnība ir katrā no mums. Cilvēka iekšējās pasaules zinātāji runā, ka lepnība mirst tikai piecas minūtes pēc cilvēka nāves. Tā ir katrā no mums vai nu atklāta un kontrolēta, tātad, nekaitīga, vai arī, neņemta vērā, tā sagrauj mūs un sagrauj citus. Lepnība ir inteliģenta, un šajā punktā tā mūs pārspēj, jo darbojas zemapziņā. Piemēram, mēs dažkārt veicam kādu labu darbu, un mums liekas, ka mūsu darbu motivācija ir skaista, bet pēc kāda laika mēs atklājam, ka mūsu veiksmju motivācija bija parasts egoisms, ka meklējām tikai savu godu. Tad mēs apzināmies, ka tieši lepnība bija mūsu darbības atspere.

Lepnības klātbūtnes un tās darbības atklāšana ir ļoti grūta. Lepnība vienmēr mūs apdraud, piemēram, bērnudārzā, kur viens zēns valda pār citiem bērniem, skolā Jānis nes divas somas, savu un Pētera.

jo Pēteris ir kungs, bet Jānis kļuvis par viņa kalpu. Laulībā vīrs nav spējīgs nedz palīdzēt sievai, nedz cienīt viņas darbu, jo viņš ir mājas kungs, viņa turpretī ir tikai viņa verdzene. Vecu ļaužu mītnē simtgadīgi cilvēki strīdas par to, kāds rīt būs laiks, un nieka strīdu vērš veselā avantūrā. Protams, te nav runa par to. vai rīt tiešām līs, runa ir par to, kuram būs taisnība, kurš uzvarēs šajā situācijā.

Lepnība mums nāk līdzi visu dzīvi. Tā ir draudīga, jo spēj izmantot visu. un viņas rīcībā ir visi netikumi. Lepnība diktē alkatībai un skaudībai to rīcības veidu un ir noteicēja pār dusmu uzplūdiem. Lepnība ir spējīga izmantot daudzus tikumus, pazemību ieskaitot. Kāds cilvēks, piemēram, daudzus gadus pūlas iemantot pazemības tikuma un saka: Nu beidzot es esmu pazemīgs. Bet lepnība šajā brīdī tikai smaida, jo no vēlēšanās iegūt pazemību tā ir izveidojusi cilvēka dzīves mērķi un diskrēti cilvēku pārliecinājusi par viņa varenību. Tas, kurš sakās esam vispazemīgākais no pazemīgākajiem, parasti ir ļoti lepns cilvēks. Lepnības prasme ir līdzīga peldēšanai ar vējdēli - būt vienmēr uz viļņa. Tas ir netikums, kurš liek sevi manīt brīdī, kad cilvēks vismazāk to gaida. Tad lepnība uzsmaida cilvēkam un saka: Es atkal uzvarēju. Lepnībai ir tūkstošiem seju. Brīžiem tā parādās kā mazvērtības un varenības komplekss. Vēlme palikt pēdējā vietā bieži ir mēģinājums pievērst sev uzmanību, bet tādu rīcību diktē lepnība.

Neveselīga ambīci ja ir grūti atklājamu. Brīžiem tā gaida kā ķermenī apslēpta slimība uz atbilstošiem apstākļiem, lai varētu attīstīties. Lūk, piemēram, cilvēks saņem augstāku stāvokli darbā, un ar viņu vairs nevar neko sarunāt. Ūdens viņam ir sakāpis galvā. Vistuvākie prāto, kas ar viņu ir noticis, toties lieta ir vienkārša, beidzot ir radusies situācija, kurā viņš var valdīt pār citiem. Viņš ir to gaidījis visu dzīvi. Cilvēks, kurš nopirka japāņu mašīnu, ar nicinājumu skatās uz tiem, kas brauc ar "za- pīti", kaut gan viņš pats piecpadsmit gadus ar tādu ir braukājis. Atkal ir radies iemesls, lai varētu parādīties lepnība. Piemēru ir ļoti daudz. Par netikumiem var runāt, balstoties uz faktiem, un nav vajadzīga filosofija.

Kādas ir lepnības sekas? Tā ir visu grēku māte. Katrā grēkā tā ir ielikusi savu grasi. Lepns cilvēks vienmēr ir neapmierināts vai arī viņa apmierinātība ilgst ļoti īsu brīdi. Jaunās mašīnas īpašnieks bija laimīgs, kad viņa mašīna stāvēja blakus "zapiņiem", bet tiklīdz ieraudzīja kolēģi labākā mašīnā, sāka skumt un ilgoties pēc tādas automašīnas, kura būtu vēl dārgāka un labāka. Lepns cilvēks nekad nav apmierināts un nemitīgti liecas uz to, lai tiktu augstāk.

Lepnība ir galvenais stresu iemesls.tā neprot paspēlēt, necieš zaudējumus. Bet dzīvē zaudējumi ir neizbēgami, lepns to pārdzīvo kā drāmu. Tas atsaucas uz. viņa nervu sistēmu un pakāpeniski to grauj.

Lepnība rezultatīvi norobežo cilvēku no citiem. Tiem, kam sirds ir atvērta uz citiem, nav lepnības, jo viņi prot kalpot. Ja rodas nepieciešamība, tiem allaž apkārt ir laipni cilvēki, kas viņiem palīdz. Un viņi paši brīnās, kā pret viņiem var būt tāda labestība. Lepns cilvēks paliek viens pats. Piemēram, sieviete, kas nokrita no ķebļa, trīs nedēļas bija savā istabā un neviens pie viņas neatnāca un nepainteresējās. Pat darbā nevienu neinteresēja, kas ar viņu noticis.

Lepnība liedz spēju pilnveidot mīlestību. Tas, kurš neprot sevi mīlēt, neprot mīlēt arī citus. Tā ir liela nelaime. Tajā ir apslēpti slazdi. Egoists negrib pamest egoismu, jo viņam liekas, ka tad, kad no tā šķirsies, nodos pats sevi. Turpretī mīlestība balstās uz nodarbošanos ar otru cilvēku. Mīlestība ir dzīves orbītas maiņa. Tā vietā, lai grieztos ap sevi, tātad egocentrisma vietā, cilvēks izvēlas otru personu, lai viņu padarītu par savas dzīves centru. Egoists negrib to darīt. Nav taisnība, ka viņš to neprot. Katrs, kas grib citus mīlēt, var mīlēt, egoists to negrib.

Kā izārstēt šo draudīgo slimību?

Pirmās un vislabākās zāles ir patiesības mīlestība, jo lepnība mūs ieved melu pasaulē. Egoists nemeklē savu vietu, viņš vienmēr grib uzkāpt pa sabiedrības kāpnēm augstāk par to vietu, kur viņam būtu jābūt. Tādēļ viņš ir vienmēr neapmierināts. Gan tad, kad skumst pēc izsapņotās vietas, gan tad, kad tajā izsapņotajā vietā jau atrodas. Tā kā šī vieta nav priekš viņa, viņš vienkārši nevar būt ar to apmierināts.

Otrās zāles ir kalpot citiem ar nesavtīgu mīlestību. Ir tomēr jāatceras, ka lepnība spēj kalpot ar lielu upurgatavību, bet tikai tādēļ, lai pievērstu sev uzmanību, kamēr ir interese to darīt. Tādēļ ir jākalpo ar nesavtīgu mīlestību.

Trešās zāles ir piepildīt dzīvi ar pateicību par saņemtajām iēlustībām, priecāties par to, kas mums ir.

Ceturtās zāles ir pazemības pilnveidošana.

Pateiksimies Dievam par visām no Viņa saņemtajām dāvanām, pateiksimies par vietu, kurā Dievs mūs ir nolicis. Lūgsim, lai mēs izmantotu to situāciju, kādā atrodamies un lai mēs novērtētu ceļu, pa kuru Dievs mūs ved uz sevis mīlestību, kā Viņš to vēlas. Pirmais tuvākais, kurš mums ir jāmīt, esam mēs paši. Bet sevi mīlēt mums vajag ar labi nostādītas ambīcijas palīdzību. Lai šī lielā Dieva dāvana, kura nebalstās uz viduvējību, bet gan ir radošs spēks un veselīgas sacensības motors, palīdz mums sevis un tuvāko mīlestības pilnveidošanā.

3. PAZEMĪBA

Iepriekš runājām par vienu no visdraudīgākajiem netikumiem, kurš mājo cilvēka sirdī - lepnības netikumu. Atgādināšu, ka lepnība ir tiekšanās uz ambīciju un sevis paša mīlestības izmantošanu ar tādu mērķi, lai ieņemtu augstāku vietu par to, kura cilvēkam pienākas.

Tagad pārdomāsim pazemības tikumu, kas ir lepnības pretstats. Šodien pazemība ir gandrīz nezināma, tas ir aizmirsts tikums, to bieži rāda kā karikatūru, tādēļ brīžiem nemīl. Mēs bieži tiekamies ar pazemības karikatūru. Šādi saprastu pazemību apzīmē kā mazvērtības kompleksu. Nepareizā izpratnē pazemīgs ir tas, kurš apgalvo, ka visi cilvēki ir labāki par viņu. bet viņš ir vislielākais grēcinieks. Cits atkal uzskata, ka viņš nekam neder un izvairās no katras atbildīgas rīcības un uzreiz atkāpjas, kad viņam uztic grūtāku uzdevumu. Mēs zinām, ka mazvērtības komplekss ir lepnības un nevis pazemības auglis, bet šodien cilvēki bieži uzskata, ka pazemīgs ir tas, kurš ļauj citiem kāpt sev uz galvas, ka tas ir cilvēks, kurš nevis aizstāvas, bet gan realizē savu evaņģēlisko ideālu: Ja tevi kāds sitīs pa kreiso vaigu, pagriez viņam labo, ka pazemīgs ir tas, kuru visi var pazemot, bet viņš pazemojumus pieņems. Lūk, tā tiešām ir pazemības karikatūra.

Pazemību visbiežāk uztver kā sava grēcīguma atzīšanu. Gribētos atgādināt, ka Kristus nekad neizdarīja pat vismazāko grēku, bet mums ļoti skaidri pateica: Mācieties no Manis, jo esmu lēnprātīgs un pazemīgu sirdi. Pazemībai nav nekā kopīga ar mazvērtības kompleksu. Vissvētā Jaunava Marija arī bija pazemīga, kaut dzīvi nodzīvoja bez grēka. Evaņģēlijā pazemība nav apvienota ar cilvēka grēcīgumu. Tā ir liela, svēta vērtība, spēks un cilvēka skaistums.

Pastāv divi motīvi kuru dēļ jātiecas pēc pazemības.

Pirmais ir mūsu atkarība no Dieva, jo esam Viņa radības. Pazemīgs cilvēks atklāj patiesību, kuru atgādina sv. Pāvils. Bet kas tev ir, ko tu nebūtu saņēmis? Un ja tu esi saņēmis, kāpēc lielies, it kā tu nebūtu saņēmis? (1 .Kor.4, 7). Tātad visi labumi, kuri mums ir, nāk no Dieva. Pazemīgs cilvēks atrod savu vietu, to vienu vienīgo, neatkārtojamo, kuru Dievs viņam ir nozīmējis visas radības kopībā. Pazemīgs cilvēks zina, kur ir viņa vieta un kādi ir viņa uzdevumi visā radītajā pasaulē, viņš arī zina, kāda ir viņa vieta un kas viņam ir jādara cilvēku ģimenē. Visbeidzot viņš zina, kas viņš ir Dieva priekšā un kādiem mērķiem Viņam vajadzīgs. Šajā nozīmē pazemība mūsu priekšā ir kā liels jūtīgums uz jebkuru labumu, kas nāk no Dieva, kas ir visā radībā, kas ir manī un otrā cilvēkā. Ir jāatklāj, ka katrs no mums Dieva acīs ir meistardarbs, kurš ir vērtīgāks par visu radīto materiālo pasauli. Katrs cilvēks, tikko ieņemtais, kurš vēl tikai dažas dienas dzīvo mātes miesās, un vecais simtgadnieks, ģēnijs un invalīds, ar AIDS sirgstošs narkomāns un Ziemeļpola iekarotājs, visi ir radīti pēc Dieva attēla un līdzības. Mēs esam paša Radītāja attēls. Un šeit slēpjas mūsu lielums. Tas noteikti ir jāpamana.

Mākslas speciālisti, pienākot pie kāda mākslas darba, vispirms mēģina noskaidrot, kas varētu būt šī darba autors. Un ja tas ir izcila meistara roku darbs, viņi uzreiz skatās uz to ar lielu cieņu, lai cik tas būtu apskādēts. Tas taču ir pilnīgs, jo ir liela meistara darbs. Katrs 110 mums šī iemesla dēļ ir liels, jo ir paša Dieva roku darba auglis. Tas ir jāatklāj, jo šis mūsu cieņas noslēpums, šis Dieva attēls mūsos, ir par pamatu mūsu pazemībai. Apziņa par to, kas esmu, ļauj saskatīt savu vietu daudzo darbu galerijā, kurus Dievs ir radījis un grib saglabāt mūžīgi. Darba sabojātības pakāpe atrodas otrajā vietā. Neviens mākslas darbu speciālists nebrīnās, ka darbi, kuriem ir sava vēsture, bieži ir stipri bojāti, viņi zina, ka tos var atjaunot, rekonstruēt vai vismaz saglabāt to fragmentus.

Pazemība ir manas cieņas atklāšana Dieva priekšā, tā ir apziņa, ka esmu Viņa darbs un Viņa attēls. Tādēļ pazemība, skatīta Evaņģēlija gaismā, neizslēdz cieņu, godu, lepnumu. Tēvs un māte var lepoties ar labi izaudzinātu bērnu, kurš izaudzis par lielu cilvēku. Cilvēks var lepoties ar saviem sasniegumiem. Bet tāds, kurš ir stiprs un skaists, var lepoties ar dāvanām, kādas viņam ir. Pazemība var lepoties ar to, kas cilvēkam no Dieva ir dots, un tas nekad nav lepnības netikums. Pazemība nav lepnība. Esot pazemīgs, cilvēks neizceļ šīs Dieva dāvanas, nepaaugstina sevi pār citiem. Cilvēks ir laimīgs par vietu, kur Dievs viņu ir nolicis. Pazemīgs cilvēks prot priecāties par dāvanām, ko viņš no Dieva ir saņēmis. Pazemība, tātad, ir patiesība, liela sevis paša pieņemšana.

Otrs motīvs, kura dēļ ir jātiecas uz pazemību, ir izdarītie grēki. Mēs paši sevī redzam Dieva attēla nepilnību, mums ir trūkumi, ievainojumi bez mūsu vainas, iedzimti, jau mātes miesās iegūti. Brīžiem mēs saskatām sevī vecāku vājības, jo mēs taču esam paaudžu mantinieki. Mēs atklājam arī paši savus grēkus, par tiem mums ir jāvaino pašiem sevi. Mēs paši esam atbildīgi, ka Dieva attēls, kas mēs esam, ir iebojāts. Par laimi, pateicoties žēlastībai. Dieva palīdzībai, šos bojājumus var novērst. Pastāv cerība, ka visi šie bojājumi tiks izlaboti. Ja to nevarēs paveikt šeit virs zemes, tad to varēs paveikt Dieva "darb- istabā", kuru teoloģija sauc par šķīstītavu. Patiesības atklāšana, ka mēs esam Dieva attēls, jau ir liels pārdzīvojums, kurš neļauj, lai cilvēks plēstu savas drēbes kādas savas muļķības dēļ.

Nelaime tam cilvēkam, kurš pazemībai pienāk no savu grēku un vainu uzskaitīšanas puses. Viņš nekad nebūs pazemīgs, jo nekad neredzēs sevi patiesi. Viņš riņķos ap sevi, nevis ap Dievu, kuram mums ir jāpateicas par saņemtajām dāvanām. Tas, kurš tomēr izvēlas šo ceļu. drīz sevi sāks neieredzēt, viņš noslīks kompleksos un spēs pat paātrināt savu nāvi. Tas ir ceļš, kurš ved uz eitanāziju. Pazemību mēs atrodam Dieva priekšā, redzot Viņa labestību un mīlestību.

Kādi ir pazemības augļi?

Pirmkārt, prieks par to bagātību, ko Dievs ir ielicis mūsu sirdīs.

Pazemīgs cilvēks caur dzīvi iet ar laimīgu smaidu uz lūpām. Šo smaidu no viņa sejas neviens nespēj izdzēst, šo smaidu nespēj izdzēst pat vājības un grēks. Šāds cilvēks nav pārsteigts par attēla bojājumu, jo viņš zina, ka to var vērst par labu un to arī dara.

Otrkārt, pazemīgs cilvēks atveras Dievam. "Jo Dievs ļaunajiem pretojas, bet pazemīgajiem dod žēlastību' (IPēt.5,5). Tas, kurš redz, cik daudz viņš ir saņēmis un saņem no Radītāja un prot Dievam dziedāt par to slavas himnu, saņem nākamās dāvanas, jo Dievs bagātina pateicīgos. Lepnība noslēdz cilvēka sirdi. Dievs nedod žēlastības ar lepnību pilnam cilvēkam.

Treškārt, pazemības auglis ir miers. Pazemīgs cilvēks saglabā mieru neveiksmju brīžos un dažādu pazemojumu priekšā. Viņš neizraisa konfliktus, viņš prot piekāpties, viņš zina, ka cīņa par pirmo vietu ir cīņa. kura ilgst īsu brīdi. Pirmajās vietās, kuras ir izveidojuši cilvēki, neviens ilgi nenosēdēs. Savukārt Dieva dotās vietas ir drošas.

Kā var iegūt pazemības tikumu?

Pirmkārt, ir jāatklāj to dāvanu lielums, kuras saņemam no Dieva. Katram no mums ir jāizmeklē sirdsapziņa ne tikai, izejot no grēkiem, bet arī no tām bagātībām, ko saņemam no Dieva. Te runa ir par talentiem, kurus vairot ir mūsu pienākums. Par dāvanām, par bagātībām ir jāpateicas. Katrs cilvēks ir neatkārtojams šedevrs radīšanas darbu galerijā. Tādēļ, vērtējot cilvēkus, iesāksim viņu raksturojumu un vērtējumu no tā, kas viņos ir labs. nevis no tā. kas viņos ir slikts. Kontaktējoties ar cilvēkiem, centīsimies panākt, lai brīnišķais Dieva attēls, kurš ir katrā cilvēkā, kļūst vēl skaidrāks, iespaidīgāks un redzamāks.

Visvienkāršākais ceļš uz pazemību ir prast lūgt, prast pateikties un prast lūgt piedošanu. Tas cilvēks, kura sirdi ir pārņēmusi lepnība, neprot lūgt, viņš nepateicas un neprot lūgt piedošanu. No šīm pārdomām mēs redzam, ka evaņģēliskās pazemības ceļš ir lūgšana. Cilvēks, kurš prot Dievu lūgt, kurš prot Dievam pateikties, kurš prot arī lūgt no Dieva piedošanu, ir pazemīgs cilvēks. Cilvēkam, kurš prot otram lūgt, pateikties un lūgt piedošanu, piemīt pazemības tikums. Tādēļ uzticība lūgšanai ir zīme, ka sirdī vēl nav iezadzies lepnības netikums, šāda sirds vissliktākajā gadījumā var cīnīties ar šo netikumu, bet netikums vēl nav uzvarējis.

Pazemība ir arī kultūras pamats. Cilvēku, kurš prot pateikties, kurš prot lūgt un kurš prot lūgt piedošanu, mēs uzlūkojam ar prieku. Mūsu sabiedriskā dzīve brīžiem ir tik neizturama un grūta tādēļ, ka sabiedrībā ir izzudis pazemības tikums. Kurš no mums šodien prot lūgt? Kurš šodien prot pateikties? Kurš patiešām no visas sirds lūdz piedošanu?

Ja mēs vēlamies zināt, cik daudz mūsu sirdī ir pazemības, tad pamēģināsim atbildēt sev uz šādiem jautājumiem:

Kam un ko es esmu pēdējo reizi lūdzis?

Kam un par ko pēdējo reizi esmu pateicies?

Kam esmu no visas sirds lūdzis piedošanu?

4. ALKATĪBA

Pārdomās par dāvanu bagātību, ko Dievs mums dod, mēs runājam par šo dāvanu pareizu un nepareizu izmantošanu, šīs pārdomas skars jautājumus pārcilvēkā attieksmi pret pasaulīgiem labumiem, respektīvi, pret šīs pasaules labumiem.

Katra cilvēka sirdī ir tieksme, lai viņam kaut kas piederētu. Šī tieksme ir laba. to mums ir devis Dievs. Un tomēr, kad šī tieksme iegūt radīsies vāja cilvēka domās, tā kļūs bīstama. Cik bīstama tā ir, liecina fakts, ka Dievs Dekalogā ir ievietojis brīdinājumu: "Tev nebūs iekārot nevienu lietu, kas pieder tavam tuvākajam'. Ja jau tik īsā instrukcijā- Dekalogā - kas attiecas uz cilvēku dzīvi virs zemes, viens punkts norāda uz šīs tieksmes, iekāres nostādīšanu, šai lietai ir jābūt ārkārtīgi svarīgai.

Tieksme iegūt ir laba, bet bīstama. Ikdienai ir tendencē cilvēku darīt nebrīvu. Mēs esam līdzīgi kokam, kam ir jānes skaists, labs un bagātīgs auglis. Lai šo augli koks varētu nest, no vienas puses ir jālaiž saknes zemē, bet no otras puses ir jāvērš zari pret sauli. Te ir jābūt ideālai harmonijai. Zeme ir ikdienu, bet saule ir Dievs un mūžība. Ja cilvēks lielāko savas dzīves daļu veltīs tam, lai laistu saknes dziļi zemē, viņš nepaspēs ienest augļus, neatvērsies saulei. Viņš var pat sagandēt savu dzīvi.

Otrs bīstams šīs tieksmes virziens ir koncentrēt uzmanību uz nastām, nevis uz sirds bagātību. Pats īpašnieks, tātad tas, kurš šo bagātību, mantu, naudu, īpašumu nes, šai gadījumā nav tik svarīgs. Svarīgs ir nestās mugursomas saturs. Tai pat laikā mugursomai nav mūžības īpašību. Tā būs jāatstāj. Viss, ko cilvēks sakrāj un visu dzīvi alkatīgi nes sev līdzi, būs jāatstāj tepat uz zemes. Savukārt, sirds būs jāņem līdzi mūžībā, jaunas dzīves telpā. Un šādā situācijā svarīgāka ir sirds bagātība, nevis mugursomas saturs - visa mantība un bagātība. Tādēļ gudrs cilvēks vairāk rūpējas par to, kas viņš ir, par to, lai viņš kaut kas būtu. un mazāk pievērš uzmanību tam, kas viņam ir, lai viņam kaut kas būtu. Cilvēka patiesais lielums parādās caur to, ka viņš ir un arvien kļūst, top, nevis kas viņam ir un cik viņam ir. Šīs pasaules dārgumi, bagātības ir tik brīnišķīgas, ka tās var aizsegt, aizēnot Dievu, kļūstot par elkiem. Daudzi cilvēki ir gatavi pārdot dvēseli materiālo bagātību, labumu dēļ.

Trešais bīstamais alkatības virziens ir tas, ka alkatība ir avots daudziem citiem grēkiem. Cilvēks ir gatavs neievērot Dieva likumus, lai tikai iegūtu bagātības.

Šādā situācijā Kristus, kurš asi nosodīja nepatiesumu, tātad, lepnību, cilvēka novirzīšanos no patiesības, tik pat asi nosoda un brīdina mūs no draudiem, kuri ir apslēpti alkatībā. Šeit ne tik bīstama ir pati iegūšana un īpašums, cik bīstama ir paļaušanās uz bagātībām, kuras mums ir. Cilvēks, kurš paļaujas tikai uz bagātībām, dzīvē zaudēs. Jēzus, runājot par alkatību, izmanto līdzību, kura šokē mūs līdz pat šai dienai: "Vieglāk kamielim izlīst caur adatas aci, nekā bagātam ieiet debesu valstībā''' (Mt. 19,24) . Bagātam, tas nozīmē tādam, kurš paļaujas uz materiālajiem labumiem.

Kur ir apslēpta nepareizā pieeja pasaules bagātībai? Tā slēpjas vai nu tanī, lai daudz iegūtu, tātad, neapvaldītā bagātības krāšanā, vai arī neattiecīgā bagātības izmantošanā.

Daudz iegūt. Šajā virzienā tiecas divi netikumi.

Pirmais netikums ir alkatība, tātad mēra trūkums šīs pasaules labumu vākšanā vai iegūšanā. Alkatīgs ir tas cilvēks, kuram vienmēr ir par maz, par maz, par maz, pat mirstot, alkatīgam cilvēkam aizvien ir par maz bagātības. Alkatīgs cilvēks nespēj sev pateikt - pietiek.

Otrs netikums ir skopums. Skopam ir manta, viņš rūpējas par to, lai tās būtu vairāk, lai viņš būtu bagātāks, bet viņš negrib dalīties arto, kas viņam ir. viņš neatver savu plaukstu, lai ar citiem dalītos un citus bagātinātu.

Kāds cilvēks bija grūtā finansiālā situācijā. Kādu dienu viņš piegāja pie darba devēja, pie kuru strādāja jau daudzus gadus, un lūdza aizdot viņam 300 dolāru. Darba devējs viņam atbildēja, ka viņš nemaz nerunātu ar viņu par šādu summu, bet iedotu, ja viņam būtu, bet pašreiz nav un nevar aizdot. Pēc dažām dienām šo darba devēju apzog, nozog dārglietas par vairākiem tūkstošiem dolāru. Pēc šīs nelaimes strādnieks pienāca pie viņa un teica: "Redziet, ja jūs man būtu aizdevis 300 dolāru, tie būtu neskarti un saglabājušies. "

Šeit slēpjas skopuma būtība. Skopam cilvēkam ir, bet viņš nespēj dalīties, viņš nedos un nepalienēs. Tur slēpjas skopuma būtība.

Otrs nepareizs virziens attiecībā uz pasaules bagātību ir neapdomīga to bagātību, kuras mums ir, izmantošana.

Šeit pievienojas vēl divi citi netikumi.

Pirmais ir bagātību izšķērdēšanas netikums un otrs ir bagātību bojāšanas, izniekošanas netikums.

Bija kāds cilvēks, kurš ļoti labi pelnīja un varēja par trim algām nopirki automašīnu. Nekad viņš šo automašīnu nenopirka, bet aizejot mūžībā, ģimeni atstāja lielā nabadzībā, jo viņš mēneša vidū jau bija iztērējis visu lielo algu. Viņš neprata gudri izmantot nopelnīto naudu. Uz darbu brauca ar taksometru, pusdienas gāja ēst visdārgākajos restorānos. Piecpadsmit dienu laikā spēja izdot milzīgo algu. Viņš bija izšķērdīgs cilvēks.

Austrumu līdzība par kamieli un adatas aci māca, cik grūti bagātam ieiet debesu valstībā, jo bieži bagātais nav valdnieks pār savu mantu, bet gan - manta pār bagātnieku.

Otrs netikums ir bagātību bojāšana, izniekošana. Šis netikums izriet no atbildības trūkuma par tām lietām un labumiem, kas cilvēkam tiek uzticēti.

Kādas sekas ir tam, ja nepareizi izturamies pret šīs pasaules bagātībām? Pirmās sekas ir tās, ka alkatīgiem un skopiem cilvēkiem ir nejūtīgas sirdis. Viņi var vienaldzīgi paiet garām tiem cilvēkiem, kuriem ir nepieciešama palīdzība. Gadās, ka skopi cilvēki mirst no bada, vienlaicīgi sēžot uz naudas maisa. Materiālisms ir vīruss, kurš izraisa sirds pārakmeņošanās slimību.

Otrās sāpīgās sekas ir nemiers. Alkatīgs cilvēks, kuram visu laiku ir par maz, naktīs sapņo par to, kādā veidā varētu iegūt vēl vairāk. Skopais, kuram jau pieder bagātības, uztraucas, kā nosargāt to, kas viņam jau ir, tādēļ viņš dzīvo nepārtrauktās bailēs. Materiālisti ir tie cilvēki, kuri ir nemitīgi neapmierināti, reti kad šie cilvēki piedzīvo prieku par veiksmi, jo domā tikai par to, kā iegūt vēl lielāku naudu.

Sīkstulis, tātad, skops cilvēks ir ārkārtīgi nospiedošs apkārtējiem cilvēkiem. Skops vīrs liek sievai atskaitīties par katru santīmu. Dzīve ar šādu cilvēku kļūst par murgu. Materiālisms sarauj sirds saites un iznīcina mīlestību.

Alkatīgs un skops cilvēks ātri sāk iet pa negodīgu ceļu. Vēloties pavairot savu bagātību, piekrīt zādzībām un meliem un ir gatavs arī pārkāpt likumu. Materiālisms visbiežāk ir par iemeslu, kādēļ cilvēks nonāk cietumā.

Kā var ārstēt šo draudīgo gara slimību?

Ir jāprot palīdzēt trūkumcietējiem, tātad augstāk par bagātību vienmēr jāvērtē cilvēks. Ir uzmanīgi jālasa Evaņģēlijs un jācenšas izsekot, kā tas aplūko pasaulīgos labumus un bagātības. Evaņģēlijs ir vispilnīgākā instrukcija, kāda vien ir sastopama virs zemes. Tas māca mums, kā šie pasaulīgie labumi un bagātības ir jāizmanto. Tieši šādā aspektā Evaņģēlija lasīšana vēl ir mūsu priekšā. Visbiežāk un labprātāk mēs izmantojam dažus Evaņģēlija fragmentus, piemēram, "Pārdod visu. kas tev ir. un izdali nabagiem"', mēs neveicam harmonizāciju ar visu pārējo Evaņģēlija mācību. Šāda lasīšana ir Evaņģēlija kariķēšana, nevis Jēzus Kristus mācība.

Mums precīzi ir jākontrolē izdevumi.

Meita saka tēvam, ka viņai ir vajadzīgas kurpes. Tēvs pienāk pie grāmatu plaukta un izņem veselu žurnālu paku, kurus meita pagājušā mēneša laikā iegādājusies. Tad abi kopā saskaita, cik tika izdots par šiem žurnāliem. Summa ir liela. Un tēvs rādot uz žurnāliem saka: "Lūk, šeit ir tavas kurpes. " Meita saka: "Bet es gribēju šo to izlasīt šajos žurnālos." Tēvs atbild: "Tu izdarīji izvēli. Skaties, cik daudz mūsu naudas ielidos papīrgrozā. "

Ir precīzi jākontrolē tas, cik lielā mērā mums ir nepieciešamas lietas, kuras iegādājamies. Visbeidzot, ir vajadzīga profilakse tiem, kurus vēl nav skāris šis skopuma un alkatības bacilis.

Pirmais un būtiskais profilakses elements. Cilvēki ir jāvērtē pēc viņu sirds bagātības. nevis pēc viņu kabatas biezuma. Jārūpējas, lai mūsu vidū ir cilvēki ar bagātu sirdi. Viņiem vienlaicīgi var būt bagāta sirds un pilna kabata, bet var būt arī bagāta sirds un tukša kabata.

Jāsargās no tādiem cilvēkiem, kam pilna kabata un tukša sirds, jo tajā viņi nēsā nejūtīguma un pārakmeņošanās vīrusus.

Otrais elements. Ir jāmeklē tādi cilvēki, kuri nav šīs pasaules bagātību vergi, jo tā ir (oti lipīga slimība. Ir jāpaliek ar tādiem cilvēkiem, kuri ir brīvi no tā, kuri prot radoši izmantot labumus,,kas viņiem pieder.

Trešais elements. Ir jāprot mierīgi pieņemt materiālo labumu zaudējumu, kad kaut ko pazaudēsim vai kas sabojāsies, vai tiks nozagts. Atcerēsimies Kristus brīdinājumu, ka šīs pasaules bagātības zog zagļi, saēd kodes un iznīcina rūsa. Tāda ir patiesība. Mierīga attieksme pret zaudējumiem liecina par cilvēka gudrību.

Kādam cilvēkam bija vērtīga, vairāku tūkstošu sējumu liela grāmatu kolekcija. Reiz viņam izstāstīja gadījumu, kad kādā bibliotēkā ugunsgrēka dēj sadega ļoti vērtīgas, pat XIV gs. grāmatas. Un viņam jautāja: "Kas būtu. ja arī tavas grāmatas sadegtu?" Viņš visā nopietnībā atbildēja: "Tad man būtu jāpakaras. " Vai tā ir gudra pieeja?

Pēdējais, ceturtais elements. Ir jāpriecājas par to, kas mums ir, un jābūt pacietīgam, iegūstot nepieciešamos labumus, vērtības un bagātības. Kādai ģimenei jautāja: "Kad jūs bijāt vislaimīgākie ? " Viņi atbildēja: "Tad, kad pārcēlāmies uz šo dzīvokli un kad vairākas nedēļas ieturējām maltītes, sēžot uz grīdas, uz avīzēm, jo mēbelēm trūka naudas. "

Istabas iekārtošana ar mēbelēm var ilgt pat 15 gadus. Tad cilvēks priecājas, jo tā ir nepārtraukta dzīvokļa bagātināšana. Ir raksturīgi. ka daudzas laulības izjūk tieši tad, kad tiek pabeigta dzīvokļa iekārtošana, jo nav vairs šī kopējā dzīvokļa skaistināšanas prieka. Ir zināms, ka mūsu kabatās nav daudz naudas. Nav redzamas arī nekādas īpaši spīdošas perspektīvas nākotnē. Tomēr par šīm lietām ir jārunā tāpēc, ka alkatība iznīcina sirdis ne tikai tad, kad cilvēkam ir daudz, alkatība var sirdi iznīcināt arī tad, kad cilvēkam nav nekā. Alkatība ir iznīcinošs spēks, kurš tiecas iegūt.

Pateiksimies Kristum par Viņa brīvības piemēru attiecībā uz šīs pasaules labumiem. Pateiksimies par tām dāvanām, labumiem, kuri mums pieder, kuru mums pietiek, un par to, ka dzīvojam. Pateiksimies pat tad, kad tas ir mazums un ar to jārīkojas uzmanīgi un taupīgi, lai izdzīvotu. Atcerēsimies, ka Dievs svētīto, kurš spēj uz Viņu paļauties. Ja Viņš rūpējas par putniem, kuri nesēj labību, tad viņš parūpēsies arī par mums, lai mēs nenomirtu badā.

5. NABADZĪBA

Nepareiza pieeja šīs pasaules labumiem un nepareiza to izmantošana izpaužas caur alkatības, skopuma, izšķērdības un kaitniecības netikumiem. Savukārt, viens no tikumiem ļauj mums pareizi šos labumus izmantot, un tas ir evaņģēliski saprastais nabadzības tikums.

Diemžēl, mēs bieži sastopamies ar nepareizu evaņģēliskā nabadzības tikuma izpratni. Vairums ticīgo Evaņģēliju izprot caur bagātā cilvēka pieeju Kristum un jautājumu: "Kas man labs jādara, lai es iemantotu mūžīgo dzīvi'V (Mt. 19,16). Tad viņš izdzirdēja prasības:''pārdod, kas tev ir, un atdod nabagiem, un tev būs manta debesīs, un nāc, seko Man!".

Jauneklis pagriezās un aizgāja noskumis.

Tātad, šī aina akcentē atteikšanos. Akcentē atteikšanos no visa tā, kas cilvēkam ir, lai varētu sekot Kristum. Viegli un bieži no šī fragmenta tiek secināts, ka kristietim ir jākļūst par nabagu. Tomēr šis secinājums ir kļūdains. Nabadzība Evaņģēlisku izpratnē nav tas pats, kas trūkums. Marija, Lācara māsa, sadauzīja trauku ar dārgu eļļu, kuras vērtība bija ļoti liela, tā varētu būt pielīdzināma vesela gada smaga darba algai vīnogu laukā. Tik, cik cilvēks, veselu gadu strādājot, būtu nopelnījis vīnogu laukā, - tik daudz maksāja šis sasistais eļļas trauks. Marija nebija trūcīga, ja jau varēja Kristum dāvināt šādu trauku ar smaržīgu eļļu. Tomēr viņa bija Evaņģēliski nabadzīga. Kā redzam. Lācara, Martas un Marijas mājas bija bagātu cilvēku mājas, kad Jēzus atnāca pie viņiem ar saviem mācekļiem. Tomēr visa ģimene dzīvoja evaņģēliskās nabadzības garā. Izraēliešu aristokrāts Nikodēms, kurš nopirka 100 mārciņas smaržīgu eļļu un arī audeklu, kas bija nepieciešams, lai apbedītu Jēzu, - viņš nebija cilvēks ar tukšu kabatu, liet viņš bija nabadzīgs garā. Jāzeps no Arimatejas, kurš atdeva savu kapu Kristum, arī nepiederēja pie trūcīgiem ļaudīm, bet viņš bija nabadzīgs evaņģēliskā garā.

Nākošais piemērs ir Zahejs, muitnieks no Jērikas. Viņš bija ļoti bagāts un pusi no savas bagātības viņš atdeva trūcīgiem un atlīdzināja četrkārtīgi tiem. kurus bija kaut kādā veidā apkrāpis. Un arī turpmāk viņš palika bagāts cilvēks. Tomēr Kristus viņam teica: "Šodien pestīšana ir nākusi tavā māja".

Tātad Marija, Marta, Lāears, Nikodēms, Jāzeps no Arimatejas, Zahejs - tie ir svēti cilvēki. Bet nevar būt svēts, nedzīvojot Evaņģēliskajā nabadzības garā.

Tātad, ir nepieciešams atklāt Kristus pieeju bagātībai, šīs pasaules labumiem. Visi iepriekš minētie Evaņģēlija cilvēki bija gatavi upurēt to, kas viņiem bija. Vēlējās un biju gatavi upurēt tiem, kam biju nepieciešama viņu bagātība. Viņi nebija piesaistījuši sirdis visiem šiem labumiem, viņi nebija šo bagātību vergi. Viņiem bija, bet viņi nebija alkatīgi Viņi nebija skopi. Viņi šīs bagātības nevāca tikai sev. Un šādā gaismā beidzot var saprast pareizo nostāju, kādu Kristus pieprasa attiecībā uz šīs pasaules labumiem. Tā ir - prasme izmantot šīs pa

saules labumus, dāvanas un bagātības, un prasme tos vākt, lai iegūstot, varētu darīt arvien vairāk laba. Katram kristietim jācenšas rūpēties par to bagātību, kas viņam ir, lai šī bagātība neietu zudumā, lai tā nesabojātos, lai tā palielinātos, lai varētu izmantot bagātības labiem darbiem. Lai prastu palielināt tos labumus, kas viņam jau ir.

Svētais Kārlis Boromejs (+1584), Milānas arhibīskaps savā laikā piederēja pie bagātākajiem Itālijas iedzīvotājiem, un viņš prata ar visām bagātībām gudri rīkoties, prata tās izlietot un likt lietā. Kad viņš pamanīja un saprata. ka nodarbošanās ar visām šīm bagātībām aizņem pārāk daudz laika, viņš nolēma atbrīvot no darba savā mājā četras piektdaļas kalpotāju. Un tie bija simti cilvēku. Skatoties Evaņģēliskās nabadzības tikuma gaismā, viņš tomēr zināja, ka bezdarbs ir trūkums. Kad viņš atlaida cilvēkus, viņš katram strādniekam izmaksāja uz priekšu gada algu, lai viņi ar šo kapitālu, kas katram tika dots, varētu uzsākt jaunu dzīvi. Lūk, tāda ir Evaņģēliskā pieeja, kuru realizēja sv. Kārlis Boromejs savā dzīvē. Viņš labi izmantoja bagātības, kas viņam bija. Viņš zināja: ja viņš atlaiž kādu no darba, iekams šis cilvēks atradīs jaunu darbu, viņam no kaut kā būs jādzīvo. Lūk, bagāta cilvēka garīgais lielums.

Runājot par nabadzību, Evaņģēlijs piedāvā divus risinājumus. Viens ir galējs, radikāls - atteikties no visa, kas mums ir, lai parādītu, ka cilvēks spēj dzīvot uz šīs zemes, saglabāt cieņu, pat dzīvojot galējā nabadzībā. Šādai dzīvei tiek aicināti nedaudzi. Uz tādu atteikšanos cilvēkam ir jābūt sevišķam Dieva aicinājumam. Tas notiek tādēļ, ka Dievs aicina kādu uz lūgšanu dzīvi. uz. tādu vienošanos ar Sevi, ka jebkādas rūpes par šīs zemes labumiem viņam traucē. Un šajā gadījumā cilvēks izvēlas vienu no divām vērtībām. Vienošanās ar Dievu ir tik fantastiska vērtība, ka cilvēks vairs nemeklē šīs zemes bagātības. Viņš ir gatavs pamest visas bagātības, lai tikai varētu iegūt Evaņģēlisko pērli. Visas pasaules bagātības tad cilvēks uzskata par nekam nederīgu nastu, kā savā laikā ir izteicies sv. Pāvils vēstulē Filipiešiem 3,8: Tiešām, es uzskatu par zaudējumu visu sava Kunga Jēzus Kristus pazīšanas dēļ, kas visu pārspēj, tādēļ es visu esmu zaudējis un uzskatu par mēsliem, lai Kristu iegūtu.

Blakus lūgšanai otro uzdevumu veic liecība. Pasaule nepārtraukti akcentē bagātību. Tur, kur cilvēki dzīvo alkatīgi un skopi, ir vajadzīgs laimīgs cilvēks, kuram nekas nepieder. Šāds aicinājums ir rets. Viens cilvēks no tūkstoša tiek paaicināts būt pilnīgi brīvs, nesaistīts ar šīs zemes labumiem, lai būtu par zīmi. Tas ir paaicinājums, kurš ir nepieciešams pasaulei kā gaisma, lai tai atgādinātu, ka garīgā dzīve, balstīta uz lielām vērtībām, ir iespējama uz šīs zemes.

Visiem pārējiem nav jāatsakās no savas bagātības, īpašuma, bet gan jārūpējas, lai šī bagātība tiktu izmantota labiem mērķiem. Tas ir otrs evaņģēliskās nabadzības princips. Tādas ir mīlestības prasības. Ja es kādu patiesi mīlu, tad visa mana pasaule, viss, kas man pieder, pieder arī tam cilvēkam, kuru es mīlu. Tāds ir mīlestības likums. Ja es no visas sirds mīlu Dievu, tad viss, kas man ir, pieder Viņam. Un no kristības brīža, tādēļ, ka piederu Dievam un Viņu mīlu, es tikai to vien gaidu, lai Viņš man parāda, kur es varētu gudri izmantot to, kas man pieder, lai no tā būtu labums. Mana bagātība, mans īpašums ir tikai labums, ko es izmantoju, pieskatu un ar ko rīkojos. Dievam ir svarīgi tas. lai Viņa dēls vai meita gudri šīs bagātības izmantotu.

Evaņģēliskā izpratnē nabadzība neizslēdz, biznesu. Bagātības iegūšanai ir jānotiek taisnīgā, godīgā ceļā. Kristietim var būt lieli īpašumi, un viņš var būt evaņģēliski nabadzīgs. Baznīcā divu tūkstošu gadu laikā ir bijuši cilvēki, kuri tika aicināti uz evaņģēlisko radikālismu. Ordeņa brāļi saliek nabadzības solījumu, diecēzes priesteri šādu solījumu nesaliek. Tātad, ir iespējams redzēt divus paaicinājumus. Ordeņa brālis reprezentē tos cilvēkus, kuri no Dieva gribas ir aicināti parādīt pasaulei evaņģēliskās nabadzības radikālismu. Tāds ir ordeņa brāļu aicinājums. Diecēzes priesteris nesaliek šo nabadzības svēt- solījumu. Viņš var būt tik bagāts kā Zahejs, kā Jāzeps, kā Nikodēms, kā Jāzeps no Arimatejas. Bel bagātība, kas viņam ir, jāizmanto, lai darītu labu. Tas iekļaujas Baznīcas kārtībā. Tie ir divi aicinājumi, divi paaicinājumi, un visi, kas iekļaujas šajos paaicinājumos, var iet svētuma ceļu, bet šie ccļi ir ļoti atšķirīgi. Diecēzes priesteris ir kontaktā ar draudzes cilvēkiem, un viņam ir nepieciešama nauda, lai darītu labu. Ordeņa dzīve ir aicinājums, pirmkārt, lūgšanai. Bet rūpes par materiāliem labumiem traucē lūgšanai.

Evaņģēliski saprastā nabadzība izmanto trīs tikumus: taupīgumu, kurš nav sīkstums, tātad - prasmi gudri izdot naudu, taupīt, lai varētu gudri izdot, strādīgumu, tātad, tikumu, kas nepieciešams mantības pavairošanai, trešo - devīgumu, kas sadarbojas ar šo evaņģēlisko nabadzību. Tātad, prasme dalīties ar tiem, kuriem kaut kas ir nepieciešams, kuriem ir kāda vajadzība pēc kaut kā. Prasme ar tiem dalīties. Un kāds ir pareizi teicis, ka par cilvēka lielumu liecina kārtība. Cilvēks, kurš ir spējīgs ieviest kārtību savā sirdī, savā galvā un savā kabatā, ir liels cilvēks. Kārtība kabatā ir vajadzīga tāpēc, lai cilvēks varētu realizēt to, ko viņš ir nolēmis savā sirdī un domās.

Runājot par mūsu ikdienas dzīvi, skatīsimies arī mūsu kabatā. Ja tā ir tukša, neuztrauksimies. Putniem nav kabatu, bet Dievs Tēvs tos pabaro. Ir jāpaļaujas, jāietic Dievam. Un to, kas nepieciešams dzīvībai, mēs saņemsim caur labu, bagātu cilvēku rokām, no labā Dieva. Ja kādam kabatā ir daudz, tad viņam ir jāpadomā, kādu labu darbu viņš vēl varētu izdarīt. Tas jādomā vienmēr, kad mūsu rīcībā ir bagātība, ko varam izmantot. Šādam cilvēkam noteikti jādomā arī. ko darīt, lai šī kabata būtu aizvien biezāka, jo labiem darbiem aizvien ir vajadzīga nauda. Svētajam Garam arī ir vajadzīga mūsu nauda.

Tik daudz par nabadzības tikumu. Mēs redzam, kā tas izskatās, ko tas nozīmē, kā to var realizēt. Mēs redzam, ka bagātība pati par sevi nav ļauna, bet tā var kļūt ļauna, ja ar to nepareizi rīkojas. Piemēri no Evaņģēlija arī ir ļoti interesanti un svarīgi mūsu ikdienas dzīvē. Mēs redzam, ka tad, kad Kristus dzīvoja, arī bija bagāti cilvēki, kas gudri rīkojās ar savu bagātību. Viņi prata šo bagātību izmantot, lai izskaustu nabadzību savā vidū, tuvākajā apkārtnē. Viņi prata pavairot labumus, jo šī zeme mums ir dota. lai mēs to pārveidotu, lai strādātu uz tās, lai prastu pareizi rīkoties ar tiem labumiem, kas mums ir.

6. GREIZSIRDĪBA

Mūsu pārdomās par lipīgajām gara slimībām šodien veltīsim uzmanību visbīstamākajai, visu iznīcinošai slimībai, kurai ir divi nosaukumi: greizsirdība un skaudība.

Greizsirdība - tās ir skumjas par citu cilvēku labumiem un prieks par citu cilvēku nelaimēm.

Ar greizsirdību cilvēks uzrāda savu nepareizo attieksmi pret labumiem. kas pieder citiem. Ja šim cilvēkam izdodas iegūt to, kas pieder citiem, tad greizsirdība vismaz uz kādu laiku izzūd. Šādi saprasta greizsirdība ir ļoti tuva alkatībai.

Skaudība, savukārt, ir nepareiza izturēšanās pret otru cilvēku. Skaudīgs cilvēks nevēlas, lai otram kaut kas būtu, un bieži viņam pašam arī nekā nav. Piemēram, viņš nespēj iegūt konkrētas spējas, iemaņas, prasmi, kas piemīt citam cilvēkam, viņš nevar iegūt arī otra sabiedrisko stāvokli. Viņš pats, tātad, nevar iegūt, bet grib, lai arī otram tā nebūtu. Skaudīgs cilvēks vērš sevi uz otra cilvēka iznīcināšanu. Skaudība šādā nostādnē ved uz naidu. Tām abām ir viens stiebrs. Pirmās šī stiebra lapiņas ir greizsirdība, bet, kad tas aug lielāks, greizsirdība pārtop par skaudību un zied kā skaudība. Kad skaudības zieds nobriest, no tā izbirst indīgi naida augļi. Gan greizsirdība, gan skaudību ir lepnības netikuma meitas. Pirmajā gadījumā cilvēks vēlas līdzināties citam un iegūt, kas pieder otram. Otrajā gadījumā, kad nespēj līdzināties, viņš vēlas otru novilkt lejā.

Svētie Raksti bieži runā par greizsirdību. Šeit jāmin daži piemēri. Sātans sagrēkoja caur greizsirdību un skaudību, bija greizsirdīgs par cilvēkam apsolīto paaugstināšanu. Dievs paziņoja eņģeļiem, ka cilvēku, kurš atrodas virs zemes, padarīs par savu dēlu, uzskatīs par savu paša bērnu. Greizsirdīgais sātans nolēma to nepieļaut, nolēma atņemt mums Dieva bērnu cieņu, lai cilvēkus nosviestu sev zem kājām kā vergus. Uz tā arī balstās sātana darbība. Viņš nevarēja piedalīties kopā ar cilvēku paaugstināšanā, kādu Dievs bija apsolījis. Sātans nolēma mūs novilkt lejā un padarīt par saviem vergiem. Un tas viņam arī izdevās.

Jau pirmajā cilvēku paaudzē kaitis ir skaudīgs par sava brāļa Ābela panākumiem, un šī greizsirdība noved viņu līdz naidam, līdz otra cilvēka iznīcināšanai. Jēkaba dēli (kārtējā ģimenes drāma) ir skaudīgi, greizsirdīgi par mīlestību, kuru sevišķā veidā viņu tēvs izrāda Jāzepam, viņi nolemj jaunāko brāli iznīcināt un pārdot verdzībā. Greizsirdība, skaudība, naids. Visklasiskākais greizsirdības un skaudības darbības piemērs ir Sauls, kurš nāk no ttenjamina cilts un ir greizsirdīgs Dāvida stāvoklim un slavai, tāpēc sarīko viņam lielas medības.

Jaunajā Derībā augstie priesteri un farizeji ir greizsirdīgi par Jēzus Kristus panākumiem, tādēļ tie nolemj Viņu iznīcināt. Sv. Evaņģēlists Marks skaidri ir uzrakstījis, ka "aiz skaudības Viņu nodevuši" (Mk.5,10). No sākuma, no pirmās ģimenes, no Kaina nozieguma šis skaudības indīgais strauts plūst caur cilvēku paaudzēm.

Greizsirdības avots ir iekāre, kas ir katrā cilvēkā. Lai varētu šo tieksmi apvaldīt, nomierināt, vadīt, kontrolēt. Dievs mums ir atstājis devīto un desmito bausli. Greizsirdībā un skaudībā parādās cilvēka jūtas, bet šī slimība, galvenokārt, ir iesakņojusies gribā, kura nav pareizi nostādīta attiecībā pret svešiem labumiem. Normāli griba vēlas otra cilvēka labumu un laimi, greizsirdīga cilvēka griba vēl otram cilvēkam ļaunu. Tā kā greizsirdība iesaista gan iekāres spēkus, gan jūtas un gribu, tā ir redzama cilvēka nostājā, rīcībā, darbībā. Greizsirdīgs cilvēks staigā un sēj skumjas ar savu nostāja, rīcību, vārdiem un darbiem. Greizsirdīgs cilvēks visu laiku ir nelaimīgs.

Greizsirdība ir gribas slimība. Greizsirdība visvairāk pašam greizsirdim, tā iznīcina cilvēku no iekšpuses, bet greizsirdīga darbība kaitē citiem cilvēkiem un apkārtnei.

Vai greizsirdībā ir kaut kas labs? Greizsirdība, kas mostas cilvēkā, balstās uz enerģiju, kas vērsta, lai iegūtu kaut ko tikai sev. Bet šī enerģija var mobilizēt cilvēku sacensību. Ja šo enerģiju savalda, tā palīdz cilvēkam pacelt savu dzīves līmeni.

Greizsirdība balstās uz vienīguma, uz izslēgšanas likuma. Šī dāvana nāk no Dieva, un tas ir svarīgs mīlestības elements. Jo mīlestība noslēdz tā cilvēka sirdi, kura savienojusies ar citu sirdi. Mīlestība pilnīgi ir paredzēta tam, kuru mīl. un mīlestība gaida to pašu 110 mīlētā. Visvieglāk šo nostāju ir pamanīt attiecībās starp vīru un sievu. Laulāto mīlestība ir izslēdzoša, tā izslēdz citu cilvēku mīlestību. Te var parādīties noteikts greizsirdības tips, tātad, rūpes, lai kāds nenodara pāri laulātajam un arto neiznīcina mīlestību.

Šajā nozīmē Svētie Raksti runā par to, ka Dievs ir greizsirdīgs. "Nezemojies to priekšā un nekalpo tiem, jo Es Kungs, tavs Dievs, Es esmu greizsirdīgs Dievs, kas tēvu grēkus pie bērniem piemeklē līdz trešajam un ceturtajam auguma, tiem kas Mani ienīst" (Izc.20,5). Tās ir tās bailes, kuras Dievs atklāj caur pravieti un saka: "Es baidos par to. lai jūs neietu pie svešiem dieviem. Šādi raugoties uz greizsirdību, mēs varam runāt par noteiktām pozitīvām vērtībām, kuras ir iekļautas mīlestības vienīgumā, izslēgšanā. Draudzībā' nav vietas greizsirdībai. Laulībā cita mīlestība ir izslēgta. Šajā mīlestībā nav nekādu izredžu, ka notiks dalīšanās ar laulāto draugu. Draudzība ir atvērta vairākām personām. draudzībā var būt divi, trīs, četri un vairāk draugi. Ja kāds draudzībā ievedīs greizsirdību, tā draudzību iznīcinās.

Praksē, runājot par greizsirdību, mēs vienmēr domājam par to kā par ļoti muļķīgu netikumu.Bet tā vienmēr apdraud cilvēku. Cilvēks var būt greizsirdīgs par visu, par skaistām lietām, par kādu amatu un par niekiem. Viņš var būt greizsirdīgam par cimdiem un pat par odekolonu. Tās ir muļķīgas lietas, kuras ir par iemeslu otra cilvēka skumjām. Ģimenē ir trīs mazas māsas. Visvecākā iet otrajā klasē. Ciemos atnāk tante, kura atbraukusi no Amerikas. Labestības fonnas dēļ visvecākajai meitai iedod piecus dolārus, vidējai divus, bet pašai mazākajai tikai vienu. Tante sēž pie galda, un visi dzer tēju. Visjaunākā palien zem galda, pielien vecākajai māsai un iekož viņai papēdī. Divgadīgais bērns šādā veidā izrāda greizsirdības reakciju, jo viņa nesaņēma tik, cik saņēma vecākā māsa.

Šis netikums cilvēkos ir dziļi iesakņojies. Tas parādās visur, kur kāds cilvēks paceļas pāri viduvējībai, tādēļ katru talantīgāku indivīdu vienmēr iekļaus ar skaudību mīnēts lauks. Šo lauku veido cilvēki ar mazām sirdīm. Šis lauks ievainos visus ienācējus. Šādu sabiedriskās dzīvs mehānismu varam novērot vienmēr un visur. Mazas sirds cilvēki vienmēr ir greizsirdīgi. Viņi ir spējīgi iznīcināt katru, kurš atradīsies viņu darbības zonā.

Tādēļ cilvēkam, kurš vēlas izdarīt savā vidē ko labu, ir jābūt izturīgam pret skaudību. Ja viņš nebūs izturīgs un imūns, lai nemēģina sabiedriski kaut ko darīt, jo tiks iznīcināts. Skaudība ir šausmīga.

Cilvēkam, kurš vēlas darboties- sabiedrībā, ir jābūt izturīgam pret skaudību. Tā ir grūta māksla, jo skaudība vienmēr ievaino cilvēku un viņa apkārtni. Tā ir patiesība, kuru var novērot uz katra soļa. Nav iespējams izveidot tādas attiecības, lai tajās nebūtu skaudības. Kā mūsu sirdī rodas skaudība? Vispirms, tās ir domas. - Es nezinu kāpēc, bet es viņu nemīlu. Paņem lupu un paskaties, kāpēc viņu nemīli. Palielinājumā mēs bieži atklājam greizsirdību.

Pēc tam nāk vārdi. Aprunāšanu, mēlnesība, apmelošana. Gandrīz automātiski mēlnesība, apmelošana, kuras izsakām par kādu cilvēku, iesakņojas, un to avots ir skaudība. Apmelošana, mēlnesība sekmē pazemošanu. Gan aprunājot, gan apmelojot mēs pazemojam otru cilvēku.

Un tad nāk intrigas . Cik gan intrigu nav darba vietās, cik gan intrigu nav ģimenē vai radinieku vidū. Mērķis ir skaidrs, saķildot vienu cilvēku ar otru, nošķirt vienu cilvēku no otra. Skaudība griež kā žilete.

Visu kritienu, klupienu stāstīšana. Tā kā skaudīgs cilvēks ir laimīgs, ja otram neveicas, viņš pa visu pasauli izbazūnē. kādu kļūdu cits ir pieļāvis. Mīlestība paslēpj kļūdu. Greizsirdīgs cilvēks izplata kļūdu, lai tā būtu visiem zināma.

Skaudība var būt individuāla, bet tā var būt arī sabiedriska. Visas sabiedriskās revolūcijas (Lielā Franču Revolūcija, Oktobra Revolūcija) tika būvētas, barojot skaudību. Tas ir galvenais pasaules vēstures mehānisms. Tā ir bijis vienmēr, bet to. kas izdarīts jaunajos

Slepena, viltīga, negodīga Rīcība, lai sasniegtu kadu mērķi. 30 Eduards Stanieks Tikumi un netikumi

laikos programveidīgi, mēs nemaz nespējam aptvert. Neviens nezina, kādā mērā politiskajā un sabiedriskajā dzīvē mēs tiekam iegremdēti skaudībā un greizsirdībā. Politikas mērķis ir programveidīga cilvēku simaidošana tā, lai viņi viens otru neieredzētu un savstarpēji plēstos.

Kā izārstēties no greizsirdības?

Nevienu nevar izārstēt no greizsirdības. Tas ir pirmais pamat- pieņēmums. Nav nekādu izredžu izārstēt otru cilvēku no šīs drausmīgās gara slimības. Te mēs esam pilnīgi bezspēcīgi.

Pirmkārt, ir jāstājas Dieva priekšā un jālūdz, lai palīdz.. Ja citas gara slimības var daļēji ārstēt, tad greizsirdības ārstēšana nav iespējama.

Otrkārt, greizsirdību kā slimību ir grūti atpazīt, pamanīt. Sākumā greizsirdība nav gandrīz redzama, jo cilvēks kaunas no tās. Tas ir muļķīgs netikums, jo greizsirdības netikuma īpašniekam nav nekāda labuma no tās. Alkatīgam cilvēkam ir nauda. Lepnam cilvēkam ir slava. Nešķīstam cilvēkam ir bauda, apmierinājums. Savukārt, greizsirdība neko nedod, tādēļ cilvēks kaunas tajā atzīties. Greizsirdību parasti cilvēks pamana tās beigu stadijā, kad naids izpaužas caur vārdiem un rīcību, kad tiek ievākti naida augļi.

Kas jādara, ja piemīt greizsirdības netikums?

No greizsirdības var izārstēties tikai tas. kurš pats vēlas no tās izārstēties. Cilvēkam jābūt pateicīgam par to, kas viņam ir, un pateicīgam par to, kas ir citiem. Ir jāpilnveido atbildības sajūta. "Kam ir daudz dots, no tā tiks daudz prasīts '. Tātad, ja kādam ir vairāk, par to ir lielākā mērā jāatbild. Tādēļ sevi ir jāattiecina uz Dievu, sevi nav jāsalīdzina ar citiem cilvēkiem.

Visbeidzot, svarīgs elements ir apgūt kādu dzīves sfēru. Labs speciālists kādā jomā būs izturīgs pret greizsirdību. Labs pavārs nav greizsirdīgs, jo viņš zina, ka pēc pusdienām visi teiks, cik tās bija garšīgas! Tā kā neviens nav spējīgs būt lielisks speciālists visās jomās, ir nepieciešams, lai katrs būtu labs speciālists vismaz vienā jomā. Tas, kurš ir labs vienā lietā, spēj novērtēt citu sasniegumus citās lietās. Mazi cilvēki, kuri nevar būt nekur labi, domā, ka, iznīcinot citus un apgrūtinot viņu dzīvi, viņi sevi ierakstīs pasaules vēsturē. Šāda domāšana ir acīmredzami muļķīga.

Lūgsim Dievu, lai Viņš mūs pasargā no šīs drausmīgās, grūti ārstējamās gara slimības! Lūgsim arī, lai mūsu sirds būtu izturīga pret greizsirdīgu cilvēku uzbrukumiem, ja vēlamies veikt kādu labu darbu un ar savu darbošanos bagātināt citus cilvēkus.

7. LABVĒLĪBA[1]

Mēs apskatījām draudīgas gara slimības mehānismu: greizsirdību, skaudību un naidu. Tās ir vienas un tās pašas slimības trīs pakāpes. Greizsirdība ir skumjas par otra cilvēka labumiem, tā ir vēlēšanās iegūt šos labumus. Skaudība ir virzīta, pirmkārt, uz šo labumu iznīcināšanu, lai otram to nebūtu, skumjas par to, kas ir citiem. Naids ir vērsts uz paša cilvēka iznīcināšanu.

Šodien pārdomāsim labvēlības tikumu, kas ir greizsirdības pretstats. Tas, kam piemīt šis tikums, ir drošs pret šo draudīgo gara slimību.

Labvēlības tikums ir otra cilvēka labuma vēlēšanās un otra cilvēka labumu pavairošana atbilstoši mūsu iespējām. Labvēlība ir sirds laime, kura atklāj otra cilvēka labumu, un tā ir gatavība palīdzēt, lai otra cilvēka sirds kļūtu arvien bagātāka.

Labvēlība mūsu dzīvē izpaužas dažādās formās.

Pirmkārt, caur izpalīdzību[2], tātad caur gribas gatavību izrādīt labvēlību, kad vien tas ir vajadzīgs. Labvēlīgi cilvēki ir gatavi jebkurā diennakts laikā palīdzēt citiem cilvēkiem, viņi vienmēr ir tendēti, lai katra situācija izvērstos radoša, viņi vēlas bagātināt pasauli.

Otra labvēlības izpausmes forma ir gatavība pakalpot[3]. tā ir

izlīdzēšana otram cilvēkam. Šāds cilvēks vienmēr grib palīdzēt, kad palīdzība ir nepieciešama. Viņš labprāt pasniegs roku, izkāpjot no autobusa, viņš pārvedīs neredzīgu cilvēku pāri ielai, viņš palīdzēs mātei, kura nes smagu somu un mazu bērnu. Pakalpot gatavs cilvēks vienmēr prot palīdzēt gan svešiem, gan vistuvākiem cilvēkiem. Pakalpot gatavs cilvēks dienas laikā atrod desmitiem veidu, kā citiem palīdzēt. Tas var būt tikai mirklis - tiek padots mētelis, tiek atvērtas durvis, tiek kompostrēta biļete autobusā vai tramvajā utt.

Trešā labvēlības forma ir laipnība . Tā ir dzīves nostāja, kura ir pilna ar prieku un labestību. No laipnības ir atkarīga uzvedības kultūra. No laipnības ir atkarīga valodas kultūra, jautājumu uzstādīšanas prasme, atbildēšanas veids vai pamācība. No laipnības ir atkarīga diskusijas prasme, balss intonācija, rūpes par savu apģērbu vai savu stāju. Laipnība iespaido kultūru pie galda, vīrieša un sievietes attiecības, laipnība lemj par visām savstarpējām cilvēku attiecībām.

Kultūras pakāpi, starp citu. var noteikt caur cilvēkā izstrādātajām laipnības formām, caur savstarpējām attiecību formām. Šīs formas var būt tukšas, bet, skatoties no sabiedriskā redzes viedokļa, laipnība arvien ieņem svarīgu vietu, jo formu allaž var piepildīt ar saturu, ar cilvēka labvēlību. Šīs labvēlības formas var būt arī nepatiesas, neīstas. Tas notiek, ja šīs labvēlības formas izmanto kāds. kurš vēlas iegūt otra cilvēka labvēlību.

Būt laipnam divdesmit četras stundas diennaktī nav nemaz tik viegli. Pietiek ar nedaudz lielāku nogurumu, kad cilvēks noteiktas laipnības formas vairs nav spējīgs izrādīt un uz tām reaģēt. Bieži gadās, ka cilvēki ir laipni uz ielas, darbā, bet, pārkāpjot mājas slieksni, kļūst ļoti nelaipni pret saviem vistuvākajiem. Tas, starp citu, izpaužas ar balss intonāciju, kā vīrs vēršas pie sievas vai sieva pie vīra, kā bērni uzrunā vecākus vai vecāki uzrunā bērnus.

Ceturtā labvēlības forma ir delikātums . Tas ir īpašs jūtīgums uz iekšējām otra cilvēka vajadzībām, uz viņa vēlmēm un noskaņojumiem, tā ir citu cilvēku izpratnes māka. Izmantosim līdzību. Cilvēks ir

kā mēness, kurš riņķo pa trim orbītām Pirmā orbīta ir griešanās ap savu asi, tā ir viņa paša pasaule. Otrā orbīta ved ap zemi. Pa trešo orbītu mēness kopā ar zemi riņķo ap sauli. Lūk, delikātums ir prasme rēķināties ne tikai ar griešanos ap savu asi, jo tā dara egoists, bet gan prasme griezties ap zemi. tas ir, ap otru cilvēku, tas ir šis jūtīgums pret otra cilvēka iekšējām vajadzībām, tas ir šis īstais, attiecīgais attālums, kurš ir jāsaglabā. Delikātums ir prasme pielāgoties otram cilvēkam, pielāgoties viņa iekšējām vajadzībām, kas bieži nav ārēji redzamas. Un tikai tad mēs varam reizē droši ceļot ap Dievu, kurš vienmēr ir mūsu Saule. Ja šīs trīs orbītas ir saskaņotas, tad cilvēks ir laimīgs, bet ja viņš griežas tikai ap sevi un nerēķinās ar šīm divām pārējām orbītām, viņš nekad nebūs laimīgs.

Delikāts cilvēks realizē to, par ko sv. Pāvils tik skaisti ir teicis: "Esmu kļuvis viss priekš visiem" (IKor.9,22). Tā ir šī atvērtība, prasme atklāt, ko konkrētais cilvēks konkrētajā mirklī vēlas. Brīžiem viņu kaitina mūsu nostājas, un tad tās ir jāmaina.

Ja kādam trūkst delikātuma, mēs viņu saucam par biezādainu, raupju, uzbāzīgu. Tā ir pretēja nostāja delikātumam, tas ir šī garīgā jūtīguma trūkums cilvēkā. Delikātumu ir grūti sevī izstrādāt. Ir cilvēki, kuri jau dzimst ar dziļu jūtīgumu, citiem tas ir sevī jāizstrādā. Ļoti jūtīga cilvēka dzīve ir grūta, jo viņu ievaino visi biezādainie. viņš tomēr nedrīkst 110 šī jūtīguma atteikties.

Augstāk minēto labvēlības formu trūkumam nebūt nav jāizriet no ļaunas gribas. Šo formu trūkums bieži izriet no neziņas un neprasmes. Kāds vēlētos būt delikāts, pakalpot spējīgs, bet neprot tā rīkoties. Tas ir jāmācās, jo tā ir māksla. Ļoti bieži šo tikumu trūkums izriet no nedrošības, ir tādi cilvēki, kuri labprāt palīdzētu, bet ir nedroši, un nedrošība viņas paralizē, bremzē.

Kā var pilnveidot labvēlību?

Pirmkārt, saskatot otra cilvēka prāta un sirds bagātību.

Pateicoties labvēlībai, otra cilvēka bagātība kļūst par manu bagātību. Labvēlība ir atvērtas sirds durvis, pa kurām mana bagātība nonāk pie citiem, bet viņu bagātība nonāk pie manis. Ir vērts atcerēties, ka uz mūsu dzīves ceļa ir daudz vairāk tādu cilvēku, kuri mūs ir bagātinājuši, nekā tādu, kuri mums ir nodarījuši pāri. Ir vērts šo patiesību atklāt. To cilvēku, kuri mūs līdz pat šai dienai bagātina, ir tik daudz, ka vienkārši jāprot ar labvēlību paskatīties uz visu pasauli.

Ievainojumus, kurus esam saņēmuši no otra cilvēka, atceramies daudzus gadus, bet viņa labestības žestus neatceramies. Ir jāmēģina saskatīt tēva, mātes, tuvinieku sirds bagātība, pat ja viņi mūs ir ievainojuši. Viņu sirds bagātība ir nesalīdzināmi lielāka par ievainojuma dziļumu. Izdarītais ļaunums mēģina mūs aizkavēt pie rētas, brūces, tas aizsedz to, kas ir skaists. Mums ir jāatklāj tā bagātība, kuru esam saņēmuši no audzinātājiem, no draugiem un kolēģiem, 110 cilvēkiem, kurus satiekam darba vietā. Tas, kurš to atklāj, kļūst labvēlīgs, ir gatavs arī pats sniegt savas sirds bagātības tiem, kuri ir tuvumā. Katrā tikšanās reizē es vairāk saņemu, nekā dodu. Katra sirds ir neatkārtojama, katra, pat visīsākā tikšanās ar otru cilvēku var mūs bagātināt. Vairāk saņemu, nekā dodu. Pat vecāki bieži no bērniem saņem vairāk, nekā viņiem dod.

Pilnveidojot labvēlību, ļoti svarīgi ir piestrādāt pie draudzības izaugsmes. Cilvēkam, kurš vēlas, lai viņam būtu draugs, ir pašam jāizaug līdz draudzībai, jānobriest, jākļūst labvēlīgākam. Tikšanās draudzībā ir tikšanās labvēlībā. Tādēļ garantija tam, ka mēs esam izturīgi pret greizsirdību, būs mūsu patiesas draudzības nodibināšana. Tikai šī mīlestības forma, draudzības mīlestība garantē mums izturību pret šo drausmīgo gara slimību - greizsirdību.

Labvēlība ir tikums, kuru šodien reti atceramies un kuru nepamanām, jo tā ir vienkārša un sastāv no sīkumiem. Daudzi cilvēki to nesaprot, sīkumi netiek pienācīgi novērtēti. Bieži var dzirdēt vārdus: tas nav tik svarīgi, vai es aizcirta durvis skaļi vai tās aiztaisīju klusām, vai es esmu ieslēdzis rādio uz visu skaļumu vai klausos klusām, vai es esmu nosviedis papīru zemē vai papīrgrozā. Tas nav tik svarīgi. Tikai muļķis piekasās pie sīkumiem.

Labvēlību auž tikai no sīkumiem, tādēļ tā ir tik skaista un vienlaicīgi tik grūta. Vieglāk ir paveikt lielus darbus, nekā parūpēties par tūkstoš sīkām lietām, kuras rada labvēlības atmosfēru.

Visbeidzot mēs nonākam pie galvenā. Kur pietrūkst labvčlības, tur nespējam izveidot kopienu. Amerikas Savienotajās Valstīs pastāv tāds princips, ka vēlēšanu kampaņas laikā, kad vēl prezidentu, pirmais apsveikuma telegrammu jaunievēlētajam prezidentam sūta kandidāts, kurš zaudējis. Tas ir skaists sacensības žests, kurā tiek ievērota kultūra. Bet pie mums? Vai pirmais žests nav "iekost" uzvarētājam?

Savstarpējā labvēlība, kura ir veidota no sīkumiem, rada kopējās dzīves atmosfēru. Ja tās nav, cilvēks jūtas ārkārtīgi slikti mājās un ārpus tām. Tas ļoti bieži attiecas uz šķiršanos. Visas promiešanas no kādas kopienas balstās tieši uz šī principa, pietrūka labvēlības un cilvēks meklē to kaut kur citur, ārpus kopienas. Problēma ir tā. ka cilvēki paši to redz, bet nevis mēģina radīt savstarpējās labvēlības atmosfēru. bet bēg prom. Paliec uz vietas 1111 veido labvēlības atmosfēru. Nelabvēlības atmosfērā katrs cilvēks jūtās slikti. Greizsirdība vienmēr iznīcina kopienu. Savukārt labvēlība, tādēļ ka balstīta uz Dievu, uzvar greizsirdību, jo labvēlība veido kopienu.

Kas savā sirdī ir saglabājis labvēlības nostāju, var būt pārliecināts, ka greizsirdība neiznīcinās ne viņu, ne arī kopienu, kurā viņš dzīvo.

8. DUSMAS[4]

Nākamā mūsu aplūkojamā gara slimība ir dusmas. Lai mēs atklātu šīs slimības mehānismu, ir jāapzinās, ka Dievs mums katram ir piešķīris īpašas spēka rezerves, kuras varam izmantot, kad jācīnās ar ļaunumu vai arī tad, kad jāpārvar grūtības, kuras atrodas mūsu priekšā. Šīs spēka rezerves mums ir nepieciešamas, lai mēs varētu aizstāvēties un radoši darboties.

Dusmas sāk darboties tad, kad ir jāreaģē uz piedzīvotu ļaunumu. Bieži dusmas izpaužas kā atriebības forma, kad vēlamies sodīt to cilvēku, kurš mums ir nodarījis pāri. Kad šis sods ir taisnīgs, tad to uzskatām par labumu, kā atgādinājumu tam, lai tiktu ievērota taisnība.

Dieva Dēls, kļūstot par Cilvēku, saņēma pilnu garīgo ekipējumu, kāds ir katram cilvēkam. Viņam bija arī šīs spēka rezerves, un tās Viņš arī izmantoja. Kad mēs klausāmies Viņa runas, kurās Viņš vairākkārt atkārto "bēda jums", tad zinām, ka Viņš runā ar dusmām. Iedvesmotie autori iemūžināja Svētajos Rakstos ainu, kad Jēzus satina striķus un ar to palīdzību izdzina no svētnīcas pārdevējus. Tās ir tā saucamās "svētās dusmas". Tās parādās tad, kad šīs spēka rezerves izmanto labiem mērķiem, bet pašas dusmas pilnībā (100%) kontrolē.

Sliktas, nepareizas dusmas ir tad, kad šīs no Dieva dotās spēka rezerves tiek izmantotas nepareiziem, neattiecīgiem mērķiem vai arī šie spēki tiek atstāti bez kontroles. Ja cilvēkam trūkst šo spēka rezervju, tad viņš ir kroplis vai invalīds, vai arī tā ir zīme, ka viņš ir galēji vienaldzīgs pret ļaunumu. Tā kā dusmām ir pamats mūsu miesas uzbūvē, kādas miesas slimības var sabojāt šo mehānismu un vai nu šī rezerve neieslēdzas vai arī tiek pilnīgi iznīcināta. Cilvēks, kurš neprot reaģēt uz ļaunumu, ir kroplis.

Izšķir divu veidu dusmas. Pirmās ir jutekļu dusmas, kad pie teikšanas nāk jūtas. Bieži tās ieslēdzas bez mūsu kontroles. Uz ļaunumu mēs reaģējam uzreiz kā signalizācija. Otrais dusmu veids dzimst gribā, tās ir pārdomātas un virzītas uz. darbību. Ņemot vērā reakcijas veidus dusmu laikā, tiek izšķirtas trīs reakciju formas. Lai

izteiktu šīs trīs dusmu formas izmantojam trīs vārdus: dzēlīgs ,apvainojies " , atriebīgs

Dzēlīgs cilvēks savas dusmas izmanto noteiktā situācijā, ātri uzliesmo, iedzeļ un viņa dusmas ātri paiet. Apvainojies cilvēks ilgi

patur atmiņā pāridarījumu. Apvainojušies cilvēki noslēdzas sevī uz ilgām stundām, pat dienām, nedēļām un mēnešiem. Atriebīga cilvēks gaida atbilstošu mirkli un gatavo situāciju, kurā varēs atriebties.

Dusmas aug, un var novērot dusmu attīstības posmus. Vispirms cilvēks ir sašutis par to cilvēku, kurš izraisījis dusmas, cilvēkā sākas vārīšanās. Šodien mēs teiktu, ka šī situācija paaugstina asinsspiedienu. Tas ir iekšējs pārdzīvojums. Uz āru dusmas pirmkārt izpaužas caur sejas izteiksmi, dusmas var saskatīt arī cilvēka acīs.

Reakcijas tomēr ir dažādas. Viens sāk sarkt un pēc mirkļa uzsprāgst. Cits atkal kļūst bāls kā papīrs, un ir zināms, ka pēc mirkļa viņa rīcība vairs nebūs prognozējama. Sejas izteiksme ir zīme, signālgaisma, pēc kuras pazīstam sadusmotu cilvēku.

Pēc tam nāk vārdi. Vieni paceļ balsi un kliedz, citi nespēj pateikt ne vārda vai spēj izdabūt no sevis tikai īsas, aprautas frāzes. Sadusmotie izmanto lamu vārdus, apvainojumus, pat lāstus. Lādējās parasti sadusmotie cilvēki.

Visbeidzot seko roku palaišana. Lido grāmatas, virtuves podi, šķīvji, tiek piecirsta kāja un ar dūri sists pa galdu. Tās ir ārējās pazīmes. Var nonākt pat līdz kautiņam. Bieži par upuri var krist pilnīgi nevainīgs cilvēks, piem., bērns, jo sadusmojies cilvēks sit to, kurš ir vistuvāk pa tvērienam. Roku palaišana var novest pat līdz slepkavībai.

Var neparādīties šāda ārējā rīcība, un tomēr dusmas nepārtraukti aug. Šādā stāvoklī cilvēks intensīvi domā, kā veiksmīgi atriebt nodarījumu. Ārēja rīcība ir īpaši kaitīga. Piemēram, vīrs ir izveidojis brīnišķīgu vitrāžu. Viņam likās, ka to spēs paveikt trīs dienās, bet iznāca piecās dienās. Sieva sarīkoja skandālu, ka tas tik ilgi velkas. Un viņš dusmās nosvieda vitrāžu sievas priekšā un sabradāja kājām. Lūk. neapvaldītu sievas un vīra dusmu rezultāts.

Kādas ir dusmu sekas?

Pirmkārt, cilvēkam aptumšojas prāts. Dusmas apgrūtina atšķirt labu no ļauna. Mēs bieži nožēlojam vārdus, ko esam izteikuši dusmās. Mierīgos apstākļos mēs nekad tos neteiktu. Šādi izteikts vārds ievaino cilvēku, un rēta var palikt uz visu dzīvi. Viens vīra dusmu uzplūdums, viens aizvainojošs vārds tiks atgādināts vēl Zelta kāzās, sieva to atcerēsies un atgādinās. Un atvainošanās neko nelīdzēs.

Otrās sekas ir žēlsirdības graušana. Dusmas nepazīst žēlsirdību (sal.Sal.pam.27,4). Tā uzskata Svētie Raksti. Redzot savu labumu, sadusmojies cilvēks izdara pārestību, vēlēdamies apmierināt, izlīdzināt, pēc viņa domām, izjaukto taisnību. Drausmīgs tādēļ ir tā bērna liktenis, kurš atrodas tādu vecāku rokās, kas nevalda pār dusmām, jo viņi nav žēlsirdīgi cilvēki. Šeit varētu minēt simtiem piemēru. Piemēram, zēns, izejot no skolas, paskrēja zem auto. Viņam nekas nenotika, bet tika saplēsta vēja jaka, kuru tēvs nedēļu atpakaļ bi ja nopircis. Saniknotais tēvs par to tā piekauj dēlu, ka dēls trīs nedēļas nevar iziet no mājas. Lūk, klasisks žēlsirdības trūkuma piemērs. Dusmas nepazīst žēlsirdību. Un faktiski nav nekādu cerību šos bērnus atņemt vecākiem. Iekams bērns pieaugs un spēs stāties pats pretī pāridarītājam, paies piecpadsmit, divdesmit gadu. un tad bērns varbūt aizies no vecākiem. Un kas no tāda brīnišķīga tēva, kurš dēlu baro un slavē, ja viens viņa dusmu uzliesmojums var visu iznīcināt. Cik nav cilvēku, kuri vecāku dēļ ir kļuvuši par invalīdiem. Tēvs ir iesitis meitai, tā ir nokritusi uz spaiņa un līdz šai dienai ir kurla. Pēc tam viņu nēsāja uz rokām, skūpstīja, raudāja. Lūk dusmu drāma. Dusmas izslēdz prātu un iznīcina žēlsirdību. Dusmas var novest pat līdz nežēlībai, it īpaši, ja dublējas ar kādu sadistisku noslieci.

Sabiedriskais aspekts. Tie cilvēki, kuri nevalda pār dusmām, ir nemiera sējēji. Visur, kur viņi atrodas, ir spriedze un dažādi strīdi. Nemiera sējējs ir kā stikla gabals, kurš ir dziļi miesā un ar katru savu kustību paralizē apkārtni. Apvainotais neskandalē, bet ar klusēšanu, skatienu. pretenzijām, sūkstīšanos, nepārtrauktiem pārmetumiem izjauc miera noskaņu, viņam nekad nekas nepatīk, viss vienmēr ir slikti. Lai kur viņš atrastos, viņš ir kā ledus lāsteka, no kuras cilvēki vairās.

Cilvēks, kurš uzliesmo un skandalē par niekiem, ir kā vulkāns, kas ar savu lavu iznīcina visu apkārtni. Izvirdums ilgst dažas minūtes, bet seku likvidēšana brīžiem ilgst gadiem. Visļaunāk ir dzīvot šāda vulkāna nogāzē. Vēsture pazīst šādu dusmu piemērus. Evaņģēlijs stāsta par Herodu, kurš dusmās Betlēmē noslepkavoja bērnus, bet Baznīcas vēsturē kristīgais ķeizars Teodozijs Lielais pēkšņa afekta rezultātā, uzzinājis, ka noslepkavots virsnieks, pavēlēja Tesalonikā zem teātra izrādes aizsega sapulcināt tūkstošiem cilvēku, ielenkt teātri un visus noslepkavot. Pavēle tika izpildīta. Lūk, neapvaldītu dusmu sekas.

Kā savaldīt dusmas?

Nedrīkst ne runāt, nedz arī darboties, kad esam sadusmoti. Kad dusmas sāk augt, jāizdzer glāze auksta ūdens. Dusmās nedrīkst rīkoties, darboties. Kāds tēvs dusmu laikā gāja pagalmā, smēķēja cigaretes un skaldīja malku. Kad dēls atgriezās no skolas, viņš jau no malkas skaldīšanas saprata, ka tēvs ir dusmīgs, bet dusmas viņš vienmēr izlādēja, skaldot malku. Skaldīja pusstundu, savaldīja dusmas un jau bez dusmām atgriezās mājās. Nedrīkst rīkoties, kad esam sadusmojušies, nedrīkst sodīt bērnus. Sodam ir jābūt taisnīgam un gudram. Vislabāk ir sodīt nākamajā dienā. Bērnam ir jāizskaidro, lai viņš saprot, ka kaut ko izdarījis slikti, sods bērnam ir jāuzliek mierīgi, bērnam ir jādot laiks, lai viņš varētu vecākiem lūgt piedošanu par izdarītām blēņām vai arī jādod laiks šīs blēņas izlabot pašam.

Nedrīkst uzkurināt sadusmotu cilvēku, liet eļļu ugunī. Piemēram, vīrs ir sadusmojies, bet sieva vēl uzkurina dusmas. Un pēc laiciņa mājās ir ugunsgrēks. Kad blakus kāds dusmojas, ir jāsaglabā miers, vislabāk ir aiziet no šī cilvēka redzes loka.

Sv. Pāvils saka: Lai saule nenoriet pār jūsu dusmām (sal. Ef.4,26). Tātad, nedrīkst dusmas pārnest uz nākošo dienu. Ja mēs esam kādam izdarījuši pāri, mums tajā pašā dienā viņam ir jālūdz piedošana. īpaši grūti to ir izdarīt tiem cilvēkiem, kurus pieskaitām pie tā saucamajiem "apvainotajiem". Ja ģimenē ir cilvēks, kuram ir nosliece uz dusmām, tad pirms gulētiešanas viņam ir jāpārdomā, kam vajadzētu lūgt piedošana, pirms skaitīt lūgšanu Kungs piedod mums mūsu parādus, kā arī mēs piedodam saviem parādniekiem, ir jāizlīgst ar vistuvākajiem.

Ir jāprot savas dusmas iesaistīt arī labajā, tātad cīņā ar ļauno un arī radošā darbā par lielām vērtībām.

Vēlreiz jāatkārto, ka spēka rezerves, kas mums ir ieliktas no Dieva, ir vajadzīgas, tās ir jāliek lietā tad, kad mums uzbrūk ļaunums vai mūsu priekšā rodas lielas grūtības. Par šīm spēka rezervēm mums Dievam ir īpaši jāpateicas. Lai mūsu dusmas vienmēr būtu svētas dusmas. Dusmās vienmēr ir jātiecas pēc labā un pār dusmām ir pilnībā jāvalda.

9. lēnprātība [5]

Tātad, Dievs katram cilvēkam ir devis papildus rezerves spēku, kuru tas var izmantot tad, kad ir jāreaģē uz ļaunumu vai jāpārvar grūtības. Šī rezerve ir Dieva dāvana. Neattiecīga, nepareiza vai nekontrolēta šo rezervju izmantošana ir grēks.

Tagad pārdomāsim to, kā pareizi izmantot šīs no Dieva saņemtās spēka rezerves. Par šo spēka rezervju pareizu izmantošanu "rūpējas" divas prasmes jeb mākas, kuras cieši ir savā starpā saistītas. Tās ir lēnprātības tīkams un iecietības"" tikums. Lēnprātība atdot šīs spēka rezerves prāta kontrolei. Pateicoties šim tikumam, prāts izmanto šo spēku tik lielā mērā, cik tas ir nepieciešams.

Te nav runa par prasmi savaldīt dusmas, jo prasme savaldīt dusmas ir vajadzīga, kad cilvēkā šīs spēka rezerves jau ir sākušas darboties, jau ir iekustinātas. Un pēdējā brīdī, sadusmojies cilvēks, līdzīgi šoferim uzspiež uz. bremzes pedāļa, un avārija izpaliek, tātad, nenotiek konflikts, kautiņš vai pat slepkavība. Lēnprātība nav bremzes. Lēnprātība ir prasme izmantot gāzi. Ir tādi šoferi, kuri vada automašīnu, nemaz nebremzējot, un liekas, viņu vadītā automašīna peld, bet ir tādi šoferi, kuri nepārtraukti spiež uz bremzēm. Lēnprātīgam cilvēkam nav jāizmanto savaldīšanās bremzes, jo viņš vienmēr izmanto dusmas tik lielā mērā. cik tas ir nepieciešams. Tā ir māksla, kuru var mācīties, to var iemācīties un apgūt, galvenais ir atcerēties, ka mums ir pieejamas šādas spēka rezerves, kuras nedrīkst darboties bez mūsu ziņas. Tādēļ lēnprātība cilvēkā nepārtraukti ir nomodā, no mūsu pamošanās līdz miegam.

Maigums, liegums, rāmums, lēnprātība.

Iecietīgs - tāds, kas izturas pacietīgi, samierinās (parasti ar trūkumiem).

Iecietība ņem vērā pieeju otram cilvēkam, bet it īpaši iecietība parādās, kad ir jāuzliek sods.

Iecietība ņem vērā ne tikai rīcību, bet arī pamana cilvēku, kurš šo rīcību ir veicis. Iecietība pēta motīvus, kāpēc konkrētais cilvēks šā vai tā ir rīkojies. Ja ņemam vērā rīcības motīvus un iespējamās soda sekas, caur iecietības tikumu sodu var mazināt. Svētajos Rakstos šos divus tikumus, iecietību un lēnprātību, sauc par klusību. Kluss cilvēks ir tas, kurš pilnīgi ir apguvis šo spēka rezervju izmantošanas mākslu, kuru cilvēkam ir devis Dievs.

Kungs Jēzus skaidri saka: Mācieties no Manis, jo Es esmu lēn- * _

prātīgs un sirds pazemīgs (Mt. 11,29), tātad Kristus mūs aicina uz lēnprātību un iecietību. Viņš, kam bija šī lielā spēka rezerve, vienmēr reaģēja ārkārtīgi lēnprātīgi un iecietīgi. Kalna Mācībā, izsakot vienu no svētībām, Jēzus saka: Svētīgi lēnprātīgie, jo viņi iemantos zemi (Mt.5,4). It kā Viņš vēlētos teikt, ka lēnprātība un iecietība ir vienīgais ceļš. kurš ved uz zemes iemantošanu. Valdīt, tātad, vajag ar lēnprātības un iecietības palīdzību. Tad nebūs ievainotu cilvēku, tad pat taisnīgs sods ir radošs, bet cilvēks, kurš saņem šo sodu, ir spējīgs par to pateikties.

Kā var pilnveidot lēnprātību un iecietību, lai kļūtu šīs svētības cienīgs?

Pirmais svarīgais solis ir šāds: ir jāmeklē savaldīgi, lēnprātīgi un iecietīgi cilvēki, jo viņu klātbūtnē mācāmies būt lēnprātīgi. Un

izrādās, ka viņu klātbūtnē ir iespējams būt lēnprātīgam un iecietīgam. Daudzi cilvēki saka, ka tas nav iespējams, jo viņiem ir bojāti nervi. Bet tuvās attiecībās ar lēnprātīgu un iecietīgu cilvēku viņi atklāj, ka tas ir iespējams. Kādu laiku kopis sevī lēnprātību un iecietību, viņš atklāj, ka ir kļuvis daudz veselāks un laimīgāks. Tas ir neparasti svarīgs noteikums ģimenēs, mājās. Ja māte un tēvs audzina bērnus ar iecietību un lēnprātību, viņu bērni šo dāvanu paņem sev līdzi. Lēnprātība un iecietība lielā mērā ir tēva un mātes labestības noslēpums.

Otrs svarīgs solis ir šāds. Notikumos ir jāiesaistās, jāpiedalās tikai tad, kad tie no mums ir atkarīgi. Ja mēs uzmanīgi pavērosim, kādu iemeslu dēļ mēs uztraucamies, izrādīsies, ka deviņos gadījumos no desmit mēs uztraucamies citu cilvēku dēļ un par problēmām, kuras neietilpst mūsu kompetencē, kuras neatrodas mūsu ietekmes lokā. Kādēļ man ir jāuztraucas par politiskajām sistēmām, attiecībām? Vai šīs sistēmas, attiecības ir kaut kādā mērā no manis atkarīgas? Kādēļ man būtu jāuztraucas? Šādam uztraukumam nav jēgas. Es neko caur šo uztraukumu neiegūstu, tikai daudz zaudēju. Lēnprātīgs cilvēks labi pārzina un zina to dzīves daļu, par kuru viņš ir atbildīgs. Un šī daļa viņa dzīvē ir sakārtota un tiek attiecīgi vadīta. Tas ir neparasti svarīgs garīgās terapijas princips. Pateicoties tai, mēs rūpējamies par savu dzīvību. Atbildēsim par to, kas no mums ir atkarīgs. Pietiks ar divām trim nedēļām, lai pārbaudītu un atklātu, kādu iemeslu dēļ mēs uztraucamies un kādā mērā esam atbildīgi par to, par ko uztraucamies. Mūsu lēmumiem ir jābūt radošiem tajā mūsu dzīves sfērā, par kuru mēs esam atbildīgi sabiedrībā. Es varu uztraukties un man ir jāuztraucas tad, kad es izdaru kļūdas, bet man ir pienākums tās izlabot un izdarīt visu. lai tās otru reizi neatkārtotu.

Trešais svarīgais solis ir prasme uzklausīt otru cilvēku tad, kad viņš ir izdarījis kaut ko sliktu. Tas ir iecietības noteikums. Ir jāizpēta, kādu motīvu vadīts cilvēks tā rīkojies. Ja pratīsim no viņa redzes viedokļa paskatīties uz notikušo un pastrādāto, tad spēsim objektīvi viņu novērtēt. Tad mēs kļūsim iecietīgi. Savukārt, ja notikušajam pieiesim tikai no mūsu redzes viedokļa, tad mēs varam cilvēkam nodarīt pārestību. Daudzos gadījumos cilvēki vēlas darīt labu, bet nepareizi novērtē situāciju vai savus spēkus un, neskatoties uz vislabākajām vēlmēm, viņi ir savas neveiksmes salauzti, bet mēs viņus vēl vairāk piespiežam. Ja mēs neprotam uzklausīt otru cilvēku, novērtēt viņu centienus, tad neesam ne lēnprātīgi, ne iecietīgi.

Ceturtais svarīgais solis ir apzināties, vai mēs uztraucamies tādēļ, ka cilvēki nav izpildījuši mūsu gribu, vai arī uztraucamies tādēļ, ka cilvēki nepilda Dieva gribu. Vairums nesaskaņu rodas tādēļ, ka viens pieprasa, lai otrs rīkotos, kā viņš grib, bet otrais grib. lai pirmais darītu tā, kā viņš grib. Daudzas lietas jāaplūko no dažādiem viedokļiem, jo cilvēki ir dažādi, un daudzām lielām ir dažādas pieejas. Ne vienmēr mana griba ir Dieva griba. Savukārt, ja cilvēks pilda Dieva gribu, viņš iet pa labu ceļu un viņam nemaz nav jāiet pa manu ceļu. Tas ir liels mīlestības noslēpums. Ceļš ir brīnišķīgs, kad laulātie spēj to saprast, kad viņi rūpējas par to, lai kopīgi darītu labo, ko Dievs ir ieplānojis.

Ticīgam cilvēkam būtisks dzīves elements ir Dieva klātbūtne, dzīve ar Dievu, jo Dievs ir pati lēnprātību un iecietību. Dievs nepasludina spriedumu, jo Dievs fnūs pazīst. Mēs viens otru ievainojam, jo nesaprotamies. Tādēļ arī tik viegli viens otru tiesājam. Netiesājiet un netiksiet tiesāti (Mt.7,1). Dievs, kurš mūs saprot daudz, labāk nekā mēs saprotam paši sevi, gaida uz mūsu briedumu, gaida, kamēr mēs paši spēsim daudz ko saskatīt. Tad, kad ticīgs cilvēks pamanīs, ka viņā ir daudz nemiera, pretošanās, sacelšanās, ka viņa dusmas pārtop rīcībā, tad viņam ir jāpienāk pie Kristus un jāpasaka: Kungs, piepildi mani ar Savu mieru, ar Savu lēnprātību, un tad es darbošos. Tās spēka rezerves, kuras esam saņēmuši no Dieva, ir pilnībā radoši jāizmanto, bet to spēsim izdarīt tikai tad, ja būsim lēnprātīgi un iecietīgi.

Visi mēs gaužamies, ka mūsu nervi ir sabojāti. Pievienosim mūsu nervus Viņa lēnprātībai, un tad izrādīsies, ka mūsu nervi nemaz nav tik vāji. Mūsu nervi ir stipri, un, kad tos aptin ar lēnprātības izolāciju, tie spēj mums palīdzēt pārvarēt grūtības un radoši darboties.

10. IEKĀRE*

Sajās pārdomās mēģināsim saskatīt to noslēpumu, kurš ir apslēpts cilvēka - vīrieša un sievietes cieņā. Pārdomāsim par nešķīstības netikumu. Visi netikumi, kā jau mēs to zinām, ir nepareizas Dieva dāvanu izmantošanas rezultāts. Šis netikums, par kuru runāsim šo-

dien. balstās uz tieksmes dāvanas, kuru Dievs dod nobriedušam cilvēkam. Šai dāvanai ir trīs galvenie mērķi:

Magnētisks spēks, kurš velk vīrieti pie sievietes. Tātad tā ir dāvana, kura vieno vīrieti ar sievieti.

Dzīvības došana. Vīrietim, savienojoties ar sievieti, dzimst jauna dzīvība.

Spēja darīt otru cilvēku laimīgu. Vīrietis dara laimīgu sievieti, sieviete dara laimīgu vīrieti. Skaista dāvana, kas nāk no Dieva un tiek dota cilvēkam. Tā ir pamatdāvana, jo tā nodod dzīvību nākamajām paaudzēm, tā ir dota. lai pastāvētu cilvēku dzimums un lai tā attīstītos. Šī dāvana pēc Dieva gribas ir iekļauta laulības rāmjos. Pastāv divas nepareizas šīs dāvanas izmantošanas tendences.

Ai mest divus pirmos mērķus un saglabāt tikai pēdējo mērķi - patiku, turklāt patiku koncentrētu uz sevi, lai ar šīs dāvanas palīdzību cilvēks sagādātu sev patīkamus mirkļus, savas laimes mirkļus. Mēģinājums atraut šo dāvanu no laulības saitēm, tātad, izmantot šo dāvanu ārpus laulības. Dievs nevēlas, lai šī dāvana tiktu nobīdīta malā vai iznīcināta. Ja jau šo dāvanu Dievs dod nobriedušam cilvēkam, tad tā pieder pie pilna cilvēka ekipējuma. Radītājam ir svarīgi, lai cilvēks pilnībā atbildētu par šīs dāvanas izmantošanu. Šī atbildība arī ir vīrieša un sievietes cieņas mēraukla. Dāvana, kuru cilvēks ir saņēmis no Dieva ir tieksme, bet nepareiza šī dāvanas izmantošana ir iekāre. Iekāre, tātad ir nepareiza brīnišķīgās Dieva dāvanas izmantošana, un to saucam par netikumu. Tev nebūs laulību pārkāpt (Sestais Dieva bauslis). Tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu (Devītais Dieva bauslis). Miesīgs cilvēks nesaprot to, kas nāk no Dieva gara (1 Kor.2,14). Pievērsīsim uzmanību posmiem, kurus cilvēks iziet sākot ar tieksmi, tātad. Dieva dāvanu, un beidzot ar iekāri, tātad šīs tieksmes nepareizu izmantošanu.

Pirmais posms ir domu, iztēles un alku sjera. Daudzos gadījumos šie stāvokļi nav atkarīgi no cilvēka, tas ir. no saprātīgas un gribētas rīcības. Erotisku domu un iztēles parādīšanās, bet dažās situācijās arī miesisks uzbudinājums ir saistīts ar ķermeni, miesu un nav nekāds grēks. Grēks ir tikai tur, kur cilvēks apzinīgi un labprātīgi pieņem lēmumu, apzinīgi tam piekrīt, kad cilvēks pats meklē vai tiecas domāt par seksu, erotiku un ar to baro savu iztēli.

Ja šo posmu cilvēks nepārdzīvo pozitīvi, tātad, tomēr sāk apzināti un labprātīgi sadarboties ar iekāri, tad viņš ieies otrajā posmā, kur cilvēks sāk meklēt iekāres objektu. Sis objekts sāk cilvēku pievilkt. Cilvēks sāk riņķot ap to, meklējot iespēju satikties. Šajā iekāres attīstības posmā tā kļūst redzama arī apkārtējiem.

Trešais posms balstās uz iekāres barošanu satikšanās laikā. Cilvēks spēj tā ieinteresēties par erotiku, ka šī doma viņa smadzenēs dominē, atrodas pirmajā vietā un sāk valdīt pār visu. Tie. kuri ir gājuši cauri šim posmam, apgalvo, ka tas ir kaut kas līdzīgs apsēstībai. Sekss ir spējīgs tā pakārtot sev visu cilvēka dzīvi, ka cilvēks iznīcinās visu, lai tikai varētu barot savu iekāri.

Iekāres savaldīšana ir iespējama tās pirmajā attīstības posmā, otrajā posmā vēl cilvēkam var palīdzēt to savaldīt. Trešajā posmā iekāre jau deg kā uguns, kas pārvēršas par ugunsgrēku un kuru ir loti grūti nodzēst. Palīdzēt ir gandrīz neiespējami.

Nesavaldītās iekāres sekas ir šādas:

Pirmās sekas ir morālais vājums, tātad, gribasspēku un prāta spēju vājināšanās, jo iekārei ir milzīgs spēks, kuru var pakārtot sev pat cilvēka gribu. Cilvēks kļūst vājš gribā. Un tās ir vislielākās briesmas iekāres barošanā. Gribas vājums iespaido visu dzīvi. Visi cilvēka lēmumi, visas apņemšanās kļūst arvien vājākas.

Otras draudīgas sekas, kuras rodas no nesavaldītas iekāres ir nemierīga sirdsapziņa. Nemierīga sirdsapziņa traucē darbā, kontaktos ar cilvēkiem, kaitē atpūtai un sāk paralizēt visu dzīvi. No praktiskā redzes viedokļa ir jāsaka, ka brīžiem pats grēks, kritiens nav tik briesmīgs, cik briesmīgs ir šis nemiers, kas paralizē dienas, nedēļas, mēnešus un brīžiem pat gadus. Tas noved cilvēku līdz daudzām spriedzēm, apkārtnē radot konflikta situācijas.

Trešās nesavaldītas iekāres sekas ir vainas izjūta un nepatiess kauns. Ar to saistās negatīvs pašnovērtējums. Cilvēki, kurus ir apsēdis šis netikums, nespēj sevi akceptēt, pieņemt. Kad viņi mēģina cīnīties ar šo netikumu, viņi neieredz sevi par katru jaunu kritienu. Naids pret sevi un sevis akceptācijas trūkums ārkārtīgi traucē kontrolēt dzīves nostāju. Ja cilvēks vēlas sasniegt briedumu, viņam ir sevi jāakceptē, pat ur šādu vājību, netikumu. Nepatiesais kauns šai akeeptācijai nepalīdz. Tā ir īpaša veida lepnība. Ja cilvēks kaunas pals no sevis, lepnība ir spējīga to izmantot, lai cilvēkā uzturētu kompleksus, rūpējoties par to, lai cilvēks sevi neakceptētu.

Ceturtās sekas ir nežēlība. Ir raksturīgi, ka, ja iekāre sāk dominēt, tai bieži līdzās iet agresija un nežēlība. Kad Polijā tika atļauta gandrīz nekontrolēta un neierobežota pornogrāfijas publicēšana, par 100% pieauga izvarošanas gadījumu skaits. Tas ir pietiekams rādītājs, lai izdarītu secinājumus par labu šādu materiālu publicēšanas un izplatīšanas ierobežošanai.

Minētās individuālās neapvaldītas iekāres sekas tik un tā vēl ir mazas, salīdzinot ar sekām, kas rodas sabiedrības lokā. Tieši neapvaldīta iekāre ir galvenā laulību un ģimeņu grāvēja, un tās dēļ līst visvairāk asaru. Tieši neapvaldīta iekāre ir 100% vainīga pie visu nedzimušu bērnu noslepkavošanas. Laulātie ļoti bieži signalizē, ka šīs lietas ir nepareizi nostādītas. Ja ir cieņa, ja ir patiesa mīlestība, ja laulātie spēj šo no Dieva saņemto dāvanu pareizi izmantot, šādas problēmas nekad nerodas.

Ar to būtu jāsāk. Sabiedrībā var redzēt, kā tiek novirzīta uzmanība no fundamentālajām lietām un jautājumiem un kā notiek manipulācija, īpaši ar jauniem cilvēkiem, tieši izmantojot iekāri. Vajadzētu paskatīties no finansiālās puses uz pornogrāfiju, kura iet tieši pa šo ceļu, jo tā baro cilvēka iekāri. Tas ir visvieglākais ienākumu avots. Šī problēma būtu jāaplūko arī no sabiedriskā redzes viedokļa.

Kā var ārstēt iekāri?

Ir trīs praktiski norādījumi. Kāds cilvēks stāsta, ka nenoliek malā pornogrāfisku žurnālu, iekams neizlasa to visu. Ir pat gadījumi, ka, ienākot dzīvoklī, nav laika novilkt mēteli, pirms viss žurnāls nav izlasīts vēl stāvot kājās. Nav spēka aizvērt un no tā atteikties. Līdzīgi ir ar videokasetēm. Bet kas notiek tālāk? Protams, vēlāk veselas divas nedēļas cilvēkam ir problēmas pašam ar sevi, un visiem ir problēmas ar viņu. Ja. piemēram, ārsts saka, lai pacients neēd zaļus augļu, jo viņam ir slimas aknas, bet pacients tik un tā tos ēd. tad, protams.

vairākas dienas šis cilvēks slimos. Tas pats notiek ar nesakārtotas iekāres barošanu. Ja tev žurnāls kaitē, tad nedrīkst to lasīt, bet ja to lasi, tad nebrīnies, ka esi garīgi slims.

Gavēnis attiecas tieši uz iekāres pareizu nostādīšanu. Tā ir brīvība attiecībā uz šo tieksmes dāvanu. Cilvēkam ir jābūt kungam pār sevi pašu un viņš nedrīkst pieļaut, a iekāre valda pār viņu. Šeit ir nepieciešama stipra griba. Gribai ir jālemj, piekrist vai nepiekrist kādu televīzijas programmu skatīties. Uz gribu balstās izvēle skatīties tikai labas videofilmas, kas tagad ir pieejamas visiem. Gribai ir jābūt dominējošai vīrieša un sievietes tikšanās reizēs. Protams, ka nav jāslēpj galva smiltīs, nē! Bet ir jāsaglabā brīvība. Ir jāzina, ka ja kaut kas man kaitē, jo tā ir bīstama barība manam garam, es nedrīkstu to ēst, lai cik garšīgi tas liktos un lai kā man tas patiktu. Uz tā balstās cilvēka spēks.

Otrais līdzeklis ir meklēt atbildīgus cilvēkus, lai mierīgi varētu ielikt sevi viņu rokās, zinot, ka viņi neizmantos ļaunprātīgi mūsu vājuma brīžus. Patiesa draudzība ir vērsta uz garīgu tikšanos, tā ir norma pēc kuras vērtē citas tikšanās. Draudzība piepilda cilvēka sirdi, un sirdij vairs nav vajadzīgas cita veida tikšanās, sirds ir brīva no tām. Izaugsme draudzībā ir otrs ceļš iekāres savaldīšanā.

Ticīgam cilvēkam šāds ceļš ir lūgšana, tātad, prasme atvērties uz Dieva darbību. Ir raksturīgi, ka cilvēki, kuri iekrituši iekāres netikumā, nemīl lūgties, viņiem nepatīk lūgšana. Lai varētu lūgties, ir jāatnāk pie Dieva un jāizstiepj pēc Viņa rokas. Bet, ja šīs rokas ir pielipušas pie miesas, cilvēks nevēlas tās izstiept pie Dieva un tādēļ izvairās no lūgšanas. Ja mēs gribam, lai mūsu sirds ir brīva un lai varētu brīvi ar šo Dieva doto dāvanu - tieksmi - rīkoties, tad ir jāiegremdē sava sirds Dieva sirdī, jo Viņš ir pati Mīlestība un no Viņa nāk šī dāvana. Dievs vēlas mums palīdzēt šo dāvanu pareizi izmantot.

Pašreiz mēs apzināmies, ka pār mūsu zemi brāžas liels ačgārnas miesiskas intereses vilnis. Šim vilnim ir jātiek pāri. Ir jādara viss. lai šis vilnis mūs neaizrauj sev līdzi. Nedrīkst padoties. Šie norādījumi, kas tika pieminēti, ir ārkārtīgi svarīgi un aktuāli. Tādēļ lūgsimies par mūsu tuviniekiem, it īpaši par jaunatni, kurai ir vāja griba, bet stipras tieksmes un iekāres. Lūgsimies, lai Dievs dod tai prātu spēt un prast pareizi izmantot šo Dieva dāvanu, kura veido vienu no būtiskajiem vīrieša un sievietes patiesas mīlestības elementiem.

11. TlRA MĪLESTĪBA

Iepriekš mēs aplūkojām, kā cilvēks var nepareizi izmantot lielo Dieva dāvanu, dzīvības došanas tieksmi, kuru Viņš dāvina katram cilvēkam un kura nepareizas izmantošanas rezultātā pārtop par iekāri. Tātad, Dievs dod dāvanu, kas vieno vīrieti un sievieti un ir svarīgs draudzības elements.

Šajās pārdomās apskatīsim to, kā pareizi apieties ar šo dzīvības došanas tieksmes dāvanu, pārdomāsim tīras mīlestības tikumu. Apskatīsim tīru mīlestību pret otru cilvēku un pret sevi pašu. Šī tikuma būtība ir pilna atbildība par sevi un citiem, šajā tikumā svarīga loma ir kauna[6] jūtām (kautrība) *, tā ir vēl viena Dieva dāvana. Kauna jūtas aptver visas cilvēka dzīves sfēras. Kauna jūtas neattiecas tikai uz erotisko dzīvi. Kauna jūtas, no vienas puses, apklāj ar noslēpumu savas personīgās pasaules bagātības, bet no otras puses kauna

jūtas ir bailes tikt kompromitētam **, bailes, lai citiem netiktu atklāts tas, kas nav sakārtots mūsu iekšējā dzīvē un pasaulē. Laba saimniece taču kaunas, ja ciemiņi ienāks nesakoptā istabā, tātad, kauns attiecas arī uz ārējo pasauli. Kauna iznīcināšanu cilvēkā var salīdzināt ar atslēgas izlaušanu durvīs, kauns noslēdz cilvēka personīgo, iekšējo, intīmo pasauli no ārējās pasaules. Ja šī atslēga, kauna jūtas, tiek iznīcinātas, tad katrs, kurš vēlas, varēs ienākt un sastapt cilvēku visneatbilstošākajā brīdī. Tā kā intīmā cilvēka dzīve ir noslēpta visdziļāk, tai ir visstiprākās atslēgas. Ja kāds šīs atslēgas izlauzīs vai ļaus kādam citam to izdarīt, tad viņa dzīvē vairs nebūs nekādu noslēpumu. Viņš būs atvērts uz visu un visiem, bez. ierobežojumiem un bez. kontroles. Kauna jūtas var iznīcināt vai nu salaužot atslēgas, vai arī caur tik ciešu iekšējās pasaules noslēgšanu, ka iekšējās pasaules durvis vairs neatveras nevienam. So otro nostāju, noslēgšanos, sauc par prudēriju , tā neļauj nevienam ieskatīties cilvēka iekšējos noslēpumos.

Kauns kā Dieva dāvana sargā māsa noslēpumus. Tad. kad ienākam mīlestības pasaulē, kauns ļauj mums atvērt savu pasauli, savus noslēpumus otram cilvēkam, kurš pie mums nāk ar mīlestību. Mīlestība taču izaug uz patiesības. Mīlestība ir divu cilvēku siržu pasauļu noslēpumu savienošanās. Šodien var sastapt daudz cilvēku, kas zaudējuši kauna jūtas, bet daudz ir arī tādu, kas ir pruderiski noskaņoti.

Pasaulē ir redzama tendence pazemot cilvēku. Cilvēks, kurš ir zaudējis kauna jūtas, ir zaudējis arī savas personiskās cieņas izjūtu.

Būtisks šķīstas audzināšanas posms cilvēka dzīvē ir bērnības un jaunības gadi. Ja bērnam būs gudri audzinātāji, tad viņš būs spējīgs atklāt kauna jūtu vērtību un spēs bez grūtībām noslēgt savu iekšējo pasauli visu to cilvēku priekšā, kuri ir nelūgti viesi, bet, ja šis cilvēks ienāks patiesas mīlestības pasaulē, viņš spēs ar prieku šo savu pasauli atvērt otram cilvēkam.

Otra patiesība, kas te jāpiemin, ir sv. Pāvila formulēta: Tīrajiem

viss ir tīrs, bet aptraipītajiem un neticīgajiem nekas nav tīrs, jo aptrai-

* * _

pīts ir viņu prāts un sirdsapziņa (Tit. 1,15) . Ir jacenšas dzīvot ar tīrām rokām, un tad nav nekādu lielu problēmu. Ja mēs mēģināsim ar skursteņslauķa rokām pieskarties baltam apģērbam, tad nebrīnīsimies, ka apģērbs ir netīrs. Tas neattiecas tikai uz rokām. Tas attiecas arī uz

acīm. kuras ir spējīgas cilvēka ķermenī saskatīt skaistumu. Ir zināms,

ka cilvēka ķermeņa harmonija ir ļoti liels un skaists darbs un veidojums. Slaveni mākslinieki vai gleznotāji ir bijuši tik prasmīgi, ka parādījuši cilvēka miesas, ķermeņa skaistumu, bet viņu darbi nemodina cilvēkā iekāri Ir tikai skaistums, bet tā nav pornogrāfija.- Šis skaistums aicina cilvēku slavēt Dievu, kurš ir radījis -tik skaistu darbu. Tas, kurš ar tīrām acīm skatās uz cilvēka miesu, nekad neizjutīs iekāri. Līdzīgi ir ar tīru ausi un ar tīru vārdu, valodu. Jo no sirds pārpilnības runā mute (Mt. 12,34). Ja cilvēka sirds ir pilna tikai ar erotiskām fantāzijām, tad ar šīs sirds īpašnieku nebūs iespējams ne par ko citu runāt, jo viņa sirds vārdnīca, viņa pasaules vārdnīca ir erotiku. Ja cilvēka sirds ir tīra. tad tur nav vielas neatbildīgiem vārdiem par ķermeni un nerodas neatbilstošas tikšanās reizes starp vīrieti un sievieti.

Šķīstība ir harmonija. Cilvēka ķermenis ir ļoti svarīgs elements cilvēka pilnībai. Ja tas harmoniski iekļaujas pārējā cilvēkam uzticēto dāvanu pasaulē, dzīvē, tad viss ir skaists. Bet, ja ķermeni izvirzu pirmajā vietā un tas aizsedz guru, tad viss tiek izkropļots. Tīram viss ir tīrs, vārds, auss, rokas, acs un sirds. Par šo tīrību, šķīstību rūpējas atbildība.

Prasības, kas tiek uzstāda vīrietim un sievietei šķīstības jomā, ir vienādas. Ar vienu mērauklu vērtē gan vīrieša, gan sievietes šķīstību jeb vīrieša un sievietes atbildību.

Savādāk šis jautājums izskatās, kad apskatām atbildību par vīrieša un sievietes tikšanās sekām. No dabas sieviete vairāk ir noslogota ar šīm tikšanās sekām. Viņai ir jāuzņemas atbildība par mātes

pienākumiem, bet tie vispirms ir mēneši, pēc tam gadi tuvās attiecībās ar bērnu. Vīrietis var no šīs atbildības aizbēgt, izvairīties. Viņš to darīt nedrīkst, taču viņam izdarīt to ir daudz vieglāk nekā sievietei. Skaidrs, ka vīrietis nespēs aizbēgt no atbildības Dieva priekšā par sievieti un, it īpaši, par bērnu. Dieva priekšā viņš kādreiz atbildēs. Tomēr no dabas sieviete ir vairāk atbildīga par tikšanos ar vīrieti, par sekām un bērnu. Savukārt, šķīstības jomā vīrietim un sievietei ir identiskas prasības. Tā ir šķīstība un atbildība gan par sevi, gan par otru cilvēku.

Tieksmes dāvana ir vērsta uz to, lai turpinātos dzīvība un lai būtu stabilas vīrieša un sievietes attiecības. Tādēļ attiecībā uz šo dāvanu, jāņem vērā ne tikai atbildība par sevi. bet arī atbildība par otru cilvēku. Ja kāds ir stiprs un atbildīgs, viņa likšanās ar erotisko realitāti daudzos gadījumos nemodinās iekāri, bet viņam ir jārēķinās ar otru cilvēku, kurš, būdams vājāks, var kļūt par paša iekāres upuri. Šeit ir jāņem vērā visas grēka iespējas, visi kontakti un vārdi, gan rakstīti, gan izteikti.

Šķīstībai ir sabiedrisks raksturs. Ja tā ir pareizi nostādīta laulībā, kā to vēlas Dievs, tad šķīstība stiprina laulību, tā ir stabila un, tātad, sabiedrībai laba. Atbildīgā ģimenē aug atbildīgi bērni. Ģimenes māja kļūst par atbildīgu cilvēku skolu. Sabiedriska loma ir arī tā cilvēka lēmumam, kurš atsakās dzīvot laulībā un nolemj dzīvot celibātā, jauneklībā vai jaunavībā.

Ir svarīgi saprast dažu cilvēku lēmumu, kuri atsakās no laulības dzīves amata dēļ. Teiksim aktīva ārste, medmāsa, pedagogs. Vairākuma labums attaisno atteikšanos no laulības dzīves. Mēs ne vienmēr saprotam, ka celibāts vai dzīve jaunavībā, veltīta Dievam, ir ar šādu pašu sabiedrisku raksturu kā laulība. Tas, kurš vienmēr vēlas būt Dieva un Baznīcas rīcībā, izvēlas dzīvi celibātā.

Priesterībā vai ordeņa dzīvē šķīstība ir īpaša Dieva dāvana, kas ļauj klusināt dzīvības došanas tieksmi, ļauj pārvērst šo enerģiju radošā spēkā, kura nepieciešama, lai varētu efektīvi darboties un lai garīgi augtu. Daudzi jautā, vai debesīs lielāks atalgojums būs par dzīvi laulībā, jaunavībā vai celibātā. Alga debesīs nebūs atkarīga no tā, vai mēs dzīvojam jaunavībā vai laulībā, alga debesīs būs atkarīga no tā, kādā pakāpē ir mūsu mīlestība. Jo lielāka mīlestība, jo lielāks būs atalgojums un lielāks gods mūs gaida debesīs. Tikai mīlestības pakāpe izšķir, cik liela būs laime debesīs. Ja lielāka mīlestības pakāpi sasniegs cilvēks, kurš dzīvo laulībā, viņš būs laimīgāks, (piem. sieviete, dzemdējot daudz bērnu). Ja lielāku mīlestības pakāpi sasniegs cilvēks, kurš dzīvo celibāta, viņš būs laimīgāks debesīs. Tā izskatās atalgojums debesīs.

Skatoties no sabiedriskās dzīves redzes viedokļa, šeit virs zemes aicinājums dzīvei celibātā ir svarīgāks. Izmantosim salīdzinājumu. Baznīcu parasti ceļ no ķieģeļiem. Visi ķieģeļi baznīcas sienā ataino dzīvi ģimenē un laulībā, jo ķieģeļi ir savienoti savā starpā. Ja mēs sadauzīsim kādu ķieģeli sienā, tad parādīsies caurums, bet visai svētnīcai nekas liels nedraudēs. Baznīcā tomēr ir ķieģeļi, kuri novietoti ļoti svarīgās vietās, un tiem ir svarīgāka loma. T ie ir ķieģeļi, kuri iemūrēti pīlāros. Ja mēs iznīcināsim ķieģeļus, kuri atrodas pīlāros, tad iegrūs griesti. Tātad, to ķieģeļu uzdevums, kuri ir iemūrēti pīlāros, ir būtiskāks par ķieģeļu uzdevumu, kuri iemūrēti sienās. Tāpat arī Dievam ir vajadzīgi cilvēki, kuri būs sabiedriskajā dzīvē par pīlāriem. Ja salūzt šie cilvēki, tas sabiedrības dzīvei rada lielu postu. Tie, kuri ir paaicināti uz celibātu, ir daudziem par zīmi. Tādēļ neviens, kurš ir paaicināts uz priestera vai ordeņa dzīvi, nevar pateikt, ka celibāts ir tikai viņa personīgā lieta. Nē! Tieši pretēji, tā nav tikai personīga lieta, tā ir sabiedriska lieta. Prasme izpildīt uzdevumus, kuri tiek uzlikti caur paaicinājumu, un atbildība, kas gulstas uz pīlāriem, ir galvenais paaicināto cilvēku uzdevums.

Kas ir nepieciešams, lai varētu sasniegt tīras mīlestības tikumu? Šeit domājam par katru cilvēku, neatkarīgi no tā, vai viņš pilda ķieģeļa lomu sienā vai savu lomu pīlāros, vai arī esam par zīmi citiem, ka gars var valdīt pār miesu, tādā veidā uzturot un stiprinot viņos ticību un apziņu šai patiesībai.

Katrs solis, kurš ved un tuvina atbildības pilnveidošanai par visu: par laiku, par naudu, par vārdu, ir pirmais solis, kurš pilnveido tīru mīlestību, jo tā ir atbildība par cilvēku. Ja cilvēks ir atbildīgs citos dzīves jomās, tad viņš būs atbildīgs par sevi un citiem cilvēkiem arī šajā tīrās mīlestības ļoti grūtajā dzīves posmā.

Otrs solis tīras mīlestības pilnveidošanas ceļā ir sv. Augustīna teiktais. Viņam bija grūtības, mantotas no tēva erotiskās dzīves. Kad viņam bija jau trīsdesmit gadi, viņš teica: Mīli un dari ko gribi. Tātad, mīlestības pilnveidošana ļauj harmoniski sakārtot erotisko dzīvi tur, kur tai ir jābūt sakārtotai. Jo pilnīgāka ir mīlestība, jo vairāk cilvēkā ir šķīstības, jo vieglāk viņam ir atbildēt par sevi un citiem.

Tālākais solis: rūpes par sakārtotu iztēli, jo tieši iztēlē visbiežāk sākas cilvēka kritiens, un jārūpējas par kaunu, kurš ir Dievu dāvana. IR NEPĀRTRAUKTI JĀPATEICAS DIEVAM PAR TO, KO IERAUGA ACIS. Un mēs zinām, ka tiem, kas mīl Dievu, viss nāk par labu, tiem, kas saskaņā ar lēmumu ir aicināti kļūt par svētajiem (Rom.8,28).

12. MĒRENĪBAS TRŪKUMS JEB PĀRMĒRĪBA ĒŠANĀ UN DZERŠANĀ

Tagad pakavēsimies pārdomās par lielo askētu sv. Jāni Kristītāju un Jēzu Kristu, kurš pēc četrdesmit dienu gara gavēņa nogāja pie Jor- dānas upes, lai no Jāņa Kristītāja rokām pieņemtu kristību. Kārtējo reizi pārdomāsim Dieva doto dāvanu izmantošanas iespējas: kā tās izmantot nepareizi un kā tās izmantot pareizi.

Pārdomāsim mēra trūkumu jeb pārmērību ēšanā un dzeršanā. īpaši ņemsim vērā nepareizu pieeju divām Dieva dotām dāvanām. Tās ir apetīte un garša. Šīs divas Dieva dāvanas palīdz mums saglabāt veselību un dzīvību, lišana ir patīkama, un tādēļ mums ir vieglāk rūpēties par pārtiku. Ir zināms, ka mūsu ikdienas dzīvē liela laika daļa un daudz darba ir jāveltī tam, lai sarūpētu un sagatavotu ēdienu. Ja ēšana nebūtu apvienota ar patiku, tad ne viens vien cilvēks jau sen būtu atteicies no šīm barības meklējumu, iegādāšanās un sagatavošanas pūlēm.

Apetīte un garša ir Dieva dāvanas, par kurām ir nemitīgi Dievam jāpateicas. Apetīte ir zīme, ka cilvēks ir vesels, un tādēļ, pateicoties par apetīti, mēs pateicamies par veselību

Garša palīdz mums atšķirt ēdamo no neēdamā, kaitīgā un pat indīgā. Diemžēl, garšas izjūta var maldināt. Kaut kas vienlaicīgi var būt garšīgs un tajā pat laikā var kaitēt. Savukārt, kaut kas var būt ļoti negaršīgs, bet izrādīties derīgs cilvēka veselībai. Piemēram, daudzas zāles. Tādēļ šīm Dieva dāvanām (apetītei un labai garšai) ir jābūt

vienmēr kontrolētām ar prāta palīdzību un jābūt izmantotām tā, kā prāts mums to iesaka.

Nepareiza šo dāvanu izmantošana var novest pie tā, ka cilvēks atsakās no ēšanas, tātad, vai nu pie barības trūkuma, vai arī pie pārmērīgas barības uzņemšanas.

Pirmais nepareizais pieejas veids šīm dāvanām ir samērā rets. Brīžiem tas var būt sastopams sievietes dzīvē, kura pārmērīgi rūpējas par savu slaido līniju un mēģina ievērot slaidai līnijai nepieciešamo diētu. Šī diēta savukārt sievieti dara vājāku fiziski un pat kaitēt viņas veselībai. Nevēlēšanos ēst bieži varam sastapt arī tad, kad cilvēks ir depresijas stāvoklī, kad cilvēks nevēlas dzīvot, viņš nevēlas arī ēst, zemapziņā viņš izvairās 110 ēšanas, ierobežo barības daudzumu tik tālu, lai sevi nomērdētu badā. Tā jau ir slimības pazīme. Cilvēks, kurš vēlās dzīvot, brīžiem ir izsalcis, viņš grib ēst, viņš vēlas būt stiprs, lai varētu strādāt un cīnīties, jo katra virs zemes nodzīvota diena ir cīņa.

Atteikšanos no ēšanas sastopam arī pseidoreliģiskās nostājās. Tas, savukārt, notiek, kad kāds reliģijas principu vārdā neapdomīgi ieved savā ikdienā stingrus gavēņus. Neviens vien svētais ir sabojājis savu veselību tādēļ, ka bija nepareizi izpratis gavēni. Viņš, protams, iemācījās gudrību, bet veselību vairs neatguva. Daudzu svēto izteicienos izskan brīdinājums, kas balstās uz viņu pašu pieredzi, ka jāgavē ir ar apdomu.

Biežāk ir sastopama nepareiza pieeja šīm divām Dieva dotām apetītes un garšas dāvanām - caur pārmērīgu ēšanu un dzeršanu.

Vēders tad kļūst par dievu . Šajā gadījumā cilvēks dzīvo tādēļ, lai ēstu, nevis ēd, lai dzīvotu. Ēšana kļūst par viņa mērķi, un visas pūles viņš pieliek, lai šķīvis būtu vienmēr bagātīgi pilns. Tas ir bīstams netikums. Šis netikums ir sastopams dažādās formās.

Ar rijību mēs pārkāpjam barības daudzuma mēru. Lai cilvēks varētu normāli dzīvot, tam pietiek pusdienās apēst, piemēram, vienu kotleti, bet viņš apēd piecas. Tā ir rijība. Rijība kaitē ne tikai miesas veselībai, tā kaitē arī cilvēka prāta darbībai. Cilvēka organisms daudz enerģijas patērē, lai varētu to visu lielo barības daudzumu sagremot. Tādā veidā cilvēkam nepietiek spēka uzturēt augstākās prāta funkcijas attiecīgā līmenī. Jau senajos laikos bija zināms teiciens, ka pieņus ven- ler non studēt libenter - tas nozīmē, ka ar pilnu vēderu cilvēkam nav vēlēšanās mācīties, tam. kurš ir daudz apēdis, nav pārāk lielas vēlēšanās mācīties, strādāt ar savām smadzenēm.

Otra nepareiza, ļauna apetītes un garšas izmantošanas forma, ir būt kārumniekam vai negausim. Kārumnieks meklē retus, sevišķus, dārgus, īpaši sagatavotus ēdienus. Kāruma jeb našķošanās netikums brīžiem iet kopsolī ar rijību. Vasarā varēja novērot ainu, kad kāds kārumnieks apēda veselu kilogramu saldējuma. Nespēja atturēties. Kas bija pēc tam. jūs jautāsiet? Pēc tam desmit dienas slimoja, bet pēc izveseļošanās tik un tā apgalvoja, ka arvien nevar atturēties no pārmērīgas saldējuma ēšanas. Secinājums ir viens, nedrīkst viņa priekšā likt tik daudz saldējuma, citādi viņš aizies bojā.

Cita nepareiza kārumnieku forma ir izvēlīgums. Ēdu to, kas man garšo. Kas man negaršo, no tā atsakos, kaut arī tas būtu ļoti noderīgs. Tas bieži ir sastopams pie bērniem, bet ne tikai pie bērniem. Robeža starp izvēlību un rūpēm par veselību ir delikāta. Kādam var kaut kas nepatikt, jo viņam tas ir kaitīgs, tādēļ nespiedīsim viņu ēst. Visbiežāk izvēlīguma netikums ir sastopams pie vīriešiem. Izvēlīgais kļūst par nastu pavāriem, kuriem ir jābaro šis izvēlīgais cilvēks.

Trešā nepareiza šo apetītes un garšas dāvanu izmantošana ir pārmērīga alkoholu lietošana, žūpošana. Cilvēks kļūst atkarīgs no alkohola. To, cik lielu postu atnes pārmērīga alkohola lietošana, vislabāk varam redzēt ikdienā. Šīs |aunās sekas var saskatīt gan individuālajā cilvēka dzīvē (sabojāta veselība, apdraudēta pat dzīvība), gan arī sabiedriskajā dzīvē. Žūpošana arī ir slikti izmantotas Dieva dāvanas rezultāts.

Fil.3,19 - : Viņu gals ir pazušana, to dievs ir viņu vēders, un kauns ir viņu gods; tie tiecas pēc pasaulīgā.

Pārmērība jeb mēra trūkums ēšanā un dzeršanā ir par pamatu arī narkomānijai un šodien arvien biežāk sastopamajai zāļu mānijai, no kuras cilvēks ir atkarīgs. Tas ir varens ķermeņa, miesas izsalkums, kas ir jāapmierina. Ja šis izsalkums netiek apmierināts, tad cilvēks ļoti cieš, tādēļ, lai viņš varētu apmierināt šo izsalkumu, viņš ir gatavs uz zādzību un pat slepkavību. Narkomānija ir atvērts ceļš uz pašnāvību, un tā. diemžēl, diezgan bieži arī notiek.

Narkotikas ir noderīgas un labas, ja tās ar apdomu tiek izmantotas. Narkotikas var samazināt cilvēka ciešanas, sāpes. Ja tās tiek izmantotas neapdomīgi, tad tās cilvēku iznīcina. Šeit var pieminēt arī smēķēšanu, kura ķermeni padara atkarīgu, un tas regulāri pieprasa nikotīna dūmus.

Kādas ir sekas nepareizai apetītes

un garšas dāvanu izmantošanai?

Pirmkārt, rijība an žūpošana garu pakļauj miesai. Pār cilvēkiem valda miesa, garam šajos cilvēkos nav teikšanas. To cilvēku griba, kuri rūpējas tikai, lai šķīvis vai glāze būtu pilna, kļūst arvien vājāka. Tas atsaucas uz visu viņu dzīvi, uz visām dzīves norisēm. Ja ir runa par alkoholiskajiem dzērieniem, tad vājinās arī cilvēka intelektuālās spējas.

Vienlaicīgi ar nepareizu šo dāvanu izmantošanu vājinās veselība. Tas redzams gan sakarā ar rijību un kārumiem, gan pārmērīgi stingriem gavēņiem.

Kādas ir pārmērības sekas sabiedrībā?

Vispilnīgāk šīs negatīvās sekas redzam žūpošanā, kaut gan visas pārmērības un mēra trūkuma sekas attiecībā uz ēšanu un dzeršanu ir ar negatīvām sekām sabiedrībā, šeit nevar runāt tikai par dzeršanu.

Kā mums ir jāizmanto šīs Dieva dāvanas?

Raksturīgi, ka kristieši, kuru saknes ir judaismā, pārņēma no priekštečiem lūgšanu pirms un pēc ēšanas. No reliģiskā redzes viedokļa tas ir visspēcīgākais nodrošinājums. Ja es lūdzu Dievu svētīt dāvanas, kuras atrodas uz galda, tad es zinu, ka šīs dāvanas nāk no Viņa. Ja lūdzu sev veselību, tad tā jau ir pateicība par apetītes dāvanu. Līdzīgi notiek, kad lūdzamies pēc ēšanas. Neviens, kurš pārkāpj mēru, nelūgsies. Neviens dzērājs nepateiksies par to, ka ir dabūjis piedzerties, neviens cilvēks, kuru ved ar ātro palīdzību, lai viņam izskalotu kuņģi pēc lielām dzīrēm, nepateicas par tām Dievam. Cilvēks to nespēj izdarīt, jo saprot, ka visu, ko ir saņēmis no Dieva, viņš ir iznīcinājis, turklāt sevi ir vājinājis un nedaudz pamocījis savu kuņģi.

Interesanti ka "Tēvs mūsu" lūgšanā, kuru mums ir iemācījis Jēzus Kristus, no ikdienišķām lietām min tikai "mūsu dienišķo maizi dod mums šodien". Ja mēs to katru dienu lūdzam, mūsu pieeja ēšanai un dzeršanai būs Dieva bērnu cienīga.

"Gudrs cilvēks ēd tādēļ, lai dzīvotu, un nevis dzīvo tādēļ, lai ēstu". Pie šī sakāmvārda ir nepārtraukti jāatgriežas, jo arvien vairāk cilvēku ikdienas dzīvē mēģina dzīves centrā nolikt šķīvi, pat ja šis šķīvis ir tukšs.

Pateiksimies Dievam par labu apetīti. Pateiksimies Dievam par garšas dāvanu. Nav zināms, kad pēdējo reizi par šīm dāvanām esam pateikušies. Pateiksimies Dievam par visu. kas mūsu dzīvē ir atradies uz mūsu galdiem. Pateiksimies arī par to, ka nebija mūsu dzīvē brīžu, kad bija jācieš izsalkums un jāpiedzīvo bads. Bet tas, kurš savā dzīvē ir piedzīvojis badu, vislabāk spēs saprast šīs mūsu pārdomas.

13. GAVĒNIS UN ATTURĪBA

Lasot Evaņģēlija fragmentu, kurā stāstīts, kā Jēzus pārvērš vairākus simtus litru ūdens ļoti labā vīnā, pārdomāsim par mērenības tikumu ēšanā un dzeršanā. Mēs tiekam cienāti ar Viņa labo vīnu Galilejas Kānā. Atcerēsimies, ka pārmērības netikums ēšanā un dzeršanā slēpjas nepareizā Dieva dāvanu izmantošanā. Šīs dāvanas, kuras Dievs mums ir devis, palīdz mums uzturēt fizisko veselību un dzīvību šeit, virs zemes. Šīs nepareizi izmantotās Dieva dāvanas ir apetīte un garša.

Kā izmantot apetītes un garšas dāvanas, lai pagodinātu Dievu un nestu labumu sev?

Pirmkārt, ir jāprot saskatīt galda bagātība, kuru cilvēkam virs zemes ir sagatavojis Dievs. Viņš kā labs Tēvs ir parūpējies par tik daudzveidīgām dāvanām mūsu galdam, ka to var tikai apbrīnot. Galda bagātība vienkārši nav aptverama, sākot ar tīra avota ūdens garšu vai parastās ikdienas maizes garšu, medus garšu, kuru vāc bites, līdz pat laša gaļai vai citiem gardumiem.

Par visām šīm dāvanām, par visiem augļiem, par visu, ko ēdam gan mēs, gan mūsu brāļi siltajās zemēs vai Grenlandes ledājos, mums Dievam Tēvam ir nepārtraukti jāpateicas. Tā ir šī ikdienišķā maize, par kuru mēs katru dienu tēvreizē lūdzamies: Tēvs, dienišķo maizi dod mums šodien.

Tam visam klāt nāk arī cilvēka kulinārijas spējas, kuras cilvēks pilnveido, lai Dieva dāvanas vēl labāk sagatavotu un pasniegtu. Ir zināms, ka ēšanas kultūra un ēdienu gatavošanas veids liecina par cilvēka kultūru. Pēc cilvēka izturēšanās pie galda un pēc galda bagātības, varam iepazīt arī cilvēka kultūras pakāpi. Arī par šīm kulinārajām spējām mums jāpateicas Dievam.

Tomēr jāsaskata sāpīgs fakts. Kamēr mēs sēžam pie tik bagātīgi klāta galda, katru gadu no barības trūkuma un no bada mirst aptuveni simts miljonu mūsu brāļu. Tomēr tā nav viņu un Dieva vaina, bet tikai mūsu vaina. Mēs neprotam dalīties ar to, ko esam saņēmuši, neprotam palīdzēt tiem, kuriem uz savas zemes ir pašiem jāatrod ēdiens. Tā, starp citu. bija Indijā, kura gadsimtiem ilgi piedzīvoja badu, bet labi izplānotā reforma pēdējos gadu desmitos veica to, ka viņiem ne tikai nedraud bads, bet Indija ir pārtikas eksporta zeme. Ja kāds mirst no bada. tad tā ir mūsu vaina.

Lūgums Tēvs mūsu lūgšanā par ikdienišķo maizi tiek vienmēr uzklausīts. Cik daudz maizes, barības tiek iznīcināts! Bet kas par to atbildēs, tas jau ir cits jautājums.

Zinot par galda bagātību, jāatceras, ka pastāv iespēja, ka tas var mūs padarīt nebrīvus. Cilvēks var kļūt ēšanas vergs. Vienīgais ceļš. kas ved uz mērenības tikuma sasniegšanu, ir kvantitatīvais jeb daudzuma gavēnis un kvalitatīvais gavēnis. Desas ēšana ir noderīga cilvēka miesai. Labprātīga atteikšanās no desas ēšanas piektdienā ir noderīga cilvēka gara stiprināšanai. Tajā slēpjas gavēņa būtība, labprātīga atteikšanās no kaut kā tāda, kas pats par sev ir labs. Gavēnis ir stipras gribas vingrināšanas poligons. Ja cilvēks nespēj labprātīgi atteikties no labām lietām, viņš nespēj noturēties pretī kārdinājumiem, kas tam uzbrūk, uzliekot uz kārdinājuma āķa kaut ko garšīgu.

Prasme atteikties no ēdieniem ir pamatnoteikums cilvēka brīvībai un viņa stiprai gribai. Ja cilvēks spēj labprātīgi no kaut kā atteikties, viņš ir brīvs. Ja viņš to spēj izdarīt attiecībā uz ēdienu, viņš spēs atteikties arī no televīzijas pārraidēm, no pārmērīgas tiekšanās pēc naudas un karjeras.

Gadsimtiem ilgi gavēnis Baznīcā tika cieši pieskatīts un uzturēts, pēdējos gadu desmitos tas tiek palēnām aizmirsts. Kristietības pretiniekiem bija nepieciešams, lai cilvēki būtu garīgi vāji Aizbildinoties, ka mūsdienu cilvēks ir vājš un neizturīgs, tika atviegloti gavēņi. Pat Baznīca sāka piekāpties, un šodien mums ir daudz garīgi vāju cilvēku. Ja cilvēki saprastu, kas ir gavēnis, tad vairums to atzītu, saskatot tajā lielu bagātību. Tā ir viena no lielākajām kļūdām, kuras tika izdarītas pēdējo piecdesmit gadu laikā. Atteikšanās no gavēņa.

Mums pamatā ir divas gavēņu prakses. Viens gavēnis ir kvalitatīvs, kurš saista no 14 gadiem. Tas ievērojams visās piektdienās. Pelnu Trešdienā, Ziemassvētku un Lieldienu vigilijās. Šajās dienās atsakāmies no gaļas ēdieniem. Savukārt, trīs dienas gadā. Ziemassvētku vigilijā, Pelnu Trešdienā 1111 Lielajā Piektdienā ievērojam ne tikai kvalitatīvo gavēni no gaļas ēdieniem, bet arī kvantitatīvo daudzuma ziņā, jo šajās dienās tikai vienu reizi dienā ēdam līdz sātam. Šis gavēnis saista no 21 dzīves gada līdz 60 dzīves gadam.

Jāatzīmē arī tas, ka noteiktu dienu nozīmēšana par gavējamām dienām ietver arī sabiedriska rakstura vērtības. Gavēnis ir ticības atzīšana. Pelnu Trešdienā vai Lielajā Piektdienā, vai Ziemassvētku vigilijā es neēdu tādēļ, ka esmu katolis, ticīgais. Tā ir mūsu ticības atzīšana.

Ārsti bieži aicina pacientus ievērot gavēni. Diēta ir tas pats gavēnis, tikai ar citu nosaukumu. No medicīnas redzes viedokļa slimnieka atteikšanās no liela ēdienu daudzuma brīžiem izrādās vienīgais glābiņš. Šo gavēņa aspektu varētu izstrādāt sīkāk. Baznīca, aicinot ticīgos gavēt, domā par viņu veselību un garīgo spēku.

Līdzās gavēnim otrs svarīgs cilvēka audzināšanas līdzeklis ir atturēšanās. Alkoholisms ir gribas slimība, tādēļ visas darbības, kuras tiecas nostiprināt cilvēka gribu, tiecas atbrīvot cilvēku no šīs slimības. Ja alkoholiķis, cilvēks, kuram ir tieksme uz dzeršanu, spēj no tās atteikties, esam atguvuši vērtīgu cilvēku. Šī slimība ir atkarīga tikai no cilvēka, no viņa gribas spēka. Ja cilvēku, kurš slimo ar alkoholismu, skars Dieva žēlastība un šī cilvēka "gribētu nedzert" pārvērtīsies par "negribu dzert", jābūt viņam klāt un jāpalīdz izturēt. Ja jau šis cilvēks grib un Dievs grib, un arī mēs gribam, tad veiksmes iespēja ir liela. Visi tie cilvēki, kuri ir tikuši laukā no šīs slimības, atsaucas uz Dieva palīdzību. Tātad, nevis es uzvarēju, bet gan Dievs man palīdzēja,- viņi saka. Šos cilvēkus varam atbalstīt ar lūgšanu. Lai atvērtu žēlastības durvis, ir nepieciešama atslēga, un šī atslēga ir lūgšana. Iet pa atturības ceļu ir viens no lielajiem uzdevumiem arī mūsu tautai.

Svarīgi arī ar savu piemēru atbalstīt otra cilvēka labo gribu. Kāds prāvests vērsās pie zemnieka, kurš bija liels dzērājs, ar aicinājumu: "Vai tu varētu nedzert?" Šis zemnieks, savukārt, jautāja viņam: "Vai tu varētu nepīpēt?", jo prāvests bija liels pīpmanis. Viņš atbildēja: "Varētu. Es no šodienas nepīpēšu, bet tu no šodienas nedzer!" Zemnieks saka: "Vārds?" - "Vārds!" Prāvestam rādot labu piemēru, zemnieks spēja uzvarēt dzeršanas slimību. Šādā kontekstā varam atklāt tā cilvēka vērtību, kurš nav alkoholiķis, bet neņems mutē nevienu pilienu, lai atbalstītu savu brāli, tēvu, māsu, tuvāko.

Jāpievērš uzmanību, ka tie, kuri piedāvā iedzert, mēģina pierunāt otru, lai tas izdzertu tikai trīs pilītes. Kāpēc viņam tik svarīgi, lai tiktu izdzerti šie trīs pilieni? Tas viņiem svarīgi tādēļ, lai attaisnotu viņu dzeršanu. Cilvēks, kas pateiks: "Es nedzeru", dzērāju neattaisno, viņš arī pašu dzērāju mudina: "Tu arī nedzer."

Šodien mūsu sabiedrībā ļoti nepieciešami cilvēki, kuri spēj pateikties un atteikties no piedāvātā alkohola. Evaņģēliskā pieeja alkoholam nav balstīta uz pilnīgu atteikšanos no dzērieniem. Dieva Apredzība stāda mums priekšā gadījumu Galilejas Kānā, kur Kristus cienā visus ar ļoti labu vīnu.

Svētais Jānis Kristītājs nedzēra. Ar savu nostāju viņš parādīja vienu no Evaņģēliskajiem ceļiem, kas ir svarīga liecība. Viņa personīgā morālā autoritāte paceļ viņa liecību, tas ir aicinājums atgriezties, lai stiprinātu gribu. Kungs Jēzus dzēra vīnu, tādēļ farizeji Viņu sauca par dzērāju. Evaņģēlijā vārds dzērājs parādās tikai vienu reizi un ir vērsts pret Kristu, jo Viņš pēc farizeju domām ir dzērājs. Vīns ir Dieva dāvana, arī alkohols ir Dieva dāvana. Gudra pieeja šīm dāvanām liecina par cilvēka briedumu.

Cienājam ar vīnu vai sniedzamies pēc vīna viesmīlības vadīti? Šeit netiek domāts par vīna daudzumu kuņģī, bet gan par tā garšu mutē. Ne kuņģis, ne galva, ne arī kājas ir alkohola gala mērķis, bet gan mute un garša, alkohols atraisa mēli un padara draudzīgāku tikšanos.

Kas jādara, lai apgūtu gudras pieejas mākslu dzeršanai?

Pamatā ceļš ir viens. Ir jāmācās tā, kā skolotājs vai katehēts māca bērnus. Pēterītis kopā ar citiem bērniem saņem konfektes, uzreiz tās attin un apēd. Nākamreiz skolotāja jautā, kurš spēj šīs konfektes apēst pēc pasakas noskatīšanās. Vairāki bērni atbild: ''Mēs to varam!" "Tad, lūdzu, nolieciet konfektes sev priekšā, un pēc pārraides varat tās apēst." Pēterītis apgalvo, ka viņš to nespēj, attin konfektes un apēd. Nākamajā dienā skolotāja saka Pēterītim: "Ja tu spēsi šo pīrādziņu atstāt līdz raidījuma beigām, es tev iedošu vēl vienu pīrādziņu, kuru tu varēsi aiznest savai slimajai māsiņai." Pēterītis ar prieku atbild: "Ā, to gan es varu. Ja es saņemšu pīrādziņu manai māsai, tad es pagaidīšu." Un viņš gaida. Pēc pasakas noskatīšanās viņš saņem otru pīrādziņu un nes to savai slimajai māsiņai. Pēc trijām nedēļām viņš jau ir spējīgs dalīties ar savu pīrādziņu. Viņš saka: "Lūdzu iedodiet man to pīrādziņu, es apēdīšu pusi, bet otru pusi aiznesīšu manai māsiņai." Pēc pāris mēnešiem šis zēns ņem konfektes un jautā: "Vai es varu šīs konfektes aiznest manai māsiņai?" -

Tas ir audzināšanas process, līdz savu pīrādziņu zēns aiznesīs savai māsiņai. Notiek nomaiņa no nevaru uz vara. Svarīgs ir gudrs lēmums. Vienalga, vai Pēterim ir četri vai piecdesmit četri gadi, metode ir tā pati. Nav citas metodes.

14. SLINKUMS

Cilvēks ir radošs, jo ir radīts pēc Dieva attēla un līdzības. Cilvēkam ir prāts, brīvība. Viņš spēj pazīt un spēj veidot. Ar to vispilnīgākais dators atšķiras no cilvēka, ka tas spēj tikai atdarināt, jo tas balstās vienīgi uz tā materiāla, kuru ir saņēmis, toties cilvēks ir spējīgs veidot pats. Bet, ja cilvēks neveido pats, jo nav mākslinieks, viņš var veidot, sadarbojoties ar citiem.

Radošais impulss ir cieši saistīts ar dāvanu, kuru saņemam no Dieva, šī dāvana ir laiks, neparasti delikāts veidojums un ātri izgaistošs. Laiks mūsu rokās ir tikai mirkli. Mums ir šis laiks. Laiks, kas manis vēl ir priekšā, mams nepieder un mēs nezinām, vai tajā vēl varēsim kaut ko veidot.

Tātad, mūsu pieejā laikam pastāv trīs iespējas. Laiku varam izmantot, lai darītu labu. Laiku varam izmantot, lai darītu ļaunu. Ļauno darbu darīšanā arī ir ietverts cilvēka radošais spēks. Un, visbeidzot, pastāv trešā iespēja, var laiku neizmantot, tātad, to nogulēt, novāvujot. Laiks plūst, bet cilvēks nedara neko. Dievs ir teicis: "Kaut tu būtu auksts vai karsts" (Atkl.3,15), tātad iesaistīts, bet tā kā tu esi remdens, Ks izspļaušu tevi no savas mutes (Atkl.3,16). Bīstamā gara slimība, slinkums, arī ir remdenums.

Jaunajā Derībā Jēzus runā par slinkumu līdzībā par talcntiem. Kungs ir izdalījis taientus, daži kalpi izmantoja savu laiku un savu radošo spēku, bet viens no kalpiem ieraka talentu zemē. Tas, kurš viņiem bija izdalījis taientus, liek viņam tos atņemt un atdot tam, kurš prot ar tiem rīkoties, bet slinko kalpu liek sodīt un iemest tumsībā.

Tad. kad uzmanīgi lasām Svēto Rakstus, izrādās, ka visvieglāk aiziet pazušanā slinkiem cilvēkiem. Visvieglāk! Jo pat pazudušais dēls, kurš pievāca naudu un ļauni to izmantoja, pateica, ka to ir izniekojis, nožēloja savu rīcību. Un bija arī ko nožēlot. Pēdējās tiesas aina, par kuru mums stāsta Mateja Evaņģēlijs 25 nodaļā, ir jālasa ne tikai egoisma kontekstā, bet arī slinkuma kontekstā. Dievs pazudinās pēdējā tiesas dienā slinkus cilvēkus. "Es biju izsalcis, bet jūs Man nedevāt ēst, es biju izslāpis, un jūs Man nedevāt dzer, es biju slims, un jūs Mani neapmeklējāt ". Tas ir egoisms, kurš balstās uz slinkuma, tās ir lielas

ērtības, liels izdevīgums, lai neaizkavētos pie cilvēka, kuram ir vajadzīgs atbalsts un palīdzība. Tas ir slinku cilvēku pazudinā- jums.

Svētajos Rakstos par slinkumu nav daudz rakstīts. Izraēļa tauta ir strādīga, tā nepiekopj slinkumu, tādēļ ar to rēķinās pasaules mērogā. Pie viņiem nav slinkuma, tie ir cilvēki ar lielu iniciatīvu visās jomās. Un, kad lasām Veco Derību, izrādās, ka vēsturiskajās grāmatās Izraēļa tautai ir viens vienīgs pārmetums par slinkumu. Faraons to izsaka, kad izraēlieši vēlas upurēdami doties no Ēģiptes tuksnesī. Faraons saka: Viņi ir slinki, tāpēc viņi kliedz: "Mēs gribam iet upurēt savam Dievam". […] Bet tas sacīja: "Sliņķi, jūs esat. sliņķi!" Tāpēc jūs sakāt: "Mēs gribam iet un upursvētkus svētīt tam Kungam". (Izc.5,8.17). Pārmetums nav patiess, viņi strādāja un bija tā darbā nomocīti, ka pats Dievs par viņiem iežēlojās.

Kad izraēlieši diasporā, tātad ārpus Palestīnas, kontaktējās ar citām tautām, gudrības grāmatās varam atrast brīdinājumus, kuri vērsti pret slinkiem cilvēkiem, ar kuriem nedrīkst ne kontaktēties, ne arī sadarboties, jo strādīgs cilvēks, veidojot šādas attiecības, zaudēs. Tas ir raksturīgi, ka izvēlētajā tautā nav vietas slinkumam. Šī tauta bieži tiek apskausta, tiek apskausti šīs tautas panākumi dažādās jomās. Šīs skaudības nebūtu, ja katrs atbrīvotos no slinkuma, un tad izrādītos, ka visas tautas spētu gūt tikpat lielus panākumus.

Kādas ir slinka cilvēka pazīmes?

Pirmā pazīme, pēc kuras var pazīt slinku cilvēku, ir novārtā atstātie pienākumi. Ja cilvēks nav izpildījis savus pienākumus un atstājis tos novārtā, šāds cilvēks ir slinks. Tā ir pirmā skaidrā pazīme.

Otrā pazīme, kura kritīs un krīt acīs, ir hronisks kārtības trūkums dzīvoklī, darba vietā, un šāds slinks cilvēks nerūpējas pat par savu ārējo izskatu. Brīžiem cilvēka ikdienas dzīvē var gadīties nekārtība, bet, ja stundas laikā to visu var sakārtot, tad tā ir zīme, ka kārtība šī cilvēka dzīvē pastāv. Nekārtībai ir mirkļa raksturs, un tai nav saknes cilvēka slinkumā, bet gan brīžiem ir radošu nekārtība, kuru īsā laikā ir iespējams novērst. Nekārtība ir īslaicīga. Bet, ja viss ir piekaltis, nenomazgāts, neiztīrīts, ja nekārtība kaktā jau atrodas vismaz trīs gadus, tad ir skaidrs, ka šajā mājā dzīvo slinks cilvēks.

Sabiedriskā plāksnē slinkuma negatīvās sekas ir ārkārtīgi draudīgas. Slinks cilvēks ir liekēdis, dzīvo uz citu rēķina un tādēļ apkārtējiem liek no sevis novērsties. Slinkuma paveids ir arī pārmērīgu ērtību vēlme, tātad rūpes par to, kā viegli varētu iegūt naudu, bet pēc tam veikli to izšķiest. Tādi cilvēki ir slinki. Un visbiežāk naudu iegūst netaisnīgā ceļā. un par šīs naudas iegūšanu maksā lielu cenu.

Slinki cilvēki nevēlas mācīties strādāt. Viņi baidās, ka, apguvuši kādu prasmi, būs spiesti strādāt, bet, ja neprot strādāt, tad tas viņiem ir par attaisnojumu. Neprotu un viss. Tāds ir slinks cilvēks. Slinks cilvēks vienmēr attaisnosies, un par to Svētie Raksti atgādina vairākkārt. Solomona Pamācībās autors saka, ka slinks cilvēks attaisnosies, ka nebija spējīgs aiziet, jo uz ceļa bija lauva (Sal.Pam.22,13): Sliņķis saka: "Ārā ir lauva, es varētu tikt uz ielas saplosīts!" Tātad slinks cilvēks vienmēr atradīs kādu atrunāšanos, kādu problēmu, kura viņu attaisnos, lai tikai nevajadzētu kaut ko darīt, lai nevajadzētu turēt vārdu.

Brīžiem slinku cilvēku var mobilizēt darbam, to motivējot. Tātad, ja parādīsies laba iespēja nopelnīt, tad slinks cilvēks ir spējīgs mobilizēt savus spēkus. Un šāda veida slinkums vēl nav pārāk draudīgs.

Ko saka Svētie Raksti attiecībā uz kontaktiem ar slinkiem cilvēkiem?

Ar slinkiem cilvēkiem nedrīkst sadarboties. Tas tiek vairākkārt pasvītrots un akcentēts, it īpaši Sīraka Dēla grāmatā. Godīgs cilvēks vienmēr šādā sadarbībā zaudēs, jo darbs ar slinku cilvēku nekad nenesīs labus augļus. Ir jāatceras, ka slinks cilvēks netur savu vārdu. Sadarbošanās ir iespējama tikai tad, kad balstās uz uzticību un vārda turēšanu.

Kā var ārstēt sevi, ko ieteikt tiem, kuri slimo ar slinkumu?

Pirmais un visbūtiskākais apstāklis, kā izārstēties no slinkuma slimības, ir atklāt laika vērtību. Tātad, ir jācenšas izveidot dienas kārtību, plānu un vakarā atskaitīties pēc iespējas precīzāk par katrām piecām minūtēm. Vajag novērtēt, kā diena, laiks tika izmantots, un vajag dot atskaiti arī par to laiku, kurš tika izniekots, neizmantots. Laiks, kurš tika izniekots televizora priekšā skatoties raidījumu, kam nav vērtības un kurš kaitē gara dzīvei, vai laiks tika izniekots nevajadzīgās sarunās. Piemēram, lietu varēja nokārtot pāris minūšu laikā, bet viņi pie pusdienu galda vai kafijas tases sēdēja trīs stundas. Tās ir laika zaudēšanas, laika izniekošanas formas. Slinks cilvēks negrib darīt darbu, viņš to atliek no stundas uz stundu. Viņam nav žēl izšķērdētā laika. Viņš saka: "Ne tagad, pēcpusdienā." Vakarā viņš saka "tagad par vēlu, labāk rīt no rīta." Un tā tas turpinās dienu no dienas, bet brīžiem no nedēļas uz nedēļu.

Var gadīties, ka cilvēks bēg no pienākumiem un svarīgiem darbiem savā hobijā. Piemēram, sievietei ļoti patīk šūt. Paliek novārtā bērni, vīram nav sagatavotas pusdienas, bet viņa sēž. un šuj. Slinks cilvēks nemitīgi bēg no saviem pienākamiem pie tā, kas viņam patīk. Vai šāds cilvēks ir strādīgs? Nē, tā ir tipiska slinkuma forma, cilvēks izvēlas visvieglāko lietu, par kuru citi cilvēki viņam izsaka atzinību. Saņemot šos izšuvumus, sievieti uzslavēja, bet viņa izvairījās no tā, kas bija jāizdara jādara kā pienākums.

Ir jāprot gūt patiess prieks no labu darbu darīšanas. Atklāt laimi, kura ir iekļauta darba darīšanā. Cilvēks ir apmierināts, kad darāmais darbs ir labi padarīts. Jo labāk šis darbs tiek izdarīts, jo lielāku iekšējo prieku šis darbs atnes. Vai cilvēki uzslavēs vai nē, tas nav būtiski, tā jau ir cita lieta, bet sirdsapziņa teiks: Dievs ar tevi lepojas, un tu vari būt par sevi lepns.

Nedrīkst jaukt slinkumu ar nogurumu. Brīžiem ļoti strādīgiem cilvēkiem liekas, ka viņi ir slinki, bet viņi vienkārši vairs nav spējīgi strādāt, jo spēki ir izsmelti. Viņi jutīsies slinki, jo pēcpusdienā ir atpūtušies. Bet viņiem bija jāatpūšas, jo organisms to pieprasa. Ja cilvēks rūpējas par pienākamu izpildi un šos pienākumus viņš izdara labi, tad viņam nav jāmeklē slinkuma netikums pie sevis, jo tā vienkārši nav.

Slinkuma ārstēšana ir ārkārtīgi grūta tādčļ, ka slinkumu būtība ir negribēt gribēt. Tātad, nespēt mobilizēt griba, lai kaut ko darītu. Cilvēkam nevar palīdzēt. Bērnu vēl var kaut kādā veidā pierunāt strādāt, pat ar draudiem, bet kā rīkoties ar pieaugušu cilvēku? Viņam negribas gribēt. Mums, ticīgiem cilvēkiem, ir jābalstās uz Dievu, kuram slinks cilvēks ļoti nepatīk. Viņš nostiprinās mūsu griba. Ļoti svarīga ticīga cilvēka ikdienas dzīvē ir grēksūdze, jo tad cilvēks ir brīvs no nesakārtotas piesaistīšanās, tad cilvēka sirdī iestājas miers, iekšējais līdzsvars, nostiprinās griba. Tad tās stundas, to laiku, ko esam saņēmuši no Dieva, piepildīsim ar labiem darbiem. Dievs atbild uz šādu lūgšanu.

Pateiksimies Dievam, ka varam strādāt. Brīžiem mēs esam noguruši, nostrādājušies. Tomēr atcerēsimies, ka liela ir tā cilvēka nelaime, kam nav darba, kas nevar strādāt, kas nevar izmantot radoši laiku. Šādas sāpes piedzīvo tie cilvēki, kuri aiziet pensijā, kā arī tie. kurus nevar izārstēt.

Cilvēks pilnībā dzīvo tad, kad var radoši strādāt. Lūgsimies, lai mēs būtu pateicīgi par laiku, kuru esam dzīvē labi izmantojuši, kuru tagad labi izmantojam. Lūgsim Dievu, lai mēs līdz pēdējam dzīves mirklim spētu darīt labu.

SVĒTIE RAKSTI PAR SLINKUMU

Solomona Pamācības 12,24 - Čakla roka valdīs, bet rokai, kas gausa un nolaidīga, būs jāveic piespiedu darbi.

Tit. 1,12 - Viens no viņiem, viņu pašu pravietis, sacīja: Krētieši vienmēr ir meļi, ļauni zvēri, slinki vēderi.

Solomona Pamācības 10,4 - Gausas rokas dara nabagu, bet čaklas rokas dara bagātu

10,26 - Kā etiķis bojā zobus un dūmi acis, tā slinkais kaitē tiem, kas viņu

sūta.

13,4 - Sliņķis nereti pēc daudz kā kāro un tomēr neko nedabū, bet čaklie dabū pa pilnam.

15.19- Sliņķa ceļš ir kā ar ērkšķiem noklāts, bet taisno tekas ir līdzenas. 19.24 -Sliņķis paslēpj savu roku podā, un nepieceļ to no jauna pie mutes.

20, 4 - Rudens aukstuma dēļ slinkais negrib art, tāpēc pļaujamā laikā viņam būs diedelēt un nenieka nedabūt.

15. STRADIGUMS

Pārdomāsim strādīguma tikumu, tāpat kā pārdomājām slinkuma netikumu, tikai šoreiz mazliet plašāk.

Dievs, radīdams cilvēku, pirmajā bauslī uzticēja viņam piepildīt zemi. Un Dievs tos svētīja un sacīja viņiem: "Augļojieties un vairojieties! Piepildiet zemi un pakļaujiet sev to un valdiet pār zivīm jūrā un putniem gaisā, un visiem dzīvniekiem, kas rāpo pa zemi" (Rad.1,28). Tātad, Dievs vēlējās, lai cilvēks realizētu gudri saprastu demogrāfiju. Kopā ar šo norādījumu Viņš lika viņam pārveidot zemi, darīt to sev padotu, tātad, aicināja cilvēku uz radošu darbu. Tie ir divi pirmie baušļi, kurus cilvēks saņēma no Dieva. Viens ir gudri saprasta demogrāfija, tātad atbildīgi plānot zemes piepildīšanu ar cilvēkiem. Otrs attiecas uz lauksaimniecības programmu, un tā ir zemes pārveidošana, aicinājums uz darbu.

Pateicoties gan vienam, gan otram aicinājumam, cilvēks ir paaicināts ciešai sadarbībai ar Dievu. Gan piepildot zemi ar cilvēkiem, gan arī šīs zemes pārveidē. Strādīgums izriet no aicinājuma sadarboties ar Dievu. Dievs ir Radītājs, bet arī mēs varam radoši darboties, veidot, tātad, spējam sadarboties ar Dievu. Šajā aicinājumā mēs tiekam augstu vērtēti no Dieva puses. Viņš vēlās, lai mēs būtu sabiedrotie un sadarbotos ar Viņu. Neviens no mums taču nespēj radīt. Mēs tomēr spējam to matēriju, kuru piedāvā mums Dievs, ar Viņa palīdzību pārveidot.

Aicinājumu uz darbu var aplūkot trīs aspektos.

Pirmais ir fizisks darbs. Mūsu plaukstu Dievs ir tā uzkonstruējis, ka līdz pat šai dienai neviens nav spējīgs izveidot pilnīgāku instrumentu. Visi pārējie instrumenti ir tikai šīs brīnišķās Dieva dāvanas rokas atdarināšana. Roku mēs izmantojam pat naktī, kad guļam, kad jāsakārto nokritusī sega. Bez rokas pat tas nav iespējams. Roka mums ir vajadzīga visu laiku, bet mēs reti kad pateicamies Dievam par šo dāvanu. Roka kā Dieva dāvana ir aicinājums uz fizisku darbu.

Otrs aicinājums darbam attiecas uz prāta, intelektuālo darbu, pasaules iepazīšanu, pasaules uzlabošanu, bet pirmajā vietā - patiesības iepazīšanu. Šis darbs ir smagāks par fizisko. Ar prāta darbu šeit saprotam piedalīšanos visās sabiedriskajās aktivitātēs, ne tikai lauksaimniecībā, bet arī zinātnē un kultūrā, tajās nozarēs, kuras tiecas pasauli darīt skaistāku un cenšas to gudri iekārtot.

Trešais aspekts ir darbs ar sevi. Savas sirds pilnveidošana, savas labestības un mīlestības pilnveidošana.

Tātad pastāv trīs darba sfēras: fiziskais darbs, intelektuālais jeb prāta darbs un darbs ar savu raksturu, savas iekšējās pasaules pilnveidošana. Caur grēku ir ienākusi disharmonija. Fiziskais darbs ir kļuvis par grūtībām, brīžiem tik lielām, ka cilvēku spiež pie zemes. Dievs jau no sākuma ir teicis, ka darbs būs saistīts ar vaiga sviedriem. "Tev, grūti strādājot, būs maizi ēst visu tavu mūžu. Ērkšķi un dadži lai tev izaug no tās, no lauka augiem tev būs pārtikt. Vaiga sviedros tev būs maizi ēst. kamēr tu atgriezies pie zemes, jo no tās tu esi ņemts, tu esi puteklis, un pie pīšļiem tev būs atkal atgriezties" (Kad.3,17-19). Tātad, darbs būs smags. Cilvēki bieži bēg no darba grūtībām. Pēc grēkā krišanas arī intelektuālais darbs ir kļuvis smags un grūts. Cilvēks, tiecoties pēc patiesības par pasauli, par Dievu, par sevi, klūp pār savām paša kļūdām. Patiesības pazīšana nebūt nav viegla lieta. Visspēcīgāk šī disharmonija pēc grēkā krišanas izpaužas darbā ar sevi. Cilvēks ir tā aizņemts ar ikdienišķo dzīvi, ka nav laika padomāt par savas sirds pilnveidošanu.

Pieskarsimies tikai svarīgākajiem draudiem saistībā ar darbu.

Pirmie draudi ir pārāk liela iegrimšana darbā, tā ka cilvēks aizmirst par atpūtu. Radīšanas grāmatas pirmos teikumus sauc par traktātu, kas runā par darbu. Dievs, radot pasauli, strādā, un pēc sava darba septītajā dienā atpūšas. Šajā visvecākajā traktātā, kas attiecas uz darbu, atpūta ir minēta ļoti skaidri. Ja cilvēks iegrims darbā un aizmirsīs par atpūtu, tad darbs viņu iznīcinās. Starp citu, Sibīrijas darba lēģeru uzdevums bija cilvēku iznīcināšana tieši ar nepietiekamu atpūtu un pārmērīgu, necilvēcīgu darbu. Šis mērķis, protams, tika sasniegts. Tādēļ strādīguma tikums ir tikai tā cilvēka sirdī un tikai tad. kad viņš prot ražīgi strādāt un gudri atpūsties. Tā ir pirmā vissvarīgākā patiesība. ko mēs šodien kopā mēģinām saskatīt un atcerēties. Ja kāds prot tikai strādāt, bet neprot gudri atpūsties, viņā nav strādīguma tikuma. Strādīguma tikumu pamatā ir ražīga darba un atpūtas harmonija. Rūpes par atpūtu ir prasība, ko mums uzstāda Dievs.

Otrie draudi ir tiekšanās tikai pēc ienākumiem, labuma. Tad ir svarīgs atalgojams, bet nav svarīga darba kvalitāte. No ticības viedokļa katrs cilvēks ir Dieva sabiedrotais darba laukā un. izpildot savu darbu, no Dieva saņem taisnīgu algu. Ir zināms, cik bieži cilvēku atalgo netaisnīgi, bet ja jau Dievs mūs iesaista darbā, tad Viņš atalgos un ne tikai debesīs, bet arī jau šeit virs zemes. Dievs kārtīgu, autentisku, labi izdarītu darbu atalgo virs zemes. Tādēļ tas cilvēks, kurš strādā cilvēkiem, bet aizmirst, ka strādā Dieva priekšā, sāk darbu darīt slikti. Tad Dievs viņu neatalgos. Cilvēki sākumā atalgos, bet vēlāk tādu strādnieku atlaidīs. Gudra pieeja darbam it rēķināties ar Dievu, kurš atalgos katru izdarīto darbu. Ticīgs cilvēks visu dara kārtīgi, jo Dievs to redz.

Trešie draudi ir darba augļa pārvērtēšana. Tiešie darba augļi ir tikai daļa no mūsu darba, lielākā mūsu darba daļa ir pakalpojumi. Par pakalpojumiem mums nav tiešo ienākumu. Pakalpojumiem bieži ir vajadzīgs nesavtīgums un upuris. Ja cilvēks kalpo cilvēkam, atceroties to, ka Dievs viņu atalgos, tad viņš visu dara pēc iespējas labāk. Savukārt, ja viņš to aizmirsīs, tad viņam pietrūks nesavtības un uzupurēšanās. Tādas profesijas jeb amatus kā ārsts, žēlsirdīgā māsa, sanitāre, skolotājs, audzinātājs, tiesnesis, advokāts reti kad taisnīgi atalgo. Pakalpojumus nevar izmērīt ar naudu.

Ceturtie draudi ir intelektuālā darba attiecīga nenovērtēšana. Ražojot materiālus labumus, ir svarīgi, ko var iepakot, ko var nolikt uz svariem, ko var izmērīt ar metra mēra palīdzību. Bet visa kultūras pasaule? Ir zināms, ka vēsturē lieli mākslinieki dzīves laikā netika attiecīgi novērtēti. Un atkal atbildība Dieva priekšā ļauj viņiem strādāt pat tad. kad neviens par kultūras, mākslas darbiem nemaksā.

Kā varam mācīties strādīgumu?

Pirmais - ir jāpateicas par iespēju strādāt. Visbiežāk cilvēki pateicas tikai tad, kad ir beidzies viņu dzīves radošais posms. Tad, kad vairs neesmu spējīgs strādāt, sāku pateikties par rokām, par kājām, par balsi, par dzirdi, par valodu, par redzi, par radošu prātu. Bet kāpēc nepateicāmies agrāk? Mums katru dienu ir jāpateicas par iespēju radoši strādāt.

Otrais - ir nepieciešama apziņa, ka vienmēr esmu Dieva strādnieks. Tas palīdz. Ja cilvēki nicina, nepamana tavu darbu, apziņa, ka

Dievs skatās, ka Dievs vērtē un ka Viņš atalgos, palīdz mobilizēties kārtīgam darbam.

Trešais - ir svarīgs sistemātiskums. Mums tā arvien pietrūkst. Mums trūkst sistemātiskuma. Ātri, īsā laikā spējam kaut ko salabot, izdarīt, bet ir nepieciešams sistemātiski pieskatīt un labot. Visur ir nepieciešams sistemātiskums. Mācībās, audzināšanas darbā, mājas uzkopšanā. Tas nav viegli izdarāms un nav mums pārāk raksturīgs. Liela mūsu tautas daļa ir kristieši, tātad. Dieva līdzstrādnieki, un šie norādījumi varbūt mums palīdzēs rūpēties par sevi, vienmēr, sistemātiski un neatlaidīgi. Mēs spējam izdarīt kaut ko ļoti smagu, ātri un uzreiz, bet. kad vajag darīt sistemātiski, mēs to nespējam. Mobilizēt sevi uz nedēļu, mēnesi, to mēs spējam, bet strādāt sistemātiski daudzi neprot. Šo parādību viegli redzēt studentu dzīvē. Daudzus mēnešus nestrādā, nemācās, sākas sesija. Kad tiem pajautā, kura kafijas tase šodien jau tiek dzerta, students atbild, ka vienpadsmitā! Un naktī guļ divas stundas, jo rīt ir eksāmens! Ir liels retums satikt studentu, kurš teiks, ka iet pastaigāties, jo rīt viņam ir eksāmens. Mūs lielā mērā raksturo sistemātiskuma trūkums.

Ceturtais - jārūpējas par gudru atpūtu. Ir jāaprēķina ar kalkulatoru. Astoņas stundas diennaktī man ir jāatpūšas. Ja mēs 16 stundas diennaktī strādājam, tad mums pietiks astoņas stundas diennaktī atpūsties. Tam visam jāpievieno viena atpūtas diena nedēļā - tas ir 24 atpūtas stundas. Tādu atpūtu mums iesaka un aicina to darīt Dievs Svētajos Rakstos. Tas pateikts Izceļošanas, t.i.. Otrajā Mozus grāmatā 31, nodaļās 13-18: "Runā uz Izraēla bērniem un saki: tā būs zīme mūsu starpā uz audžu audzēm, lai jūs zinātu, ka Es, tas Kungs, tas esmu, kas jūs svētī. Turiet sabatu svētu, jo tam ir jābūt jums svētam, kas to nesvētī, tam mirtin jāmirst, jo ikvienam, kas tanī kādu darbu dara, tam ir jātop izdeldētam no tautas vidus. Sešās dienās padari savu, bet septītā diena ir pilnīgas atpūtas diena, svēta diena tam Kungam, ikvie-nam, kas šinī dienā dara darbu, tam mirtin jāmirst. Tāpēc Izraēlam jātur svētā diena svēta, padarot sabatu par mūžīgu derību uz audžu audzēm. Starp Mani un Izraēlu bērniem lai tā ir mūžīga zīme, jo sešās dienās tas Kungs radījis debesis un zemi. bet septītajā dienā Viņš dusējis. " Un kad tas Kungs bija pabeidzis runāt ar Mozu Sinaja kalnā, tad Viņš deva Mozum divas liecību plāksnes, akmens plāksnes, kas bija Dieva pirksta aprakstītas.

Strādīgums ir iekšējā mieru un iekšējās cilvēku laimes avots. Strādīgums ir prieks pašam par sevi. Strādīguma tikums ir pamats iekšējai harmonijai un laimei. un ne tikai ikdienišķajai, bet arī mūžīgajai, jo mūžībā nebūs bezdarbības, būs darbs. Lai neviens neiedomājas, ka mūžībā gulēs zaļā pļavā. Tur būs daudz radoša darba. Kā radīšanas sākumā Dievs ir aicinājis cilvēku valdīt un rūpēties par zemi, tātad, strādāt, tā tas būs arī mūžībā. Šeit, virs zemes, mēs esam tādā kā arodskolā, kur mācāmies labi darīt savu darbu. Dievam debesīs ir nepieciešami atbildīgi, centīgi un kārtīgi strādnieki. Pateiksimies Dievam par mūsu rokām, kājām, acīm, ausīm, balsi un par visu to, ko dzīvē ar to palīdzību esam spējuši izdarīt labu.

Svētajos Rakstos vārds strādāt dažādās formās ir izmantots 332 reizes.

Sak.21, 5: Cītīga cilvēka nodomi piepildīti sagādā pārpilnību, bet ka kāds ir pārmērīgi straujš un kustīgs, tam labuma pietrūks.

lTcs.4,11: Centieties, klusu dzīvojot, pildīt savu pienākumu un strādāt savu roku darbu, kā mēs to jums piekodinājām.

2Tes.3,10: Ja kāds negrib strādāt, tas lai neēd.

Atkl.22,12: Lūk. Es nāku drīz, un Mana alga līdz ar Mani, lai atlīdzinātu katram attiecīgi tā darbiem.

Mēs nobeidzam pārdomas par 7 galvenajiem morālajiem tikumiem un netikumiem. Turpināsim pārdomāt četrus kardinālos tikumus un netikumus, kuri kavē, traucē vai padara pat neiespējamu tikumu attīstību.

II daļa. Kardinālie tikumi un netikumi

16. APDOMĪBA

Mūsu katehēzē esam ieskatījušies piecpadsmit pārdomās, kurās apskatījām netikumus un tikumus. Visu netikumu pamatā ir dāvana, ko esam saņēmuši no Dieva. Šīs dāvanas, nepareizi izmantojot, kļūst par netikumiem.

Šajās pārdomās pārejam pie četriem kardinālajiem tikumiem.

Neviens no mums nepiedzimst ar tikumiem. Tikumi ir jāiegūst visas dzīves laikā. Vissvarīgākie tikumi ir: apdomība, drosme, mērenība un taisnīgums. Šos tikumus sauc par kardinālajiem, tātad par pašiem galvenajiem. Ja iegūstam šos četrus tikumus, tie palīdz veidot cilvēkam iekšējo pasaules harmoniju, palīdz cilvēkam tikumiski nobriest. Šie tikumi palīdz cilvēkam būt tādam, kāds viņš ir, un ļauj cilvēkam pašam ar sevi lepoties.

Tagad pārdomāsim pirmo un vissvarīgāko tikumu, t.i.. apdomību. Svētajos Rakstos šo tikumu sauc par gudrību. Svētajos Rakstos daudz runā par apdomību. Psalmi, Ķēniņu grāmatas, Isaja, Baruha praviešu grāmatas, didaktiskās Solomona pamācības 10, 23: Nejēga izdara dažādas pārgalvības un pats smiedamies priecājas par tām, bet apzinīgi gudrs ir tas cilvēks, kas pats sevi uzmana, 16, 21: Saprātīgu cilvēku daudzina kā zinīgu vīru, un mīlīgas runas un vārdi ir visai pamācīgi.

Kristus mācībā [7] un sv. Apustuļa Pāvila mācībā [8] daudz vietas ieņem apdomības tikuma mācīšana. Ne velti romieši ir teikuši, ka dzīvē ir nepieciešamas trīs lietas - apdomība, apdomība un vēlreiz apdomība.

Apdomība ir prasme pārdomāt to, kas būtu jādara, lai varētu sasniegt mērķi savā dzīvē. Apdomīgs cilvēks vienmēr darbojas mērķtiecīgi. Par apdomības klātbūtni, pirmkārt, liecina lielu vērtību apzināšanās skaidrība. Apdomības darba instruments ir prāts, kurš iepazīst, kas varētu būt mērķis cilvēka dzīvē.

Otrs būtisks elements ir gribas pareizība. Jo svarīga ir ne tikai teorētiska apdomāšana. Vissvarīgākie ir lēmumi, kas jāpieņem dzīves ceļā. Šeit tiek domāts par pēdējo, galveno, vissvarīgāko mērķi, kuram dzīvē tiek pakārtots viss pārējais. Jo labāk un skaidrāk šis galvenais mērķis tiek apzīmēts un pazīts un jo lielāks un vērtīgāks ir dzīves mērķis, jo lielāka un vērtīgāka ir visas cilvēka dzīves jēga.

Piemērs no dzīves. Tēvam ir viena meita, un visu dzīvi, ap divdesmit un vairāk gadu tēvs veltīja laiku tam, lai sagatavotu pēc iespējas labākus dzīves apstākļus mīļotajam bērnam. Viņš daudz strādāja, iekārtoja viņai dzīvokli, uzbūvēja vasarnīcu. Meita aizbrauca studēt. viņai bija divdesmit divi gadi. Un lūk. kādu dienu tēvs saņem ziņu.

ka meita gājusi bojā zem piedzēruša šofera automašīnas. Tā kā vienīgais šī cilvēka mērķis dzīvē bija sagatavot attiecīgu startu savai meitai, viss viņa dzīvē vienā mirklī zaudēja jēgu. Šis augstākais mērķis deva tēvam šos divdesmit divus gadus jēgu strādāt un darboties, no stundas uz stundu. Stāvēdams pie savas vienīgās meitas kapa, viņš vēlējās visu pamest, jo nekam vairs nebija jēgas. Tas ir slikti nostādīts dzīves mērķis.

Apdomība meklē tādu vērtību, kuru nevar iznīcināt un nosvītrot nekādi pārdzīvojumi un nekādas nelaimes. Tai ir jābūt tādai vērtībai, ka pat tad, ja cilvēks zaudēs visu, tik un tā cilvēks no šīs visaugstākās virsotnes sasniegšanas neatteiksies. Kristīgā apdomība mums rāda tikai vienu mērķi - izpildīt pēc iespējams labāk un līdz galam Dieva gribu. Tad nekādas neveiksmes, nekādi pārdzīvojumi, nekādas nelaimes nav spējīgas nosvītrot mūsu veiktās pūles. Tādēļ apdomīgs cilvēks nekad neriņķo pa dzīvi bez jēgas. Viņš zina, ka viņa pūlēm ir jēga.

Kādi posmi ved uz apdomības tikuma iegūšanu?

Pirmais posms i i skaidri zināmu un precizēta vērtība, pēc kuras

savā dzīvē tiekties. Ceļā uz šo mērķi var spert nepareizus soļus, bet apdomīgs cilvēks pratīs laikā atkāpties no nepareiziem soļiem. Kļūdīties, bet atgriezties. Neatteikties no virsotnes, no mērķa, ko vēlos sasniegt. Sasniedzamo virsotni vienmēr apspīd saule.

Otrais posms ir apsvērums (concultatio), tātad tā ir prasme precīzi noskaidrot visus soļus, darbības, kas katrā konkrētā situācijā ved uz nospraustā mērķa sasniegšanu. Lai cilvēks varētu sasniegt galamērķi, ir nepieciešami neskaitāmi lēmumi, ko ik stundas, ik dienas pieņemam. Ir nepieciešami arī dažādi līdzekļi mērķa sasniegšanai. Vajadzīgo līdzekļu nepieciešamības apsvēršana un pareiza to izvēle pieder pie apdomības tikuma noteikumiem.

Kāds, ejot uz kalna virsotni, pamana deviņas uz virsotni vedošas takas. Tā kā nevar iet pa visām deviņām takām vienlaicīgi, tad ir nepieciešams saprātīgi izvēlēties un nolemt, kura no šīm takām man ir visatbilstošākā. Pēc tam seko pieņemtā lēmuma realizācija, tātad, ceļš uz virsotni pa izvēlēto taku.

Šie četri apdomības

tikuma elementi ir:

-  mērķ is jeb vērtību, uz kuru tiecos,

-   darbības (kas jādara) un līdzekļu izvēle, kas ved uz mērķi (kādi jāizmanto),

-  lēmuma pieņemšana,

-  lēmuma realizācija.

Ir cilvēki, kuri spēj pārliecinoši atbildēt, kādi līdzekļi nepieciešami, lai sasniegtu mērķi, bet neprot izvēlēties pareizu mērķi. Ir arī tādi cilvēki, kuri prot uzrādīt pareizos līdzekļus un tos izvēlēties, bet neprot tos realizēt rīcībā. Bieži nākas dzirdēt cilvēku sakām: "Es labi zinu, kas man ir jādara, bet nespēju to izdarīt." Tātad, cilvēkam trūkst prasmes, lai zināšanas pārvērstu rīcībā. Problēma šajā gadījumā ir tā, ko darīt, lai varētu darīt to, kas jādara. Šis ceturtais posms, tā realizācija, ko cilvēks skaidri redz, parasti ir visgrūtākais. Ja nav šī ceturtā posma, tad cilvēkam nav apdomības tikuma.

Kāds ir ceļš, kurš ved uz šī vissvarīgākā apdomības tikuma pilnveidošanu, jo tieši šis tikums lemj par uzvaru gan šeit virs zemes, gan mūžīgās dzīves perspektīvā?

Pirmkārt, ir jāpilnveido atmiņu. Apdomīgs cilvēks nemitīgi bagātina savu pieredzi. Viņš nepārtraukti reģistrē to, kas viņam izdevās un kas neizdevās. Citu reizi viņš vairs nedara šo kļūdu. Līdzīgi ir ar pavāru. Ir jāiegūst liela pieredze, lai varētu kļūt par labu pavāru. Ir jāmācās no kļūdām, lai otrreiz tās neatkārtotu. Tāpat ir arī dzīvē. Ir jākopj atmiņa. Ja kāds neatceras savas kļūdas, viņš nekad nebūs apdomīgs.

Otrkārt ir nepieciešams reāls skats uz dzīvi. Visa veida teoretizēšana un idealizēšana ir bīstama. Cilvēki izdara lielas kļūdas idealizēdami. Apdomīgs cilvēks stabili staigā pa zemi. Viņš nelūkojas uz Dievu debesīs, bet gan tiekas ar Viņu uz zemes, dzīves realitātē.

Treškārt, būtisks elements ir atvērtību uz citu cilvēku padomiem, tātad, prasme izmantot citu cilvēku pieredzi■ īpašs dārgums ir vecākās paaudzes pieredze. Ja jauni cilvēki prastu izmantot vecāku cilvēku izdarītās kļūdas un pieredzi, viņu attīstība gudrībā būtu neparasti intensīva. Savukārt jauni cilvēki saka: "Jūs izdarījāt kļūdas tāpēc mēs jūs neklausīsim. " Un paši izdara vēl lielākas kļūdas. Prasme izmantot citu cilvēku pieredzi aiztaupa mums brīžiem ļoti sāpīgus dzīves cirtienus. Apdomīgs cilvēks ir atvērts uz padomiem. Tas, protams, nenozīmē, ka viņam ir tam jāpaklausa. Padoms ir pieredze, kas viņam ir jāpārdomā un jāņem vērā savā rīcībā.

Ceturtais apdomības tikuma pilnveidošanas elements ir veselais saprāts, tas nozīmē meklēt visvienkāršākos risinājumus. Visvienkāršākie risinājumi ir visefektīvākie. Dažreiz cilvēki, kuriem nav nekādas izglītības, mūs var pārspēt ar savu gudrību, tātad, ar veselo saprātu.

Piektais svarīgais elements ir prasme paredzēt. Apdomīgs cilvēks, labā laikā izejot no mājas, ņem līdzi lietussargu. Un izrādās, ka lietussargs bija vajadzīgs. Apdomība vienmēr ņem vērā visus apstākļus, lai cilvēks nebūtu ne par ko pārsteigts.

Apdomība ir morālās dzīves mugtfrkauls. Tā ir liela prasme saglabāt līdzsvaru pat visgrūtākajās situācijās. Olimpiskajās spēlēs sportisti sacenšas savā starpā. Tur var novērot, kā cilvēks spēj saglabāt līdzsvaru nobraucienos no kalna ar slēpēm vai uz slidām. Vai viņš uzvarēs, lielā mērā būs atkarīgs no viņa apgūtās un realizētās braukšanas un slidošanas prasmes. Ja pratīs saglabāt līdzsvaru visgrūtākajās situācijās, tad varēs pretendēt uz uzvarētāja lauriem. Cik daudz darba ir jāieliek, lai varētu saglabāt līdzsvaru uz ledus, uz kalna nogāzes, fizisko līdzsvaru!

Apdomība ir šī prasme saglabāt garīgo līdzsvaru visdažādākajos dzīves brīžos un situācijās, kādas mums nāk priekšā. Vislielākajos dzīves pagriezienos apdomīgs cilvēks nezaudēs līdzsvaru un neizkritis no izvēlētā ceļa un nesasitīsies. Katram no mums pēc iespējas labāk jāapgūst šī prasme saglabāt līdzsvaru, t.i., būt apdomīgam.

17. apdomības trukums

Iepriekšējās pārdomās pieskārāmies jautājumam par apdomības tikumu un apskatījām tos noteikumus, kuri ir nepieciešami apdomības tikuma pilnveidošanai. Tas ir vissvarīgākais tikums, kas lemj par ikdienišķo līdzekļu gudru izmantošanu un lemj par uzvaru mūžības perspektīvā. Svarīgi, lai šis tikums piepildītu mūsu sirdi. Sajās pārdomās apskatīsim to, kāda izskatās tāda cilvēka dzīve, kuram trūkst šī apdomības tikuma.

Ceļā uz apdomības tikumu apdomības trūkums parādās divos posmos: pirmais posms - nodoms, kad cilvēks apsver, uz kādu mērķi un

kādā veidā doties, tiekties; otrais - izpilde, tātad nodoma realizācijas posms. Pirmajā posmā apdomības trūkums izpaužas caur vieglprātību (pārsteidzību), kuru izraisa apsvēruma nepietiekamība vai pilnīgs tās trūkums.

Vieglprātībai (pārsteidzībai) ir divas formas: Neprecizitāte. Cilvēks nevēlas iedziļināties lietā un to apsvērt, aplūkot visas iespējas un visus līdzekļus, lai varētu sasniegt mērķi. Piemēram, viņš vada automašīnu un dzird, ka kaut kas klab, bet nepārbauda, kas ir sabojājies, bojājumu nenovērš, jo viņš ir nevīžīgs. Ja viņš pārbaudītu un novērstu šo mazo bojājumu, tad zaudējumi nebūtu lieli. Ja savas nevīžības dēļ to neizdarīs, var izrādīties, ka par automašīnas labošanu samaksās lielu naudas summu un varbūt pat izraisīs avāriju. Mums ļoti bieži trūkst apdomības. Ļoti daudz izšķērdības izriet tieši no šī apsvēruma trūkuma. Vieglprātība (pārsteidzība) galvenokārt ir jaunu cilvēku slimība. Iekams cilvēks iemācīsies būt apdomīgs, paies daudzi gadi.

Kā var mazināt nevīžību?

Jāmēģina pilnveidoties mazu darbu izpildē. Viss, ko darām, jāmēģina darīt labi. Mazām lietām vienmēr jābūt izdarītām labi. Visiem ir zināms, ka automašīnā pat vismazākajai lietai, detaļai ir jābūt izgatavotai labi, jābūt labā tehniskā stāvoklī, jo tikai tad visa mašīna ir kārtībā.

Otrs netikums, kurš rodas no apdomības trūkuma, ir pārsteidzība, tātad, laika trūkums tam, lai apsvērtu lietu. Ja mēs vēlamies gudri rīkoties, ir nepieciešams laiks, lai apdomātu. Pat ļoti grūtās situācijās ir nepieciešams laiks, lai apdomātu. Tās var būt sekundes daļas. Cilvēkam ir jāapdomā, kādus līdzekļus izvēlēties, lai varētu sasniegt iecerēto mērķi. Savukārt, mūsdienu cilvēka dziesmas refrēns skan šādi: "Nav laika, nav laika, nav laika. "

Kristietībā atbilde šai problēmai ir aicinājums uz lūgšanu pirms darba. Daudzi cilvēki atsakās no lūgšanas, nesaskata, ka lūgšanai ir ne tikai reliģisks spēks, bet lūgšana ir laiks apdomai. Rīta lūgšanai nav jābūt tikai noskaitītiem pātariem, lūgšanai ir jābūt apdomai Dieva priekšā par šīs dienas darbiem, kā tos saplānot. Tādēļ no rīta es Dievam saku labrīt un jautāju Viņam, ko kādus darbus Viņš man šodien piedāvā. Lūgšana pirms darba ir dažas minūtes mierīgai apdomai. Cilvēks, kurš pret lūgšanu attiecas kā pret sarunu ar Dievu, dienā neizdarīs lielas kļūdas. Lūgšana irapdomas laiks. Diemžēl pārāk bieži lūgšanu redzam kā lūgumu un sakām: "Es lūdzu Dievu, bet Viņš mani neuzklausīja." Lūgšanas laiks ir apdomas laiks par situāciju, kurā pašreiz atrodamies, tā ir saruna ar Dievu par mums tagad. Katrs cilvēks, kurš no rīta lūdzas, j neizdarīs dienā lielas kļūdas un var būt pārliecināts, ka viņa apdomības tikums nepārtraukti pieaugs.

Otrajā posmā, kad jau domājam par lēmuma realizāciju. apdomības trūkums, pirmkārt, izpaužas caur noteiktības un pastāvības nepietiekamību. Šajā gadījumā ir runa par visām tām situāci-

jām, kad cilvēks uzņemas izpildīt kādu darbu, bet nepārtraukti viņu māc šaubas, vai viņš dara labi vai slikti. Daudzi cilvēki šajā posmā apstājas, līdz mērķim nenonāk. Nekas cilvēku tā nebojā, kā iesākts un nepabeigts darbs. Cilvēka apdomība balstās uz to, ka viņš ātri pieņem pareizu lēmumu un to līdz galam realizē. Mums ir jānonāk līdz tam, lai mēs gribētu gribēt. Gribu, tas nozīmē, es pieņemu lēmumu un realizēju to no sākuma līdz beigām. Tas ir veids kā pilnveidot apdomības tikumu.

Kādi netikumi mums traucē pieņemt lēmumu un būt pastāvīgiem?

Pirmkārt - slinkums, kurš raksturojas ar nepatiku uzņemties pūles. Slinks cilvēks nekad nebūs apdomīgs. Ir tādi cilvēki, kuri visu atliek uz vēlāku laiku un saka: kā būs, tā būs. Šī atlikšana cilvēkus pašus moka, bet, kad ir pienākusi reāla situācija, kad jādara, viņi zaudē, jo nav tai sagatavojušies. Daudzi mūsdienu cilvēki tieši šajā vietā izdara daudzas kļūdas.

Jēzus runā par šīs pasaules bērniem, kuri ir apdomīgāki nekā gaismas bērni. Jēzus šeit nerunā par tikumu šīs pasaules bērnu apdomībā, bet gan parāda viņu apsviedību iegūto spēju izmantošanā ļauniem mērķiem. Piemēram: komandoss, kurš brīnišķīgi ir apguvis savas iemaņas un prasmi, tā vietā, lai aizsargātu savu zemi, par naudu piesakās teroristu grupā. Izvedot ieročus un terorizējot citus, viņš savus Dieva dāvātos taientus izmanto ļauni.

Pasaulīgu domāšanu vēl labāk varam redzēt, kad mums ir darīšana ar cilvēku, kurš ir atriebīgs un šo īpašību attiecina arī uz citiem. Greizsirdība, skaudība un atriebība ir spējīgas izmantot ļoti daudzus apdomības elementus, lai tikai iznīcinātu cilvēku.

Ir vēl viena darbības forma, un mērķis tajā ir brīnišķīgs. Piemēram. cilvēkiem kādai žēlsirdības akcijai ir nepieciešami 10 000 l.ati. Parādās brīnišķīga iespēja šo naudu iegūt, tikai ir vajadzīgs viltus liecinieks. Ir tādi cilvēki, kuri dod milzīgu naudu par nepatiesas liecības došanu. Kāds cilvēks piekrīt kļūt par viltus liecinieku, paņem naudu un izmanto šo naudu labam pasākumam. Viņam liekas, ka labs mērķis, brīnišķīgs mērķis, piemēram, slimnīcas celtniecība, attaisno viņa viltus liecību. Mērķis ir labs, bet līdzekļi ir ļauni. Ir jāatceras, ka mērķis nekad neattaisno līdzekļus, tādēļ labs mērķis nekad nedod tiesības izmantot ļaunus līdzekļus. Ikdienas dzīvē mums ir darīšana ar sīkiem meliem, nelielām viltībām, mazām krāpšanām, sīkām zādzībām, bet tas vienmēr ir īslaicīgs prieks.

Kādēļ nedrīkst izmantot <fpdoinību spēlēs vai citiem mērķiem, sniedzoties pēc ļauniem līdzekļiem? Jo ļauns mērķis ir cilvēka necienīgs. Pat, ja mērķis ir vairāku tūkstošu dolāru vērts, kas tas ir salīdzinājumā ar cilvēka cieņu?

PRAKTISKI NORĀDĪJUMI

Apdomību mēs mācāmies visu dzīvi, līdz pat pēdējam elpas vilcienam. Apdomība ir prasme, kas prasa būt uzmanīgam visu dzīvi. Apdomības tikums nekad nav pastāvīgs. Tas ir nepārtraukti jāpilnveido.

Ne katrs cilvēks ir spējīgs iegūt šo tikumu. Ne katrs spēj būt apdomīgs. Vienam pietrūkst atmiņas, citam prasmes apkopot Juktus. citam - intuīcijas. Šādiem cilvēkiem ir jāpaļaujas un jāuzticas citiem apdomīgiem cilvēkiem. Ja viņi spēs uz tiem paļauties, tad viņi spēs dzīvē uzvarēt un neizdarīs lielas kļūdas. Prasme paļauties uz gudrāku cilvēki ir apdomības tikuma izpausme.

Ir jābūt īpaši uzmanīgam attiecībās ar cilvēkiem, kuriem piemīt šīs pasaules apdomība, jo viņi īpaši nepievērš uzmanību līdzekļiem, ko izmanto savu labo mērķu sasniegšanai. Daudzos gadījumos, tiekoties ar šādiem cilvēkiem, mēs zaudēsim. Ja mēs vēlamies sadarboties ar cilvēkiem, ir jāskatās, kādu mērķi tie ir izvēlējušies un kādus līdzekļus izmanto šo mērķu sasniegšanai. Ja pamanīsim, ka mērķis vai līdzekļi ir ļauni, mēs nedrīkstam ar viņiem iesaistīties sadarbībā, jo tā mūs iznīcinās.

Mūsu griba ir vāja, bet prāts bieži mūs pieviļ. Ir brīži, kad neparedzam, nepamanām kādu apstākli vai situāciju. Gadās, ka par vēlu kaut ko uzzinām. Tādēļ Dievs mūsu apdomību stiprina ar trim dāvanām: ar prāta dāvanu, padoma dāvanu un gudrības dāvanu. Tādēļ lūgšanā ir jāatver sirds un jālūdz Dievs, kā lūdza Solomons: "Dod man. Kungs, gudrību, jo trūkst man pieredzes." Svētā Gara dāvanas - prāta, padoma un gudrības dāvanas, papildina un pilnveido mūsu apdomību.

Pateiksimies Dievam par visiem apdomīgajiem cilvēkiem, kuri bijuši mūsu skolotāji, pateiksimies par vecākiem, par audzinātājiem un skolotājiem, par draugiem. Pateiksimies, jo viņi mums ir devuši lielu bagātību. Lūgsim Dievu, lai mēs nekad dzīvē neatteiktos un nepārstātu pilnveidot apdomības tikumu, jo tā ir mūsu dzīves stūre. Apdomība lemj par mūsu nonākšanu līdz pašam galvenajam mērķim dzīvē - Dievam.

18. drosme

Līdzās apdomībai, kas ir jāizveido ikvienas personības attīstības laikā, otrs neparasti svarīgs tikums ir drosme jeb prasme mobilizēt visus spēkus, lai varētu pārvarēt grūtības. Drosme ir arī prasme izturēt, darot lubas darbus, kaut arī ļaunums mēģina mums traucēt šajā ceļā. Drosme ir prasme uzvarēt, pieveikt uzbrūkošo ļaunumu. Tikai drosmīgs cilvēks spēj stāties pretī ļaunuma varenumam un prot to uzvarēt.

Praksē drosme izpaužas caur prasmi pārvarēt un savaldīt bailes. Bailes kā inerce, kā reakcija parādās, kad tiek apdraudēta mūsu dzīvība. Un reakcija ir Dieva dāvana, tas ir mehānisms, kurš signalizē, ka atrodamies draudīgā situācijā. Apdomība, savukārt, novērtē, vai vajag atkāpties vai cīnīties un uzvarēt Prasme savaldīt bailes, gudri pieņemt lēmumu un to izpildīt ir drosmes tikuma uzdevums. Drosmes visaugstākā izpausme ir miera saglabāšana paša nāves priekšā, it īpaši mocekļa nāves priekšā. Tādēļ Baznīca vienmēr augstu ir vērtējusi tos ticīgos, kuri labprātīgi izvēlējās nāvi ticības un morāles aizstāvēšanai.

Te jāuzsver kāda lieta. Moceklis ir tas, kurš izvēlas nāvi, kad no tās ir iespējams izvairīties. Cilvēks paliek uzticīgs reliģiskajām vai morālajām vērtībām, zinādams, ka par to viņš zaudēs dzīvību. Tā rīkojas moceklis.

Drosmi prasa arī ziedošanās, uzupurēšanās. To varam redzēt, kad kāds pakļauj briesmām savu dzīvību. Piemēram, sērgas laikā ārstējot cilvēkus, glābjot cilvēkus plūdu, zemestrīces vai ugunsgrēka laikā. Šādi cilvēki nav mocekļi, jo te ir runa tikai par nāves briesmām. Jau no Baznīcas pirmsākumiem mocekļus godināja un uzskatīja par svētiem. Neviens neinteresējās par viņu pagātni. Ja nāves priekšā viņš izvēlējās nāvi, tad tas bija nokārtots eksāmens par paša gudrību un drosmi. Tādēļ viņus kanonizēja, īpaši neanalizējot viņu dzīvi.

Drosmei ir dažādas formas. Viena 110 drosmes izpausmes formām ir pacietība, t.i., apātijas jeb nevēlēšanās pārvarēšana, pildot pienākumu. Pacietība neļaaj ignorēt pienākumus. Vispārīgi ņemot, pacietību diezgan bieži vienādo ar lēnprātību. Tomēr tie ir divi dažādi tikumi. Lēnprātība, kā atceramies no iepriekšējām pārdomām, ir brīvība no dusmām, lēnprātīgs cilvēks neiekrīt dusmās. Pacietīgs cilvēks, savukārt, satiekoties ar dažādām grūtību vai ļaunuma formām, neiekrīt apātijā un nenolaiž rokas. Pacietība ir gatavība piedzīvot ciešanas pienākumu pildīšanas ceļā.

Vīrišķību mēs ikdienas dzīvē sastopam reti. Toties pacietība mums ir nepieciešama simtiem reižu dienā. Pacietība ir ļoti svarīga drosmes forma. Pacietība ļauj pārvarēt nevēlēšanos, kas nāk mums līdzi, kad mēs sastopamies ar neveiksmēm. Skolniekam ir jābūt pacietīgam. bez pacietības būtu grūti iziet cauri visām klasēm. Līdzīgi ir ar māti un tēvu, kad tie uzņemas bērna audzināšanu, viņiem ir jābūt pacietīgiem. Cilvēkam pacietība ir nepieciešama nemitīgi.

Otra drosmes forma ir tālredzību. Šeit nevēlēšanās neparādās grūtību un neveiksmju dēļ. bet gan tādēļ, ka mēs augam līdz ar daudzām lietām, vērtībām caur ilgiem gariem gadiem. Cilvēki ir nepacietīgi, jo nespēj ātri sasniegt atsevišķas vērtības. Tad viņiem ir nepieciešama tālredzību, ar kuru cilvēks var nelieliem soļiem sistemātiski virzīties uz priekšu, bet pēc dažiem gadiem viņš būs nogājis lielu ceļa gabalu. Tālredzība ir prasme perspektīvi domāt.

Šis tikums ir nepieciešams audzinātājiem, jo viņiem ir jābūt nobrieduša cilvēka vīzijai, kas spēj lūkoties uz priekšu dažus vai pat padsmit gadus. Audzinātāju rokās ir skolnieks, kurš vēl tikai sāk ceļu uz briedumu. Ja audzinātājs vairs nevēlēsies darboties un ieslīgs apātijā, tad šis stāvoklis ātri pielips audzēknim.

Piemēram, mirst māte un atstāj savu dēlu vecaimātei. Tēvs, savukārt. aizbrauc uz ārzemēm un par bērnu neinteresējas. Bērns saslimst un vēlāk ir grūti audzināms. Vecāmāte rūpējas par mazdēlu un piedzīvo dažādas grūtības. Ir brīži, kad vecāmāte saka: "Varbūt es izturēšu, varbūt šīs rūpes kādreiz nesīs labus augļus." un tā viņa vairāk nekā

divdesmit gadus rūpējas par mazdēlu. Mazdēls atrod labu sievu un tās klātbūtnē nobriest. Vecāmāte sāk slimot un šai laikā vāc savas audzināšanas labos augļus. Gan mazdēls, gan viņa sieva sirsnīgi rūpējas par viņu. Tagad vecāmāte ir laimīga un saka: "Vajag gaidīt, vajag gaidīt desmitiem gadu, lai varētu saskatīt audzināšanas augļus." šajā gadījuma tieši tālredzību ļāva uzņemties šīs pūles.

Trešā drosmes izpausmes forma ir izturību. Izturība ir prasme gudri realizēt labi izveidotās programmas un plānus. Ir viegli uzņemties un izdarīt vienu darbu, bet darīt to sistemātiski un ilgstoši ir daudz grūtāk. Par cilvēka briedumu un lielumu liecina viņa izturība. Kungs Jēzus teica: Kas izturēs līdz galam, tas izglābsies (Mk.13, 13). Izturība ir svēta spītība, tiecoties pēc lielām vērtībām.

Kā var audzināt drosmes tikumu tā dažādajās formās?

Šim nolūkam ir jāizmanto visas iespējas.

Ir jāpārvar bailes no sabiedrības viedokļu, uzskatiem. Drosmīgs cilvēks nebaidās izteikt savus uzskatus un prot nostāties pret citu cilvēku uzskatiem. Ļoti svarīga ir arī gara rūdīšana. Ir jāsāk ar mazām lielām. Es nebaidos no tumsas, nebaidos no negaisa, nebaidos no pūļa, nebaidos no peles, jo arī tā gadās. Ir smieklīgi, ja pieauguši cilvēki sāk skaļi spiegt, kad pamana istabā mazu pelīti. Bija zināma kāda "drosmīga" kundze, kura visu nakti nosēdēja uz galda, kamēr nabaga pelīte skraidīja pa istabu.

Ļoti svarīgs un būtisks drosmes audzināšanas elements ir izvairīšanās no pārlieku lielas sevis žēlošanas, ko brīžiem saucam par gaušanos, čīkstēšanu. Cilvēkam sāp zobs, un viņš

vairs neko nespēj darīt, jo ir slims. Daudzos gadījumos neviens nedrīkst nojaust, ka sāp zobs. Ļoti vērtīga ir prasme pārvarēt sāpes. Teiksim, priekšniekam sāp galva, viņš visu dienu čīkst, vaid, gaužas un visiem traucē darbu. Tā ir sevis lutināšana. Ja jau patiešām sāpes ir lielas, vajag ārstēties, bet ar šāda veida sāpēm ir jātiek galā ātri, un ir jādara darbs.

Nākamais elements ir lūgšana par drosmes dāvanu. Tā kristietim ir īpaši vajadzīga, lai varētu dot liecību. Tādēļ ik reizes, kad jāaizstāv patiesība, taisnīgums vai otrs cilvēks, tam ir nepieciešams īpašs Dieva stiprinājums. Patiesības aizstāvēšana ir ne tikai mana, tā ir arī Dieva lieta. Ja es stāvu patiesības pusē, tad Dievs man palīdz. Ir vērts pievērst uzmanību, ka Apustuļi līdz Svētā Gara nosūtīšanai bija baiļu pilni, viņi baidījās no citu cilvēku un sabiedrības uzskatiem. Bet, saņēmuši drosmes dāvanu, viņi bez bailēm stājās citiem pretī.

Drosme ir viens no Evaņģēlija pamattikumiem. Mēs nespēsim sekot Kristum bez drosmes dāvanas. Tādēļ Katoļu Baznīcā ir Krusta ceļa lūgšana, kas aicina pilnveidot drosmes dāvanu. Evaņģēlija ceļā ir nepieciešama prasme izturēt un panest ciešanas. Evaņģēlija ceļā cieš labuma dēļ, pasaulē cieš ļaunuma dēļ. Kristus nevienam nekādu ļaunumu nebija darījis, bet ļoti cieta.

Kristieši pārsteidz pasauli ar savu drosmi. Šodien, diemžēl, pietrūkst šī tikuma. To nemana pat mūsu katehēzēs. Pārskatot kate- hēzes programmu, mēs tur neatradīsim vielu par drosmes tikuma pilnveidošanu. Nav jābrīnās, ka pasaule neievēro, ignorē kristiešus. Pasaule novērtēs kristietību, kad redzēs mūsu drosmi.

Pateiksimies Dievam, par visām tām situācijām, kad esam saglabājuši uzticību mūsu sirdsapziņai un Dieva likumam. Tādu situāciju ir bijis daudz. Citiem šīs drosmes ir pietrūcis, tādēļ tos neredzam pat svētdien baznīcā. Tie, kuri nāk svētdien uz baznīcu, apliecina, ka šis tikums viņu dzīvē ir klātesošs. Pateiksimies arī par visiem skolotājiem, kuri ar savu nostāju, piemēru, labu vārdu ir mūs atbalstījuši šī tikuma veidošanā. Šis tikums ir jāpilnveido līdz mūža beigām, jo būs nepieciešams vēl pie pēdējā sirdspuksta.

19. gļēvulība un pārdrošība

Iepriekšējās pārdomās mēs aplūkojām drosmes tikumu. Šajās pārdomās apskatīsim drosmes trūkumu jeb bailīgumu, gļēvulību un pārmērīgu drosmi, pārdrošību. Sākumā pievērsīsim uzmanību tam, ka praksē ir jāatšķir bailes no gļēvulības. Baiļu jūtas, kā mums zināms, ir Dieva dāvana. Tā padara cilvēku jūtīgu pret draudiem, tādēļ nav jākaunas no bailēm un nav no tām jāatsakās. Tā kā mums ir darīšanas ar jūtām, bailes iedarbojas uz mūsu organismu. Baiļu stundā tiek traucēta sirds darbība, elpošanas funkcijas, mums ļogās kājas, cilvēks trīc pie visām miesām. Lūdzu, izlasīsim precīzi Evaņģēlija fragmentu, kurā ir runa par Kristus izturēšanos Ģetsemanes dārzā. Jēzus dreb no bailēm, bet Viņš norāda, ka no bailēm nav jākaunas. Ar bailēm ir jārēķinās. Tā kā Jēzus ir cilvēks, baiļu jūtas Viņam nav svešas.

Kas tādā gadījumā ir gļēvulība? Neprasme pārvarēt bailes. Šī neprasme ir tik liela, ka noved līdz Dieva likumu laušanai. Var gadīties situācijas, kurās cilvēks nobīstas, nesavalda bailes un atkāpjas. Bet pēc kāda laika bailes savaldīs, atgriezīsies, uzņemsies uzdevumu un to izdarīs. Drosme ir baiļu savaldīšanas prasme.

Ja bailes pastāvīgi iespaido gribu, tās kļūst par netikumu. Gļēvulība, tātad, ir netikums, un tas diktē cilvēkam visus viņa lēmumus. Bailes paralizē prātu un gribu. Vēl jāpiebilst, ka bailes ir lipīgas. Citus ātri var aplipināt ar savām bailēm. Tādā vidē rodas panika, sāk darboties pūļa psihoze. Bet paniski cilvēki var būt ļoti kaitīgi no sabiedriskā redzes viedokļa.

Baiļu mehānisma analīze noved mūs līdz kārdinājuma mehānisma darbības veidu atklāšanai. Ļaunums diezgan bieži uzbrūk cilvēkiem ar baiļu palīdzību. Ļaunumam nav tiešas pieejas mūsu prātam un mūsu gribai, bet ir netieša pieeja caur jūtām un tieksmēm. Ļaunumam ir pieeja mūsu prātam un gribai caur baiļu jūtām. Ļaunums spēj izbiedēt, nobaidīt cilvēku. Ja cilvēks izvairīsies no kārdinājuma, ļaunums izmantos bailes kā slazdu, lai paverdzinātu. Par to runā Evaņģēlijs. Kungs Jēzus atstumj kārdinājumus savas publiskās darbības sākumā, beigās ļaunums mēģina Viņu iebaidīt. Ģetsemanes dārzā ļaunums parāda Viņam baiļu kārdinājuma spēku.

Cilvēks baidās zaudēt to, kas viņam ir. Kristus zaudē savu apģērbu. Viņu apzog. Viņš zaudē labo vārdu un Viņu pieskaita ļaundariem. Ja parādās zaudējumi, cilvēks sāk baidīties. Ļaunums bieži grib vai draud atņemt cilvēkam to, kas viņam ir. Tad aiz bailēm cilvēks bieži piekāpjas un atsakās no lielām vērtībām.

Otrs motīvs ir bailes no ciešanām. Kārdinājums atstumt ciešanas. Kad pastāv izvēle būt vai nebūt uzticīgam par ciešanu cenu, daudzi atsakās no lielām vērtībām, lai tikai nevajadzētu ciest. Kristus zināja, kas Viņu gaida. Viņš juta, cik drausmīga būs nāve pie krusta un pārdzīvoja bailes ciešanu priekšā.

Trešais motīvs ir bailes no nāves. Bailes no miršanas. Runāsim atklāti. Daudzi cilvēki tieši baiļu dēļ atsakās 110 reliģiskām un morālām vērtībām. Bailes nāves priekšā ir ārkārtīgi draudīgs kārdinājums. Tādēļ ir svarīgi, lai mēs nekad nesodītu cilvēku, kurš baiļu iespaidā izturējies tā vai citādi.

Bailes katrs cilvēks pārdzīvo savādāk, tādēļ šajā ziņā mēs nespējam saprast otru cilvēku. Baiļu pakāpe katram cilvēkam ir savādāka. loties cilvēks, kurš bailīguma dēļ grēko, pats visdziļāk to pārdzīvo. Nekas cilvēku tā nepazemo, kā drosmes trūkums. Bailes lielā mērā noņem atbildību, jo tās mazina prāta un gribas darbību, mēs sakām, ka tās paralizē. Tādēļ mūsu izpratnē drausmīgus darbus ne vienmēr dara ar pilnu atbildību, ar pilnu apziņu un gribēšanu. Bailēm ir liels iespaids uz cilvēkiem. To zinot, mēs varam vēlreiz atklāt Kristus vārdu nozīmi: Nesodiet, un jūs netiksiet sodīti.

Darbi, ko izdara aiz. gļēvulības, ir grēks. Līdzīgi, atteikšanās no labu darbu darīšanas drosmes trūkuma dēļ arī ir grēks. Sirdsapziņas izmeklēšanā mēs reti jautājam, cik reizes es biju gļēvs, cik reizes baiļu dēļ izdarīju ļaunumu? Pie biktskrēsla ir jāsūdz grēki, kuri izdarīti gļēvulības dēļ. Šajos grēkos ir jāatzīstas, jo šī atzīšanās ir pirmais solis, lai iegūtu drosmi.

Bailīgumam pretējā pusē atrodas pārdrošība. Tā balstās uz nerēķināšanas ar draudiem, risku, bīstamību. Šim netikumam ir divi avoti. Ja cilvēkam nav baiļu jūtu, tad viņš ir kropls. Tāds cilvēks ir spējīgs veikt ļoti bīstamus darbus, kuri lielā mērā apdraud dzīvību, un nostāda sevi un citus nevajadzīga riska situācijās.

Otrs pārdrošības un bravūras iemels ir tukšība. Izdevības meklēšana, lai sevi izceltu cilvēku priekšā. Tā izriet no lepnības.

Bravurīgu rīcību veic, lai cilvēkam applaudētu. Kaskadieri - amatieri bieži rīkojas tiešu šādu motīvu vadīti. Ikdienā tāda tukšība var izpausties kā spītīga palikšana pie saviem uzskatiem. Tukšībnieks negrib atkāpties, nespēj atzīt, ka ir uzveikts, viņam vienmēr ir taisnība. Viņš zina, ka viņam nav taisnības, bet tik un tā izliksies, ka viņam tā ir. Tukšība arī ir slimība.

Tukšībus izcelšanās untinomija ir mazdūšība. Jau minējām, ka cēlsirdība ir drosme. Mēs uzsākam darbus, kuri mūs kaut kādā veidā pāraug, jo Dievs mūs ņem ļoti nopietni un atbildīgi un grib, lai mēs augtu. Viņš mums nepārtraukti uztic uzdevumus, kas mūs nedaudz pāraug. Dievs dod cilvēkam apavus vienmēr par diviem izmēriem lielākus. Viņš grib, lai cilvēka kāja attīstītos. Sākumā staigāšana šādās kurpēs ir neērta. bet cilvēks, samierinoties ar ambiciozajiem uzdevumiem, aug. Bet, kolīdz cilvēks ir izaudzis, Kungs Dievs parasti dod vēl lielākas kurpes. Cēlsirdība ir prasme uzņemties uzdevumus, kurus pie maksimālās piepūles varam izpildīt. Šie uzdevumi ir pakāpieni, kas ved uz izaugsmi.

Mazdūšība ir pretstats cēlsirdības tikumam. Mazdūšīgs cilvēks novērtē sevi zemāk par savu īsto vērtību. Viņam ir desmit talenti, bet viņš uzskata, ka viņam ir tikai pieci, un tādēļ atsakās no uzdevumiem, kurus mierīgi varētu izpildīt. Mazdūšīgi cilvēka pamatā ir lepni. Viens tāds mazdūšīgs cilvēks pusgadu čīkstēja, ka neko nespēj izdarīt. Uz jautājumu, kam tad viņš ir noderīgs, viņš atbildēja - slaucīt ielas. Bet to viņš nedarīs, jo tas viņu pazemo. Mazdūšības saknes parasti ir lepnība. Mazdūšīgais baidās no kompromitācijas. Ja viņam kas neizdosies. ko tad par viņu teiks? Mazdūšīgie kritizē visu un visus, bet paši neuzņemsies uzdevumus, jo baidās, ka citi kritizēs viņus.

Pašreiz drosme ir pazudusi 110 redzes loka. Mums trūkst pat civilās drosmes, kas nepieciešama, lai izteiktos un nostātos dažu labu vērtību pusē, lai ieņemtu stingru nostāju diskusijās.

Visdrausmīgākā drosmes trūkumu slimība mūsdienās ir mazdūšība. Neesam spējīgi uz risku, neesam spējīgi uz iniciatīvu. Bet mēs nevaram gaidīt uz lēmumiem, uz pavēlēm no augšas. Ir jādarbojas tajās iespēju robežās, kādas pašreiz ir, sākot no labi nostādītas paša ģimenes. To var izdarīt. Neviens mums tajā nepalīdzēs. Savu māju ar kopējiem spēkiem varam noorganizēt labi. Daudzi nevēlas to iesākt, viņiem, lūk, ir nepieciešama drosme un cēlsirdība.

Esam pelni, un par pelniem pārvērtīsimies. Bet vienlaicīgi esam Dieva bērni, vienīgie, neatkārtojamie pasaules mērogā. Esam mīlēti Dieva bērni. Vajag daudz drosmes, lai pieņemtu abas šīs patiesības.

Kristus skolā daudzu gadsimtu laikā ir izauguši daudzi drosminieki un varoņi, kuri pārsteidza pasauli. Tā ir gudra evaņģēliskās drosmes skola. Ir nepieciešams tikai viens solis. Vajag pierakstīties šajā skolā un pieņemt Kristus par mūsu audzinātāju. Dievam, Baznīcai un tautai šodien īpaši nepieciešama mūsu drosme.

20. mērenība

Visa mūsu dzīve, tāpat kā viss, ko radījis Dievs, balstās uz harmoniju un saskaņu. Šīs harmonijas saskatīšana ir atslēga, lai saprastu pasauli. Kosmosā ir savi likumi, un tic nosaka mūsu vietu tajā. Šiem likumiem ir dažādas dimensijas. Tās skar fizisko, bioloģisko, psihisko, garīgo un reliģisko dzīvi. Katras dimensijas pamatelements ir mērs. Cilvēka augumam ir savs mērs, pārāk liels vai pārāk mazs cilvēks jau neiekļaujas normā. Ar cilvēka augumu ir harmonizēts arī ķermeņa svars. Šajos tīri fiziskajos lielumos ir norma, mērs. Mūsu ķermeņa temperatūrai arī ir savs mērs, sava norma. Kad temperatūra nokrītas, ir slikti, un kad tā ir pārāk augsta, atkal ir slikti. Temperatūras mērenība liecina par mūsu veselību.

Līdzīgi ir ar sāpju un laimes pārdzīvojumiem. Jūtu jomā arī pastāv noteikts mērs, kuru nevajag pārkāpt. Ja tas notiks, tad mēs iznīcināsim nervu sistēmu, bet tas, savukārt, iespaidos mūsu psihisko dzīvi. Pat laimes piedzīvojumā ir nepieciešams mērs.

Līdzīgi notiek arī morālajā dzīvē. Arī lai ir sava skala. Tās galējās robežas ir varonība un zema krišana. Dažbrīd mobilizējam spēkus, lai izdarītu heroisku rīcību. Bet neviens no mums nespēj divpadsmit mēnešus palikt heroisma gaismā. Mēs to nespējam. Un arī šeit ir norma, tātad pastāvīga morālās dzīves temperatūra, kas jāievēro, ja gribam dzīvot un izpildīt uzdevumus visas dzīves laikā.

Par šo normu liecina Dekaloga likumu ievērošana, jo tas nosaka dzīves vajadzīgo līmeni. Kurš ievēro Dekalogu. desmit Dieva baušļus, saņem par morāli reliģisko dzīvi atzīmi labi. Ja kāds pilda vēl arī evaņģēliskos padomus, šī atzīme ir (āti labi. Ja cilvēks to visu spēj izdarīt heroiskā pakāpē, tad ļoti konkrētā situācijā viņš var saņemt atzīmi izcili.

Reliģiskajai dzīvei arī ir sava pastāvīgā temperatūra. Uz šo pastāvīgumu norāda tādi elementi kā ikdienas lūgšana, svētdienas svētā Mise, piektdienas gavēņa ievērošana. Par reliģiskās dzīves pastāvīgo temperatūru liecina arī regulāra grēksūdze un Svētā Komūnija. Tā ir reliģiskās dzīves norma. Ikviens var šo normu pilnveidot un biežāk nākt pie grēksūdzes un svētās Komūnijas.

Mērenības tikuma uzdevums ir pastāvīgas temperatūras uzturēšana morālajā un reliģiskajā dzīvē. Sis tikums, savukārt, ir klātesošs visos pārējos tikumos. Mērs ir nepārtraukti nepieciešams visās cilvēka dzīves slerās, kad cilvēka priekšā atrodas labumi, vērtības, kuras viņam ir nepieciešamas, pēc kurām viņš tiecas un pēc kurām kāro. Tās ir ēšana, dzeršana, bagātība, erotiskā dzīve, karjera, zināšanu alkas, lūgšanas alkas. Visur, kur cilvēks vēlās remdēt savas alkas, ir nepieciešams mērs, ir nepieciešama kontrole, lai cilvēks nesagrēkotu ar pārspīlējumu. Mērs ir vajadzīgs arī tad, kad mūsos sāk darboties iznīcinošie spēki tādi kā dusmas, skaudība, greizsirdība, naids, atriebība. Mērenības tikums ir nepieciešams arī. kad tiecamies pēc lielām vērtībām, lieliem labumiem, kā arī tad. kad vēlamies saglabāt taisnību.

Mērs liecina par cilvēka cieņu. Jo pilnīgāks mērs, jo dziļāka ir cieņas apziņa. Un otrādi, jo dziļāka ir personiskās cieņas apziņa, jo vieglāk ir atklāt mēra nepieciešamības vērtību. Tas cieši saistās ar kauna jūtām. Pašreiz nav runa par kaunu erotiskajā dzīvē, t.i., rūgto garšu, kad cilvēks ir kaut ko pārspīlējis un kaunas pats no sevis. Cik pārkāpjam kādu mēru, tik kaunamies paši 110 sevis. Tad neesam ar sevi apmierināti, jo esam pārkāpuši normu, kas nosaka mūsu vietu visumā.

Mērs atrodas mūs gribas kompetencē. Griba regulē morālās un reliģiskās dzīves temperatūru. Salīdzināsim cilvēku ar automašīnu, un, kaut arī šis salīdzinājums ir nedaudz pazemojošs, tas tomēr atspoguļo to. par ko pašreiz runājam. Tas, kas automašīnā ir stūre, morālajā un reliģiskajā dzīvē ir apdomība. Automašīnas motors atbilst cilvēka drosmei un spēkam, kas viņu virza uz priekšu. Gāzes pedālis ir mērenība - var uzdot gāzi un braukt ātri, var samazināt gāzi un braukt lēni. Gāzes pedāļa izmantošanas prasme lielā mērā nosaka automašīnas izmantošanas prasmi, kā arī drošuma un komforta sajūtu braucot.

Pirmais mērenības auglis ir miers. Cilvēks, kurš dzīvo ar šo tikumu, izstaro mieru. Šāds cilvēks visās situācijās spēj izturēties mierīgi. Šāds cilvēks vienmēr ir miera apustulis.

Otrs mērenības auglis ir uzticēšanās un paļāvība, ko modina cilvēks, kurš izstaro mieru. IJz viņu paļauties, tādēļ ar šādiem cilvēkiem ir viegli sadarboties. Cilvēks spēj samērīgi izsvērt vārdus. Mērenības likums īpaši izpaužas caur vārdu izsvēršanu, vārdu mēru. Mēs no pieredzes zinām, ka ļoti ilgi nožēlojam lieki izteiktu vārdu. Ja pateiksim par maz, tas var izrādīties nelabvēlīgi gan mums, gan citiem. Mērenība izsver, cik un kādi vārdi konkrētajā situācijā ir jāpasaka.

Trešais mērenības auglis ir sistemātiskums un izturība, kāda šādam cilvēkam piemīt darbā. Vadoties 110 sistemātiskuma, var aiziet daudz tālāk nekā ar izrāviena principu. Šāds cilvēks nenodara lielas pārestības citiem, bet, ja tas tomēr gadās, tad viņš reaģē tūlīt un mēģina to izlīdzināt. Šāds cilvēks zina, ka pats ir vainīgs mēra trūkumā un tādēļ ievainojis otru cilvēku.

Kā audzināt šo grūto mērenības tikumu?

Pirmkārt, sevī izstrādājot kriticismu. Kriticisms balstās uz atziņu, ka kādā situācijā individuālajā vai sabiedriskajā dzīvē ir pārkāpts mērs. Kritisks cilvēks saskata, kādā mērā un kas neatbilst normai. Viņš pamana, kad zupa ir pārsālīta vai sāls ir par maz. Kriticisms ir prasme saskatīt vietu, kur izdarīta kļūda. Kritisks cilvēks spēj precīzi noteikt, kā ir jābūt, viņš pateiks, ka ir jābūt tā un tā, bet kļūda tika izdarīta tur un tur. Ja tas būs atkarīgs no viņa, tad viņš šo kļūdu mēģinās labot. Labi nostādīts kriticisms ir ceļš, kas ved uz mērenības tikuma pilnveidošanu. Vai šis kriticisms ir pareizi un labi nostādīts, var pateikt, skatoties, kā šis cilvēks sāk kļūdas labošanu. Ja no sevis paša, tad kriticisms ir nostādīts pareizi.

Otrs svarīgs elements ir prasme izmantot citu cilvēku norādījumus. Mēs paši bieži atrodamies pārāk tuvu notikumiem un nespējam tos objektīvi novērtēt un nespējam pateikt, kur esam izdarījuši kļūdu. Kāds, kurš ir blakus, pamana kļūdu daudz ātrāk un vieglāk. Ja cilvēks izmanto citu cilvēku padomus, tas liecina par viņa gudrību. Šajā tikumā, kuru pārdomājam, citu cilvēku padomu izmantošana ir ļoti būtisks elements.

Trešais būtiskais elements ir lūgšana par mērenības dāvanu. Dievs vēlas, lai cilvēks būtu laimīgs, bet priekš laimes viņam ir nepieciešams mērenības tikums. Vēloties pilnveidot mērenības tikumu, ir jālūdz Dievs, lai Viņš mūsu mēru pilnveido ar savu žēlastību.

Lūgsim, lai katra cilvēka dzīvē mērs tiktu ievērots visās lietās. Lai ģimenes dzīvē vīrs un sieva sargātu un saglabātu mēru. Ja ģimenē bērni atklās pastāvīgas morālās un reliģiskās dzīves temperatūru, tad viņus var laist arī pagāniskajā pasaulē un viņi nepazudīs. Jo viņi spēs reaģēt tad, kad viņu rīcības temperatūra sāks bīstami svārstīties. Šeit īpaši svarīga ir sievas gudrība, viņas mērs un mātes miers, jo viņa atdod bērniem šo mehānismu un aicina to pilnveidot. Sieviete iespaido arī vīrieti ar savu mieru, kurš cīņas virpulī var izdarīt kļūdas. Sieva ir vajadzīga, lai, esot viņai blakus, vīrs atrastu reliģiskās un morālās dzīves mēra ritmu un lai viņš varētu tālāk cīnīties par lielām vērtībām šajā pasaulē. Sievietei ir šāds skaists uzdevums.

21. NEPAREIZA MĒRENĪBAS TIKUMA IZPRATNE UN MĒRENĪBAS TRŪKUMS

Mērs ir katra tikuma sastāvdaļa. Mērs nosaka cilvēka dzīves harmoniju, un, pateicoties mēram, arī dzīve ir skaista. Šodien pārdomāsim, kā nepareizi tiek izprasts mērs, kā arī mēra trūkums mūsu dzīvē.

Runājot par mērenības tikumu, izmantojām līdzību ar temperatūru. Šo līdzību var saprast nepareizi - kā samierināšanos ar viduvējību. Ja mūžīgās dzīves iemantošanai pietiek dzīvot normālu dzīvi pēc Desmit Dieva baušļiem, tātad, pietiek būt viduvējam. Man nav vajadzīgs pūlēties iegūt ļoti labu atzīmi, kaut arī es to spētu izdarīt. Šādi saprasts mēra tikums ir tāls no ideāla. Morālā dzīve vienmēr cilvēku aicina uz maksimālismu. Mērs pieprasa vienīgi harmoniju, tātad, visu saņemto dabisko un pārdabisko vērtību pilnveidošanu.

Cilvēkam maksimāli jāizmanto visi talenti, kurus viņš ir saņēmis no Dieva. Ja atcerēsimies līdzību par talentiem, kuru Jēzus minēja, tad mērs ir maksimāli izmantot visus cilvēkam uzticētos taientus. Mt.25, 14-29: Tas tāpat kā ar cilvēku, kas pirms izceļošanas sasauca savus kalpus un uzticēja viņiem savu mantu. Un vienam viņš deva piecus taientus, citam divus, bet citam vienu, katram pēc tā spējām, un pats tūdaļ aizceļoja. Bet tas, kas bija saņēmis piecus taientus, aizgāja un laida tos darbā, un ieguva citus piecus. Tāpat tas, kas divus bija saņēmis, ieguva citus divus. Bet tas kas bija saņēmis vienu, aizgāja un ieraka to zemē, un tā paslēpa sava kunga naudu. Bet pēc ilga laika pārnāca šo kalpu kungs un sāka norēķināties ar viņiem. Tad atnāca tas. kas bija saņēmis piecus taientus. Viņš atnesa vēl piecus taientus un sacīja: Kungs, tu man iedevi piecus taientus. lūk, es ieguvu vēl citus piecus! Tad viņa kungs sacīja tam: Pareizi, tu labais un uzticīgais kalps. Tu esi bijis uzticīgs mazumā, es tevi iecelšu daudzumā. Ieej sava kungs priekā! Atnāca arī tas, kas divus taientus bija saņēmis, un sacīja: Kungs, tu man iedevi divus taientus, lūk, es ieguvu vēl citus divus! Viņa kungs sacīja tam: Labi, labais un uzticīgais kalps. Tu biji uzticīgs mazumā, es tevi iecelšu daudzumā. Ieej sava kunga priekā! Bet atnāca arī tas. kas bija saņēmis vienu talentu, un sacīja: Kungs, es zinu. ka tu esi bargs cilvēks: tu pļauj tur, kur tu neesi sējis, un savāc, kur neesi izkaisījis. Es baidījos, aizgāju un paslēpu tavu talentu zemē. Lūk. te saņem, kas tavs! Bet viņa kungs atbildēja un tam sacīja: ļaunais un kūtrais kalps! Tu zināji, ka es pļauju tur, kur neesmu sējis, un savācu, kur neesmu kaisījis. Taču tev vajadzēja dot manu naudu naudas mainītājiem, lai es pārnācis saņemtu savu mantu ar augļiem. Tāpēc atņemiet viņam talentu un dodiet tam, kam desmit talentu! Jo katram, kam ir, tiks dots, un tam būs pārpilnībā, bet no tā, kam nav, tiks atņemts arī tas, kas viņam šķietami ir. Tātad nevar pastāvēt situācijā, ka četrus talentus es izmantoju, bet pārējos neizmantoju un ieroku zemē.

*

14-30. Lielāki nopelni pie Dieva tam, kas centīgāk izmanto dvēseles pestišanai Dieva dotās dāvanas. Nekā nedarīšana ir grēks.

Kristietībā mēra noslēpums ir cieši saistīts ar mīlestību. Šeit atcerēsimies sv. Pāvila mīlestības himnu no pirmās vēstules Korintiešiem: Ja es runātu visās cilvēku un eņģeļu valodās, bet manī nebūtu mīlestības - tātad, ja es prastu runāt visās gan redzamās pasaules, gan neredzamās pasaules valodās un man nebūtu mīlestības, tad būtu kā skanošs varš. Ja man būtu viens talents, valodas prasme, kuru pārvaldītu pilnībā, bet man nebūtu mīlestības, mīlestības, kura ir nomodā par visa cilvēka pilnveidošanu, es esmu kā dārdošs varš un skanoša cimbala. Šis ir klasisks mēra trūkuma piemērs. Ja man būtu visu veidu zināšanas un man būtu tāda ticība, ka es spētu kalnus pārcelt, bet man nebūtu mīlestības, es nebūtu nekas. IKor. 13, 1-10: Ja es runātu ar cilvēku un eņģeļu mēlēm, bet man nebūtu mīlestības, tad es būtu kā dārdošs varš vai skanošs zvārgulis. Un ja man būtu pravieša dāvanas un es zinātu visus noslēpumus un visas zinātnes, un ja man būtu pilnīga ticība tā, ka es kalnus pārceltu, bet man nebūtu mīlestības, tad es neesmu nekas. Un ja es izdalītu visu savu mantu trūcīgo uzturam un ja es nodotu savu ķermeni, lai mani sadedzina, bet mīlestības man nebūtu, tad tas man nekā nelīdzētu. Mīlestība ir pacietīga, laipna, mīlestība nav skaudīga, tā nerīkojas nekautrīgi, nav uzpūtīga, tā nav godkārīga, nedzenas pēc sava labuma, tā nedusmojas, tā nedomā ļaunu. Tā nepriecājas par netaisnību, bet priecājas par patiesību. Tā panes visu, tā tic visu, visu cer un visu pacieš. Mīlestība nekad nemitējas, ja arī pravietojumi izbeigtos vai valoda apklustu, vai zināšanas izgaistu. Jo nepilnīga ir mūsu atziņa un mūsu pravietojums nepilnīgs. Bet kad iestāsies pilnība, tad izbeigsies tas, kas bija nepilnīgs.

Sv. Pāvils norāda, kā tiek pārkāpts mēra tikums tikai ar vienas dzīves sfēras pilnveidošanu. Mērs ir būtisks mīlestības elements. Mīlestība rūpējas par to, lai cilvēks prastu visu harmoniski attīstīt un par visu harmoniski rūpēties. Vēl vairāk, mīlestība nekad nepaliek pie viduvējības, bet gan vienmēr tā ir spēks, kurš aicina augt.

Grūti ir minēt visus elementus, kuri traucē mēra izjūtas attīstību. Šeit par to tikai signalizēsim.

Pirmkārt, ir nepieciešams mērs reliģiskajā dzīvē. Šis mērs regulē un harmonizē cilvēka iesaistīšanos šajā pasaulē un viņa atvēršanos uz Dievu. No mēra ir atkarīga koka augšana, tas laiž saknes zemē un vienlaicīgi arī attīstās stumbrs, zari, lapas un augļi. Tas, kas aug debess virzienā, ir cieši saistīts ar to, kas aug iekšā zemē. Daudzi cilvēki izdara kļūdu, rūpējoties par lapām, par zariem un ziediem, savukārt, neielaiž saknes caur ikdienas svētdarīšanu. Tādam kokam ir jāmirst. Mērs reliģiskajā dzīvē balstās uz to, lai tiktu harmonizēta ikdienas dzīve un atvērtība uz žēlastības darbību. Katra pārmērība uz vienu vai otru pusi ir bīstama. Mērs ir tas, kurš lemj par līdzsvaru.

Otrkārt, mērs ir nepieciešams zināšanu iegūšanas laikā. Interese, zināšanu alku apmierināšana, zināšanu bads var tā aizraut cilvēku, ka viņš būs spējīgs zināšanu iegūšanas dēļ pamest visu. Bet pastāv arī citi draudi - atstāt zināšanas novārtā. Šodien varam novērot tādu tendenci. Galvenais mērķis ir pilna atzīmju grāmatiņa ar labām atzīmēm un maksimāla neziņa. Svarīgi ir iegūt diplomu, jo tas dod iespēju iegūt naudu, bet nav svarīgi zināt un prast to, kas uzrādīts diplomā. Lūk, divas bīstamas tendences. Tātad, ir jāceļo pa zelta vidusceļu. Ir jāiegūst labas zināšanas un ir jāprot šīs zināšanas mīlestības garā dāvāt citiem.

Trešais, tas ir grūti iegūstamais līdzsvars starp darbu un atpūtu. Ja mēs neievērosim atpūtu, mēs iznīcināsim paši sevi. Ja, savukārt, pārāk rūpēsimies par atpūtu, tad mēs nokļūsim slinkuma netikuma valgos. Šodien tas ir ļoti svarīgs elements. Kārtīgi cilvēki mēģina apgūt laba darba mākslu. Bet maz ir tādu meistaru, kuri palīdz apgūt labas atpūtas mākslu. Tieši mērenības tikums regulē pareizu pieeju atpūtai. Viena no atpūtas formām ir spēles un izklaides, tikai jāņem vērā, ka šīs atpūtas formas var būt dārgas.

Spēlēm, izklaidēm un atpūtai arī ir jābūt samērīgām. Jābūt mēram, spēlējot kārtis, šahu, jābūt mēram, piedaloties sporta sacensībās kā skatītājam vai dalībniekam. Tā ir grūta problēma, tādēļ ka izklaide aizrauj, patīk un dārgi maksā. Ir tāds vienkāršs princips. Lai varētu izklaidēties, tas pašam jānopelna. Tad cilvēks ir spējīgs saglabāt līdzsvaru atpūtā, un tā viņu neiznīcinās.

Un vēl ir divi mūsu dzīves aspekti, kur sevišķi nepieciešams mērs.

Pirmkārt, tā ir prasme saglabāt mēru apģērbā un dzīvokļa iekārtošanā, attiecīgi cilvēka sabiedriskajam stāvoklim. Ir jārūpējas par to, kas labs, nepieciešams, skaists. bet arī jārēķinās ar tiem, kas ir trūkumā. Ne no vienas vien lietas ir jāatsakās, lai viņiem palīdzētu.

Mēram ir jābūt arī rūpējoties par savu izskatu, par savu apģērbu, tā ir daudzu sieviešu vājā vieta. Mērs ir ārkārtīgi nepieciešams, kad jāstājas ceļā spēcīgam modes vilnim.

Otrkārt, ir jāprot saglabāt mēru sarunās. Jāsaka, ka prasme precīzi izsvērt vārdus ir mēraukla, vai cilvēka sirdi piepilda mērenības tikums. Mēs paši noteikti zinām, cik grūti ir pateikt tikai to, kas nepieciešams, un vienlaicīgi nepateikt nevienu lieku vārdu. Reizēm viens vārds ir spējīgs atnest nelaimi gan mums, gan citiem.

Kā var pilnveidot mērenības tikumu?

Katrā dzīves sfērā ir jāveido skala. Šo skalu mēs veidojam, balstoties uz savas un citu cilvēku pieredzes. Ir jāatrod kāds punkts, kurš būs par zelta viduspunktu. Tad mēs zināsim, kādas svārstības uz vienu vai otru pusi ir bīstamas. Mēs tiecamies uz to, lai sirdī justu vertikālu līdzsvaru. Dzīvē var būt tādas situācijas, kad esam nosvērušies no vertikālā līdzsvara uz vienu vai otru pusi, bet cilvēks, kam ir mērenības tikums, ļoti labi zina, kādēļ un uz kuru pusi ir novirzījies, un viņš ļoti labi zina, kādā pakāpē ir novirzījies. Un viņš katrā situācijā spēj atgriezties līdzsvara stāvoklī. Mērenības tikums ir ārkārtīgi svarīgs iekšējs cilvēka līdzsvara mehānisms, kurš garantē līdzsvaru visā cilvēka dzīvē.

22. TAISNĪGUMS

Apdomības, drosmes un mēra tikumu mērķis ir pilnveidot cilvēku. Jo lielāka ir apdomība, drosme un mērs, jo cilvēks ir pilnīgāks. Ceturtais kardinālais tikums, taisnīgums, normē cilvēka attiecības ar Dievu, cilvēkiem un apkārtējo pasauli.

Taisnīgums ir cieņa pret citu cilvēku tiesībām. Taisnīgums vienmēr ņem vērā otru cilvēku, un tādēļ tas ir pamats patiesai mīlestībai. Kur nav taisnīguma, tur nav mīlestības. Netaisnīgs cilvēks neprot mīlēt. Taisnīgums ir mīlestības fundamenta akmens. Tas noteikti ir jāpamana, jo šodien daudzi cilvēki vēlas mīlēt, bet neievēro taisnīgumu.

Taisnīgums ir cieši saistīts ar likumu:

Pirmkārt, ar Dieva likumu.

Otrkārt, ar likumu, kurš saista Baznīcā.

Treškārt, ar likumu, kurš saista valstī.

Likums nosaka tiesības un pienākumus. Taisnīgums izpilda likumus. Izšķir trīs taisnīguma formas.

Pirmā taisnīguma forma uzrāilu attiecības ar likumu, kurš saista visus bez izņēmuma. Piemēram, taisnīguma dēļ visi ievērojam tos likumus, kas mūs saista uz ielas.

Otrā taisnīguma forma normē mūsu tīri personiskās attiecības ar cilvēkiem. Ikdienas valodā runājot, tas ir godīgums. Tas ir godīgums attiecībā pret otra cilvēka tiesībām.

Trešā taisnīguma forma, kura saista tos, kuri izdod likumus konkrētajā vidē, kopienā. Sī taisnīguma mērķis ir sabiedrībā taisnīgi sadalīt privilēģijas un pienākumus. Tas ir jāizdara tā, lai nebūtu tādu cilvēku, kuri dzīvo uz citu cilvēku rēķina, lai visi piedalītos kopējo labumu izmantošanā.

Kas ir taisnīguma tikums? Tā ir pastāvīga gribas dispozīcija jeb nostāja, kura ir gatava katram atdot to, uz. ko tam ir tiesības.

Atsevišķi taisnīguma akti nav vēl taisnīguma tikums. Piemēram, kāds brauc uz Rīgu apzagt banku. Pa ceļam viņš izturas godīgi, maksā par benzīnu, par avīzēm, par kioskā nopirktajām cigaretēm, maksā arī par logu nomazgāšanu automašīnai. Tā ir taisnīga rīcība, bet šis cilvēks nav taisnīgs, viņam nav taisnīguma tikuma. Ja viņš dzīvo no zādzībām, viņš nav godīgs, viņš nemaksā ar savu naudu. Tātad, viens taisnīguma akts vēl neliecina par taisnīguma tikumu.

Taisnīguma tikums balstās uz. pamatprincipa, kurš ir iekodēts katra cilvēka sirdī - labais ir jādara un no ļaunuma ir jāizsargājas. Šis labums sabiedrības skalā ir sabiedriskā kārtība. Ļaunums ir viss, kas šo kārtību grauj. Taisnīguma tikums ir jutīgums uz sabiedrisko labumu un sabiedrisko ļaunumu.

Lai pilnīgi iztirzātu taisnīguma tikumu, būtu nepieciešams vesels gads, jo taisnīgums skar visas dzīves sfēras. Šeit apskatām tikai tikumus un netikumus, un tādēļ šim tikumam veltīsim, attiecīgi, tikai divas pārdomas. Aplūkosim taisnīguma vērtību, bet pēc tam parunāsim par to, kā taisnīgums netiek ievērots.

Šodien runāt par taisnīgumu pie mums ir ārkārtīgi grūti. Gan karš, gan arī pēckara gadi šai jomā ir nodarījuši lielu postu. Tie ir iznīcinājuši mūsu godīgumu. Un tur vainīgi esam visi. Mēs ļāvām, ka iznīcina mūsu godīgumu. Cilvēka iekšējo godīgumu var iznīcināt tikai tad, ja cilvēks pats tam piekrīt. Daudzos gadījumos mēs nespējām maksāt augstāko cenu par iekšējā taisnīguma aizstāvēšanu.

Daudzu sirdsapziņa šodien nespēj atšķirt, kas ir labs un kas ļauns. Pat ticīgu cilvēku sirdsapziņās ir iezagusies liela kļūda. Taisnīgums tika atdalīts no labuma un labā vārda, tas netiek ievērots. Lūk. konkrēti piemēri. Piemēram, kādu sievieti, kura ir atbildīga par zāļu izsniegšanu slimnīcā, bieži lūdz izsniegt zāles bez receptes. Un viņa šīs zāles arī dod. Atnāk ārsti, atnāk pats direktors, atnāk kolēģes un kolēģi, atnāk arī ātrās palīdzības šoferis, bet viņa zāles tikai dod un dod. Sirdsapziņa viņai saka, ka te kaut kas nav kārtībā. Tad viņai palūdz atskaiti par šo bez receptēm izdoto zāļu cenām. Izrādījās, ka summa ir ļoti liela. Un tad rodas jautājums, vai viņa ir laba, kad izsniedz zāles? Vai viņai ir tiesības to darīt? Viņai nav tiesību to darīt, jo zāles viņai nepieder. Viņa ir netaisnīga. Jo viņa atdalīja labestību no taisnīguma. Un šodien viņa nezina, kā pretoties šiem uzskatiem un kā būt taisnīgai. Bet cik liela būs šāda netaisnība gada laikā? Mums šodien ir daudz šādu it kā labu. bet netaisnīgu cilvēku. Ir jāatceras viena svarīga lieta, ka nepastāv labestība bez taisnīguma. Patiesa labestība vienmēr ir taisnīga, bet taisnīgums vienmēr ir labs.

Vēl kāda cita situācija. Autobusa šoferis ir labs. jo, braucot pa maršrutu, visus uzņem, tikai neizdod biļetes. Viņš bija labs, un visi viņu slavēja, bet autobusu parks šo autobusa līniju likvidēja, jo tā sevi neatmaksāja. Šoferis bija labs, visi viņu slavēja, bet vienlaicīgi bija netaisnīgs, jo, visiem cilvēkiem piekrītot, bāza naudu sev kabatā.

Šāds domāšanas veids mūsu sirdsapziņās ir tik dziļi iezadzies, ka šajā gadījumā mums nav jādomā vairs par sirdsapziņas izārstēšanu, bet gan par sirdsapziņas augšāmcelšanu. Latvijā ir jābūt augšāmceltai taisnīguma izjūtai.

Tagad paskatīsimies uz šāda domāšanas veida sekām. Tēvs, kurš ir nostrādājis trīsdesmit piecus smagus darba gadus un tagad ir pensijā, saņem tik pat daudz naudas cik viņa meita, kura ir pabeigusi skolu un pašreiz, ir bez darba. Vai tas ir taisnīgi? Visi zina, ka tā ir netaisnība.

Mēs pašreiz runājam par ļoti sāpīgām lietām. Tādēļ, lai varētu runāt par sirdsapziņas augšāmcelšanu, būtu nepieciešams vairāk šādu pārdomu.

Ar ko jāsāk?

Tas, ko tagad teiksim, būs skarbs un savādāks nekā tas, ko dzirdam masu saziņas līdzekļos un pat vēstulēs, kuras nolasa baznīcās.

Pirmkārt, ir jāsāk ar atskaitīšanas, nav citas izejas. Par sirdsapziņas augšāmcelšanu liecinās precīza atskaitīšanās. Ir jānoskaidro kas, par ko un kādā mērā atbild un cik lielā mērā ir vainīgs. Un tikai tas būs taisnīguma augšāmcelšanās process. Nirnbergā tūlīt pēc kara uz atskaiti sauca vāciešus. Vainīgos sodīja, bet ne visus, jo visus nebija iespējams sodīt. Bet vainīgajiem lika norādīts, ka cilvēku nevar attaisnot nepatiesa hitleriešu likuma vārdā, jo sirdsapziņā ir ierakstīts patiess taisnīgumu likums. Nirnbergas prāva bija sauciens pēc taisnīguma.

Mēs tiecamies uz nepareizu attaisnošanu, ka nevienam nevajag prasīt atskaiti, ka visiem ir jāpiedod. Jā, ir jāpiedod! Tomēr atcerēsimies, ka piedošana seko tikai pēc sprieduma iznešanas, bet nevis pirms tā izpildes. Nav piedošanas pirms sprieduma iznešanas. Mēs to labi zinām. Vispirms ir jāizdara sirdsapziņas izmeklēšana, tad ir jāuzņemas vaina, tātad biktskrēslā jāpasaka, ka esmu vainīgs. Un tad, kad šis spriedums tiek pateikts, tad Dievs dod savu piedošanu. Tad sirdsapziņa tiks dziedināta. Mēs varam piedot, bet vainīgajam visu priekšā ir jāatzīst, ka viņš ir vainīgs. Viņam ir jāpasaka, ka viņš ir gatavs atbildēt par izdarītā ļaunuma sekām. Mums nedrīkst atsaukties uz Evaņģēliju, to izkropļojot, jo Evaņģēlijā, pirmkārt, ir runa par veselu sirdsapziņu.

Ir jālūdz Visvarenais Dievs, lai mums palīdz izārstēt sirdsapziņu, kuru ir skārusi briesmīga slimība. Jālūdz, lai mēs prastu gudri diskutēt par šo tēmu, lai mēs zinātu, pa kādu ceļu var ieiet kārtības pasaulē. Ļaunums, kas netiek sodīts, paliek nesodīts ļaunums un kļūst vēl spēcīgāks, ļaunums smejas par mums. Ja sabiedrībai ir jādzīvo, tad ir jābalstās uz taisnīguma, kurš ir augšāmcelts katra vērtīga cilvēka sirdsapziņā. Tam ir nepieciešams Dieva žēlastības brīnums un apskaidrība, lai mēs nemaldītos un nedomātu, ka viss ir kārtībā, kad vēzis aizvien grauž mūsu sabiedrības organismu. Ir jāizdara operācija, lai varētu atgriezties pie taisnīguma stāvokļa.

23. TAISNĪGUMA TRUKUMS

Septītais bauslis apskata vairākus aspektus nepareizai attieksmei pret otru cilvēku. Šī nepareizā attieksme ir pret otra cilvēka grēkiem, kuri ir netaisnīgums.

Ja kāds cilvēks sakrās sev lielus bagātības daudzumus, viņš kļūst par šīs bagātības vergu un sāks baidīties, lai viņam kāds šos labumus neatņem. Ja cilvēkam šī krāšana iepatiksies un viņš to padarīs par savas dzīves galveno mērķi, tad viņš kļūst par visa tā vergu, kas viņam ir.

Otra nelaime un galējība ir trūkums. Cilvēks, kurš nokļūst trūkumā, kļūst par citu cilvēku vergu. Lai viņš varētu dzīvot, viņam ir jāpārdod pašam sevi. Viņam nav brīvības, viņš zaudē arī savu cicņu. Dievs mūs brīdina no šīm divām galējībām un uzrāda vidus ceļu, privātīpašuma tiesības. Tas attiecas uz to, kas nepieciešams normālai dzīvei un garantē cilvēka brīvību un cicņu.

Pārdomāsim sabiedrisko netaisnību. Ir taisnīguma forma, kas normē attiecības starp atsevišķu cilvēku un sabiedrību, kā arī starp sabiedrību un atsevišķu cilvēku. Tomēr viss ir atkarīgs no likuma taisnīguma. Ja konkrētai sabiedrībai ir taisnīgi likumi, tad šie likumi paši audzina cilvēkā taisnīgu, pareizu sirdsapziņu. Taisnīgs likums tiecas sabiedrības mērogā palīdzēt atšķirt, kas ir labs un kas ir ļauns.

Mums vienīgais taisnīgais likums ir Dieva likums, tātad, Dekalogs 1111 Dieva un cilvēka mīlestības bauslis. Visi cilvēku likumi ir tādā mērā taisnīgi, cik ietver sevī Dieva likumus un uz tiem balstās. Runājot vēl tālāk, cilvēku likumi sirdsapziņā ir saistoši tikai tad, kad tic saskan ar Dieva likumiem. Tātad, ja cilvēku likumi atkāpjas taisnīgumā no Dieva likuma, tad es atrodos dilemmas priekšā. Jo sirdsapziņā man ir jābūt uzticīgam Dieva likumam. Tad es nokļūstu konfliktā ar tīri cilvēcisko likumu, kurš nav taisnīgs. Tādēļ pastāv tādas situācijas dzīvē, kad ir jārīkojas pret valstī izdotajiem likumiem, ja tie nav taisnīgi, jo tā liek darīt sirdsapziņa, pat ja par to draud sods. Ir arī tādas situācijas, kad ir jācīnās ar valsts likumiem, kad tie ir netaisnīgi. Tādēļ tiek pieļautas valstī dažādas protesta akcijas, bada streiki utt.

Starp citu, tas notiek arī, cīnoties pret abortu atļaušanu ar likumu. Aborts skar ne tikai bērnu. Bērni mātes miesās tika slepkavoti vienmēr, tas notiek tagad un notiks arī turpmāk. Tikai visu laiku, cauri gadsimtiem visi zināja, ka tas ir noziegums un ļaunums. Cīņā pret šo likumu tiek ņemts vērā likums un sirdsapziņa. Cīņa notiek par to, lai likums atzītu, ka slepkavošana ir ļauna rīcība. Ko izdarīs konkrēts ārsts, māte, tā jau ir viņa personiskā lieta un viņš pats par to atbildēs savas sirdsapziņas, likuma un Dieva priekšā. Bet šim cilvēkam ir jāzina, ka viņš dara slikti un ka par šo ļaunumu būs jāatbild. Tā ir cīņa par taisnīgu likumu un pareizi audzinātu sirdsapziņu. Netaisnīgi likami graaj sirdsapziņu.

Otra svarīga un aktuāla problēma. Visu valstī izdoto likumu pamats ir konstitūcija. Ja tiek pieņemta taisnīga konstitūcija, tas tad ir pamats taisnīgai likumdošanai. Gadās, ka konstitūcijas apstiprināšanu atliek no mēneša uz mēnesi, no gada uz gadu, lai varētu valdīt nelikumība. Likumiem, kas tiek izdoti bez atbalsta konstitūcijā, nav īpaši lielas nozīmes. Savukārt, ja konstitūcijā ir nepilnības, tad nav iespējams izdot taisnīgus likumus.

Kāds var teikt, ka mēs pašreiz runājam par politiku. Bet mēs runājam par sirdsapziņu un Dieva likumu, runājam par taisnīgumu. Dieva uzdevumā priesteris ir atbildīgs par cilvēka sirdsapziņu. Par cilvēku sirdsapziņu ir atbildīga tikai Baznīca un neviens cits. Baznīca var jautāt, kāpēc politika nodarbojas ar sirdsapziņu? Kādēļ politiķiem ir tik nepieciešams iznīcināt cilvēku sirdsapziņas? Cilvēka sirdsapziņa ir Dieva balss. Dieva likums, kas atrodas manā sirdī. Priesteris ir atbildīgs par cilvēku sirdsapziņu pat par dzīvības cenu. Un par to ir atbildīgs priesteris, nevis politiķi. Tādēļ var jautāt, kā vārdā politiķis iejaucas sirdsapziņas jautājumos? Priesteris cīnās par sirdsapziņu un taisnīgumu. Tādēļ neviens nevar pārmest, ka nodarbojamies ar politiku.

Atkal varam jautāt, kādēļ politiķis iejaucas tur, kur nav viņa kompetence? Atbilde ir zināma. Tādēļ, lai varētu manipulēt ar cilvēkiem, kuru sirdsapziņas ir sagrautas. Un šajā vietā notiek konflikts. Priesteris neiejaucas politikā, bet gan politiķis un žurnālists iejaucas sirdsapziņas jomā, tur, kur priesteris ir atbildīgs Dieva priekšā.

Tā ir ļoti delikāta problēma. Par to šodien reti runā un diskutē. Žēl, jo daudzi cilvēki jau ir zaudējuši orientāciju. Atbildība par taisnīgumu, par sirdsapziņu un par Dievu likumu atrodas priesteru, kuri kalpo Dievam, kompetencē, un par to nav atbildīgi politiķi.

Ir vēl viens svarīgs jautājums. Tika iznīcināts mūsu sirdsapziņas taisnīgums. Tagad domājam par attiecībām pret kopējo labumu. Šajā jomā parādās divas bīstamas tendences.

Pirmā ir vienaldzība, tā teikt: man kopējais labums neinteresē.

Otrā tendence ir kopēja labuma izmantošana, lai sev iegūtu pēc iespējas vairāk, piesavinātos dažādus labumus.

Runājot par pirmo tendenci, ir jāpamana patiesība, ka daudzi šodien atgādina pasažierus uz liela kuģa, uz kura katrs ir saņēmis vienu kajīti, un kajīte pieder viņam. Viņš rūpējas tikai par savu kajīti, un grib. lai tā būtu arvien ērtāka un skaistāka, un arvien bagātāka. Savukārt, kuģis ir ar caurumiem un kopā ar kajīti grimst. Šo patiesību neviens nevēlas saskatīt. Ja kāds ir tik naivs un domā, ka pietiek rūpēties tikai par savu maziņo kajīti, nerūpējoties par kuģi, tad viņš vienā jaukā dienā visu zaudēs. Cilvēkam, kurš dzīvo sabiedrībā, ir jārūpējas par savu labumu un par visa kuģa labumu. Kāds labums no tā, ka tev ir labi. ja viss kuģis aizies bojā. Un šeit varam pamanīt, ka ir nepieciešamas rūpes par kopējo labumu. Domājams, ka šī līdzība ar kuģi ir tik skaidra, ka nav nepieciešams to vēl sīkāk paskaidrot.

Otra bīstama tendence ir kopējā labuma izmantošana savtīgos nolūkos. Piemēram, tiek būvēts aizsprosts, un aizsprosta būvēšanas laikā ir parādījušās trīssimt privātmājas, katrai mājai bija nepieciešamas vairākas tonnas cementa. Tā ka aizsprosta būvniecībai cements tika piegādāts vagonu sastāvos, tad cilvēki ņēma tik, cik viņiem bija nepieciešams. Var domāt, kas ir piecas cementa tonnas? Aizsprosts vajadzīgs visiem, bet mājiņa bija vajadzīga vienai ģimenei vai cilvēkam. Bet kādā jaukā dienā, lai glābtu vājo aizsprostu, vajadzēs miljoniem dolāru. Un tā, lūk, ir kopējā labuma izmantošana savtīgos nolūkos. A'o tā, ka tas ir mūsu, nebūt neizriet, ka tas ir mans. Un šeit

redzam lielo problēmu sakarā ar sirdsapziņai nodarītajiem postījumiem. Protams, starp mums var nebūt tādu, kuri piesavinājušies piecas cementa tonnas, bet tādi, kas vienā vietā paņēma maizi, citā pildspalvu vai papīru, konservu kārbu, ziepju gabalu vai mazgājamo pulveri, pie letes apkrāpa pircēju u.tml. Ja tas nav mans, tad man nav tiesību uz to. Tieši tā tika iznīcināts latviešu sirdsapziņas taisnības mehānisms.

Kāda ir izeja?

Pirmkārt, audzināt cieņu pret kārtību un likumu. Šai audzināšanai ir jānotiek galvenokārt mājās un skolā. Tur, kur ir kārtība, tur ir arī atbildība un brīvība, un tur sirdsapziņa jūtas labi. Mājās, ģimenē par kārtību ir atbildīgs tēvs. Skolā par kārtību ir atbildīgi audzinātāji. Un skola ir tā vieta, kur bērns pirmo reizi sastopas ar publisko taisnību, tajā viņš iepazīst savas dzīves sabiedrisko raksturu.

Otrs ļoti svarīgs noteikums ir neizstiept roku pēc tā, kas nav nians, kas nepieder man. Piemēram, kāds zēns jautāja mātei, vai drīkst zagt un cik daudz drīkst zagt? Māte atbild - tik cik lien tavā acī. Bet acī taču nekas neielīdīs, jo pat skropstas matiņš aci traucē. Pareizi, teica mamma, tad lūk tik daudz arī drīkst zagt. Tātad neko nedrīkst zagt. Ja kaut kas nav mans, es nedrīkstu pēc tā stiept roku. Šādai ir jābūt kate- hēzei. kuru vajadzētu zināt jau maziem bērniem un arī sirmgalvjiem.

Trešais virziens. Ir jāatklāj nesavtība. Nesavtība ir sabiedrības taisnīguma garantija. Cilvēks, kurš ir spējīgs nesavtīgi kaut ko darīt sabiedrības labā (ziedot savu laiku, naudu, veselību, savus talentus), vairāk rūpējas par kuģi nekā par savu kajīti. Un šādā situācijā viņš izglābs gan vienu, gan otru, gan kuģi, gan savu kajīti.

Un. visbeidzot, ir nepieciešama lūgšana par taisnību. Neskatīties uz visu notiekošo tikai caur prizmu, kas man par to būs. ko es ar to iegūšu. Ir jāprot atklāt, ka mūsu individuālā un sabiedriskā laime ir atkarīga no taisnīguma visās dzīves sfērās. Ja mums tas kādreiz izdosies, tad atklāsim, ka dzīve ir skaista.

Beigās varbūt uzstādīsim vēl vienu jautājumu. Vai pie mums ir tāda vide, kur nav iznīcināta taisnīguma izjūta? Diemžēl, tādas vides nav. Ir tikai atsevišķi individuāli cilvēki, kuriem taisnības izjūta piemīt. Lai Dievam slava par viņiem! Atjaunošanās virziens ir tikai viens. Ir jāmēģina atgūt sabiedriskā un individuālā taisnīguma izjūta. Šis uzdevums saista visus cilvēkus, un neviens nevar no tā atrunāties. Ir jāiesāk no personiskās sirdsapziņas jūtīguma un taisnīguma dziedināšanas vai varbūt pat augšāmcelšanas. Un šis darbs ir jāiesāk pēc iespējas ātrāk, tūlīt pat. Šim nolūkam Kristus mūs ir aicinājis savstarpēji atzīties savos grēkos un laboties. Grēksūdze ir kritiska, objektīva pieeja sev, savai sirdsapziņai. Spēja saskatīt labo un ļauno sevī ir ļoti vērtīga un nepieciešama. Uz sevi paskatīties mums palīdzēs Dieva likums Dekalogs, desmit Dieva baušļi, divi mīlestības baušļi. Sirdsapziņai ir jāsalīdzina mūsu uzskati un mūsu dzīve ar šiem Dieva likumiem. Jālūdz, lai Dievs mums palīdz būt taisnīgiem.

III daļa. Dievišķie tikumi un to pretstati

24. ticība

Kopā ar neticīgo Tomu pārdomāsim ticības tikuma. Ticība ir spēja pieņemt iufarmāciju, uzticoties otrai personai. Tā ir realitāte, kurā mēs nepārtraukti dzīvojam. Ticība ir kopienu veidojošs elements, l icību var salīdzināt ar telekomunikācijas tīklu. Tieši balstoties uz ticību, mēs nododam viens otram dažādu informāciju. Šis tīkls vieno cilvēkus. Ja trūkst šī tīkla, tad cilvēks tiek atdalīts no citiem, apkārtējiem cilvēkiem. Ja nevar ticēt cilvēkiem, tad nevar pieņemt viņu pasniegto informāciju un nevar viņiem pasniegt arī savu informāciju. Tad draud ieslīgšana vientulībā.

Pa uzticības kanāliem var plūst patiesība, bet var plūst arī meli. Uzticēšanās otram cilvēkam ir balstīta uz patiesības pasniegšanu, bet ne vienmēr otram cilvēkam tiek pasniegta patiesība.

Šodien mēs izšķiram zinātniskas zināšanas un dzīves zināšanas. Zinātniskās zināšanas ir pierādītas, šīs zināšanas varam pārbaudīt pieredzē. Tādēļ man nav obligāti jāpieņem tas, ko otrs cilvēks saka, es pats varu izdarīt eksperimentu vai iegūt pieredzi un pārliecināties, vai patiesi ir tā, kā šis otrs cilvēks saka. Šajā gadījumā ticības vietu ieņems zināšanas.

Dzīves ticība, tā, kura parādās ik uz soļa mūsu dzīvē un ir kā ikdienišķā maize, var tikt pārbaudīta. Bet tad dzīve būtu viens vienīgs murgs, ja mēs visu to informāciju, kuru saka citi cilvēki, vēlētos pārbaudīt. Mēs uzticamies cilvēkiem. Daža informācija, kuru esam no citiem cilvēkiem saņēmuši, nav pārbaudāma. Piemēram, kāds saka, ka mīl. Mēs dzirdam vārdus, ir jāpaļaujas, tomēr mēs nespējam pārbaudīt, vai faktiski otra cilvēka sirdī ir klātesoša, autentiska, patiesa mīlestība. To nevar uzreiz pārbaudīt. Tas būs redzams tikai dzīvē, dzīve to pierādīs, un turklāt tikai visas dzīves garumā.

Šādā gadījumā ticība ir pamats gan mūsu eksistencei, gan arī cilvēka visa veida attīstībai. Mēs dzīvojam pateicoties ticībai. Bērni skolā tic skolotājiem. Skolotājs tic rokasgrāmatām un tiem profesoriem, kuri viņu mācīja. Visa mūsu dzīve ir balstīta uz ticību. Pavisam nedaudz informācijas mēs spējam pārbaudīt paši. Mēs ticam ārstam, paļaujamies uz viņa zināšanām un pieredzi, gulstamies uz operācijas galda zem skalpeļa asmens. Ticam šoferim, kurš vada automašīnu, ticam tiem, kuri ir būvējuši šoseju, ticam, ka viņi to ir uzbūvējuši labi. Ticam tiem. kuri ir izlikuši ceļa zīmes šosejas malā. Ticam tiem, kas ir konstruējuši automašīnu, un ticam arī tiem. kas to ir uzbūvējuši. Visu laiku ticam. Mūsu dzīve balstās uz ticību. Ticam, neskatoties uz to. ka paši bieži kļūdāmies. Laiku pa laikam mēs atklājam, ka kāds cits ir izdarījis kļūdu, un tik un tā. neskatoties uz to, ticam, jo bez ticības nespējam dzīvot. Ja jau mūsu ikdienas dzīvē tā ir, tad kāpēc mēs neticam Dievam, kurš nekad nav kļūdījies un nekļūdās.

Ticība tam, ka Dievs ir, ticība Viņa eksistencei. Tad, kad mēs stāvam Rembranta gleznas priekšā, mēs zinām, ka to ir kāds uzgleznojis. Tad, kad mēs stāvam Doma baznīcas priekšā, zinām, ka kādam tā bija jāuzbūvē. Līdzīgi ir ar radīšanas darbu, kuru redzam un spējam uztvert ar mūsu jutekļiem, tas viss mūs ved pie Mākslinieka iepazīšanas, kurš ir radījis ārkārtīgi skaisto pasauli. Ar sirdi jūtam, ka IR bezgalīgi gudrs Dievs, kurš vada visu pasauli.

Interesanti, ka mūsu gadsimtā izstrādātā reliģijas psiholoģija, kura ir izdarījusi pētījumus visās dzīves sfērās uz pasaules, nav atklājusi nevienu cilvēku, kurš būtu ateists no savas dzīves sākuma līdz tās beigām. Katrs cilvēks kādā dzīves brīdī vēršas pie Kāda, Kurš ir pāri

visai radītajai pasaulei. Reliģijas psiholoģija nepazīst tādu ateistu, kurš atmestu Dieva eksistenci visas savas dzīves laikā. Ir brīži, kad cilvēki atzīstas: lūdzos, gribēju, lai Kāds būtu, vērsos pie Viņa. Pat tad to darīju, kad oficiāli sludināju ateismu.

Ticība Dieva eksistencei ir saistīta ar ticību Dievam. Dievs ir iekļāvies šajā telekomunikācijas tīklā un uzticējis mums savu informāciju. Tas izskatījās aptuveni tā: Dievs atnāca uz kādu nelielu telefona centrāli pie viena no darbiniekiem, kurš apkalpo telefonus un telegrāfu, un lūdza viņu: - Pavēsti cilvēkiem tādu informāciju. Šis cilvēks arī pavēstīja. Šādu darbinieku saucam par pravieti. Vēlāk šīs ziņas tika uzrakstītas, un tādā veidā radās Bībele, šīs daudzās informācijas, kuru ir pavēstījis Dievs, pieraksts. Tās bija Dieva rūpes, lai mēs zinātu mums nepieciešamo informāciju mūsu pašu labuma dēļ. Būtiski ir tas, ka Dievs izmantoja mūsu, cilvēku, ticības tīklu. To Dievs ir izmantojis, lai pavēstītu informāciju, kuru uzskatīja par nepieciešamu mums. Visbeidzot Viņš sūtīja Savu Dēlu. kurš jau ļoti precīzi pavēstīja un atklāja cilvēkam pilnu Dievišķo patiesību. Šī patiesība ir nepieciešama kā cilvēka laimei šeit virs zemes, tā arī laimei mūžībā. Informācija, kuru ir pavēstījis Jēzus Kristus, ir šokējoša un neiekļau jas mūsu prāta robežās. Tāda ir patiesība par augšāmcelšanos. Šī patiesība tika mums pavēstīta ne tikai kā Dieva Vārds, bet arī kā fakts. Tādēļ Kristum pēc augšāmcelšanās bija nepieciešams laiks, lai mācekļi varētu pārliecināties, ka Viņš patiešām ir dzīvs. Toms neticēja apustuļu mutiski teiktajam. Neskatoties uz. to, ka citi mācekļi apgalvoja, ka Kristus ir augšāmcēlies, Toms tik un tā neticēja. Viņš pats vēlējās to pārbaudīt. Kristus atnāca pie viņa, lika viņam paskatīties uz. Viņa ķermeni, lika pieskarties caurdurtajām rokām, sānam, lai viņš būtu šīs lielās patiesības liecinieks.

Uzticēties Kristum ir grūti. Jo prātam ir ierobežota izziņas spēja, un, ja tā skar realitāti, kura iziet ārpus prāta izziņas robežām, tad prātam ir grūti to pieņemt. Šajā gadījumā Dievs padara prātu veiklāku, piešķirot tam ticības žēlastību. Un tieši šī tikuma tēma mūs šeit interesē, tātad ticības tikums.

Ticēt Dieva eksistencei mēs vēl kaut kā spējam. Bet, lai ieticētu noslēpumam par Trīsvienīgo Dievu, par Kristus ieņemšanu no Svētā Gara, par kristības noslēpumu, par Euharistijas noslēpumu, par augšāmcelšanās noslēpumu, ir nepieciešama papildus gaisma.

Ko veic šī gaisma? Šī gaisma uzrāda mūsu prāta ierobežotās iespējas, atverot tās pasaules izzināšanas perspektīvas, kuras nespējam ar mūsu jutekļu palīdzību izzināt. Mūsu prāts ir tā konstruēts, lai mēs spētu izmantot tās zināšanas, kuras cilvēks iegūst pieredzes ceļā. Tomēr pastāv arī cita pasaule, plašāka, bagātāka, un tieši ticības žēlastība atver prātam perspektīvu iepazīt šo pasauli. Vienlaicīgi šī ticības žēlastība dara veiklāku un spējīgāku arī cilvēka gribu, lai tā varētu pieņemt un realizēt tos norādījumus, kurus mums sniedz Dievs.

Tā kā ticības, paļāvības akts nav viegli izdarāms un tomēr cilvēks to mēģina darīt, tad Dievs apbalvo viņu un dod cilvēkam ticības Žēlastību. Dievs ticības žēlastību dod katram cilvēkam, jo bez šīs žēlastības cilvēks nav spējīgs pārkāpt mūžības barjeru. Vai cilvēks pieņems ticības žēlastību, vai nē, tā jau ir viņa darīšana. Ja cilvēks pieņems to, tad nopelnīs Dieva dāvanu. Šī lielā dāvana un balva ir mūžība. Tas ir kopīgs darbs. Dievs dod žēlastību, mēs to pieņemam un sadarbojamies ar to.

Mums tas ir grūti izdarāms. Ticībai ir nepieciešama cilvēka pazemība, paklausība, Dieva atzīšana, kā arī savas ierobežotības atzīšana un pieņemšana. Ar to brīdi, kad cilvēks pieņem ticības gaismu. viņš atklāj arī savu lielo cieņu - jo tad viņš piedzīvo ļoti tuvo tikšanos ar Dievu.

Otrs ticības žēlastības auglis ir pārliecība. Cilvēks, pateicoties ticības žēlastībai, iegūst morālo pārliecību, atrodas uz klints. Tad cilvēks būvē savu dzīvi, balstoties uz Dieva. Tā ir maza bērna pārliecība, kurš pieglaužas pie tēva un viņa rokās ieskauts jūtas drošībā, pilnīgi paļāvīgs un pārliecināts. Bērns nebalstās uz saviem spēkiem. Viņš zina. ka ir vājš, bet tētis ir stiprs. Ticības žēlastībā cilvēks atklāj saiti ar Dievu. Tad cilvēks var teikt: - Esmu drošībā, jo atrodos mīloša Tēva apskāvienos. - Šī pārliecība ir līdzīga tai, kuru cilvēks iegūtu, piemēram, ja būtu aizmaldījies džungļos un pār viņu šai traģiskajā brīdī, kad jau ir zudusi cerība, kāds noliektos un čukstētu: - Es zinu ceļu, es tevi izvedīšu. Tu esi ļoti vājš, es tevi iznesīšu. Šai brīdī cilvēks tic, ka nepazudīs, neaizies bojā, jo ir kāds, kurš zina iziešanas ceļu. Ticība ir tieši šāda pārliecība, morālā pārliecība. Šādu pārliecību šeit. virs zemes, cilvēks var iegūt, vienīgi balstoties uz Dievu. - Es zinu, kam esmu uzticējies, un zinu. ka netikšu pievilts. Tic ir tāda cilvēka vārdi, kurš ir atklājis ticībā apslēpto pārliecību. Dzīve šādā skatījumā izskatās pavisam citāda, un tā ir ārkārtīgi skaista.

Kā var pilnveidot mūsu ticību?

Pirmkārt, mums ir jālūdz ticība sev un saviem tuvākajiem, jo ticība ir vislielākais dārgums, bagātība, kuru cilvēks var iegūt. Ja mēs vēlamies kādu padarīt bagātu, vispirms jālūdz viņam ticības žēlastība. Kad pēc katehēzes par ticības jautājumu, apustuļi saprata, ka ticība ir visas dzīves pamats, viņi sacīja Kungam: Vairo mūsu ticību (Lk. 17,5).

Otrkārt, jāizkopj prasme tikt pāri dzīves grūtībām, balstoties ne tikai uz savu prātu, bet tieši balstoties uz Dieva spēku. Tas, savukārt, ir bērna prieks, kurš var ieplānot savu dzīvi, nevis balstoties uz savām spējām, jo tad viņš būvēs savu dzīves pili no spēļu klucīšiem, bet gan balstoties uz ciešu sadarbību ar Tēvu. Tas ir būtisks ticības elements. Tādēļ dzīvē ir grūtības, lai mēs, balstoties ticībā, spētu šīs grūtības pārvarēt.

Treškārt, ir jāmeklē tādi cilvēki, kuri dzīvo ar ticību, tātad jāmeklē vide, kurā cilvēki patiesi tic. Šādu cilvēku vidū ir vieglāk izkopt savu ticību. Jo pasaule vēlas vājināt un pat apdzēst ticības liesmu cilvēka sirdī. Ejot pa dzīvi ar ticību, mēs virzāmies pret šīs pasaules straumi. Ja, savukārt, šādi cilvēki ir viens, divi, trīs un vairāk, tad ir daudz vieglāk ticēt un ar ticību dzīvot.

Starp citu. balstoties uz šo patiesību, arī skaidrojam svēto kultu Baznīcā. Svētais ir ne tikai kāds, kuru mēs varam lūgt aizbilst vai palīdzēt, bet viņš ir draugs, tas ir cilvēks, kurš dzīvo ticības pasaulē, tas ir cilvēks, kurš ir uzvarējis dzīvē, pilnveidojot ticību un to attīstot. Svētie ir mūsu draugi. Šajās pārdomās par ticības tikumu, redzam svēto Tomu un saprotam, ka ticēt nav viegli, tas ir pat grūti. Tomam ticēt bija grūti, un arī mums ticēt ir grūti. Bet vienlaicīgi viņa liecība mums palīdz paļauties uz Jēzu.

Piedaloties Svētajā Upurī, lūdzot Dievu, lai tiktu stiprināta mūsu ticība, pateiksimies Dievam par tiem cilvēkiem, kuri palīdzēja mums nonākt līdz ticībai un kuri mūsos stiprina ticību. Lūgsim mūsu Dievu, lai vidē, kur cilvēki patiesi tic, arvien vairāk nostiprinātos ticība, lai ticīgu cilvēku būtu arvien vairāk un lai mēs spētu pilnveidot mūsu evaņģēlisko dzīvi.

25. NETICĪBA

Šoreiz pārdomāsim jautājumu par neticību un par grēku pret ticību. Sākumā atgādināsim, ka grēks ir tad, kad cilvēks par savu rīcību, vārdiem vai domām ir atbildīgs. Tādēļ, aplūkojot cilvēka neticību jeb ticības zaudēšanu, mums ir jāņem vērā viņa atbildība. Var gadīties, ka cilvēkam nav ticības, un tas vien vēl nav grēks. Pastāv situācijas, kurās cilvēks nav atbildīgs par to. ka viņš netic. Šeit pieminēsim svarīgu atšķirību starp ticību Dieva eksistencei un ticību pašam Dievam. Pēc sv. Apustuļa Pāvila mācības, kurš atsaucas uz Vecās

Derības Gudrības grāmatām, ja pieaudzis cilvēks noliedz ticību Dieva eksistencei, tas vienmēr viņam ir grēks. Ja cilvēkam ir iespēja izmantot prātu, tad viņam, skatoties uz darbiem, kurus Dievs ir darījis un radījis, redzot to skaistumu, varenību un gudrību, ir jāatklāj Radītāja eksistence. Svarīgi ir tas, ka šī Radītāja pazīšana nav atkarīga

*

Rom. 1,17-22 - Jo tam at klajas Dieva taisnību no ticības uz ticību, ka rakstīts: Taisnīgais dzīvos no ticības. (Hab.2,4) Jo Dieva dusmas parādās no debesīm pār katru to cilvēku bezdievību un netaisnību, kas Dieva patiesību nomāc netaisnībā, jo kas par Dievu zināms, tas viņiem pasludināts, jo Dievs viņiem to ir atklājis. Jo tas, kas Viņā neredzams, un Viņa mūžīgais spēks, un dievība no pasaules radīšanas ir ar prātu saskatāmi Viņa darbos; tāpēc viņi ir neattaisnojami. Jo tie, pazinuši Dievu, negodināja Viņu kā Dievu un nebija Viņam pateicīgi, bet savās domās kļuva tukši, un viņu neprātīgā sirds tika aptumšota; Apgalvodami, ka viņi ir gudri, tie kļuva nelgas.

no tā, vai konkrētais cilvēks ir vai arī nav dzirdējis par Svētajiem Rakstiem, par Veco un Jauno Derību, tātad par Atklāsmi. Tādēļ ateisms, kurš noliedz Dieva eksistenci, ir grēks.

11 Vatikāna koncils mūs brīdina, lai mēs nenosodītu ateistus. Jo mēs nespējam izspriest, cik lielā mērā šo cil- —- vēku neticība ir radusies viņu vainas dēļ. Koncils ņem vērā to, ka ar mūsdienu cilvēka domāšanu notiek visas iespējamās manipulācijas, it īpaši tas attiecas uz bērnu audzināšanu.

Tā kā šeit runāsim par grēkiem pret ticības tikumu. kas tiek saņemts no Dieva, tad apskatīsim un ņemsim vērā ticību Dievam. Savukārt, ticība Dievam ir tikai trijās reliģijās: jūdu, kristīgajā un islamā. Tātad, grēks ir tad, kad tiek noliegta Atklāsme, kuru mums pasniedz pats Dievs. Atmest Atklāsmi var pilnībā vai daļēji.

Kristībā esam saņēmuši žēlastību un ticības tikumu. Pateicoties tai, esam spējīgi pieņemt Atklāsmi. Mēs paši veidojam kristīgu vidi, bet neticības grēks jeb ticības vājināšanās šodien ir ļoti aktuāla problēma. Ir jāsaskata kāda patiesība: pat pie mums var sastapt cilvēkus, kuru neticība nav bāzēta uz Dieva dotās Atklāsmes noliegšanu. Viņi netic tādēļ, ka ar šo Atklāsmi vispār nav saskārušies. Tas var likties dīvaini. Kā var dzīvot zemē, kur gandrīz katrā apdzīvotā vietā ir redzams baznīcas tornis, un nesastapties ar Dieva Atklāsmi, ko varam iepazīt Svētajos Rakstos. Bet diemžēl tā ir. Kāds divdesmitgadīgs cilvēks stāstīja, ka reiz apciemojis savu draugu un tikai tad uz galda pirmo reizi pamanījis reliģisku grāmatu. Viņš grāmatu aizņēmies un aizgājis. Visu nakti viņš lasījis šo grāmatu. Tā bijusi viņa pirmā tikšanās ar ticību. Cilvēks bija izaudzis bez katehēzes, bet pats nebija par ticību interesējies. Tas notika tikai viņa divdesmitajā dzīves gadā. Rodas jautājums, vai viņa neticība bija grēks? Nē. Šādi fakti ir iespējami, pat šeit pie mums, kur liela iedzīvotāju daļa ir kristieši.

Neticības grēks ir tad, kad apzināti tiek noliegta ticība, tātad, cilvēks ir bijis saskarē ar Atklāsmi, bet viņš atsakās no tās vai nu ar vienu gribas aktu, vai arī pakāpeniski, arvien retāk praktizējot reliģiju. Parasti tas notiek ilgākā laika posmā, tas nenotiek pēkšņi. Ticība var augt, un ticība var mazināties. Lai saskatītu ticības zaudēšanas procesu, būtu nepieciešamas piecpadsmit līdz divdesmit šādas pārdomas. Šeit mēs tikai signalizējam par šo problēmu.

Tā kā ticības akts ir prāta un gribas darbības rezultāts, grēks var rasties izziņā un lēmumā. Ja mēs šo lietu aplūkojam no prāta viedokļa, tad mūsdienu cilvēks nav spējīgs saprast to, ka ticības pasaulē, tātad - Dievišķajā pasaulē, cilvēks ienāk, vairāk balstoties uz paļāvības principa nekā uz saprašanas. Daudzkārt cilvēki jautājumu stāda sekojoši: - Atnesiet man video kaseti, kurā tiek stāstīts par to, kā ir debesīs, līdzīgi kā dokumentālajā filmā: es to paskatīšos un tad pieņemšu lēmumu. Tāda ir mūsdienu cilvēku pieeja. Ja cilvēks neredzēs, ja neredzēs dokumentāciju, ja nesapratīs visu, tad nav spējīgs pieņemt lēmumu. Mums ir Evaņģēlijs, varētu teikt videokasete no tā laika, kad Jēzus bija uz zemes, tātad, mums ir apraksts par Jēzus grūto ceļu šeit virs zemes, kurš ved 110 zemes uz debesīm. To visu var ierakstīt videokasetē. Savukārt, debesu realitāti nevar uzņemt videokasetē, tas nav iespējams. Šī realitāte nav uzfilmējama. Vai tad no tā izriet, ka debesu realitāte nav pilnīgi saprotama? - Tā ir saprotama. Šī situācija ir līdzīga lai, kad cilvēks stāv ārpus lielas skaistas pils žoga un saka. ka ieies šai pilī tikai tad, kad viņam parādīs videokasetē pils iekšpusi. Šāds cilvēks stāv un pieprasa videokaseti, kurā redzēs pils iekšieni. Un viņš uzstāda noteikumus: - Ja es neredzēšu, tad neiešu. - Savukārt, pietiek ar vienu soli, un tu jau esi aiz žoga un pilī iekšā. Tad pakāpeniski tu visu redzēsi un sapratīsi. Šis paļāvības solis ir ļoti nepieciešams. Dievs caur ticības žēlastību aicina cilvēku spert šo soli. - Ja ienāksi, tad sapratīsi.

Ticības pasaule cilvēkam kļūst pieejama tieši šādā secībā. Vispirms ir jāpieņem lēmums uzticēties, paļauties 11/. Dievu un tad tikai nāk sapratne. Noslēpuma sapratne ir ieiešana noslēpumā, kas nav izsakāms. Svētīgi tie, kas neredzēja, bet ir ticēja (Jņ.20,29). - Tie ir Kristus vārdi, kas bija adresēti Tomam, kam .bija problēma ar ticēšanu bez redzēšanas.

Cilvēka prāts attiecībā uz ticību izvirza noteikumus un saka: es gribu saprast. Prāts saskata grūtības un liek cilvēkam šaubīties. Šaubas ir bīstama ticības slimība.

Ir jāatšķir grūtības ticībā no šaubām. Grūtības ticībā nav grēks, tas ir normāls etaps ceļā uz ticības pilnveidošanu. Tās mobilizē cilvēku meklēt atbildi. Šaubas nav prāta akts, nav prātu darbība. Tās ir gribas akts, gribas darbība. Cilvēks atmet ticību, negrib pieņemt ticības pasaules eksistenci, jo tas pieprasa no cilvēka pārveidot savu dzīvi. Šaubas piepilda cilvēku ar nevēlēšanos. Noteikti ir jāatklāj šis mehānisms, jo cilvēks, kurš šaubās, arvien vājāk tic. Un ir iespējams, ka zaudēs ticību pilnīgi. Tādēļ grēksūdzē nevajag sevi apsūdzēt par grūtībām ticībā. Ir jālūdz Dievs, lai palīdz šīs grūtības pārvarēt un rast atbildes uz jautājumiem. Pārvarot grūtības, mēs augam ticībā. Savukārt, ja cilvēks šaubās, tad ticība tiek nopietni apdraudēta un grēksūdzē šīs šaubas ir jāizstāsta.

Ticība daudz biežāk pazūd no cilvēka dzīves un sirds vā jas gribas dēļ, nevis prāta dēļ. Dievs ar ticību saista arī prasības, kas attiecas uz morālo dzīvi. Ja cilvēks nevēlas respektēt šīs prasības, kas ir iekļautas Dekalogā un Evaņģēlijā, tad viņš meklē grūtības, lai varētu sevi attaisnot, kāpēc negrib ieiet ticības pasaulē. Praksē ticības krīzes pamatā visbiežāk atrodas kāda Dekaloga baušļa neievērošana. Pakāpeniski cilvēks atmet arī citus baušļus un visbeidzot, atmet pirmo bausli, ka ir tikai viens Dievs. Tātad, cilvēks atmet to bausli, kurš sargā ticību.

Aiziešana no Dieva cilvēka sirdī atstāj kompleksu un pat rētu. Ļoti bieži šī rēta pārvēršas par nepatiku vai pat naidu pret Baznīcu un Dievu. Šeit būtu jārunā par konkrētiem grēkiem: izsmiešanu, pretošanos Dievam, kas izpaužas domās un rīcībā, vārdos, ticības noliegšana, kura īpaši atklājas tad. kad mums ir jāizvēlas starp ikdienišķajām vērtībām un ticību. Tā vairākus gadu desmitus bija arī pie mums. Lai iegūtu augstāku amatu vai naudu, bija jāatsakās no ticības un bērni jāaudzina tālu no Dieva.Ticība ir dinamiska. Ticība nemitīgi aug vai mazinās. Ticība ir dzīva. Ticību var salīdzināt ar kalnu virsotņu iekarošanu. Visaugstākā virsotne ir Everests, bet reliģijas jomā šī virsotne ir Evaņģēlijs. Evaņģēliskā pilnība ir visaugstākā no tām, kuras cilvēks pazīst šeit virs zemes. Šī virsotne - Evaņģēlijs - spīd un laistās pāri visām citām virsotnēm. Par izaugsmi ticības pilnībā runājam tad, kad cilvēks no zemākām virsotnēm pāriet uz arvien augstākām.

Tādēļ ir iespējama aiziešana no citām reliģijām, lai nokļūtu augstāk. Tā ir konversija, tātad aiziešana no tā, kas ir mazāks, kaut gan brīžiem -vērtīgs un labs, un uzkāpšana tur, kur ir augstāk. Katra zemāka virsotne iekļaujas visaugstākajā virsotnē, tātad, pārejot no zemākām virsotnēm uz augstākām, cilvēks neko nezaudē. Tiek saglabātas visas līdz šim atzītās patiesās vērtības, un cilvēks paceļas aizvien augstāk un augstāk.

Savukārt apostāzija jeb ticības zaudēšana, tās pamešana, atsacīšanās no tās ir pretējs virziens. Tā ir kāpšana no augstākām virsotnēm uz zemākām. Cik reizes cilvēks nolems pazemināt savas dzīves līmeni, pieļaus nokāpšanu uz zemākām virsotnēm, atteiksies no visaugstākās virsotnes iegūšanas, kura mirdz saulē, tik reizes mēs saskarsimies ar apostāziju.

Šodien varam satikt ļoti daudz cilvēku, kuri atsakās no visaugstākās virsotnes iegūšanas. Šeit īpaši bīstami ir divi kārdinājumi. Kristīgās sektas nekad nereprezentē evaņģēliskos ideālus pilnībā, tātad, vienmēr uzrāda zemākās virsotnes. Viņi atsaucas uz Evaņģēliju, bet nekad neņem to kopumā, nereprezentē visaugstāko virsotni. Zemākas virsotnes uzrāda arī visas austrumu reliģijas. Un šodien tām ir daudz apustuļu!

Ir kāds teiciens, bet izteikts citā kontekstā: "'Svešu slavējat, savējo nepazīstat, paši nezināt, kas jums pieder". Ja mēs paskatītos uz katoļiem, kuri nolemj nokāpt uz zemākām citu reliģiju vai sektu virsotnēm, tad viegli atklāsim, ka viņu kļūda slēpjas tajā, ka viņi neiepazina Evaņģēlija skaistumu, kurš tiek sludināts Baznīcā. Jo tas, kurš kaut reizi saskatījis šo skaisto ideālu, kurš atrodas pāri visām citām virsotnēm un mirdz saulē, tas vairs nekad nesamierināsies ar zemākām virsotnēm.

Audzināšana ticībai nozīmē rūpes par reliģisko audzināšanu tādā līmenī, kādā atrodas konkrētais cilvēks. Tātad, ja cilvēks iet

vidusskolā, tad reliģiskajām zināšanām jābūt vidusskolas līmenī. Ja cilvēks ir augstskolā, tad zināšanām ir jābūt augstskolas līmenī.

Liels mīnuss mūsu katehēzē ir tas, ka tā nespēj iededzināt cilvēkus, lai tie paši studētu un padziļinātu reliģiskās zināšanas. Daudzos gadījumos reliģiskās zināšanas apstājas otrās klases līmenī. Tādēļ nav jābrīnās, ka daudzi kristietību uzskata par bērnības atmiņām.

Otrs noteikums, lai audzinātu ticībai ir piedalīšanās reliģiskajā dzīvē caur reliģisko praksi, tātad caur personisko lūgšanu un piedalīšanos .vv. Misē. Katrā svētajā Misē svētdienā visi kopā izsakām ticības apliecinājumu, un tas ir aicinājums uz ticības padziļināšanu.

Trešais svarīgais ticības audzināšanas noteikums ir dzīve pēc ticības norādījumiem, jo ticība bez darbiem ir mirusi.

Pateiksimies Dievam par ticību, kura mums ir, un lūgsim piedošanu par visiem šaubu un nevēlēšanās brīžiem. Lūgsim piedošanu par tām situācijām, kurās mēs paguruši gribējām aizkavēties pusceļā, un par to, ka meklējām zemākas virsotnes. Lūgsim Dievu, lai mēs spētu pārvarēt visas grūtības un lai mēs nepārtraukti pilnveidotu mūsu ticību.

26. CERĪBA

Nav viegli mūsdienās runāt par cerību. Tomēr mēģināsim apskatīt šo katehētisko jautājumu. Cerība nāk pie mums kā dievišķais tikums, kā īpaša, sevišķa prasme, spēja, kas nostiprina mūsu gribu, lai tā spētu tiekties un sasniegt tos labumus, kurus mums piedāvā Atklāsme.

Ticība uzrāda labumus. Cerība atver līdzdalības perspektīvu šajos labumos, manas līdzdalības perspektīvu. Es esmu tas, kurš ir spējīgs iegūt, sasniegt laimi, kuru atklāj Dievs. Manas gribas nostiprināšana, kura ir vērstu uz laimi un labumu - lūk, šāda ir cerības tikuma būtība.

Kā pastāv dabiska un dievišķa ticība, tā līdzīgi pastāv dabiska un dievišķa cerība. Visa mūsu dzīve ir balstīta uz uzticēšanos otrai personai. Par to jau runājām pie ticības tikuma pārdomām. Līdzīgi ir ar mūsu ikdienišķo dzīvi, kura ir atvērta uz nākotni. Mēs esam vērsti uz nākotni. Tēvs un māte vēlas izaudzināt savu bērnu. Viņu priekšā ir

daudzu gadu perspektīva. Skolnieka priekšā ir daudzu gadu mācības un pāriešana no klases uz klasi un no skolas uz skolu perspektīva. Audzinātājs redz, kā tiek izaudzināta vesela paaudze. Ārstam ir cerības, ka slimnieks izārstēsies vai vismaz slimība apstāsies un vairs neprogresēs. Nepārtraukti mēs uz kaut ko tiecamies.

Bezcerība ir cilvēka garīgā nāve. Kad zūd cerība, zaudējam dzīves jēgu. Tik ilgi. kamēr cilvēkam ir cerība, viņš redz jēgu visām darbībām un pūlēm.

Pastāv divi dabiskās cerības draudi.

Pirmais - tā ir nevēlēšanās, apātija, jo ceļš ir tāls un grūts. Šajā nostājā trūkst caursišanas spēka, toties pastāv sevis pārliecināšana, ka NESPEJU. - Cilvēks nolaiž rokas.

Otrais - pārāk vieglprātīga rēķināšanās ar citu cilvēku palīdzību. Cilvēks, kuram ir cerība, ka citi cilvēki palīdzēs, var būt vīlies. Mēs tik bieži esam šo kļūdu pieļāvuši, ka ir izveidojusies paruna: "Cerība ir muļķu māte, mierinājums". Tā, lūk, ir šī lētā cerība. Nekritiska, naiva rēķināšanās ar citu cilvēku palīdzību.

Pašreiz mēs atkal piedzīvojam vilšanos, jo daudzi mazkritiski noticēja, ka var rēķināties ar Rietumu palīdzību. Bet ir taču zināms, ka kaimiņi mums palīdzēs tikai tad. kad tas būs viņu interesēs. Ir atklāti jāsaka, ka kaimiņi nevēlas, lai mēs būtu spēcīga, kaut arī ne bagāta zeme. Tās ir tikai ilūzijas.

Patiesa cerība ir apslēpta mūsu pašu prātos, sirdīs un rokās. Šīs potences ir jāsaskata un jāiekustina. Esam tauta, kura no Dieva ir saņēmusi daudz un lielus talantus un bagātu zemi. Pasaule darīs visu, lai mēs šīs bagātības, kuras mums ir, paši nevarētu arī izmantot.

Tas, kurš saskatīs savas tautas prāta, sirds un roku potenciālu, nekad nezaudēs cerību. Patiesa cerība ir apslēpta tieši šeit.

Tāpēc ir nepieciešams atmaskot nepatiesu cerību. Ir jāatmasko tie "pravieši", kuri pēdējos gados modina mūsos nepatiesu cerību. Tā ir liela nelaime, lielāka par hitlerismu un komunismu. Ja mēs ņemsim vērā patiesību, ka nepatiesa, falša cerība ir muļķa māte, mierinātāja, tad šādā situācijā nepatiesās cerības pravietis vēlas, lai mūsu tauta būtu mu|ķe. Un tieši šis muļķošanas process uztrauc visvairāk. Un tas ir jāatmasko. Ir jāatrod patiesa cerība, kura ir gudro cilvēku māte un mierinātāja. Tad tautas attīstības perspektīva tiks atvērta.

Cerība kā dievišķais tikums (auj mums atklāt to, ka Dievs ir visaugstākā Vērtība un Dievā atrodam visu pārējo. Ielietais Dievišķās cerības tikums ir tiem, kuri tic, un it īpaši tiem, kuri rūpējas par svētdarošās žēlastības stāvokli dvēselē.

Kur slēpjas šī cerības tikuma vērtība?

Tātad, ja es, pateicoties ticībai, atklāju pasauli, kurai ir mūžības perspektīva, tad es vēlos šajā pasaulē dzīvot. Šeit, virs zemes, es varu saņemt tikai nelielus tās pasaules elementus, kuri nepārtraukti mainās un aiziet. Vasarā ir izdevība pavadīt laiku svētceļojumā, tātad, daudz laika pavadīt dabā. Var pētīt, apskatīt vasaras skaistumu, tūkstošiem ziedu pļavās, kokus, dzirdēt putnu dziesmas, vēja šalkoņu, upju čalošanu, saules staru spēli ūdenī. Lūk, tā ir bagātība, kuru nav iespējamas parādīt vai izstāstīt. Ceļā var domāt, ko lai pārnesu mājās? Vienu ziedu? Kādu skaistu zaru? Ko lai izvēlas no šiem tūkstoš sīkumiem, kurus ceļā varēja redzēt, kuri veido vasaru? Ja mēs vēlētos kaut nedaudz no tā skaistuma citiem parādīt, mums būtu jāņem citi sev līdzi tais pļavās un ceļos. Bet, ja mēs kaut ko citiem tomēr nesīsim no šī ceļa. tas ātri novītīs. Šī pasaule nav pastāvīga, tajā viss ir pārejošs. Bet ticība atklāj mums bagātu un mūžīgu pasauli. Cilvēks, kurš dzīvo ar cerību, vēlētos atrasties šādā pasaulē, kura nekad nepāriet.

Sv. Francisks ir teicis: Mans Dievs un mans viss. Ja es ieeju Dievā, tad man pieder puķes, putni, upes, ezeri un zilās debesis, es dzirdu visas skaņas, kuras ir sakārtotas apbrīnojamā harmonijā, tad es jūtu jauko dabas smaržu. Viņā - Dievā - ir visa bagātība, bet tajā mums ir jāieiet. Un tā ir cerība, kas aicina mani ienākt Dieva reālajā pasaulē. Un pat vēl vairāk, cerība saka. ka Dievs man palīdzēs. Pagaidām esplūkšu skaistās puķes, bet es vēlos vienmer dzīvot Dieva pasaulē. Šīs alkas virza visu manu dzīvi.

Kādi ir Dievišķā cerības tikuma augļi mūsos?

Pirmais ir apziņa, ka Dievs nepievil11,1 ka Viņam nav neatrisināmu situāciju. Var pievilt un pieviļ sabiedriskās, politiskās, lauksaimnieciskās iekārtas. Var pievilt un pieviļ pat vistuvākie cilvēki. Dievs nekad nepieviļ. Ja jau Dievs manā priekšā ir atvēris laimīgas dzīves perspektīvu, tad ceļā uz to mani var satikt daudzas un dažādas grūtības, bet es tik un tā nokļūšu līdz šai skaistajai pasaulei. Ceļojums ar Dievu, kas ir mūsu Cerība, garantē izdzīvošanu pat visgrūtākajās situācijās.

Dievs nepieviļ pat tad, kad es Viņu pievilšu, kad izdarīšu grēku, kad rīkošos muļķīgi. Savas dzīves laikā es esmu spējīgs izdarīt un izdarīšu daudz un dažādu muļķību. Bet Dievs mani tik un tā mīl. Viņš mani nepieviļ, Viņš mani gaida. Tādēļ cilvēkam, kurš dzīvo ar dievišķo cerību, nav izmisuma draudu. Šādu cilvēku, kurš dzīvo ar cerību, pat vislielākais grēks neiegrūdīs izmisumā, bet gan ieliks mīloša, piedodoša Tēva apskāvienos, kurš ir pati Mīlestība.

Cerība ir patiesas mīlestības noteikums. Tur, kur cilvēki satiekas patiesas mīlestības vadīti, ir cerība veidot skaistu dzīvi. Tur ir cerība uz piedošanu, ja liek izdarīta kļūda. Dievišķais tikums ļauj man aptvert šīs reālās dzīves (visas manas ikdienas dzīves) organisko saiti ar mūžīgo dzīvi. Ikdiena ir ceļš, kas ved uz mūžīgo dzīvi. Un, zinot to, mēs spējam iziet visus dzīves etapus pat tad, kad ir grūti. Tādēļ cilvēks, kurš ir pildīts ar dievišķo cerības tikumu, kļūst stiprs. Viņam ir varens caursišanas spēks, kas ļauj uzņemties un iziet grūtus dzīves posmus. Tāds cilvēks zina, ka viņš izies. Brīžos, kad citi nolaiž rokas un saka: "Tas nav iespējams", cilvēks, kurš cer ar dievišķo cerības tikumu, saka: "Ko nozīmē - nav iespējams? Dievam nekas nav neiespējams, bel tā kā Dievs ir ar mani, ir jābūt laimīgai izejai. " - Cerība neatbrīvo mūs no piepūles, no pūlēm. Cerība šo piepūli mobilizē. Dievs nestrādā mūsu vietā, Viņš vēlas ar mums sadarboties. Cerība ir neparasti priecīga apziņa. ka sadarbojamies ar Dievu ceļā uz arvien lielāku laimi gan šajā pasaulē, gan nākošajā.

Pateiksimies Dievam par ticību, par cerību, kuru Dievs ir ielicis mūsu sirdīs. Lūgsim, lai cerība būtu tas spēks, kurš ļauj mums mierīgi raudzīties uz grūtībām, kas atrodas mūsu priekšā gan personīgajā, gan tautas dzīvē. Ir jāpaļaujas, ka kopā ar Dievu spējam tās pārvarēt.

Jaunā Derību

lP.l,3-5n - Slavēts lai ir Dievs, mūsu Kunga Jēzus Kristus Tēvs, kas savā lielajā žēlastībā mūs dzemdinājis dzīvai cerībai caur Jēzus Kristus augšāmcelšanos no miroņiem, neiznīcīgam, neaptraipītam un nevīstošam mantojumam, kas ir uzglabāts debesīs jums, kas Dieva spēkā tiekat pasargāti ticībā atpestīšanai, kas ir saistīta atklāšanai pēdējā laikā. Par to jūs priecāsieties, ja arī tagad, ja tas vajadzīgs, nedaudz skumstat dažādos pārbaudījumos, lai jūsu pārbaudītā ticība, kas daudz vērtīgāka par ugunī pārbaudītu zeltu, izrādītos teicama, slavējama un godājama, kad parādīsies Jēzus Kristus. 1P. 1,13 - Tāpēc apjoziet sava prāta gurnus, modrībā un pilnībā ceriet uz to žēlastību, kas jums tiks dota, kad parādīsies Jēzus Kristus. 1P.1,21 - Jūs caur Viņu ticat Dievam, kas Viņu uzmodināja no miroņiem un deva Viņam godu, lai jums būtu ticība un cerība uz Dievu. 11\3,5 - Jo tā kādreiz greznojās svētās sievietes, kas cerēja uz Dievu,... 1 Jņ.3,3 - Un katrs, kam ir šī cerība uz Viņu, svētdara sevi, kā arī Viņš ir svēts.

27. CERĪBAS TRŪKUMS

Mēs tikko pārdomājām kristīgo cerību, aplūkojot to kā teologālu tikumu, kā Dieva dāvanu. Tagad pārdomāsim cerības trūkumu. Iepriekšējās pārdomās tika atzīmēts, ka Dievs nostiprina mūsu gribu, lai griba izturētu ceļā uz grūti iemantojamu labumu un, ja nepieciešams, lai griba prastu uzsākt cīņu. Cerības tikums ir cieši saistīts ar drosmes likumu. Drosmi cilvēks sevī veido visas dzīves laikā. Cerības tikumu mums dod Dievs.

Pamatā ir sastopamas divu veidu cerības tikuma trūkuma izpausmes: IZMISUMS un PĀRDROŠĪBA. Ticīga cilvēka dzīvē var parādīties šaubas attiecībā uz savu vai cita cilvēka pestīšanu. Kāds, atklājot savu grēku lielumu, nonāk pie secinājuma, ka viņam debesis ir slēgtas, ka viņš vairs nav spējīgs izvairīties no elles. Reizēm mēs lūdzamies par savu tuvāko atgriešanos, māte lūdzas par sava dēla pestīšanu, sieva lūdzas par vīra glābšanu, māsa lūdzas par brāļa pestīšanu un nesaskata nekādas pazīmes, kas liecinātu par atgriešanos. Šādā situācijā cilvēkā var rasties izmisums.

Jau Svēto Rakstu pašā sākumā ir runa par šo grēku. Kains pēc sava brāļa noslepkavošanas sarunā ar Dievu nonāk pie slēdziena, ka viņa grēks ir tik liels, ka nav piedodams. Kains nonāk pie izmisuma bezdibeņa. Jaunajā Derībā cerības trūkumu parādīja .lūdass. Pēc Kristus noslepkavošanas viņš vairs netic tam, ka Dieva žēlsirdība ir lielāka par viņa grēku, un izmisumā izdara pašnāvību.

Gan vienā, gan otrā gadījumā varam saskatīt ciešu saikni starp ticību un cerību. Tā kā Jūdass neticēja Jēzum pietiekami, nav jābrīnās, ka tad. kad bi ja jābalstās uz cerību, ticības trūkuma dēļ šīs cerības uz pestīšanu Jūdasam pietrūka.

Izmisums ir rūgtais auglis, kurš rodas no šaubām par savu pestīšanu. Tad ticīgam cilvēkam dzīve zaudē jēgu. Tādēļ diezgan bieži cilvēki izmisumā izdara pašnāvību. Nav jājauc izmisuma grēks ar kādām novirzēm no normas, ar vāju psihisko un nervu sistēmu, tātad ar slimīgām pazīmēm. Slimībās, dziļos depresīvos stāvokļos var parādīties domas par pašnāvību. Tomēr šie stāvokļi nav izmisuma grēks. To pamats ir pavisam cits. Salūšana, šaubas, apšaubīšana psihes un nervu

slimību gadījumos ir akti. par kuriem cilvēkam nav pilnas atbildības. Mēs runājam par grēku, tātad par to. ko darām ar pilnu atbildību. Kas mums liek ticēt, ka Dieva žēlsirdība ir lielāka pat par vislielākajiem un smagākajiem grēkiem?

Pirmkārt - cilvēkam ir jānostiprina savu ticība un mīlestība. Ja cilvēks rūpēsies par šiem diviem tikumiem, tad šo tikumu māsa - cerība arī augs. Šādam cilvēkam varam palīdzēt, izstiepjot viņam pretī draudzīgu roku un viņam uzsmaidot. Šis atbalsts ir ārkārtīgi vērtīgs. Ir nepieciešama draudzība un paļāvība uz otru cilvēku.

Izmisums nenokrīt uz cilvēka kā ērglis uz sava laupījuma. Izmisums nobriest palēnām.

Pirmais solis uz izmisumu parasti ir lūgšanas samazināšanās un nevēlēšanās, apātija kalpot Dievam. - Tik ilgi lūdzos, bet nekas neiznāk. Tik bieži un ilgi esmu staigājis uz Baznīcu un lūdzis Dievu - bet nekas neizdodas. Un šādā situācijā tiek izdarīts secinājums - tātad tam visam nav jēgas. - Cilvēks pārstāj lūgties, sarauj saites ar Dievu. Pakāpeniski sarauj saites ar vērtīgiem cilvēkiem un kļūst par vieglu upuri izmisumam.

Cilvēki, kas krīt izmisumā, tie, ka ir Dievs, viņi tic elles un debess eksistencei. Viņi tic. Tātad viņu ticība paliek, tā ir. Toties viņu traģēdijas iemesls ir cerības trūkums. Šajā salīdzinājumā ļoti labi var redzēt, ka cerība ir cits tikums nekā ticība. Kad cilvēks pārstāj ticēt, viņam vairs neinteresē ne elle, ne debesis. Šādam cilvēkam nav izmisuma. Izmisums parādās ticībā: es krītu izmisumā, ka nesasniegšu pestīšanu.

Otrs grēks ir pārliecīga paļāvība uz. Dievu un Viņa žēlsirdību. Šī paļāvība cilvēka noved līdz Dieva žēlsirdības nepareizai izmantošanai. - Grēkoju, saka cilvēks, jo Dievs man tik un tā piedos. Dievs ir žēlsirdīgs, tātad drīkstu grēkot. Šī pieeja ir saistīta ar Dieva taisnīguma ignoranci. Dieva žēlsirdība balstās uz taisnības, un to nekādā gadījumā nedrīkst ignorēt. Šāda neatbildīga paļāvība ir pierādījums tam, ka cilvēks nav vēl nobriedis. Šāds cilvēks noveļ atbildību uz Dievu kā bērns, kurš ir jau ir sasniedzis astoņpadsmito dzīves gadu. Cilvēkam jau ir jāuzņemas atbildība par sevi, savu dzīvi. Bet viņš arvien vēlas dzīvot uz vecāku rēķina. Atbildība liecina par cilvēka briedumu. Dievs mūs audzina, lai mēs uzņemtos atbildību. Viņš gaida, kad mēs uzņemsimies pilnu atbildību par sevi. Noteikti tas nebūs Viņš, kurš maksās par taisnības principu neievērošanu. Šāda nostāja ir ārkārtīgi bīstama. Žēlsirdība bez taisnības ir Dieva izsmiešana. Rezultātā šāda pašpārliecināta nostāja noved pie atteikšanās no ticības, no Dieva. Ja cilvēks zaudē Dieva bijāšanas stāju, tad Viņš var pazaudēt arī Dievu.

Šis ceļš sākas ar mazu grēku pieļaušanu. Cilvēki domā: "mazi meli vienu reizi nevienam nekaitēs''. Vēlāk šādi mazi meli parādās aizvien biežāk, tie kaitē pašam melotājam un citiem. Ja šis bīstamais ceļš netiek pamanīts sākumā, tad parasti tas noved līdz traģēdijai. Cita joma. "Tas ir tāds nevainīgs flirts", bet pēc pāris mēnešiem tiek nogalināts ieņemtais bērniņš, tiek izdarīts aborts, lai izvairītos no kauna, neslavas un skandāla. Tā notiek tad. ja sākumā netiek pievērsta uzmanība mazām lietām. Līdzīgi notiek pie cilvēkiem, kas rūpējas par dzīvokļa tīrību, kārtību un to, lai viņu māja ir skaista. Bet kādu dienu viņi sāk šo kārtību neievērot Tas notiek no dienas dienā, tad no nedēļas nedēļā. Nekārtība kļūst arvien lielāka, visbeidzot dzīvoklis tiek uzkopts tikai reizi gadā, gaidot lielus svētkus. Tā notiek pāris gadus, bet vēlāk arī tas netiek darīts. Dzīvoklī valda milzīga nekārtība un netīrība. Bet cilvēks slīkst netīrībā. Tā kā šis process notiek pakāpeniski, cilvēks pats to nepamana. Tāpat ir ar ikdienišķo grēku pieļaušanu. Cilvēks, kurš dara ikdienišķus grēkus, to nepamana un pēc kāda laika pazūd savas iekšienes netīrībā, nekārtībā.

Ja vēlamies, lai pieaug cerība, ir jāpilnveido ticība, jo no tās izaug cerība. Ja pietrūks ticības, tad nebūs arī cerības. Ir jāatceras, ka "Dievam neviena liela nav neiespējama" (Lk.1,37) un ka "tiem, kas mīl Dievu, viss nāk par labu" (Rom.8,28). Ja šīs divas patiesības cilvēks dziļi izdzīvos sevī, tad visas grūtās situācijas (nodevība, pārdzīvojumi, slimības, tuvākā zaudēšana, pat dziļas krīzes un depresijas) cilvēku ne tikai neiznīcina, bet gan garīgi bagātina. Cilvēkam, kuram nav cerības, nolaiž rokas. Savukārt cilvēks, kuram ir cerība, spēj iziet caur ļoti lielām grūtībām, kļūstot bagātāks.

Cerība ir atkarīga arī no prasmes uzņemties atbildību par mazām lietām. Man ir jārūpējas ne tikai par to, lai es labi izdarītu to, ko mani Dievs aicina darīt, bet man ir arī tūlīt jāreaģē, kad liek izdarīta kļūda, lai nepieradinātos pie ikdienišķiem grēkiem, no kuriem nespējam pilnīgi izvairīties. Pat esot ļoti uzmanīgam, kaut ko, kaut kur izdarīsim nepareizi vai nevietā, vai ne tā, kā vajag, un tas pēc tam ir jāizlabo. Svarīga ir atbildība par labumu un atbildība par ļaunumu, grēku.

Pārdabiskas cerības attīstīšanā palīdz tikšanās ar otru cilvēku. Evaņģēlijā ir teikts: "Jaunu bausli es jums dodu, lai jūs viens otru mīlētu' (Jņ. 13,34). Kristus vēlas, lai Viņa mācekļi būtu tādi, uz kuriem citi cilvēki var paļauties, lai Viņa mācekļi būtu cilvēki, kuri nepieviļ. Lai viņi varētu viens uz otru paļauties un lai apkārtējā vide viņus pamana. Šie cilvēki nepieviļ. Ja ticīgi cilvēki tiekas viens ar otru. balstoties uz paļāvības principa, un katrs ir savu sirdi balstījis Dievā, tad arī citi cilvēki var uz viņiem paļauties. Tas ir ļoti svarīgs kristietības aspekts. Mēs visi meklējam vērtīgus, labus cilvēkus. Tas ir jāsaprot mums šeit, kur mēs dzīvojam, ja vēlamies būvēt labāku nākotni. Ar ticīgu katoli tādā mērā rēķināsies, kādā viņam varēs uzticēties un uz viņu paļauties.

Skatoties tautas mērogā, ņemot vērā cerību, ir jāatceras, ka nākotni veidojam, balstoties uz prāta, sirds, roku un dzimtās zemes potenciālu, balstāmies uz to potenciālu, kurš pēc Dieva gribas ir ielikts mūsu sirdīs. Šeit ir svarīgs brīdinājums attiecībā uz visu veidu kredītiem un parādiem.

Pirmo gadsimtu kristietība, ienākot sabiedriskajā dzīvē, brīdināja no stigšanas parādos. Palikšana parādos nav cerības ceļš. Parādu ceļš ir izmisuma ceļš. Parādu ceļš ved nevis uz brīvību, bet gan uz atkarību un nebrīvi. Cik gan cilvēku, nokļūstot parādos, uzliek sev cilpu kaklā. Tas nav īstais ceļš. Ja paklausāmies cilvēkos, kuri veido mūsu

Dzimtenes nākotni, mums ir jāatceras, ka. uzliekot tai parādu cilpu, nav gūts atrisinājums, kurš vestu uz brīvību. Tieši pretēji, šis ceļš ved uz atkarību un nebrīvi. Protams, mēs ne vienmēr varam iejaukties šajās lietās, bet mums pašiem individuālajā plaknē ir jārisina savas problēmas, neņemot aizdevumus, jo aizdevumos nav cerības. Aizdevumu ceļš ir bīstams. Evaņģēlijs balstās uz tā. kas ir nepieciešams dzīvei. Pamatā Dievs rūpējas par to, lai mums būtu viss nepieciešamais. Cerēt vajag uz Dievu un uz savām reālajām iespējām, uz tādām, kādas tās ir. Tā mūsu iespējas un darbi. Dieva svētīti un Dieva atbalstīti, var nest augļus.

Pateiksimies Dievam par cerību, kuru Viņš ir ielicis mūsu sirdīs. Pateiksimies Dievam par visām tām iespējām, kuras ir mums pieejamas, kuras varam izmantot, lai veidotu paši savu dzīvi un mūsu tuvāko cilvēku dzīvi. Lūgsim, lai Dievs svētī mūsu rokas, prātus, sirdis, fiziskos, morālos un garīgos spēkus, lai mēs, balstoties uz to, kas mums ir, spētu kopā ar Dievu veidot labāku nākotni.

28. MĪLESTĪBA

Šodien apskatīsim mīlestību kā dievišķo tikumu, kuru saņemam Kristības Sakramentā. Tā ir visskaistākā patiesība un vienlaicīgi visgrūtāk izskaidrojamā. Tiem, kas jau ir piedzīvojuši Dieva mīlestības noslēpumu, nav par to jāstāsta. Tie, kuri to vēl nav piedzīvojuši, ne pārāk daudz sapratīs no tā, kas šeit tiks teikts. Šī situācija ir līdzīga tai. kad skolotājs tiekas ar bērniem invalīdiem, kuri nedzird, neredz un nerunā. Skolotājs vēlas parādīt viņiem apkārtējās pasaules skaistumu, vēlas viņiem atklāt Bethovena simfonijas skaistumu, vēlas, lai bērni atbildētu uz šo skaistumu. Skolotājs vēlas viņiem iemācīt gleznot skaistus dabas skatus un vēlas iemācīt bērnus dziedāt. Bet tas viss ir neiespējami.

Pēc pirmdzimtā grēka mēs visi piedzimstam šādi invalīdi garīgajā dzīvē. Mēs neredzam to, ka Dievs mūs mīl. Mēs nedzirdam Viņa atzīšanos mīlestībā un neprotam atbildēt uz bezgalīgo Dieva mīlestību, kaut arī tā ir vienīgā Realitāte, kurā mēs dzīvojam.

Mūsu trūkumus precīzi ir parādījis pats Dievs, kad pavēstīja pravietim īsajam, ka cilvēki pilnīgi nesapratīs jauno Vēsti par Viņa mīlestību. No pravieša Isaja laikiem līdz Kristus darbībai ir aizritējuši gadsimti, bet Jēzus atkārto vārdus, kurus bija uzrakstījis Isajs: cilvēki skatīsies ar acīm, bet neredzēs, viņi klausīsies ar ausīm, bet nedzirdēs. Cilvēki neatgriezīsies, un viņiem netiks dots noslēpums. Ar šiem vārdiem Kristus izsakās par mūsu garīgo kroplību. Un mēs, tajā grimstot, neprotam ne saskatīt, ne sadzirdēt Dieva mīlestību, kuru Viņš mums dāvā, jo mēs, cilvēki, esam radījuši sev mīlestības pasauli pēc personiskiem izmēriem. Mēs nespējam dzīvot bez mīlestības. Tādēļ to esam izveidojuši pēc personiskiem paraugiem, bet diemžēl šāda mīlestība ir cgocentriska. Tā ir vērsta uz arvien lielāku patiku, lai jutekļu pārdzīvojumi būtu pēc iespējas lielāki, šī mīlestība meklē aizvien kādu, kurš mums kalpotu un kas apmierinātu visas mūsu vajadzības. Tāda ir šī traģiskā mīlestības pasaule, kas mutuļo ap mums.

Par laimi šis garīgais kroplums ir ārstējams. Mēs varam dzirdēt patiesību par mīlestību, varam redzēt, ka Dievs mūs mīl, un varam uz Dieva mīlestību atbildēt ar mīlestību. Šī spēja izārstēt cilvēku no garīgā kropluma un no neprasmes mīlēt arī ir mīlestības tikums, kuru saņemam Kristības Sakramentā. Ja cilvēks šo tikumu pamanīs un attīstīs, viņa garīgais kroplums pazudīs. Cilvēks var pārvērst savu dzīvi par patiesas mīlestības aktu.

Dievs, kurš ir pati Mīlestība. ir radījis mūs mīlestībai. Un cilvēks ir spējīgs sasniegt laimi, ceļojot tikai pa mīlestības attīstības ceļu. Ceļa rādītāju, mums garīgi kropliem cilvēkiem, ir atstājis Dievs, un šis ceļa rādītājs ir ļoti skaidrs: Jēzus sacīja: Mīli Dievu, savu Kungu, no visas savas sirds, no visas savas dvēseles un no visa sava prāta! Šis ir

lielākais un pirmais bauslis! Bet otrs tam līdzīgs: mīli savu tuvāko kā sevi pašu! fMt.22,37-39). Šis ir tas ceļa rādītājs, kuru mums ir devis Dievs. Daudzi no mums lasa šo ceļa rādītāju un neizpratnē mirkšķina acis - uz kurieni tas ved? Bet šis ceļa rādītājs rādu vienīgo ceļu, kurš ved uz garīgās veselības pilnību, uz mūsu laimes pilnību.

Pirmais solis, kas tiek sperts šajā ceļā, atklāj patiesību, ka Dievs mani mīl. Dievs mani mīl tādu, kāds es esmu. Neskatoties uz manu vēsturi, manas dzīves pagātni, neskatoties uz vidi. no kādas es nāku, neskatoties uz maniem tikumiem un netikumiem.Pat neskatoties uz maniem vislielākajiem grēkiem. Dievs mani patiesi mīl.

Dievs mums šajā mīlestībā nemitīgi atzīstas. Mēs varam par šo mīlestību pārliecināties, ja palūkojamies uz skaisto pasauli, kurā Dievs mūs ir ielicis, it īpaši, pavasarī. Tā taču ir Dieva dāvana mums, cilvēkiem, kurus Dievs mīl. I.;īdzīgi kā gudrs vīrs sagatavo māju ar skaistu dārzu, lai tajā ievestu sievu un pateiktu viņai: tās ir mūsu mājas, tāpat ir izdarījis Dievs. Pasaules skaistumā ir jāprot saskatīt Dieva mīlestības apliecinājums.

Dievs savu mīlestību mums atklāj arī caur cilvēkiem, kuri mūs mīl (caur smaidu, mīlošas mātes sirdi un mīlošu tēvu, caur tuviniekiem, caur audzinātājiem, caur tiem, ar kuriem mēs diendienā tiekamies). Ja mūs kāds 110 vistuvākajiem ir pievīlis un nav izrādījis mīlestību. bet, tieši otrādi, ir nodarījis pārestību, tad Dievs savā labestībā sūta citus cilvēkus, kuri noslaucīs asaras no bērna vaiga, lai tas varētu paskatīties uz pasauli un pamanītu, cik ļoti Dievs viņu mīl. Ticīgs cilvēks nevar dzīvot pasaulē ar pāri nodarījuma asarām acīs. Kamēr šīs asaras nenožūs, tikmēr viņš nesaskatīs patiesību, ka Dievs viņu mīl. Cilvēkam ir jāļauj, lai asaras noslauka tuvākais, kuru ir sūtījis Dievs. Mums apkārt ir cilvēki, kuri mūs mīl. Bieži mēs to nepamanām.

Lielu atzīšanos mīlestībā Dievs mums ir atstājis caur pestīšanas vēsturi. Mums ir pieejams vislielākais dārgums pasaulē. Tie ir Svētie Raksti

- Dieva mīlestības vēstule mums, cilvēkiem. Un šī vēstule - Svētie Raksti

-  tieši tā arī ir jālasa. Ja kāds Svētos Rakstus nelasa kā Dieva mīlestības vēstuli mums, tad tas nekad nesaskatīs bagātību, kas tajā apslēpta.

Visskaistākā atzīšanās mīlestībā notika tad. kad Dieva Dēls nāca pie mums, lai mums atklātu neizprotamo Tēva mīlestību un lai mūs, cilvēkus.

pieņemtu kā savus brāļus. Bet liela daļa cilvēku ir bez redzes un bez dzirdes. Viņi nesaprot Jēzus misiju un ir nonākuši līdz Viņa iznīcināšanai. Bet tā kā Viņš mūs mīl un vēlas mūs izraut no garīgā kropluma, Viņš piekrita ciešanām, savas asinis dodot mums kā dziedniecības līdzekli, ar kuru ieziest mūsu acis, lai mēs kļūtu redzīgi. Viņš pieskaras mūsu sirds ausīm, un mēs dzirdam patiesību par Dieva mīlestību. Tāda, lūk, ir mīlestība. Viņš nav aizgājis. Viņš nav izslīdējis no ļaundaru rokas. Viņš līdz galam rūpējās par to, lai mēs atklātu un saprastu, ka Dievs mūs mīl.

Kas tad ir šis Dievišķais mīlestības tikums,

kuru esam saņēmuši svētajā kristībā?

Tā ir spēja, kura ļauj mums saskatīt patiesību, ka Dievs mūs mīl. Patiesību, ka es tieku mīlēts. Virs zemes nav tāda cilvēka, kuru Dievs nemīlētu. Arī visnabadzīgākais un slimākais cilvēks ir Dieva mīlēts. Ja mēs pamēģināsim uz mīlestību palūkoties no Dieva puses, tā kļūs mums saprotama. Bet. ja mēs mīlestību skatīsim tikai cilvēciski, meklējot dzīvē veselības un spēka pilnību, tiecoties uz to. lai mums nekad nesāpētu, tad mēs mīlestību, ar kādu mūs mīl Dievs, nesapratīsim.

Teologālais mīlestības tikums dara iespējamu Dieva mīlestības baušļa izpildi. Tā ir iespēja atbildēt uz Dieva mīlestību ar mīlestību. Šis tikums mūs ieved savstarpējās Dieva un cilvēka mīlestības pasaulē. Šis tikums mums ļauj satikties ar Dievu draudzīgās attiecībās. Šī dāvana, ko Kristības Sakramentā esam saņēmuši, ir jāizmanto un jāņem nopietni.

Kādi ir Dieva mīlestības augļi, kuri pilda mūsu sirdi?

Pirmie augļi ir tie, ka mēs ieejam patiesas mīlestības pasaulē. Dzīve ir grūta, brīžiem ļoti grūta. Bet no tā nebūt neizriet, ka tā ir nelaimīga. Tā kā mēs atrodamies mīloša Dieva rokās, pat visgrūtākie brīži ir iespēja tikties ar mīlošo Tēvu, kā arī pilnveidot un bagātināt savu sirdi. Tikai mīlestībā ir iespējams pārdzīvot grūtus, brīžiem ļoti grūtus, pārdzīvojumus šeit virs zemes.

Mīlestība pārmaina mūsu dzīvi. Ja mēs sastopam iemīlējušos cilvēkus. tad redzam, ka viņi ir iemīlējušies divdesmit četras stundas diennaktī. To nevar samazināt un izmainīt, piemēram, septiņpadsmit stundas - mīlu, bet septiņas nemīlu. Nē, visas dzīves sfēras tiek piepildītas ar mīlestību. Mīlestība izmaina visu dzīvi. Mīlestība ir varens spēks, kas ļauj pārvarēt visas grūtības un šķēršļus. Ir tāds teiciens: Mīlestība nepazīst šķēršļus. Mīlestība ir vislielākais cilvēka spēks, kāds viņam ir šeit, virs zemes. Mīlestībai nav neiespējamu lietu.

Mīlestība atver cilvēku uzticībai. Tas, kas ir piedzīvojis patiesu mīlestību, tas zina, ka mīlestība nevar nomirt, ka arī nāve neizbeidz mīlestību, ka mīlestība atver mums ceļu uz mūžību.

Kas ir jādara, lai mīlestības tikums uz Dievu attīstītos?

Pirmkārt, ir jārūpējas par svētdarošo žēlastības stāvokli dvēselē. Caur nāvīgu grēku mēs nezaudējam ticību un cerību, bet zaudējam mīlestības tikumu. Cilvēks, kuram rūp, lai viņš atrastos Dieva mīlestības pasaulē, ir jācenšas pēc iespējas ātrāk atgriezties žēlastības stāvoklī.

Otrs nosacījums u lūgšana. Neatlaidīga lūgšana, lai Dievs mums palīdz atklāt mīlestību, un neatlaidīga vēlme prast lai atbildēt.

Trešais nosacījums ir pilnveidot pārliecību, kura plūst no ticības,- ka es esmu spējīgs mīlēt. Kam ir šis tikums, tas prot mīlēt. Daudzi šodien nolaiž rokas un saka: es neprotu mīlēt, es neesmu derīgs mīlestībai. Daudzi bēg no citiem cilvēkiem. Domājams, ka tas ir visdziļākais mazvērtības komplekss, kurš var cilvēku pilnīgi nospiest. Tas ir ļoti sāpīgs komplekss. Visbiežāk tas rodas tādēļ, ka ģimenē nav bijis mīlestības. Ej prom no manis, jo es tevi pievilšu, jo neprotu mīlēt, - tā runā tie, kas dzīvē piedzīvojuši ļoti daudz vilšanās brīžu un ir nonākuši līdz secinājumam, ka mīlestība ir ārpus viņu iespēju robežām.

Kārtējais mīlestības trūkuma avots ir grēki, kurus cilvēks sev neprot un nespēj piedot. Par to Pēteris saka: Aizej no manis, Kungs, jo es esmu grēcīgs cilvēks! (Lk.5.8). Pēteris domāja, ka mīlestībai ir nepieciešama ideāli tīra pagātne. Katram, kam ir svētdarošā žēlastība, ir Dievišķais mīlestības tikums. Viņš ir spējīgs mīlēt un prot mīlēt. Tātad viņam ir viss nepieciešamais, lai patiesi mīlētu Dievu, sevi un tuvāko.

Ja šāda patiesība ir apslēpta mīlestības noslēpumā, tad mums nemitīgi Dievam par to jāpateicas. Pēc kristības mēs vairs neesam kropli cilvēki. Ja arī kāds vēl nav kļuvis redzīgs un nespēj saskatīt Dieva mīlestību, ja vēl nav dzirdējis par Viņa mīlestību, tad dziedniecības līdzeklis ir pie rokas. Bet, ja šis zāles var pilnībā izārstēt, tad mēs dzīvi varam pārvērst par patiesas mīlestības aktu.

29. OTRA CILVĒKA MĪLESTĪBA

Mums jau ir zināms, ka mīlestība ir rūpes par patiesu otra cilvēka labumu. Attiecībā uz cilvēkiem šai mīlestībai ir divi virzieni. Pirmais ir otra cilvēka pilnveidošana, attīstīšana, bagātināšana, tātad, šī ir radoša pieeja. Otrā ir palīdzība citam cilvēkam nest viņa dzīves krustu.

Pirmais virziens ļoti skaidri parādās attiecībās ar bērniem, visā viņu audzināšanas procesā, kas kalpo bērna pilnveidošanai. Dzīve ir pārāk īsa, lai tās laikā mēs spētu sasniegt pilnīgu briedumu. Tādēļ radošais elements mūsu dzīvē vienmēr ir aktuāls.

Kas ir būtisks šai pieejā?

Šai pieejā būtiska ir otra cilvēka iespēju novērtēšana. Ja mēs vēlamies viņam palīdzēt, tad ir nepieciešams rēķināties ar to, vai viņš vispār ir spējīgs sasniegt tādus rezultātus, kādus mēs no viņa gaidām, un kādus ļoti bieži arī pats cilvēks no sevis gaida. Šeit ir jābūt kritiskam novērtējumam. Piemēram, kāds nav derīgs laulībai, bet tuvākie cilvēki dara visu, lai viņš noslēgtu laulību. Tā nav mīlestība pret šo cilvēku. Tas ir pāri darījums gan šim cilvēkam, gan viņa dzīves biedrei, gan bērniem. Tā nebūs patiesa mīlestība! Cits piemērs. Kāds jauns cilvēks nevēlas un nespēj studēt. Tomēr daudzi cilvēki mobilizējas, lai viņš studijas pabeigtu. Arī tā nav mīlestība! l iek izdarīta pārestība šim cilvēkam un arī daudziem citiem cilvēkiem, kad šis cilvēks vēlēsies citiem palīdzēt ar savu diplomu, bet bez vajadzīgajām spējām un prasmes. Vēl, piemēram, puisis neder ordeņa dzīvei vai meitene neder mūķenes dzīvei. Ja kāds mudina šādus cilvēks iestāties ordenī, izdara šiem cilvēkiem lielu pārestību. Mīlestība liek precīzi novērtēt, vai konkrētajam cilvēkam ir dotības, spējas, kuras ļaus viņam pildīt tieši šo aicinājumu. Līdzīgi ir ar priesterību. Ja puisis par priesteri neder, tad nedrīkst viņu mudināt, lai viņš stājas seminārā. Pretējā gadījumā viņam tiks nodarīts pāri. Vēlreiz ir jāatkārto patiesība par mīlestību. Patiesai otra cilvēka mīlestībai gan lielajā cilvēka aicinājuma nozīmē, gan individuālajā aicinājumā, ir jābūt apvienotai ar kritisku otra cilvēku iespēju novērtējumu. Ja konkrētais cilvēks nav spējīgs gūt virsotnes, nedrīkst viņu uz tām vest. Kas tā darīs, izdarīs viņam pārestību. Šajā gadījumā tā ne tikai nav mīlestība, tas ir grēks pret mīlestību.

Otrais virziens, mēs varam otram cilvēkam palīdzēt nest viņa dzīves krustu, zem kura viņš vairs nespēj iet. Šajā pieejā nav radošā elementa, tā ir palīdzība cilvēkam grēkā vai atkarībā, slimībā vai vecumā, trūkumā vai nelaimē. Šajā gadījumā precīzi ir jānovērtē savas iespējas, tādēļ ka virs zemeslodes ir simtiem reižu vairāk cilvēku, kuriem nepieciešama palīdzība, nekā mums darbošanās iespēju. Daudzi labi, vērtīgi cilvēki iet bojā tādēļ, ka uzņemas darbus, kas lielā mērā pārspēj viņu spēkus. Pirmajā gadījumā bija jānovērtē otra cilvēka iespējas, šajā gadījumā jānovērtē savas iespējas, cik lielā mērā mēs varam palīdzēt. Diemžēl, ikdienas dzīvē mēs bieži iesim garām trūkumam un nespēsim to likvidēt. Dievam mēs esam vajadzīgi tādēļ, lai ienestu dzīvē vērtības, bet nevis lai likvidētu trūkumu.

Mīlestība nav skaisti vārdi, ne arī skaisti saukļi. Tas, kurš mīl, dara to nevis ar vārdiem, bet gan ar rokām. Mīlestībai ir nepieciešamas rokas. Mīlestība ir rīkoties spējīga, tā ir autentiska palīdzība otram cilvēkam. Tā var risināties pilnīgā klusumā un tik un tā būs patiesa mīlestība. Māte, kura bērniem dienas laikā pasaka pāris vārdu, bet no rīta līdz vakaram dzīvo priekš viņiem, viņiem palīdz, viņus atbalsta, pārvērš divdesmit četras stundas patiesā mīlestības aktā. Tāpat tēvs, kurš visu dienu smagi strādā, lai sagādātu iztiku ģimenei, viņus patiesi mīl. Mīlestība parādās caur darbiem un dzīvi. Nav jārunā, ka mīl. Ja mīlestība ir īsta, to jūt un par to zina.

Mīlestība nav jūtas. Jūtas mīlestībā ir līdzīgas garšai. Garša atvieglo ēšanu, modina apetīti. Maltītes baudīšana, pateicoties garšai, ir patīkama. Bet var gadīties, ka ēdot cilvēks nejūt garšu. Cilvēkam var kādreiz kaut kas arī negaršot. Gadās, ka cilvēks nespēj uz ēdienu paskatīties un viņam no tā ir slikta dūša. Tad prāts un griba viņam saka: ēd. kaut arī tev negaršo, tas ir tevis paša labumam. Cilvēka prāts un griba izlemj, kas nāk cilvēkam par labu. Ja cilvēks grib dzīvot, tad viņam ir jāklausa prāta un gribas padomam. Līdzīgi jūtas mīlestību padara patīkamu un vieglu. Bet var būt arī tā, ka jūtu nav, bet mīlestība ir.

Cilvēki parasti izdara divas kļūdas.

Pirmā kļūda ir par daudz akcentēt jāta lomu mīlestībā, un šī kļūda šodien ir bieži sastopama. Pa šo ceļu iet visi masu saziņas līdzekļi, kas par katru cenu mīlestību grib pielīdzināt tikai jūtām. Jāsaka tieši, pilnīga, veselīga mīlestība izmanto jūtas kā vesels cilvēks - apetīti. Bet var pastāvēt mīlestība, kurā vairs nav jūtu. Kas pārāk akcentēs jūtas, pie pirmās krīzes iznīcinās mīlestību. Tas ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc izjūk ģimenes. Ja laulība tiek balstīta tikai uz jūtām, tas noved līdz tam, ka pie pirmās krīzes laulība izjūk, jo laulātie secina: Mēs viens otru nemitām. Tad viņiem ir jāpasaka: - Jūsu mīlestība ir slima. Jūs varat to izārstēt. Ja sāksiet to pilnveidot ar prāta un gribas palīdzību, tad atgriezīsies arī jūtas.

Otrā kļūda, kas sastopama retāk: ir jāiznīcina jūtas, jo tās sāp. Jo jūtas ir vai nu patīkamas, vai sāpīgas. Tā kā šķiršanās ar otru cilvēku ir sāpīga un kāds šādu šķiršanos ir piedzīvojis, tad viņš meklē mīlestību bez jūtām. Šāds cilvēks iznīcina jūtas. Šāds cilvēks kļūst par invalīdu. Viņš rīkojas pretēji Dieva aicinājumam, jo jūtas esam saņēmuši no Dieva, un tādēļ mūsu pienākums ir par tām rūpēties un tās izkopt. Citādi cilvēks pats sev nodarīs pāri un nebūs spējīgs dzīvot ar patiesu un pilnīgu mīlestību.

Kāds ir pareizais rīcības virziens?

Četriem elementiem: prātam, gribai, jūtām un tieksmēm cilvēkā ir jābūt harmoniski saskaņotiem, un tiem ir jābūt vērstiem uz Dieva gribas pildīšanu. Dievs parāda attīstības perspektīvas un cilvēka sirdī veido harmoniju. Tā izskatās cilvēka iekšējā dzīve, ja to veido Dievs.

Mīlestība ir nesavtīga. Es maksāju ar sevi, lai bagātinātu otru cilvēku. Tam es veltu laiku un savus talantus. Ja mana mīlestība palīdz izaugsmē, tad es tajā ieguldu vēl vairāk. Tas ir ārkārtīgi skaisti, kad māte un tēvs ieliek labo savos bērnos, kad audzinātājs iegulda darbu savos audzēkņos, jaunatnē. Viņi iegulda savus spēkus. Un kaut arī viņi aiziet mūžībā, jo tāds ir šīs dzīves likums, labais ieguldījums paliek. Tas bagātina cilvēkus.

Es maksāju ar sevi un negaidu pateicību. Viena no biežākajām cilvēku kļūdām ir tā. ka viņi gaida, ka viņiem samaksās par mīlestību.

Mīlu, jo tas ir nepieciešams manai laimei. Būdams ticīgs cilvēks, es zinu ka tieku mīlēts, jo mani mīl Dievs. Viņš ir Mīlestība un mīl mani vienmēr. Mīlestībā Dievs mani ir radījis, un uz mīlestību Viņš mani ved. Bet man nav tiesību gaidīt, ka otrs cilvēks mani mīlēs. Es nevaru piespiest otru cilvēku mani mīlēt. Mīlestība vienmēr ir dāvana un žēlastība. Es varu šo mīlestības dāvanu saņemt un varu šo dāvanu nesaņemt. Otrs cilvēks var novērsties un no manis aiziet. Ja otrs cilvēks aiziet, viņš pierāda, ka mīlēja, balstoties tikai uz ikdienišķajiem spēkiem. Viņam iepatikās kāds cits, un viņš aiziet pie tā. Ja cilvēks mīl, balstoties Dievā, viņš paliek uzticīgs, jo mīlestība ir mūžīga.

Mīlestību var salīdzināta ar tiltu, kurš ir uzbūvēts pāri upei starp diviem tās krastiem. Es esmu atbildīgs par to tilla daļu, kura balstās manā krastā un sniedzas līdz upes vidum. Es nekad nevaru zināt, vai otra tilta puse ir droša, jo cilvēks var pievilt. Ja otrs pievils, man nav jābrīnās, jo tas varēja notikt.

Tā kā cilvēks vienmēr vēlas būt pārliecināts, ka mīlestība no otra cilvēka puses nepievils, viņš mēģina šo tiltu nostiprināt ar zvērestu. Tā notiek, piemēram, laulībā. Ir labi to atcerēties, ka likumīgi var mīlestību apzīmogot, bet tā tik un tā nebūs 100% garantija. Arī zvēresti tiek lauzti. Es nedrīkstu pievilt. Laulības zvērestā es uzņemos atbildību par savu tilta daļu - tas nepievils. Toties es nekad nezinu, vai nepievils tilta otra daļa, pat ja ir apzīmogota ar zvērestu.

Patiesas mīlestības virsotne ir draudzība. Tā ir mīlestība, kura tiek būvēta, balstoties uz brīvību. Šeit nav zvēresta. Draugi viens

otram mīlestību nezvēr, jo tas viņiem nav nepieciešams. Bet arī draudzībā ir iespējama nodevība. Evaņģēlijā ir ierakstīta Jūdasa nodevība, kuru Kristus uzskatīja par draugu.

Pamatjautājums: kāds ceļš ved uz otra cilvēka patiesas mīlestības attīstību? Tas ir atbildības pilnveidošanas ceļš, atbildības par sevi un par otru cilvēku. Neatbildīgs cilvēks nespēj mīlēt.

Kas ietilpst šajā atbildībā? Viss, par ko runājām iepriekš. Mēģinājums tikt galā ar netikumiem un četru kardinālo tikumu - apdomības, taisnības, drosmes, mērenības - pilnveidošana, jo tajos ir apslēpta atbildība. Šis ir atbildīga cilvēka kanons. Ja cilvēks būs gudrs, drosmīgs, taisnīgs un visur ievēros vajadzīgo mēru, viņš vienmēr paliks atbildīgs cilvēks. Kristietim ir nepieciešami vēl divi tikumi: ticība jeb atbalsts Dievā, kurš nekad nepieviļ, kā arī cerības tikums jeb pareiza nostāja attiecībā uz mūžīgo labumu iegūšanu.

Sevī jāaudzina arī vēlme atbrīvoties no egoisma. Nedrīkst otru cilvēku mīlēt priekš sevis. Nedrīkst pret otru cilvēku izturēties kā pret īpašumu. Tik reizes, cik otru cilvēku kāds mēģina paturēt priekš sevis, tik reizes viņu padara nebrīvu. Šeit mēs pieskārāmies pamatatšķirībai, kāda pastāv starp tīri cilvēcisku mīlestību un evaņģēlisku mīlestību.

Pirmā raksturojas ar to, ka tad, kad tā ir. cilvēki līp viens pie otra, bet, kad tos atrauj, tad ļoti sāp. Otra mīlestība raksturojas ar to, ka tā dod brīvību. Cilvēks vienmēr atrodas brīvības sfērā. Divus ērgļus nevar sasiet ne ar kādu valgu. Ērgļu tikšanās balstās uz viņu spārnu spēku un varenību brīvajos debess plašumos. Cilvēku tikšanās balstās uz paļāvību, kura ir ielikta otra cilvēku sirdī. Ja mēs paļaujamies viens uz otru. tad mēs varam lidot pretī saulei. Mēs varam lidot uz tālajiem poliem un vienmēr esam kopā. Šajā salīdzinājumā pilnībā ir parādīta evaņģēliskā mīlestība. Tā ir cieši saistīta ar cieņu pret savu un otra cilvēka brīvību. - Dod viņam brīvību. Ja viņš atgriezīsies, ir tavs, ja neatgriezīsies, nekad nav bijis tavs. - Uz tā arī balstās pilnīgs evaņģēliskais briedums, uz kuru mūs nemitīgi aicina Kristus. Šāda mīlestība, aizstāvot otru cilvēku, ir gatava par viņu atdot dzīvību, steigties palīgā, bet pilnīgi cienot viņa brīvību.

Par šādu mīlestību Jēzus runā Pēdējo Vakariņu laikā. Un šo mīlestību katru reizi pasniedz mums Euharistijā. Euharistija ir to cilvēku barība, kuri vēlās mīlēt un alkst pilnveidot mīlestību, kura nāk no Dieva un ved pie Dieva.

Pateiksimies Dievam par to, ka Viņš mūs ir radījis mīlestībai, ka mums ir devis visu mīlestībai nepieciešamo. Pateiksimies Dievam par Svētās Trīsvienības dāvanu, par to, ka tā tika mums atklāta, īpaši tādēļ, lai mēs saprastu, ka Dievs ir Mīlestība un ka mīlestība ir mūsu d/īves saturs, bet mūžīgā laime ir mīlestības laime ar Dievu un brāļiem.

30. SEVIS MĪLESTĪBA

Ikdienas dzīvē daudz tiek runāts par Dieva mīlestību, par tuvāk- mīlestību, bet reti tiek runāts par to, ka tuvākmīlestība tiek vērtēta pēc sevis mīlestības mēra: "Mīli savu tuvāko kā sevi pašu". Ja mēs vēlamies labāk saprast otra cilvēka mīlestību, tad mums ir labi jānostāda pašiem sava mīlestība.

Pastāv sevis mīlestība. Tas ir tikums, lielās mīlestības daļa, kuru Dievs ielej mūsu sirdīs. Šī mīlestība mums ir nepieciešama dzīvei un laimei. Par to ir nepārtraukti jārūpējas. Šīs mīlestības izkropļojums ir patmīlība jeb egocentriska sevis mīlestība. Neviens cits nav tik precīzi kā sv.Augustīns parādījis to, ka cilvēks var atrasties divās mīlestības orbītās.

Cilvēks var atrasties vai nu teocentriskas mīlestības orbītā, tas nozīmē, ka viņš atrodas Dieva mīlestības lokā, kur viss ir savās vietās.

Un cilvēks var atrasties arī egocentriskas mīlestības orbītā, un tad viņš mēģina piespiest visu pasauli riņķot ap sevi. Otrā, cgocen- triskā orbīta jeb patmīlība ir cilvēka nelaime.

Izmantojot kosmiskās pasaules valodu, varam šos mīlestības jautājumus izskaidrot un viegli saprast, ka tad, kad planētas precīzi saglabā visumā valdošos likumus, tad viss ir labi, harmoniski un skaisti. Garīgajā dzīvē ir līdzīga situācija. Pastāv viens vienīgais likums: mīlestības likums. Ja mīlestības centrā atrodas Dievs, tad viss tiek pildīts ar harmoniju, tad viss ir skaists. Ja cilvēks atrodas savā vietā, tur, kur viņu ir nolicis Dievs, tad viņš spēj mīlēt sevi tā, kā Dievs šo mīlestību ir ieplānojis. Tad cilvēka dzīve ir dabiski, tik dabiski kā planētai, kura riņķo pa savu noteikto orbītu.

Mīlestība ir varens spēks. Ja tā nosaka mūsu personisko dzīves orbītu, tad tā ir droša. Ja es ceļoju pa dzīves orbītu, kuru Dievs man ir paredzējis, tad nenotiek sadursme ar citiem. Esmu drošībā, jo pats Dievs nepārtraukti ir nomodā.

Un ir vēl viens svarīgs patiesas mīlestības elements. Mūžīgās dzīves orbīta. Var teikt, ka debesis, kuras ir tīras mīlestības pasaule, ir brīnišķīgi sakārtots kosmoss, kurā katrs cilvēks, katra sirds un katra būtne atrodas savā vietā. Savukārt, ja cilvēks vēlas, lai citi riņķotu ap viņu, jo vēlas kļūt par centru, ja viņā skaļi izpaužas egocentriskā mīlestība, tad tiek iznīcināta šī kārtība, iezogas disharmonija, un rodas lieli draudi iznīcināt sevi un otru cilvēku.

Kādi pienākumi ir saistīti ar sevis mīlestību?

Visfundamentālākais ir rūpēties par saviem nerviem, par psihisko, fizisko, morālo un reliģisko veselību. Jo ir tik daudz plakņu mūsu dzīvē šeit, virs zemes. Tātad mums ir jārūpējas par savu veselību, lai mēs būtu Dieva rīcībā. Tas pieder pie pareizi saprastas sevis mīlestības. Mums ir jārūpējas par savu dzīvību, tādēļ visam, kas apdraud dzīvību jeb kad mēs riskējam ar dzīvību, ir jābūt dziļi pārdomātam un vienmēr riskējot sev jājautā, kādu vērtību gribam izcīnīt un ielikt pretējā svaru kausā. Mēs nedrīkstam izrīkoties ar savu dzīvību bez Dieva ziņas. Bet pēc Dieva ieskatiem dzīvību varam atdot tikai tad, ja vērtība, par kuru cīnāmies, pārsniedz ikdienišķās dzīves vērtību. Visvairāk mums ir jārūpējas par savu pestīšanu.

TĀDĒĻ VARAM ZAUDĒT VISAS ŠIS PASAULES BAGĀTĪBAS, IESKAITOT DZĪVĪBU, BET NEDRĪKSTAM PAZAUDĒT PESTĪŠANU, MŪŽĪGO DZĪVI, DIEVU, tātad mēs nedrīkstam izkrist no Dieva mīlestības orbītas.

Visgrūtākais mīlestības uzdevums ir akceptēt sevi ar visiem saviem trūkumiem, vājībām, netikumiem un ar visu savu pagātni. Ļoti bieži pagātne nav no mums atkarīga. Dzīves ceļš var būt sāpīgs jau no dzimšanas un pat no ieņemšanas brīža. Gadās, ka mēs esam šīs dzīves veidotāji un mums ir jānosarkst par to, jo esam izdarījuši kļūdas. Līdz sevis akceptācijai bieži cilvēks nobriest ilgus gadus.

Piecus gadus pēc savas atgriešanās un dziļām pārmaiņām savā dzīvē sv. Augustīns uzrakstīja kādu vēstuli. Hiponā viņš tika aicināts pieņemt priestera svētības. Vēstulē viņš lūdz bīskapu, lai tas ļauj viņam sagatavoties šim grūtajam uzdevumam. Viņš jutās necienīgs un nesagatavots. Šai vēstulei cauri vijas sevis akceptācijas trūkums. Tad Augustīnam bija trīsdesmit pieci gadi. Un, kaut gan savu atgriešanos bija piedzīvojis ļoti dziļi un pamatīgi, tomēr viņš vēl nespēja sevi pilnībā akceptēt. Šajā vēstulē parādās apziņa par pagātni, kad viņš bija tālu no Dieva, tālu no Baznīcas, un no tā izriet apziņa, ka šādā situācijā uzdevums pāraug viņa iespējas un viņš nevar to izpildīt. Pēc nākošajiem pieciem gadiem, kad viņš kļūst par bīskapu, Augustīns raksta savu atzīšanās vēstuli, un tajā viņš jau akceptē visu savu pagātni. Pēc atgriešanās viņam bija nepieciešami desmit gadi, lai spētu mierīgi paskatīties uz savu iepriekšējo dzīvi.

Kādi ir sevis akceptācijas būtiskie elementi?

Tas ir ilgs un cēls process, jo tas ir pēdējais etaps brieduma virsotnes iegūšanas procesā.

Pirmais elements ir lūgšana. Cilvēks lūgšanā akceptē sevi Dieva priekšā, tāpēc ka Dievs viņu akceptē tādu, kāds viņš ir. Dievs ir Mīlestība, Viņš ietver sevī cilvēku un kādā jaukā brīdī atklāj, ka cilvēks ar visu savu pagātni, ar visām vājībām, kā arī ārējo un iekšējo kroplību atrodas mīloša Dieva apskāvienos. Tad cilvēks secina: Dievs mani mīl lādu. kāds es esmu.

Otrais elements ir Svēto Rakstu lasīšana. Svētie Raksti sv. Augustīnu veda uz sevis akceptāciju. To var pamanīt gandrīz visos viņa darbos. Kad cilvēks sevi skata patiesībā, viņš zina, ka viņa rētas un vājības Dievs var izārstēt, grēkus Dievs var piedot, un tādēļ nav vērts pie tā visa atgriezties atmiņās. Vienlaicīgi cilvēks atklāj, ka dažas viņa vājības vai kroplības ir pastāvīgas un ka tās nav likvidējamas, bet Dievs viņu mīl ar šīm kroplībām. Tādēļ cilvēks nāk pie Dieva kā pie ārsta, ierodas pie Viņa regulāri, lai nomainītu pārsēju. Kādā brīdī cilvēks atklāj, ka vaina un vājības ir svētīgas, jo atvieglo viņam tikšanos ar Dievu.

Akceptējot sevi, cilvēks atklāj, ka viss, ko viņš ir pieredzējis dzīvē, pat tas, kas saistīts ar grēku, var likt izmantots lielākam labumam. Kā tas izpaužas?

Tas, kuram ir bijusi laimīga ģimene, nesaprot bāreni, bet bārenis viņu saprot.

Cilvēks, kurš ir vienmēr vesels, nesaprot slimo, bet slimais viņu saprot.

Cilvēks, kurš vienmēr ir laimīgs, nesaprot nelaimīgo, bet nelaimīgais viņu saprot.

Cilvēks ar sāpīgu pieredzi atklāj, ka ir atradis vairāk tiltu, kuri ved viņu uz tikšanos ar citiem cilvēkiem, nekā tas, kuram ir vairāk talantu, bet nav sāpīgas pieredzes. Pieredze kļūst par neatkārtojamu bagātību. Cik gan viegli mēs to varam redzēt svēto dzīvē. Augustīns saprot grēcinieku, Augustīns prot gaidīt, Augustīns vienmēr meklē iespēju uzcelt tiltu, lai satiktu otru cilvēku, pat ja šis cilvēks ir tālu no Dieva un Baznīcas. Tas ir iespējams tādēļ, ka svētais pats to visu ir piedzīvojis un saprot. "Grēksūdze", kuru Augustīns rakstīja bīskapa svētības saņemšanas gadā, uzrāda to etapu, kurā viņš pieņēma, akceptēja pats sevi. Tā ir viņā brieduma pazīme. Atkārtoju: Augustīnam tad bija jau vairāk nekā četrdesmit gadi Tātad redzam, ka tas ir ļoti garš process.

Tādēļ ir jāatgādina ticīgajiem grēksūdzes lielā nozīme. Tieši šis Sakraments ir sevis akceptūcijas Sakraments. Tā nav nejaušība, ka sv. Augustīns, rakstot savu autobiogrāfiju, nosauca to "Grēksūdze" jeb "Atzīšanās". Baznīcā jau kopš tās pastāvēšanas sākumiem ir brīdis, kad cilvēks sevi pieņemam tādu, kāds viņš ir. Un grēksūdze ir brīdis, kad cilvēks drosmīgi paskatās uz sevi, atklāj savas vājības. Tā ir tikšanās ar Dievu, kurš dziedina. Ja cilvēks meklē sevis akceptāciju, tad viņš būs nemitīgi pateicīgs Dievam par to, ka Dievs viņu gaida biktskrēslā. Tie cilvēki, kuri sevi neakceptē, piedzīvo lielas grūtības, nākot pie Grēksūdzes Sakramenta. Ja Baznīca gadsimtu gaitā ir izaudzinājusi lielus cilvēkus, tad noteikti ne bez nozīmes bija tieši Grēksūdzes Sakraments. Tas ir sevis akceptācijas brīdis. Šajā Sakramentā cilvēks saņem papildus žēlastību. Dieva palīdzību. Dievs pieņem cilvēku tādu, kāds viņš ir. kaut arī tas atnāktu ar nezin cik smagiem grēkiem, vājībām, netikumiem, slimībām. Dievs viņu pieglaudīs, palīdzēs cilvēkam iemīlēt pašam sevi.

Pateiksimies Dievam, par to, ka Viņš mūs mīl tādus, kādi mēs esam. Lūgsim Viņu, lai mēs pēc iespējas īsākā laikā spētu paši sevi iemilet un pieņemt, jo tad, kad to spēsim izdarīt, mēs spēsim mīlēt ari otru cilvēku: "Mīli savu tuvāko kā sevi pašu".

31. mīlestības trūkums

Sajās pārdomās pieskarsitnies jautājumam par otra cilvēka mīlestības trūkumu. Grēks vienmēr saistās ar apzinīgu un brīvprātīgu rīcību vai vārdiem, kuri ievaino otru cilvēku, vai arī ar brīvprātīgu atsacīšanos palīdzēt otram cilvēkam tad, kad šī palīdzība ir nepieciešama un mēs spējam to sniegt. Mums ir pienākums mīlēt visus cilvēkus, jo katrs cilvēks ir Dieva roku darbs un katrs cilvēks ir Jēzus Kristus brālis. Mīlēt labus cilvēkus, mums patīkamus cilvēkus, pret mums labvēlīgi noskaņotus cilvēkus ir viegli. Grūti mīlēt ir tos, kas mums saka nepatīkamas lietas vai pat ir noskaņoti naidīgi. Katrs cilvēks, kurš dzīvo virs zemes, ir jāpieņem ar mīlestību, nevienu nedrīkst izslēgt no mūsu mīlestības, bet mīlestības formām ir jābūt dažādām. Savādāk mīlēsim cilvēku, kas nāk pie mums ar maizi izstieptā rokā. Un savādāk mīlēsim to cilvēku, kas izstieptā rokā tur pret mums vērstu ieroci. Savādāk, un tomēr mīlēsim.

Atcerēsimies divas tuvākmīlestības formas, kuras saucam par žēlsirdības darbiem.

Pirmā forma sevī ietver otru cilvēka miesu un ikdienišķo dzīvi.

Otra forma sevī ietver dvēseli.

Atcerēsimies žēlsirdības darbus, jo uz tiem aicina mīlestība. Ja mūsu ikdienas dzīvē pietrūkst šo darbu, tad mēs grēkojam ar mīlestības trūkumu.

1.    izsalkušie ir jāpabaro. patiesi izsalkušie. un nevis katrs, kas izstiepj roku. Tam ir jābūt paliesi izsalkušam cilvēkam. Tāds cilvēks ir jāpabaro, brīžiem pat daloties ar savu maizi.

2.       izslāpušais ir jāpadzirda. Šeit runājam par visnepieciešamāko dzērienu - ūdeni. Un tam ir jābūt patiesi izslāpušam cilvēkam. kurš pats ar saviem spēkiem nevar nokļūt līdz ūdenim.

3.   kailais ir jāapģērbj. tas ir cilvēks, kurš nespēj sevi apģērbt, īpaši tas atliecas uz nelaimes gadījumiem (piem., mājas ugunsgrēks, zādzība, automašīnas avārija), kad cilvēkam ir jāpalīdz.

4.      ceļinieki ir jāuzņem savās mājās. Tas neattiecas uz klaidoņiem. Mājai ir jābūt atvērtai vērtīgiem cilvēkiem, kuriem ceļojuma laikā nav kur palikt un atpūsties. Pirmie kristieši uzskatīja, ka ceļinieks var ciemoties līdz rītam, visilgākais divas dienas.

5.  cietumnieki ir jāmierina, lai tie nekristu garā.

6.   slimnieki ir jāaprauga. nedrīkst paiet vienaldzīgi garām cilvēkiem, kuri ir slimi, kuri atrodas mūsu vidē un kuri gaida uz draudzīgu kontaktu.

7.   Mirušie ir jāapbedī.

Šajos uzskaitījumos nav runa par naudu. Tas ir stipri jāakcentē. Palīdzības sniegšana otram cilvēkam ar naudas palīdzību ir ārkārtīgi grūta. Nauda nav jādod tiem cilvēkiem, kurus mēs nepazīstam. Mēs esam atbildīgi par savu naudu un, dodot to nekritiski, viegli varam piedalīties svešā grēkā, un mēs būsim par to atbildīgi. Ja otrs cilvēks šo naudu izmantos alkohola iegādei, tad devējs būs līdzatbildīgs par žūpošanu.

Nedrīkst vadīties arī no žēluma. Zēlums ir slikts padomdevējs. Ļaunums, īpaši, sabiedriska rakstura, mēģina iedzīvoties uz citu cilvēku naivuma. Mums jācenšas, cik mūsu spēkos, noorganizēt karitatīvo palīdzību un nevis barot caur savu naivumu sabiedriska rakstura ļaunumu, kurš izplatīsies aizvien vairāk. Cilvēks, kurš izstiepj roku pēc naudas palīdzības, dienas laikā saubago piecus latus un vairāk. Mēnesī tas iznāk vairāk kā simts lati. Bet cits, godīgi strādājot, to nopelna divos vai pat trijos mēnešos. Labestībai ir jābūt gudrai. Evaņģēliskā labestība ir gudra. Labestība bez gudrības var nodarīt daudz ļaunuma.

Žēlsirdības darbi mūsu tuvākā dvēselei.

1.   vest grēciniekus uz labu ceļu. aizrādīt, atgādināt tiem, kuri iet grēcīgu ceļu.

2.  pamācīt nemācītos. tie, kam trūkst kādas nepieciešamās labās prasmes kaut ko darīt, ir jāpamāca.

3.    dot labu padomu tiem, kas šaubās. ir cilvēki, kas šaubās kādās svarīgās, būtiskās dzīves lietās un jautājumos, un tiem mums ir pienākums dot labu padomu. Šodien ir daudz cilvēku, kuri šaubās par labā uzvaru, kuri šaubās, ka var pastāvēt taisnīgums un godīgums. Šiem cilvēkiem ir jāpalīdz, lai viņi prastu pārvarēt šaubu kārdinājumu.

4.                 iepriecināt noskumušos. īpaši tas jāmēģina tad, kad citādi nespējam palīdzēt, piemēram, kādam tuvojas dzīves pēdējā stunda, smagas slimības gadījumā, nelaimes gadījumā.

5.                      Pacietīgi jāpanes pārida- rījumi, bet aizvainojumi jāpiedod.

6.                    Labprāt jāpiedod tiem, kas mūs nokaitinājuši. Tātad, ir jāprot piedot.

7.                    Lūgt Dievu par dzīviem un mirušiem.

Šeit ir jāakcentē divas lietas. Piedošanu otram cilvēkam nedrīkst saprast kā atļauju viņam grēkot. Caur piedošanu nedrīkstam piekrist tam, ka cilvēks turpinās mūs apvainot vai darīt ļaunu. Piedošanu otram cilvēka drīkstam izrādīt tikai tad, kad no viņa puses būs redzama patiesa apņemšanās saraut saikni ar grēku vai ļauniem darbiem. Piedošanas izrādīšana otram cilvēkam ir otra cilvēka mīlestības akts un kārtējā iespēja, kuru viņam dodam, bet no šī otrā cilvēka puses ir jāparādās patiesai vēlmei saraut saikni ar ļaunumu.

Otra cilvēka mīlestība ir saistīta ar palīdzīgas rokas izstiepšanu, lai viņam palīdzētu. Bet tad, ja šis tuvākais dzīvo grēkā vai atrodas grēcīgā vidē, mūsu palīdzība būs neparasti liels risks. Tādēļ, pieejot cilvēkam, kurš grēko, ir jārēķinās ar tuvo iespēju pašam sagrēkot. Mēs nedrīkstam šādā veidā riskēt ar sevi.

Ir daudz tādu cilvēku, kuri slikti saprastas tuvākmīlestības vārdā mēģina kādam palīdzēt tikt laukā no kādiem grēkiem un īsā laikā paši tiek tajos ievilkti. Šādās situācijās, kad paši nespējam palīdzēt, par tiešu palīdzību nevar būt runa. Šādās grūtās situācijās ir jālūdzas par šiem cilvēkiem, jāorganizē kāda palīdzība, tādu cilvēku atbalsts, kuri paši ir ļoti stipri.

Mūsu dzīves visām sfērām ir sabiedrisks raksturs. Nav tādu sfēru mūsu dzīvē, kuras ir tikai manas. Tieši vai netieši katra no tām skar citus cilvēkus.

Tuvākmīlestības trūkuma grēku var iedalīt trijās kategorijās:

Pirmā ir grēcīga rīcība. Otram tiek nodarīta pārestība. Kāds mūsu dēļ raud un cieš. Šo pāri nodarījumu mums ir pienākums izlabot: lūgt piedošanu šim cilvēkam, un zaudējumus pēc iespējas atlīdzināt.

Otrā ir grēcīgi vārdi. Piemēram, pa ielu iet māte ar dēlu. Māte dēlam jautā, kāda nostāja skolotājiem ir attiecībā uz viņas kolēģi. Dēls saka. ka skolotāja ir pārcēlusi eksāmenus nākošo nedēļu. Un šajā situācijā māte sašutusi izber pār skolotāju veselu lērumu nepārdomātu rupju, grēcīgu vārdu, cik viņa ir ļauna un atriebīga utt. Ja māte būtu padomājusi, viņa nebūtu nevienu šo ļauno vārdu izteikusi, jo, graujot skolotājas autoritāti, viņa "zāģē zaru, uz kura sēž" viņas dēls. un netieši grauj arī savu autoritāti dēla priekšā. Ir jālūdzas par šādiem cilvēkiem, gan par šādu māti, gan par skolotāju un nabaga dēlu, kuram ir tik niecīga audzināšana gan mājās, gan skolā. Šīs ir tās situācijas, kurās pār lūpām nāk grēcīgi vārdi.

Paskatīsimies no malas, kādas ir sekas šādai pieejai gan skolotājai, gan skolniekam. Vai šis dēls spēs iet pie savas skolotājas un no viņas smelties kādas vērtības? Šeit mēs nejautājam, cik daudz patiesības bija mātes vārdos, bet cik daudz laba noskaņojuma. Mēs jautājam par izteikto ļauno vārdu sekām. Jautājam, kā tagad tās izlabot? Ikdienā mēs sēžam televizoru priekšā, klausāmies radio, lasām presi un arī tur laiku pa laikam pār kādu cilvēku tiek izlietas samazgas. Un vēlāk mēs brīnāmies, ka nav iespējams ar cilvēkiem sarunāties, ka neviens cilvēks otru neciena.

Vārds nobriest cilvēka sirdī, bet caur muti iznāk uz āru. Rīcība arī nobriest sirdī. Mūsu nostājai pret otru cilvēku ir jābūt labvēlīgai. Ja cilvēka sirdi pilda labvēlība, tad pat tādās situācijās, kurās ir jāparāda kāda cilvēka kļūda, un mums ir pierādījumi, mēs pārdomājam, kā, kad, un kur lai to pasaka. Šeit mēs neizmantosim vārdu mīlestība - šeit runāsim par vienkāršu labvēlību attiecībā uz jebkuru cilvēku un arī uz augstāk minēto skolotāju. Ja cilvēka sirdī ir labvēlība, tad mums nav jābaidās ne no vārdiem, ne arī no darbiem. Sv. Augustīns ir teicis slaveno teikumu: Mīli, un dari ko gribi. Tātad, ja savu sirdi piepildīsi ar patiesu mīlestību, tad tev nav jāuztraucas, ka tavi vārdi un tavi darbi būs ļauni. Tic vienmēr būs mīlestības vārdi un darbi.

Saturs

Maldinošas ceļazīmes 5

I daļa. Morālie tikumi un netikumi

1. Mūsu sirds bagātība 7

2. Lepnība 9

3. Pazemība 13

4. Alkatība 17

5. Nabadzība 22

6. Greizsirdība 27

7. Labvēlība 32

8. Dusmas 36

9. Lēnprātība 41

10. Iekāre 44

11.      Tīra mīlestība 49

12.Mērenības trūkums 54

13.      Gavēnis un atturība 58

14. Slinkums 63

15.  Strādīgums 68

II daļa. Kardinālie tikumi

un netikumi

16. Apdomība 72

17.Apdomības trūkums 77

18. Drosme 81

19.Gļēvulība un pārdrošība 85

20. Mērenība 88

21. Mērenības trūkums 91

22. Taisnīgums 95

23. Taisnīguma trūkums 99

III daļa. Dievišķie tikumi

un to pretstati

24. Ticība 103

25. Neticība 108

26. Cerība 113

27. Cerības trūkums 117

28. Mīlestība 122

29. Otra cilvēka mīlestība 127

30. Sevis mīlestība 132

31. Mīlestības trūkums 136

*

l.aipns - tas, kas vēlīgi, atsaucīgi izturas pret citiem. Laipna namamāte. Laipna uzņemšana. Laipni vārdi. Laipni smaidi.

' * Delikāts - smalks, smalkjūtīgs, pieklājīgs, taktisks. Tāds, kam vajadzīga ļoti uzmanīga, laktiska pieeja. Delikāts jautājums. Kārtot delikātu uzdevumu.

* _

Dusmas - emocionāls stāvoklis - nepatikas, sašutuma, naida jūtu uzliesmojums. 36 Eduards Stanieks Tikumi un netikumi

Kauns - morālas jūtas, kas saistītas ar nepatīkamu pārdzīvojumu par kādu rīcību, izturēšanos. Kauns par izdarīto pārkāpumu. Izdarīt ko tādu, kas citam liek izjust kaunu. Nepatika, mulsums; kautrība. Negods, apkaunojums; morāli negatīvi vērtējams fakts, rīcība.

Kautrīgs - tāds, kas izturas atturīgi, neizceļ sevi. savus nopelnus; tāds, kas izjūt neērtību, nedrošību; kautrs; mulsums.

[1] _

Labvēlīgs - tads, kas atbalsta (kadu). vēlot (tam) labu; vēlīgs, draudzīgs.

Labsirdīgs - iejūtīgs, atsaucīgs, miermīlīgs; tāds, kas citiem vēl un dara labu.

[2]

Izpalīdzēt - palīdzēt (parasti mazliet, vienreiz); izlīdzēt. Izlīdzēt draugam grūtā

brīdī, bēdās, nelaimē. Izpalīdzēt ar padomu. Izpalīdzēt ar naudu. * **

Pakalpot - rīkoties (darīt) ta, lai kādam ko atvieglotu, izpalīdzētu.

dzēlīgs - tads, kas aizvaino ar neslēptu izsmieklu, ironiju. Tads, kurā izpaužas

ironija, izsmiekls.

* *

Apvainojums - pārdzīvojums, ko rada apvainojoša izturēšanas.

[5]

Mītis (lat. v.) - mīksts, maigs, rāms, mierīgs

TtpauCT (gr. v.)- lēnprātīgs, laipns, delikāts, labvēlīgs, pieticīgs, kluss.

[5]

Iekāre - stipra vēlēšanās (ko iegūt). Acis deg iekāre. Alkatīga iekāre. Stipra jutekliska dziņa (pēc pretējā dzimuma cilvēka). Iekārdināt - panākt, būt par cēloni, ka rodas stipra vēlēšanās (pēc kā). Skaistās preces iekārdināja pircējus. Tieksme - vēlēšanās iegūt, piepildīt (ko). Tieksme aktīvi darboties. Slieksme.

[6] * *

[6]

Prudērija - šķietama, nepatiesa pieticība; pārspīlēta, nepatiesa kaunlba. Viss, ko Dievs radījis, ir tīrs un labs, ja to izlieto saskaņā ar Dieva prātu. Rom. 14,20-21 -.Neposti Dieva darbu ēdiena dēļ! Viss gan ir šķīsts, bet cilvēkam, kas ēd un apgrēcinās, tas ir par ļaunu. Labi ir neēst gaļu un nedzert vīnu. un nedarīt neko citu, kas dod piedauzību tavam brālim, to apgrēcina vai padara viņu vāju.

Content

Stanieks Eduards Tikumi un netikumi

MALDINOŠAS CEĻAZĪMES

I daļa. Morālie tikumi un netikumi 1. mŪsu sirds bagĀtĪba

Musu sirds bagatība

2. LEPNĪBA

3. PAZEMĪBA

4. ALKATĪBA

5. NABADZĪBA

6. GREIZSIRDĪBA

7. LABVĒLĪBA

8. DUSMAS

9. lēnprātība

10. IEKĀRE*

11. TlRA MĪLESTĪBA

12. MĒRENĪBAS TRŪKUMS JEB PĀRMĒRĪBA ĒŠANĀ UN DZERŠANĀ

13. GAVĒNIS UN ATTURĪBA

14. SLINKUMS

15. STRADIGUMS

II daļa. Kardinālie tikumi un netikumi

16. APDOMĪBA

17. apdomības trukums

PRAKTISKI NORĀDĪJUMI

18. drosme

19. gļēvulība un pārdrošība

20. mērenība

21. NEPAREIZA MĒRENĪBAS TIKUMA IZPRATNE UN MĒRENĪBAS TRŪKUMS

22. TAISNĪGUMS

23. TAISNĪGUMA TRUKUMS

III daļa. Dievišķie tikumi un to pretstati

24. ticība

25. NETICĪBA

26. CERĪBA

27. CERĪBAS TRŪKUMS

28. MĪLESTĪBA

29. OTRA CILVĒKA MĪLESTĪBA

30. SEVIS MĪLESTĪBA

31. mīlestības trūkums

Saturs