Tramps Donalds

Švarcs Tonijs

Tramps. Bizness kā māksla

Donalds Tramps un Tonijs Švarcs

Tramps. Bizness kā māksla

"Saistoša lasāmviela tiem, kuri, sekojot Trampa piemēram, vēlas nokļūt līdz pašai augšai. Šī uzņēmēja panākumi pierāda, ka tie, kas uzdrošinās, vienmēr tiek bagātīgi atalgoti."

The Berkshire Eagle

“Fascinējoši... Ārkārtīgi saistoši... Šī grāmata ataino Trampa elpu aizraujošo vērienu tik interaktīvi, ka acumirklī piesaista lasītāja uzmanību."

Boston Herald

“Atklāta, izsmeļoša un smalki detalizēta autobiogrāfija un reizē rokasgrāmata. Darījumu mākslā, kas nepārprotami uzskatāma par Trampa dzīves lielāko aizraušanos, viens no svarīgākajiem faktoriem - kā viņš pats izsakās - ir spēja dot labumu. Uzrakstīdams grāmatu Bizness kā māksla, viņš to ir izdarījis.”

New York Post

Šī grāmata ir jāizlasa tāpēc, ka Tramps pieder pie IZCILAJĀM PERSONĪBĀM, kas palīdzējušas radīt Ņujorkas īpašo pilsētvides stilu.”

The New York Times Book Review

“Donalds Tramps ir biznesmenis, tieši tāpat kā lauva ir gaļēdājs un ūdens ir slapjš.”

San Diego Union

“Ja jūsu mērķis ir nopelnīt miljonu, izlasiet šo grāmatu.”

Ņūorleānas Times Picayune

“Bizness kā māksla” ir pilnīgs vēstījums par šā augstākās līgas darījumu cilvēka ikdienu. Sirsnīgais un vaļsirdīgais (reizēm līdz skarbumam) Tramps ļauj izprast un gudri izmantot to, kas nodrošina panākumus lielajā biznesā.”

Kirkus Reviews

Maniem vecākiem - Fredam un Merijai Trampiem

PATEICĪBA

Esmu pateicīgs vairākiem cilvēkiem, kuri deva man iespēju uzrakstīt šo grāmatu, kaut arī es paralēli veicu neskaitāmus citus pienākumus. Mana brīnišķīgā sieva Ivana Trampa un mūsu trīs bērni ar izpratni uztvēra to, ka tik daudzas nedēļas nogales pavadīju, rakstot savu grāmatu. Pirmais cilvēks, kas, neklausoties manos iebildumos, deva impulsu uzrakstīt "Biznesu kā mākslu”, bija Sī Ņūhauss. Ar lielu entuziasmu un enerģiju darba procesā piedalījās Hovards Kaminskis, Pīters Osnoss un vēl daudzi citi izdevniecības Random House darbinieki.

Tonijs Švarcs vēlas pateikties tiem cilvēkiem, kuri dāsni ziedoja savu laiku, lai šī grāmata varētu nokļūt pie lasītāja, īpašu paldies viņš grib sacīt Robertam Trampam, Deram Skatam, Nikam Ribisam, Blānšai Spražē, Normenam Levi-nam, Hārvijam Frīmenam, Tonijam Glīdmenam, Elam Glāsgovam, Džonam Berijam un Denam Kūperam. Par teksta pārrakstīšanu uz datora, kopēšanu, manuskripta rediģēšanu, izskatīšanu un faktu pārbaudi paldies Rūtai Maliņai, Geilai Olsenai, Edinai Veinšteinai, Deborai Immergūtai un Nensijai Pālmerei. Bez Normas Fīdereres - mīļās Normas -nepārtrauktās palīdzības man nepietiktu laika un nebūtu pieejami grāmatai nepieciešamie materiāli. Mana literārā aģente Ketija Robinsa darīja visu iespējamo un pat vēl vairāk: viņa bija gan redaktore, gan karsējmeitene, gan uzticības persona. New York ārštata redaktors Eds Kosners ilgu laiku sniedza savu atbalstu gan kā ideju ģenerators, gan iedvesmotājs, gan gudrs padomdevējs. Mani iedvesmoja ari abas meitas - Keita un Emīlija -, bet sieva Debora - mana pirmā redaktore, vislabākais draugs un lielā mīlestībā jau desmit gadus - bija un ir visizpalīdzīgākais un saprotošākais cilvēks, kādu jebkad esmu pazinis.

1. DARĪJUMI. Viena dzīves nedēļa

Es nestrādāju naudas dēļ. Naudas man ir diezgan -pat daudz vairāk, nekā jebkad vajadzēs. Es strādāju tāpēc, ka vēlos kaut ko paveikt. Darījumu kārtošana ir mana mākslinieciskā izpausme. Citi cilvēki skaisti glezno uz audekla vai raksta brīnišķīgu dzeju. Bet man patīk bizness un jo īpaši - lielie darījumi. Tie manām asinīm liek riņķot straujāk.

Vairumu cilvēku pārsteidz veids, kā strādāju. Es to daru ļoti atbrīvoti. Man nav vajadzīga ādas mape. Cenšos neie-plānot pārāk daudz tikšanos. Savas durvis vienmēr atstāju atvērtas. Ir grūti būt iztēles bagātam uzņēmējam, ja uzreiz jāaptver pārāk daudz. Es labāk nāku uz darbu katru dienu un skatos, kā viss pamazām attīstās.

Manā dzīvē nav tipiskas nedēļas. Parasti no rīta es ceļos ļoti agri, ap sešiem, un pēc tam kādu stundu lasu rīta avīzes. Birojā parasti ierodos deviņos un tad ķeros pie telefona. Reta ir tā diena, kad man gadās mazāk par piecdesmit telefona sarunām, bet bieži vien to skaits pārsniedz simtu. Pa starpu man ir vismaz ducis tikšanos. Vairums no tām aizņem acumirkli, bet ilgāk par piecpadsmit minūtēm -tikai dažas. Es reti pārtraucu darbu, lai ieturētu lenču. No sava biroja eju projām pusseptiņos vakarā, bet pēc tam bieži vien no mājām zvanu pa telefonu vēl līdz pusnaktij. Tāpat tas notiek ari nedēļas nogalēs.

Es nekad neapstājos un to nedaru ari nevienā citā jomā. Cenšos mācīties no pagātnes, tomēr nākotni plānoju, fokusējoties tikai uz tagadni. Tas ir aizraujoši. Jo, ja tā nebūtu, kāda jēga vispār kaut ko uzsākt?

PIRMDIENA

9.00 Pirmajam es piezvanu Alanam (“Asajam”) Grln-bergam uz Bear Sterns tirdzniecības stāvu - Volstrltas galveno investīciju firmu. Alans ir Bear Sterns izpilddirektors. Piecus pēdējos gadus viņš bijis mans investīciju baņķieris; Volstrītā par viņu neviena labāka nav. Pirms divām nedēļām mēs sākām uzpirkt Holiday Inns akcijas. Tās maksāja 50 dolārus gabalā. Šorīt, kā Alans dara zināmu, man pieder viens miljons akciju vai mazliet vairāk par četriem procentiem no Holiday Inns kompānijas. Akciju pārdošana esot pārtraukta piektdien, kad vienas akcijas cena sasniegusi 65 dolārus - galvenokārt tāpēc, saka Alans, ka visi mani tagad uzskatot par galveno pircēju un paklīdušas valodas, ka es plānojot pārņemt šīs kompānijas vadību.

Patiesībā es vēl neesmu izlēmis, ko darīt. Pirmais variants: es varu iegūt, manuprāt, nepietiekami novērtētās Holiday Inns kompānijas akciju kontrolpaketi. Pašreizējā akciju cenu līmenī es to varētu dabūt, ieguldot mazāk par diviem miljardiem dolāru. Jau tikai Holiday Inns trīs kazino viesnīcas pašas par sevi ir gandrīz to vērtas, bet šai kompānijai pieder vēl arī parastās viesnīcas kopumā ar 300 000 apartamentiem.

Otra iespēja ir tāda: ja akciju cenas pacelsies pietiekami augstu, es varu pārdot nopirktās akcijas, iegūstot ļoti labu peļņu. Ja es to izdarītu šodien, manu kontu papildinātu vairāk nekā septiņi miljoni dolāru. Trešā iespēja ir varbūtība, ka Holidays Inns galu galā piedāvās ar piemaksu atpirkt manas akcijas vienkārši tāpēc, lai tiktu no manis vaļā. Ja piemaksa būs pietiekami liela, es akcijas pārdošu.

Tad es varēšu papriecāties par ieguvumu, ko man piešķirs slikti kompānijas vadītāji, izlikdamies, ka dara to kompānijas neatkarības vārdā, kaut gan īstenībā viņi tikai baidās pazaudēt savu darbavietu.

9.30 Man piezvana Ābrahams Hiršfelds un lūdz padomu. Eibs ir veiksmīgs nekustamā īpašuma uzņēmējs, bet viņš vēlas būt politiķis. Par nelaimi, Eibs ir nesalīdzināmi labāks biznesmenis nekā politiķis.

Šoreiz Eibs vēlas iegūt vicegubernatora posteni, konkurējot ar gubernatora Kaomo izraudzīto kandidātu Stenu Landainu. Lai atbīdītu Hiršfeldu malā tīri formālu iemeslu dēļ, Kaomo pret viņu uzsāka tiesas procesu, un kampaņas vidū tiesa Hiršfeldu no kandidātu saraksta patiešām izslēdza. Eibs zina, ka man ar gubernatoru ir draudzīgas attiecības, tāpēc grib noskaidrot, ko Eibam tagad labāk darīt -atbalstīt Kaomo vai mainīt partiju un atbalstīt Kaomo pretinieku. Es viņam saku, ka šis jautājums vispār nav apspriežams: turies kopā ar uzvarētāju un esi viņam labs corns.

Mēs norunājam ceturtdien satikties.

10.00 Piezvanu Donam Imusam, lai pateiktu viņam paldies. Imuss radiokanālā WNBC ir izveidojis vienu no ASV veiksmīgākajiem interaktīvajiem raidījumiem un palīdz vākt naudu Anabelas Hillas fondam.

Jūtos pārsteigts, cik strauji Imusa radioraidījums ir papildinājis fonda līdzekļus. Pagājušās nedēļas sākumā nacionālajās ziņās izlasīju Toma Brokova rakstu par to, kā apbrīnojamā mazā Hillas kundze no Džordžijas cenšas izglābt savu ieķīlāto lauku saimniecību. Pirms dažām nedēļām Hillas kundzes sešdesmit septiņus gadus vecais vīrs bija izdarījis pašnāvību, cerēdams, ka viņa dzīvības apdrošināšanas atlīdzība izglābs fermu, kas viņa ģimenei bija piederējusi jau paaudzēm ilgi. Diemžēl ar apdrošināšanas atlīdzību ne tuvu nepietika. Mani šis skumjais stāsts aizkustināja. Tie bija cilvēki, kas visu mūžu smagi un godīgi strādājuši, un nu viss viņu acu priekšā sabruka. Man šķita, ka tas nav pareizi.

Ar televīzijas kanāla NBC starpniecību iepazinos ar brīnišķīgu puisi no Džordžijas - Frenku Ardžentbraitu. Viņš no visas sirds cenšas palīdzēt Hillas kundzei. Frenks man darīja zināmu, kurā bankā ir ieķīlāta Hillas kundzes saimniecība. Nākamajā rītā es piezvanīju uz banku un aprunājos ar bankas viceprezidentu. Paskaidroju, ka esmu biznesmenis no Ņujorkas un vēlos palīdzēt Hillas kundzei. Viņš atbildēja: ļoti žēl, bet ir jau par vēlu. Viņi rīkošot saimniecības izsoli, un to nekādi vairs nevarot apturēt.

Tas man uzsita asinis. Es sacīju: “Paklausieties. Ja jūs neatcelsiet aizliegumu izpirkt ķīlu, es personiski ierosināšu tiesas procesu pret jums un jūsu banku par slepkavību, jo jūs iedzināt Hillas kundzes vīru kapā.”

Pēkšņi bankas ierēdnis, kā izklausījās, kļuva stipri nervozs un sacīja, ka viņš man drīz piezvanīšot.

Reizēm būt skarbam atmaksājas. Pēc stundas baņķieris man piezvanīja un sacīja: “Neraizējieties, Trampa kungs, mēs to nokārtosim.” Hillas kundze un Frenks Ādžentbraits

•

sazinājās ar masu informācijas līdzekļiem, un nākamajās radio ziņās stāsts par Hillas kundzes nedienām bija galvenais sižets.

Līdz nedēļas beigām mēs savācām 40 000 dolāru. Gandrīz pusi no šīs summas, vērsdamies pie saviem klausītājiem, sagādāja Imuss viens pats. Kā Ziemassvētku dāvanu Hillas kundzei un viņas ģimenei mēs Ziemassvētku priekšvakarā Trampa debesskrāpī sarīkojām ķīlas zīmes sadedzināšanas ceremoniju. Domāju, ka tobrīd visa hipotēkas dzēšanai nepieciešamā nauda jau bija sagādāta, tomēr drošības pēc Hillas kundzei apsolīju, ka vajadzības gadījumā piemaksāšu.

Pasacīju Imusam, ka viņš ir malacis, un ielūdzu viņu nākamajā nedēļā pavadīt kopā ar mani vienu ASV atklātā tenisa čempionāta dienu. Man ir loža blakus tiesnešu vietām, un agrāk es gāju skatīties tenisa mačus gandrīz katru dienu. Tagad, kad esmu tik aizņemts, lielākoties šo ložu atvēlu saviem draugiem.

11.15 Piezvana Savienoto Valstu futbola līgas komisārs Harijs Ašers. Pagājušajā mēnesī mēs uzvarējām civilprocesā pret Nacionālās futbola līgas vadību par monopoltiesību ierobežojuma neievērošanu, tomēr saņēmām tikai vienu dolāru lielu kompensāciju. Es jau biju atļāvis savas komandas New Jersey Generals labākajiem spēlētājiem noslēgt līgumu ar NFL. Bet tiesas spriedums ir vienkārši smieklīgs.

Mēs diskutējam par to, kā rīkoties tālāk. Es gribu, lai USFL^1 ieņem agresīvāku nostāju. “Mani uztrauc tas," saku

Harijam, “ka neviens tā īsti neiestājas par lietas pārsūdzēšanu apelācijas tiesā.”

12.00 Man piezvana Brodvejas teātru lielākais īpašnieks un Šūberta organizācijas vadītājs Gerijs Šīnfelds un rekomendē kādu sievieti, kura būtu piemērota biroja administratores darbam. Viņš pastāsta, ka šī sieviete vēloties strādāt tieši pie Donalda Trampa. Es atbildu, ka viņa ir traka, tomēr priecāšos viņu redzēt.

Pēc tam mēs mazliet aprunājamies par teātra lietām; es Gerijam pastāstu, ka gribu vēl otrreiz aizvest savus bērnus uz “Kaķiem” - tā ir viena no Gerija izrādēm. Viņš jautā, vai es pasūtīšu biļetes caur viņa biroju. Es atbildu, ka tā darīt man nepatīk. “Nemuļķojies,” saka Gerijs. “Mums tur vienai sievietei ir tieši tāds darbs - sagādāt biļetes mūsu draugiem. ledošu tev viņas telefona numuru. Zvani pavisam droši."

Tas ir jauks žests no ļoti jauka puiša.

13.15 Ienāk Entonijs Glīdmens, lai aprunātos par Vol-mena slidotavas projektu. Agrāk Glīdmens bija Eda Koša dzīvokļu celtniecības nodaļas vadītājs. Savā laikā mēs abi esam daudz cīnījušies, un, kaut arī galu galā es tiesā Glīd-menu pieveicu, vienmēr esmu viņu uzskatījis par apdāvinātu puisi. Es neturu ļaunu prātu uz tiem, kuri man kādreiz ir izrādījuši pretestību. Vienmēr cenšos sameklēt un pieņemt darbā talantīgākos cilvēkus, kādus vien varu atrast.

Tonijs man palīdz koordinēt Volmena slidotavas pārbūvi Centrālparkā. Šī projekta realizēšanu pilsēta skopulības dēļ atlika septiņus gadus. Jūnijā es pats piedāvāju paveikt šo darbu. Tagad mēs jau esam aizsteigušies priekšā grafikam, un Tonijs man pastāsta, ka ceturtdien notikšot preses konference par godu pēdējam svarīgajam rekonstrukcijas solim - betona uzliešanai.

Man šī ziņa neliekas īpaši daudzsološa, tāpēc es Tonijam apvaicājos, vai kāds vispār gribēs šajā pasākumā piedalīties. Viņš atbild, ka vismaz ducis ziņu aģentūru ir atbildējis ar “jā". Tik daudz par jaunumiem.

14.00 Saņemu paziņojumu, ka ir pārsūdzēts tiesas spriedums mūsu prasībā pret celtniecības kompāniju, kura būvēja Trampa torni. Kad celtniecības process bija pusceļā, mums nācās nolīgto būvfirmu atlaist absolūta kompetences trūkuma dēļ un ar tiesas starpniecību piedzīt mums radītos zaudējumus. Es neciešu tiesāšanos, tomēr uzskatu, ka par savu taisnību vienmēr vajag stingri iestāties, citādi visi sāks staigāt man pa galvas virsu. Turklāt es, vienalga, neredzu iespēju, kā izvairīties no tiesāšanās, pat ja pats tiesas procesus parasti neuzsāku. Diemžēl pēdējā laikā, šķiet: ja tevi sauc Donalds Tramps, tevi grib iesūdzēt tiesā gandrīz vai katrs otrais cilvēks.

15.00 Palūdzu savai administratorei un darba dienas organizētājai Normai Fīdererei atnest man lenču - tomātu sulas paku. Es pats reti izeju no biroja, jo lielākoties tā ir tikai veltīga laika izšķiešana.

15.15 Piezvanu seram Čārlzam Goldšteinam; viņš ir izgājis, tāpēc atstāju viņam ziņu. Čārlzs Goldšteins ir veiksmīgs advokāts nekustamā īpašuma lietās, tomēr neapgalvošu, ka man viņš ļoti patīk.

Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Čārlijs Goldsteins nāk no Bronksas^2, bet viņš ir tik pompozs un cenšas izturēties tik karaliski, ka es viņu saucu par seru Čārlzu.

Pagājušās nedēļas nogalē dzirdēju, ka Lī Iakoka esot noalgojis seru Čārlzu, lai viņš pārstāv Lī intereses Palmbīčā, kur Lī ir mans partneris. Esmu pārliecināts, ka Lī par manu iepriekšējo pieredzi ar seru Čārlzu neko nezina. Pirms kāda laika es līdz pusei jau biju noslēdzis darījumu ar vienu puisi, kurš meklēja advokātu. Es viņam ieteicu seru Čārlzu. Nākamais, ko uzzināju, bija tas, ka sers Čārlzs savam ldien-tam devis padomu neslēgt ar mani šo darījumu. Es kaut kam tādam vienkārši nespēju noticēt!

Darījums Palmbīčā ir saistīts ar divu privātdzīvokļu debesskrāpju pirkšanu. Man Palmbīčā pieder māja - Mere-ladžo. Tā atrodas ļoti gleznainā vietā. Pagājušajā ziemā, kad pavadīju tur nedēļas nogali, kopā ar dažiem paziņām aizgāju ieturēt lenču. Pa ceļam manu skatienu piesaistīja divi skaisti, stikloti debesskrāpji. Pāris reižu piezvanījis, uzzināju, ka abu debesskrāpju celtniecība izmaksājusi apmēram 120 miljonus dolāru un ka tieši tagad Ņujorkas lielākā banka šī nekustamā īpašuma attīstītājam liegusi tiesības izpirkt hipotēku. Noskaidroju, ka projektu var nopirkt par 40 miljoniem dolāru.

Lī un mūsu kopējais paziņa Viljams Fugaci pirmais ieminējās, ka debeskrāpjus es un Lī varētu nopirkt kā partneri. Uzskatu, ka Lī ir lielisks biznesmenis. Viņam izdevās tikt galā ar Chrysler projektu, un viņš man patīk arī tīri personiski.

Palmbīčas debesskrāpji prasa lielu ieguldījumu, tāpēc neesmu īsti pārliecināts, vai Lī galu galā nepārdomās. Labi saprotu: tādā gadījumā man ir ļoti izdevīgi, ka viņš noalgojis advokātu, kurš man nepatīk. Kad sers Čārlzs man piezvanīs, tieši to es viņam gribu pateikt.

15.30 Es piezvanu savai māsai Mariannai Berijai, lai apspriestos par nesen pieņemto tiesas spriedumu saistībā ar mūsu Atlantiksitijas lietu. Marianna ir Federālās tiesas tiesnese Ņūdžersijā, bet viņas vīrs Džons - talantīgs advokāts. Džona profesionālos pakalpojumus esmu izmantojis ne vienreiz vien.

“Vai tu spēj noticēt, ka mums ir noteikts aizliegums tur iebraukt?" es māsai jautāju. Marianna ir apveltīta ar ļoti asu prātu un neapšaubāmi par likumiem zina daudz vairāk nekā es, tomēr viņa jūtas tikpat pārsteigta. Es viņai pastāstu, ka esmu nokārtojis, lai visi tiesas materiāli nekavējoties tiktu nosūtīti Džonam, jo vēlos, lai viņš iesniedz apelācijas sūdzību.

16.00 Dodos uz konferenču zāli, lai paskatītos diapozitīvus ar Trampa torņa iekšpagalma potenciālajiem Ziemassvētku rotājumiem. Šis sešus stāvus augstais, iespaidīgais, ar marmoru apdarinātais ātrija tipa pagalms ir kļuvis par vienu no tūristu iecienītākajām apskates vietām. Katru nedēļu šeit no visas pasaules ierodas apmēram 100 000 cilvēku - un ne tikai paskatīties, bet arī iepirkties. Savas milzu popularitātes dēļ ātrijs ir kļuvis par Trampa organizācijas simbolu. Tikai tāpēc es noņemos ar tādiem sīkumiem kā Ziemassvētku dekorācijas.

Vairums no rotājumiem, kas tiek parādīti, man nepatīk. Beidzot ieraugu milzīgu, krāšņu, zeltītu vītni, kas paredzēta ēkas ieejas izrotāšanai, un nolemju, ka izmantosim tieši to. Reizēm - ne pārāk bieži, tomēr šad un tad - spēkā ir teiciens “jo mazāk, jo labāk”.

16.30 Man piezvana Ņūdžersijas advokāts Nikolass Ribiss, kurš regulē abu manu Atlantiksitijas kazino licencēšanu, un paziņo, ka viņš dodas uz Austrāliju, konkrētāk -Sidneju, lai painteresētos par iespējām realizēt kādu manu ieceri. Niks pastāsta, ka lidojums ilgšot divdesmit četras stundas. Esmu ļoti priecīgs, ka viņš brauc manā vietā, un to viņam arī pasaku.

Šis darījums varētu būt tālā ceļojuma vērts. Jaundien-vidvelsas valdība šobrīd izvēlas kompāniju, kura varētu uzbūvēt un pārzināt - kā viņi to ir iecerējuši - pasaules vislielāko kazino. Mēs esam iespējamie kandidāti, tāpēc Niks grib satikties ar valdības cilvēkiem, kuri par šo projektu ir atbildīgi. Sarunas beigās Niks apsola man piezvanīt, tiklīdz būs kādi jaunumi.

17.15 Piezvanu televīzijas kompānijas NBC vadītājam Henrijam Kēnigsbergam sakarā ar jaunas vietas izvēli NBC administratīvajam centram. Mēs jau ilgāk nekā gadu cenšamies pārliecināt NBC, lai pārceļas uz Vestsaidu, kur es pirms gada Hudzonas upes piekrastē nopirku septiņdesmit astoņus akrus lielu zemesgabalu un apsolīju tur uzbūvēt pasaules augstāko celtni.

Zinu, ka Henrijs ir redzējis mūsu jauno apbūves plānu, tāpēc turpinu viņu pierunāt. Ieminos, ka Bloomingsdale’s ļoti grib dabūt sev pirmo stāvu mūsu tirdzniecības centrā, jo tas cels šī veikala prestižu. Pastāstu arī to, ka milzu interesi par mūsu projektu izrāda visa pilsēta. Pēc tam piebilstu, ka mēs dažu nākamo mēnešu laikā ceram saņemt atļauju celtniecības darbu uzsākšanai.

Kēnigsbergs, šķiet, ir entuziasma pilns. Sarunas noslēgumā piebilstu, ka NBC administrācijas atrašanās pasaules augstākajā debesskrāpī televīzijas kompānijai būtu laba reklāma. “Padomājiet par to,” es viņam saku. “Tas būtu arī simboliski.”

17.45 Piezvana mans deviņgadīgais dēls Donijs, lai pajautātu, kad es būšu mājās. Neatkarīgi no tā, ko daru, uz savu bērnu zvaniem es atbildu vienmēr. Man ir vēl divi bērni - sešgadīgā Ivonka un trīsgadīgais Ēriks. Viņiem kļūstot vecākiem, būt par tēvu ir vieglāk. Es savus bērnus dievinu, tomēr spēlēšanās ar rotaļu mašīnām un lellēm nav mana stiprā puse. Bet tagad Donijs jau sāk interesēties par celtniecību, nekustamajiem īpašumiem un sportu, un tas ir lieliski.

Saku Donijam, ka atgriezīšos mājās, cik ātri vien varēšu, bet viņš grib zināt, tieši cikos tas būs. Donijs laikam ir mantojis manus gēnus, jo nekonkrētu atbildi viņš neuzskata par atbildi.

18.30 Pēc vairākiem citiem telefona zvaniem es dodos projām no biroja un ar liftu uzbraucu līdz savam dzīvoklim Trampa torņa dzīvokļu daļā. Kā jau minēju, man ir tendence šur tur piezvanīt vēl arī no mājām.

OTRDIENA

9.00 Es piezvanu Ivanam Bojevskim. Viņš ir šķīrējtiesnesis, bet viņam un viņa sievai pieder arī viesnīcas Beverly

Hillls Hotel akciju kontrolpakete. Nupat esmu izlasījis, ka Bojevskis gribot šo viesnīcu pārdot. Kad pirms pāris nedēļām viņam zvanīju, man nebija ne jausmas, ka Bojevskim radīsies problēmas ar iekšējo apgrozījumu, tāpēc, lai ātri sadabūtu naudu, viņš gribēs viesnīcu pārdot.

Mana ideja ir šāda: Beverly Hillls Hotel pārvaldīšanai nolīgt Studio 54 un Palladium īpašniekus Stīvu Rabelu un lanu Šrāgeru. Stīvam piemīt neizsmeļama izdoma; liekot to lietā, viņš viesnīcu atkal varētu padarīt ienesīgu. Tāpēc es Bojevskim saku, ka esmu ļoti ieinteresēts. Viņš dara man zināmu, ka viesnīcas pārdošanas jautājumu kārtojot Morgana Stenlija kompānija un ka drīz kāds no šīs kompānijas man piezvanīšot.

Man Losandželosa patīk. Septiņdesmitajos gados es tur pavadīju daudzas nedēļas nogales. Par savu apmešanās vietu vienmēr izvēlējos Beverlihilsu. Tomēr personiskajām simpātijām aizēnot biznesa intereses es neļauju. Lai arī kā man patīk Beverlihilsa, es par Beverly Hillls Hotel interesējos vienīgi tāpēc, ka šajā situācijā varu viesnīcu nopirkt daudz lētāk, nekā to varētu normālos apstākļos.

9.30 Piezvana Alans Grīnbergs. Mēs esam nopirkuši vēl 100 000 Holiday Inns akciju, un to vērtība ir cēlusies vēl par pusotru dolāru. Akciju tirdzniecība notiek ļoti aktīvi. Es Alanam pastāstu, ka Holiday Inns vadītāji ir panikā un rīko ārkārtas sanāksmes, lai nolemtu, kā reaģēt uz manām aktivitātēm. Alans domā, ka kompānija Holiday Inns, cenzdamās izvairīties no manas kontroles palielināšanās, izšķirsies par "indes kapsulas norīšanu".

Mūsu saruna ilgst nepilnas divas minūtes. Tas man Alanā ļoti patīk - viņš nekad veltīgi neizšķiež laiku.

10.00 Es tiekos ar būvuzņēmējiem, kuri pārzina manas 2700 mašīnām paredzētās garāžas un transporta centra celtniecību - šis komplekss stiepsies no Trampa laukuma līdz Bordvokai Atlantiksitijā. Kompleksa celtniecība izmaksās 30 miljonus dolāru. Būvdarbu veicēji ir ieradušies, lai atskaitītos. Viņi dara zināmu, ka mēs iekļaujamies grafikā un nepārsniedzam plānoto budžetu.

Komplekss tiks pabeigts 1987. gadā, Karā kritušo piemiņas dienā^3 - Atlantiksitijas gada ievērojamākajos svētkos. Tas ievērojami paplašinās mūsu biznesu un nāks par labu cilvēkiem. Pašlaik šeit burtiski nav nevienas vietas, kur novietot automašīnu. Jaunais garāžu komplekss tiek būvēts tās ielas galā, kura ved uz Bordvoku; no kompleksa līdz mūsu kazino stiepjas gājēju celiņš. Ikviens, kas novietos mašīnu jaunajā garāžu kompleksā, nonāks tieši mūsu valstībā.

11.00 Es savā birojā satiekos ar vadošu Ņujorkas baņķieri. Viņš vēlas noslēgt darījumu, un mēs lielos vilcienos pārrunājam manas ieceres. Tas, kas tagad notiek, ir savādi: baņķieri paši nāk pie manis, lai piedāvātu aizdot savu naudu. Viņi zina, ka tas ir drošs ieguldījums.

12.15 Ienāk Norma un pastāsta, ka preses konference sakarā ar Volmena slidotavu jāpārceļ no ceturtdienas uz trešdienu, jo Ņujorkas parku pārvaldniekam Henrijam Sternam ceturtdien ieplānots apmeklēt jauno Centrālparka atpūtas centru Augšvestsaidā. Atpūtas centra akcijas vēloties iegādāties dziedātāja Daiena Rosa.

Diemžēl betona liešanu, kuras dēļ mēs bijām noorganizējuši preses konferenci Volmena slidotavā, nekādi nevar atlikt. Pie velna! Es atmetīšu ar roku, un gan jau viss kaut kā nokārtosies. Man negribas Henriju nostādīt neērtā situācijā. Pagājušajā nedēļā mani apsardzes darbinieki neielaida viņu Volmena slidotavā tāpēc, ka Henrijam nebija manas rakstiskās atļaujas. Laba apsardze ir vajadzīga, bet šoreiz drošības dienesta zēni pāršāva pār strīpu. Varu iedomāties, ka Henrijs par to nebija sajūsmā.

12.45 Piezvana mans grāmatvedis Džeks Mitniks, lai apspriestos par mūsu jaunā projekta nodokļu sarežģījumiem. Es viņam jautāju, cik slikti, viņaprāt, jaunais federālais nodokļu likums ietekmēs nekustamo īpašumu biznesu - ņemot vērā, ka daudzi nekustamie īpašumi turpmāk nevarēs saņemt nodokļu atlaides.

Man par lielu pārsteigumu, Mitniks domā, ka es par jauno likumu varot tikai priecāties, jo lielu daļu manas naudas veido ienākumi no kazino un kooperatīvo namu dzīvokļiem, bet ieņēmumu nodoklis esot samazināts no 50 līdz 35 procentiem. Es tomēr uzskatu, ka jaunais likums valstij neko labu nedos, jo laupīs cilvēkiem vēlēšanos investēt un būvēt. It īpaši tas attiecas uz zemes platībām, kuras neizdevīgas atrašanās vietas dēļ līdz šim palikušas neapbūvētas.

13.30 Es lūdzu Normu, lai viņa piezvana Misūri pavalsts republikāņu senatoram Džonam Denfortam. Personiski es Denfortu nepazīstu, bet viņš ir viens no nedaudzajiem senatoriem, kuri nikni cīnījās pret jaunajām nodokļu likmēm. Varbūt esmu nedaudz nokavējis, tomēr gribu viņu apsveikt ar to, ka viņam pietika drosmes palikt pie savas pārliecības, kaut ari par šo drosmi viņam var nākties samaksāt ar politiķa karjeru.

Denforts ir izgājis, bet viņa sekretāre apsola, ka viņš vēlāk man piezvanīs.

13.45 Izmantodama pārtraukumu starp telefona zvaniem, Norma ienāk pie manis, lai apjautātos par dažiem ielūgumiem. New York Yankee futbolists Deivs Vinfīlds mani ir uzaicinājis par goda viesi pusdienās, kuras sarīkojis viņa nodibinātais labdarības fonds cīņai pret narkotikām. Šajā mēnesī esmu uzaicināts piedalīties vēl divās pusdienās: vienas no tām organizē Smadzeņu paralīzes apvienība, otras - Policijas sporta līga.

Nemānu sevi ar ilūzijām, kāpēc tieku uzaicināts uz tik daudziem pasākumiem. Tas nenotiek tāpēc, ka esmu vienkārši lielisks puisis. Cilvēki, kas nodarbojas ar labdarību, zina, ka man ir bagāti draugi, kurus es varu pamudināt nopirkt pusdienu galda kartes. Labi saprotu šo spēli, un, kaut arī man tā nepatīk, nesaskatu elegantu iespēju no tās izstāties. Tomēr šajā mēnesī es jau divreiz esmu savus draugus iesaistījis tamlīdzīgos pasākumos, un pārāk bieži lūgt cilvēkus ziedot 10 000 dolāru par piedalīšanos pusdienās man kaut kā negribas. Pasaku Normai, lai viņa Vinfīldam manā vārdā izsaka nožēlu un atvainojas.

Otru uzaicinājumu ir atsūtījusi Jaunā prezidenta organizācija - JPO. Šīs organizācijas rīkotajās pusdienās mani lūdz uzstāties ar runu. JPO apvieno biznesmeņus, kas vēl nav sasnieguši četrdesmit gadu vecumu un jau ir savu kompāniju vadītāji. Man pirms mēneša palika četrdesmit divi, tāpēc viņu acīs es, šķiet, jau piederu pie vecākās paaudzes.

Norma apvaicājas arī par ielūgumiem uz vairākām viesību. Atbildu, ka piedalīšos divās. Vienas no tām rīko Alise Meisone - nekustamo īpašumu māklere, kura ir pamanījusies kļūt par augstāko aprindu dāmu, jo viņai kaut kā izdodas dabūt uz savām viesībām populārākos cilvēkus. Otru ielūgumu, ko pieņemu, ir atsūtījuši divi brīnišķīgi cilvēki -Barbara Voltersa, kas strādā televīzijas kompānijā ABC, un Loromar-Telepictures vadītājs Mervs Eidelsons kuri pirms dažiem mēnešiem ir apprecējušies Kalifornijā.

Atklāti sakot, es par viesībām īpaši nejūsmoju, jo nevaru ciest smalkas sarunas. Diemžēl tā ir daļa no darījumu kārtošanas biznesa, tāpēc es viesības apmeklēju biežāk, nekā man gribētos, - un pēc tam visiem spēkiem cenšos iespējami ātri tikt projām. Protams, gadās arī patīkami pārsteigumi. Tomēr lielākoties es pieņemu ielūgumus jau vairākus mēnešus uz priekšu un ikreiz nodomāju, ka noteiktais datums vēl ir tik tālu, ka nekad nepienāks. Bet, kad tas pienāk, es dusmojos pats uz sevi, ka esmu piekritis. Par nelaimi, tad jau ir par vēlu peteikt “nē”.

14.00 Man rodas ideja, un es vēlreiz piezvanu Alanam Grīnbergam. Mans plāns ir šāds: ja gribu nodemonstrēt, ka vēlos pārņemt kompāniju Holiday Inns, man sev jāsagādā kazino īpašnieka licence Nevadā, kur Holiday Inns pieder divi kazino. "Kā tu skaties uz to,” es jautāju Alanam, “ka es Holiday Inns akcijas tagad pārdotu, gūstot labu peļņu, bet pēc licences saņemšanas pārdomātu un izteiktu piedāvājumu nopirkt visu kazino?”

Alans iebilst, sakot, ka mums stingri jāturas pie tā, ko esam ieguvuši. “Labi,” es atbildu, “pagaidām lai tā arī būtu.” Man patīk saglabāt sev tik daudz iespēju, cik vien varu.

14.15 Piezvana Džons Denforts. Mums abiem tā ir patīkama saruna. Es viņam iesaku turpināt iesākto darbu.

14.30 Saņemu atbildes zvanu no Lasvegasas viesnīcas Dunes Hotel īpašnieka. Viņam pieder laikam gan vislabākā neapbūvētā platība pie Lasvagasas galvenās ielas. Es apsveru iespēju par saprātīgu cenu šo zemesgabalu nopirkt.

Kazino bizness mani saista gan ar mērogiem, gan izsmalcinātības valdzinājumu. Bet visvairāk man patīk kazino naudas plūsma. Ja zināt, ko darāt, un diezgan labi šo biznesu pārvaldāt, jūs varat gūt ļoti labus ienākumus. Bet, ja jūs kazino vadāt ļoti labi, tad varat nopelnīt tik tiešām kaudzēm naudas.

14.45 Iegriežas abi mūsu kompānijas viceprezidenti -mans brālis Roberts un Hārvijs Frīmens. Viņi ir atnākuši tāpēc, lai pastāstītu par savu šīsdienas tikšanos ar Konu Edisonu un televīzijas kompānijas NBC vadītājiem sakarā ar Vestsaidas projektu. Konam Edam mana Vestsaidas zemesgabala dienvidu galā ir milzīgs skurstenis, un tikšanās tika sarīkota tāpēc, lai nospriestu, kā šī skursteņa dūmus izkliedēt tik efektīvi, ka turpat blakus varētu būvēt augstceltni.

Par mani divus gadus jaunākais Roberts ir daiļrunīgs un bezbēdīgs, tomēr arī ļoti talantīgs un konstruktīvs. Domāju, nav viegli būt manam brālim, bet viņš par to nekad nav runājis, un mēs abi esam ļoti tuvi. Viņš pavisam noteikti ir vienīgais puisis, kuru es jebkad dzīvē esmu nosaucis par “mīļo”.

Roberts labi saprotas gandrīz ar visiem, un tas ir lieliski, jo es reizēm mēdzu būt diezgan skarbs.

Hārvijs pieder pie cita tipa cilvēkiem: viņš reti smejas un nekad nejokojas, toties izceļas ar absolūti ģeniālu analītisko domāšanu.

Kona Eda ļaudis - kā es ar prieku noklausos - esot pārliecinājuši NBC vadītājus, ka tiem neesot ne mazākā iemesla baidīties par NBC jaunās ēkas apdūmošanu. Diemžēl Konam Edam nepieder pēdējais vārds. Pirms tiks dota piekrišana, mums jāsaņem neatkarīgs slēdziens par dūmu ietekmi uz apkārtējo vidi.

15.15 Es piezvanu Herbertam Šturcam no Pilsētas plānošanas komisijas, kura būs pirmā pilsētas instance, kas apstiprinās vai noraidīs mūsu jauno Vestsaidas projektu. Šturcs un viņa ļaudis ir ieplānojuši aplūkot celtniecībai paredzēto vietu piektdien.

Šturca nav uz vietas, tāpēc es viņa sekretārei atstāju ziņu - neko vairāk, tikai to, ka priecāšos Šturcu redzēt piektdien no rīta.

15.20 Man piezvana Džeralds Šrāgers. Džerijs ir vadošais advokāts vienā no mūsu valsts labākajām nekustamo īpašumu firmām. Kopš 1974. gada, kad es nopirku viesnīcu Commodore Hotel, viņš ir nokārtojis gandrīz visus manus lielākos darījumus. Džerijs nav tikai advokāts. Viņš ir īsta biznesa mašīna, kas spēj saskatīt darījuma būtību tik ātri, kā to nespēj neviens cits man pazīstams cilvēks.

Mēs aprunājamies par Holiday Inns situāciju un vairākiem citiem darījumiem, kas atrodas dažādās stadijās. Šrāgers, tāpat kā Alans Grīnbergs, nekad lieki netērē laiku. Nepilnās desmit minūtēs mēs apspriežam pusduci dažādu jautājumu.

15.30 Ienāk mana sieva Ivana - viņa grib atvadīties, pirms ar helikopteru dodas uz Atlantiksitiju. Man patīk Ivanu paslavēt par to, ka viņa strādā vēl vairāk par mani. Pagājušajā gadā, kad no kompānijas Hilton Corporation nopirku savu otro kazino, kuru pārdēvēju par Trampa pili, nolēmu šī kazino vadību uzticēt Ivanai. Visu, ko Ivana uzsāk, viņa dara neticami labi. Viņai piemīt dabas dots menedžeres talants.

Ivana ir izaugusi Čehoslovākijā kā vienīgais bērns ģimenē. Viņas tēvs bija elektroinženieris un ļoti labs sportists, tāpēc Ivana jau no mazotnes sāka slēpot. Sešu gadu vecumā viņa jau ieguva medaļas, bet 1972. gada Saporo Ziemas olimpiskajās spēlēs bija Čehoslovākijas slēpotāju komandas rezerviste. Gadu vēlāk, pabeigusi Kārļa Universitāti Prāgā, Ivana pārcēlās uz Monreālu un drīz vien kļuva par vienu no Kanādas topmodelēm.

Mēs iepazināmies 1976. gada augustā Monreālas Vasaras olimpiādes laikā. Pirms tam es biju saticies ar daudzām dažādām sievietēm, tomēr ne ar vienu no viņām man nebija izveidojušās nopietnas attiecības. Ivana nebija no tām, ar kurām var satikties laiku pa laikam. Pēc desmit mēnešiem - 1977. gada aprīlī - mēs apprecējāmies. Gandrīz tūlīt pēc kāzām es viņai uzticēju interjera dizaineres pienākumus savos jaunajos projektos. Viņa paveica nozīmīgu darbu.

Ivana laikam gan ir visorganizētākā persona no visiem man pazīstamajiem cilvēkiem. Viņa ne tikai audzina mūsu trīs bērnus, bet arī rūpējas par mūsu trim mājokļiem - dzīvokli Trampa tornī, Mereladžo un māju Konektikutas Gri-ničā -, turklāt viņa arī pārvalda Tramp’s Castle, kurā strādā apmēram 4000 darbinieku.

Kazino viesnīcā Tramp’s Castle viss rit gludi, tomēr es Ivanu apbēdinu, darīdams zināmu, ka viņas pārvaldītais kazino nenes tik lielu peļņu, kā varētu cerēt. Es viņai saku: “Tu esi dabūjusi lielāko spēļu namu visā pilsētā, tāpēc tam, loģiski, vajadzētu būt visienesīgākajam.” Būdama gandrīz tikpat nepiekāpīga kā es, Ivana aizrāda, ka viņa kā Tramp’s Castle pārvaldniece atrodoties neizdevīgā situācijā. Viesnīcai vajagot vairāk apartamentu. Ivanai nerūp, ka viesnīcas paplašināšana izmaksātu 40 miljonus dolāru. Viņu interesē vienīgi tas, ka apartamentu trūkums traucē viņas biznesam. Tas arī esot vienīgais iemesls, kāpēc kazino nevar būt pirmšķirīgs. Esmu to jau teicis ne vienreiz vien: ar Ivanu nav iespējams strīdēties.

15.45 Mani pie telefona aicina kompānijas General Motors Cadillac Motors Division mārketinga daļas viceprezidents. Viņš zvana sakarā ar sava bosa - Cadillac Motors Division prezidenta Džona Gretenbergera ierosinājumu. Ar Džonu Gretenbergeru es iepazinos Palmbīčā. Izrādās, ka kadiljaku ražotāji ir ieinteresēti kooperēties ar mani jaunu, īpaši garu limuzīnu ražošanā. Jauno limuzīnu viņi vēlas nosaukt par “Trampa zeltaino”. Man šī ideja patīk. Mēs norunājam pēc divām nedēļām satikties un šo jautājumu apspriest detalizētāk.

16.00 Pie manis kopā ar vairākiem kolēģiem ienāk kompānijas Drexel Burnham Lambert kazino jautājumu analītiķis Daniels Lī. Viņš piedāvā viesnīcas pirkšanas darījumā mani nodrošināt ar finansējumu.

Maikls Milkens - puisis, kurš Drexel Burnham Lambert investēšanas praksē ieviesa jaukto finansēšanu, - jau

vairākus gadus man regulāri zvana, cenzdamies panākt, lai visus manus darījumus finansētu Drexel Burnham Lambert.

Man tolaik vēl nav ne jausmas, ka šī investīciju kompānija drīz vien tiks iepīta iekšējās tirdzniecības skandālā, kas sašūpos visu Volstrītu.

Tomēr es, vienalga, Maiklu uzskatu par izcili gudru puisi. Protams, Alans Grīnbergs ir klase par sevi. Es vienmēr palieku uzticīgs cilvēkiem, kuri man darījuši labu.

Uzzinu, ka Lī un viņa puiši piestrādā uz savu roku, bet, taisnību sakot, tas mani īpaši neuztrauc. Mēs sarunājam, ka es pie viņiem aizstaigāšu.

17.00 Piezvana Miami Dolphins bijušais spēlētājs Lerijs Ksonka. Viņam ir ideja, kā saglabāt USFL. Viņš vēlas to apvienot ar Kanādas futbola līgu. Lerijs ir prātīgs, jauks, entuziasma pilns puisis, tomēr mani pārliecināt viņam neizdodas. Ja jau mūsu futbola līgu nespēja iekustināt tādi spēlētāji kā Heršels Vokers un Džims Kellijs, kā gan mums varētu palīdzēt Kanādas futbolisti, par kuriem neviens nekad neko nav pat dzirdējis? Turklāt vispirms mums jāuzvar tiesā, lai izbeigtu NFL monopoltiesības.

17.30 Es piezvanu dizaineram Kelvinam Kleinam, jo vēlos viņu apsveikt ar panākumiem. Toreiz, kad tika atklāts Trampa tornis, Kleins noīrēja vienu mana debesskrāpja stāvu savu jauno smaržu Obsession līnijas birojam. Viņa bizness ļoti veiksmīgi attīstījās, tāpēc jau tajā pašā gadā viņš noīrēja vēl arī otru stāvu. Tagad Kleinam veicas tik labi kā nekad agrāk, un viņš vēlas dabūt vēl arī trešo stāvu.

Es Kelvinu patiesi apbrīnoju un to arī atklāti viņam pasaku. Viņš ir ne tikai ļoti talantīgs dizainers, bet arī izcils

tirgotājs un biznesmenis. Viņa izcilos panākumus nodrošina visu šo īpašību apvienojums.

18.00 Uzrakstu vēstules uzmetumu New York Times arhitektūras kritiķim Polam Goldbergeram. Pirms nedēļas šīs avīzes sestdienas slejā Goldbergers bija publicējis plašu aprakstu par Manhetenas lejasdaļas jaunās apbūves Battery Park City dizainu, bet mūsu Televīzijas pilsētiņas projektu Vestsaidā raksturojis ar vārdiem “graujošs kontrasts”. Vārdu sakot, viņš mūs nolīdzināja ar zemi.

Tomēr te slēpjas viens āķis. Televīzijas pilsētiņas projekts ir pusgatavs, tagad pie tā strādā jauni arhitekti, un ir radušās jaunas idejas, bet pagaidām neviens - arī Goldbergers ne - mūsu jaunajam plānam nav pat uzmetis skatienu. Goldbergers ir nokritizējis projektu, kuru nekad nav redzējis.

“Dārgais Pol,” es rakstu. “Jūsu nesen publicētais raksts ir acīmredzams “ieskrējiens” iznīcinošam apskatam, kuru gatavojaties rakstīt par Televīzijas pilsētiņu - neatkarīgi no tā, cik laba tā būs. Varbūt Jūsu negatīvā attieksme (jo tāda tā noteikti saglabāsies arī turpmāk) galu galā pārliecinās NBC, ka viņiem patiešām prātīgāk būtu pārcelties uz Ņūdžersiju.”

Man tuvie cilvēki nemitīgi atkārto, ka man nevajadzētu kritiķiem rakstīt šāda veida vēstules. Bet es domāju tā: ja jau kritiķi par manu darbu var sacīt, ko vien grib, kāpēc es nevarētu sacīt, ko gribu, par viņu darbu?

TREŠDIENA

9.00 Kopā ar Ivanu dodos meklēt privātskolu, kurā gribam sūtīt mūsu meitu. Ja man kāds pirms pieciem gadiem būtu sacījis, ka pavadīšu ritu, apskatīdams pirmsskolas klases, es būtu sācis smieties.

11.00 Man jādodas uz preses konferenci Volmena slidotavā. Kad es tur ierodos, jūtos pārsteigts. Apkārt klīst vismaz divdesmit reportieru un fotogrāfu. Pirmais pie mikrofona dodas pilsētas parku pārvaldnieks Henrijs Sterns. Viņš par mani izsakās ļoti cildinoši. Sterns saka tā - ja pilsēta slidotavas renovāciju būtu uzņēmusies pati, tad “mēs tagad vēl tikai gaidītu tāmes apstiprināšanu, bet Donalds Tramps to jau sen ir panācis.”

Kad pienāk mana kārta, izstāstu, ka esam samontējuši caurules divdesmit divu jūdžu kopgarumā, ka tās ir rūpīgi pārbaudītas un nekur nelaiž cauri dzesēšanas šķidrumu, ka darbs pie šī projekta par mēnesi apsteidz grafiku un ka mums izdosies ietaupīt 400 000 dolāru no plānotā budžeta. Es arī paziņoju, ka slidotava tiks svinīgi atklāta 13. novembrī un ka šajā dienā notiks šovs, kurā uzstāsies pasaules izcilākie slidotāji.

Kad es beidzu runāt, reportieri uzdod neskaitāmus jautājumus. Beigās Henrijs kopā ar mani nokāpj lejā līdz slidotavai. Mēs nevaram nodemonstrēt īsto betona uzliešanu, taču spējam to izdarīt vismaz simboliski. Pāris strādnieku atstumj ķerru, kas piepildīta ar mitru betona masu, un novieto to man un Henrijam pa rokai. Pēc tam mēs abi sākam šķūrēt betonu uz caurulēm, bet fotogrāfi tikmēr klikšķina savus fotoaparātus. Kaut ko tamlīdzīgu esmu darījis jau tik daudz reižu, ka man tas viss, atklāti sakot, jau šķiet mazliet smieklīgi. Padomājiet tikai: divi vīri smalkos uzvalkos lāpsto betona masu. Bet man patīk pielāgoties apstākļiem. Kamēr vien fotogrāfi nepagurst knipsēt, es nepagurstu šķūrēt.

12.45 Tiklīdz esmu atgriezies birojā, tūlīt sāku atbildēt uz saņemtajiem telefona zvaniem. Ātri gribu izdarīt, cik daudz varu paspēt, jo drīz man būs jābrauc uz Tren-tonu, lai piedalītos pusdienās, kas sarīkotas sakarā ar kāda Ņūdžersijas kazino kontroles komisijas locekļa aiziešanu pensijā.

Pirmajam piezvanu Paramount Pictures koncernā ietilpstošās izklaides kompānijas Gulf & Western prezidentam Arturam Beronam. Viņš acīmredzot vēlas apspriesties par vēstuli, kuru pirms pāris nedēļām nosūtīju savam senajam draugam Mārtiņam Deivisam, Gulf & Western izpilddirektoram. Savā vēstulē es Mārtiņam rakstīju, ka nesen esmu nopircis fantastisku zemesgabalu un jau projektēju celtni ar astoņiem kinoteātriem tās pirmajā stāvā, tāpēc vēlos uzzināt, vai viņu interesē sadarbība ar mani. “Tu pats zini,” es rakstīju, “ka nav otra tāda cilvēka, ar kuru es tik labprāt uzsāku kopēju biznesu kā ar Mārtiņu Deivisu."

Un tā ir taisnība, jo Mārtiņš Deiviss izceļas ar patiesu talantu. Tomēr ir vēl ducis citu kompāniju, kuras būtu ar mieru uz visu, lai tikai dabūtu sev astoņus kinoteātrus tik labā vietā, tāpēc, ja man neizdotos noslēgt darījumu ar Mārtiņu - tas man pašam visvairāk būtu pa prātam -, es varētu izmantot vēl daudzas citas iespējas.

Kad sazvanu Artu Beronu, viņš, kā jau esmu paredzējis, izsaka vēlēšanos ar mani satikties, lai aprunātos par kinoteātriem. Mēs vienojamies par abiem pieņemamu datumu nākamajā nedēļā.

13.30 Nākamajam es zvanu vienam no pilsētas vadošajiem mākleriem Arturam Zonnenblikam. Pirms trim nedēļām Arturs man piezvanīja, lai pasacītu, ka par Vestsaidas zemesgabala pirkšanu interesējoties ārzemju klienti. Arturs nenosauca viņu vārdus, vienīgi pateica, ka tie esot nopietni ļaudis un ka viņi par šo vietu esot gatavi maksāt ļoti labu summu - daudz vairāk nekā 100 miljonus dolāru, kurus pirms gada samaksāju es.

Toreiz es īpašu sajūsmu neizrādīju - tieši pretēji. Sacīju Arturam, ka ārzemnieku piedāvātā cena ir pārāk zema. "Ja tu vari panākt, lai viņi maksā vairāk,” sacīju, “es varbūt ieinteresēšos.” Un nu Arturs ir centies mani sazvanīt, lai paziņotu par sarunu iznākumu.

Patiesībā es Vestsaidas zemesgabalu nevēlos pārdot ne par kādu naudu. Man šie simt akri Hudzonas upes piekrastē šķiet vislabākā neapbūvētā platība visā pasaulē. Taču es negribu izslēgt nevienu iespēju. Arturs pastāsta, ka viņa klienti joprojām esot ļoti ieinteresēti, tāpēc cena varot būt nedaudz augstāka, tomēr viņš šauboties, vai viņi maksās daudz vairāk. "Turpini spiest,” es Arturam saku.

14.00 Piezvana darbuzņēmējs, kurš atbild par baseina ierīkošanu Mereladžo - mūsu Palmbīčas mājā. Kaut arī ļoti steidzos, tomēr viņam atbildu. Mēs darām visu iespējamo, lai baseins atbilstu mājas oriģinālajam stilam, tāpēc gribu būt drošs par ikvienu detaļu.

Kaut arī Mereladžo es nopirku kā mūsu ģimenes dzīvojamo māju, nevis tālākai pārdošanai paredzētu nekustamo

īpašumu, tas bija liela mēroga darījums. Šo māju 20. gadsimta 20. gadu sākumā uzbūvēja Postu ģimenes labības biznesa bagātību mantiniece Mārdžorija Merivezera Posta, kura tolaik bija Edvarda Hatona sieva. Mereladžo gruntsgabals aizņem divdesmit akru platību starp Atlantijas okeānu un Vorta ezeru. Mereladžo celtniecība ilga četrus gadus.

Šajā mājā ir 118 istabas. Ārsienu uzbūvēšanai no Itālijas tika atvestas trīs kuģu kravas gaiši dzīslotā marmora, bet (

mājas ārējai un iekšējai apdarei izmantoja 36 000 piecpadsmitā gadsimta spāņu flīžu. )

Pirms nāves Postas kundze savu māju novēlēja federālajai valdībai kā valsts prezidenta atpūtas mītni. Vēlāk valdība Mereladžo atdeva Postu fondam, kas māju izsolīja par 25 miljoniem dolāru. Pirmo reizi es šo māju ieraudzīju sava atvaļinājuma laikā Palmbīčā 1982. gadā un gandrīz vai tūlīt pat piedāvāju to nopirkt par 15 miljoniem dolāru. Mans piedāvājums tika strikti noraidīts. Dažu nākamo gadu laikā fonds parakstīja iepriekšējo vienošanos ar dažiem citiem pircējiem, kuri piedāvāja vairāk nekā es, tomēr neviens no šiem darījumiem tā arī netika noslēgts. Ikreiz, kad izputēja kārtējais Mereladžo pārdošanas mēģinājums, es atkal piedāvāju savu cenu - bet vienmēr zemāku, nekā biju piedāvājis iepriekš.

Galu galā 1985. gada nogalē, kad atkal izteicu piedāvājumu - šoreiz solīdams piecus miljonus dolāru par māju plus vēl trīs miljonus dolāru par mēbelēm -, fonds, acīmre- ,

dzot paguris no neveiksmīgajiem mājas pārdošanas mēģinājumiem, manu piedāvājumu beidzot pieņēma, un pēc mēneša mēs noslēdzām pirkšanas un pārdošanas līgumu.

Dienā, kad par to tika paziņots, Palmbīčas laikraksts Daily News pirmajā lappusē publicēja garu stāstījumu, kura

virsraksts bija šāds: “Mereladžo nokaulētā cena šokē vietējo sabiedrību”.

Drīz vien vairākas tikpat lielas, bet salīdzinājumā ar Mereladžo krietni vien pieticīgāka izskata Palmbīčas mājas tika pārdotas par vairāk nekā 18 miljoniem dolāru. Es uzzināju, ka tikai Mereladžo mēbeles vien ir vērtas vairāk, nekā es samaksāju par visu māju. Tas tikai kārtējo reizi apliecina, ka īstajā laikā rīkoties ātri un apņēmīgi vienmēr atmaksājas. Mereladžo uzturēšana, protams, nav lēta. Katru gadu tā izmaksā tikpat, cik skaistas mājas iegāde jebkurā citā Amerikas vietā.

Viss iepriekšējais ir garš izskaidrojums tam, kāpēc es atbildēju uz Mereladžo baseina ierīkošanas darbuzņēmēja zvanu. Zinādams, cik svarīgs man ir ikviens ar šo māju saistītais sīkums, viņš tikai gribēja apjautāties, kāds materiāls varētu būt pieskaņots Mereladžo celtniecībai izmantotajam marmoram. Mūsu saruna ilga divas minūtes, taču tā, iespējams, ietaupīja divas darba dienas. Turklāt tā mani pārliecināja, ka vēlāk visu nevajadzēs plēst nost, lai darbu sāktu no jauna.

14.30 Ievērojams biznesmenis, kas nereti biznesa sfērā sadarbojies ar Padomju Savienību, lūdz manu atbalstu projektam, kuru arī es esmu ieinteresēts uzsākt Maskavā. Ideja radās kādu brokastu laikā, kuras organizēja ievērojamais biznesmenis Leonārs Lodērs, Estjē Lodēra dēls. Es sēdēju blakus Padomju Savienības sūtnim Jurijam Dubiņinam. Kā izrādījās, Dubiņina meita bija lasījusi par Trampa torni, tāpēc par to visu labi zināja. Vienai nejaušībai sekoja nākamā, un nu jau es sarunājos par lielas luksusa viesnīcas celtniecību iepretim Kremlim ielas otrā pusē. Šo viesnīcu

es būvēšu sadarbība ar padomju valdību. Mani uzaicina jūlijā doties uz Maskavu.

15.00 Pie manis iegriežas Roberts. Mēs apspriežam vairākus jautājumus attiecībā uz NBC un Vestsaidas zemesgabalu.

15.30 Piezvana kāds mans paziņa no Teksasas un pastāsta par savu jauno projektu. Viņš ir ļoti jauks puisis - lieliski izskatās, lieliski ģērbjas un teksasiešu manierē stiepj vārdus, un tas saskarsmē ar viņu ļauj justies ļoti brīvi. Viņš mani sauc par “Doniju” - šo vārdu es nevaru ciest, tomēr, kad to izrunā mans Teksasas draugs, tas izskan tā, it kā citādi mani nemaz nevarētu uzrunāt.

Pirms diviem gadiem Teksasas paziņa man zvanīja sakarā ar kādu citu darījumu. Viņš centās sapulcināt bagātu ļaužu grupu, lai pārņemtu nelielas naftas kompānijas vadību. “Donij,” mans paziņa sacīja. “Es gribētu, lai tu investē piecdesmit miljonus. Šis ieguldījums tev atmaksāsies. Dažu mēnešu laikā tava nauda dubultosies vai pat trīskāršosies.” Pēc tam viņš mani iepazīstināja ar darījuma nosacījumiem. Viņa sacītais izklausījās ļoti daudzsološi. Es biju gatavs iesaistīties. Tika sagatavoti dokumenti, bet tad kādu rītu pamodos ar izjūtu, ka man nevajag to darīt.

Piezvanīju savam draugam un sacīju: “Zini, man kaut kas īsti nepatīk. Nezinu, varbūt tas ir tāpēc, ka nafta atrodas zem zemes un es to nevaru redzēt, bet varbūt man šis projekts vienkārši nešķiet radošs. Lai arī kā, es izstājos.” Mans draugs atbildēja: “Labi, Donij, tā ir tava izvēle, bet tu palaid garām lielisku izdevību.” Viss pārējais, protams,

jau ir vēsture. Pēc dažiem mēnešiem nafta izbeidzās, kompānija, kuru bija nopirkusi mana drauga sapulcināto ļaužu grupa, bankrotēja, un investori pazaudēja pilnīgi visu ieguldīto naudu.

Šis gadījums man šo to iemācīja. Pirmkārt, ir jāieklausās savā iekšējā balsī, lai ari cik labi viss izskatās uz papīra. Otrkārt, ir jāturas pie pazīstamā. Un, treškārt, reizēm vislabākie ir tie ieguldījumi, no kuriem tu atsakies.

Та kā toreiz laikus nolēmu neiesaistīties, es paglābos no 50 miljonu dolāru liela zaudējuma un paliku draugos ar simpātisko Teksasas biznesmeni. Tāpēc es viņa jaunajam darījuma piedāvājumam nesaku kategorisku “nē”. Tieši pretēji - es lūdzu, lai viņš man atsūta visus ar jauno darījumu saistītos dokumentus, kaut gan, atklāti sakot, uzsākt kopīgu biznesu ar šo paziņu man nez kāpēc vairs negribas.

16.00 Saņēmis ziņojumu, es piezvanu Džūditai Kran-cai. Trīs pēdējās Džūditas grāmatas ir kļuvušas par vislabāk pārdotajiem bestselleriem. Džūdita man šķiet ļoti jauka sieviete. Viņas jaunā romāna “Es iekarošu Manhetenu” darbība norisinās Trampa tornī, un es esmu viens no šī romāna varoņiem. Džūdita lūdza, lai es tēloju pats sevi televīzijas miniseriālā, kura scenārijs tika uzrakstīts pēc viņas romāna motīviem un filmēts Trampa tornī. Es piekritu.

Tagad Džūdita man grib pastāstīt, ka aina ar Valēriju Bertinelli ir izdevusies. Es priecājos to dzirdēt, tomēr mana darba diena vēl nav galā. Kaut uzskatu, ka seriāls, kuru rādīs veselu nedēļu un kuram ir garantēta milzīga nacionālā auditorija, nav slikts veids, kā reklamēt Trampa torni, man jāpaspēj nokārtot vēl arī citas darīšanas.

16.30 Piezvanu Polam Helingbijam - kompānijas Bear Stearns menedžerim un manam projektu partnerim, kurš

1985. gadā nodrošināja obligāciju emisiju manām Atlan-tiksitijas kazino viesnīcām kopsummā par 550 miljoniem dolāru.

Tagad mēs runājam par Trampa fonda nodibināšanu. Ar šī fonda starpniecību mēs varētu lēti uzpirkt nekustamos īpašumus, kuri ir finansiāli smagi apgrūtināti vai kuriem liegtas ķīlas izpirkšanas tiesības. Šī biznesa intereses mēs galvenokārt orientējam uz valsts dienvidrietumiem.

Helingbijs man pastāsta, ka viņš gatavo emisijas projektu un ir pārliecināts - publiskajā piedāvājumā mēs viegli varēsim paaugstināt cenu līdz 500 miljoniem dolāru. Šajā projektā man patīk tas, ka es saglabāšu lielu akciju kapitālu un pats personiski neriskēšu, ja kāds no mūsu darījumiem radīs zaudējumus. Tomēr man nepatīk, ka vajadzēs konkurēt pašam ar sevi. Kas notiks, ja es nolūkošu kādu piemērotu nekustamo īpašumu un gribēšu to nopirkt pats, bet šis īpašums būs piemērots arī fondam?

Nu, emisijas projektu es tomēr izskatīšu.

17.00 Mani aizved uz 60. ielas helikopteru lidostu, kur nokļūstu tieši laikā, lai 17.30 paspētu ierasties kokteiļu vakarā, kas notiek Trentonā.

CETURTDIENA

9.00 Es sēžu kopā ar Eibu Hiršfeldu. Sirds dziļumos Eibs ir sāpināts, ka gubernators Kaomo pats personiski cīnās, lai neļautu Eibam balotēties. Es Eibam saku, ka saprotu, kā viņš jūtas. Tomēr gubernators nav slikts puisis, es turpinu, kaut arī Eibam, kurš ir demokrāts, noteikti liekas smieklīga jau tikai doma par iespēju mainīt savu pārliecību un kļūt par republikāni. Bet viņam jāņem vērā - un to es atklāti pasaku ka Kaomo nākamajās vēlēšanās noteikti gūs spožu uzvaru un daudz labāk ir būt uzvarētāja, nevis zaudētāja pusē.

Eibs ir diezgan stūrgalvīgs zellis, tomēr beigās viņš ieminas: “Paklau, varbūt tu varētu nokārtot, lai gubernators pats man piezvana?” Atbildu, ka darīšu visu, kas būs manos spēkos. Daudzi uzskata, ka ar Eibu nav viegli saprasties. Bet man personiski ļoti patīk gan viņš pats, gan viņa ģimene.

10.15 Piezvana Alans Grīnbergs. Nepilnas stundas laikā kopš akciju tirgus atvēršanas kritums jau sasniedzis 25 balles. Alans stāsta, ka visi grib pārdot un gandrīz visas akcijas ir zaudējušas vērtību, vienīgi Holiday Inns joprojām turoties stingri. Netieku gudrs, vai man priecāties vai bēdāties. Viena mana puse vēlas, lai Holiday Inns akciju vērtība kristos un līdz ar to es par lētu cenu varētu nopirkt vēl vairāk šīs kompānijas akciju, bet otra puse grib, lai to vērtība ceļas, jo šobrīd katrs Holiday Inns akciju vērtības pieauguma procents potenciāli sagādā man lielu peļņu.

10.30 Pie manis uz tikšanos ierodas advokāts Hārvijs Meijersons, kas pārstāv USFL apelācijas prasību pret NFL. Hārvijs ir nepārspējams tiesu advokāts. Viņš uzņemas lietas, kuras neviens cits neuzņemtos, un uzvar pat tādos pret monopoliem vērstos procesos, kuri būtu varējuši beigties tikai ar nepatikšanām un zaudējumiem.

Tomēr mani māc bažas, jo tiesas procesa laikā dažiem zvērinātajiem Hārvijs pilnīgi nepārprotami šķita pārāk ass. Uz tiesu viņš katru dienu ieradās kādā no saviem elegantajiem uzvalkiem ar smalku, gaišu svītriņu un mazu mutautiņu žaketes krūšu kabatā. Baidos, ka tas radīja pretēju efektu, nekā varētu cerēt.

Tomēr kopumā es domāju, ka savu darbu Hārvijs izdara tik labi, cik vien tas iespējams. Man patīk Hārvija entuziasms. Viņš joprojām ir nesatricināmi pārliecināts, ka apelācijas lietā mēs uzvarēsim.

11.30 Piezvana Stīvens Haids. Pēc tam kad biju nopircis kompānijai Holiday Inns piederošās Atlantiksitijas kazino viesnīcas Trump Plaza Hotel akcijas un jūnijā pārņēmis viesnīcas vadību, es Stīvu iecēlu par viesnīcas pārvaldnieku. Pirms tam Stīvs bija Stīvena A. Vaina Golden Nugget viceprezidents. Vains ir viens no veiksmīgākajiem azartspēļu biznesa pārstāvjiem, un es vienmēr cenšos noalgot labākos no labākajiem. Pēc ilgstošām sarunām es Haidam piedāvāju atbildīgāku darbu un lielāku atalgojumu. Galu galā viņš piekrita. Man šķiet, ka Haidam iepatikās doma strādāt kopā ar mani, kaut arī pirms tam viņam ne prātā nenāca pamest darbu pie Stīva Vaina.

Vains ir ļoti izveicīgs un pievilcīgs, tomēr vienlaikus arī diezgan dīvains. Pirms pāris nedēļām viņš man piezvanīja un sacīja: “Donald, es tev tikai gribēju pateikt, ka mēs ar sievu šķiramies.” Es teicu: “O, man tiešām ļoti žēl to dzirdēt.” Stīvs atbildēja: “Tur nav ko žēlot, mēs viens otru joprojām mīlam, bet vienkārši vairs negribam būt precējušies. Vispār viņa tagad ir kopā ar mani. Vai tu gribi ar viņu sasveicināties?" Es pieklājīgi atteicos.

Tagad Haids man ir piezvanījis tāpēc, lai ziņotu par Trump Plaza Hotel augusta ieņēmumiem. Viņš pastāsta, ka salīdzinājumā ar pagājušā gada 3 438 000 dolāru peļņu, kas tika gūta, kad es vēl biju Holiday Inns partneris un Trump Plaza Hotel kazino viesnīcu pārvaldīja kompānijas Holiday Inns cilvēki, tagad Trump Plaza Hotel ienākumi ir krietni pieauguši - tie pārsniedz 9 038 000 dolārus.

“Nav slikti,” es saku Stīvam, "ņemot vērā, ka mums tur vēl aizvien nav nevienas autostāvvietas. Tāpēc tagad tev ir palicis vairs tikai viens uzdevums.” Reizēm nespēju noturēties, viņu mazliet nepaķircinājis. “Tev šī viesnīca ir pamatīgi jāiztīra.” Esmu gluži vai apsēsts ar kārtību, bet pēdējā laikā, kad apmeklēju Trump Plaza Hotel, man tur šis tas nepatika.

“Mēs par to parūpēsimies, Donald,” bez jebkāda aizvainojuma atbild Stīvs. “Pie tā tiek strādāts jau tagad.”

12.00 Dodos uz Volmena slidotavu, lai noskatītos, kā tiks uzliets betons. Šajā rītā visās avīzēs ir publicēti raksti par mūsu preses konferenci.

Kad nonāku pie slidotavas, to gluži kā militārā operācijā ielenc betona maisāmo mašīnu karavāna. HRH - celtniecības kompānija, kas realizē slidotavas pārbūves projektu -ir paveikusi milzu darbu, bet tagad skatienam pavērsies sevišķi iespaidīga aina: milzīgajā slidotavas laukumā betona maisāmās mašīnas cita pēc citas izlies tūkstošiem mārciņu betona masas. Tas būs apmēram tāpat, kā vērot pasaules vislielākās tortes glazēšanu.

Kaut gan preses konference notika jau vakar, ievēroju, ka arī šodien te netrūkst ne fotogrāfu, ne televīzijas uzņemšanas grupu. Šo notikumu ir gaidījuši visi.

13.30 Sēžu kopā ar Fortune reportieri, kura raksta materiālu par nekustamo īpašumu biznesu un jaunajiem

nodokļu likumiem. Uz vāka būs mans fotoattēls. Pretēji tam, kā domā vairums cilvēku, par preses uzmanību es ne tuvu neesmu sajūsmā. Man neskaitāmas reizes tiek uzdoti vieni un tie paši jautājumi, un jo īpaši nelabprāt es stāstu par savu personisko dzīvi. Tomēr apzinos, ka biznesā prese var būt ļoti noderīga, tāpēc runāt par saviem darījumiem man nav iebildumu. Attiecībās ar presi es vienkārši cenšos būt ļoti izvēlīgs. Norma katru nedēļu noraida ap divdesmit piedāvājumu no visas pasaules masu informācijas līdzekļiem. Ja es tomēr piekrītu dot kādu interviju, tad tā nekad nav gara. Reportieris pie manis uzkavējas mazāk par divdesmit minūtēm. Ja es sevi neierobežotu, tad visu dzīvi pavadītu tikai sarunās ar preses pārstāvjiem.

14.45 Man piezvana ļoti veiksmīgs un plaši pazīstams mākslinieks. Apsveicinājies viņš mani ielūdz uz savas izstādes atklāšanu. Šis puisis mani patīkami pārsteidz, jo atšķirībā no dažiem citiem man pazīstamiem māksliniekiem ir ārkārtīgi nepretenciozs.

Pirms dažiem mēnešiem viņš mani uzaicināja uz savu studiju. Mēs mazliet parunājāmies, un tad viņš piepeši ieminējās: “Gribi redzēt, kā es līdz lenčam nopelnīšu divdesmit piecus tūkstošus dolāru?” Es, protams, gribēju, jo man nebija ne jausmas, kā viņš to izdarīs. Mākslinieks paņēma prāvu, vaļēju spainīti ar krāsu un mazliet apšļakstīja uz grīdas noklāto audeklu. Tad viņš paņēma citu spainīti ar citu krāsu un uzšļakstīja uz audekla arī otru krāsu. Šādi viņš rīkojās četras reizes pēc kārtas. Viņa darbošanās aizņēma kādas divas minūtes. Pēc tam mākslinieks man teica: "Labi, gatavs. Es nupat nopelnīju divdesmit piecus tūkstošus dolāru. Tagad mēs varam iet uz lenču."

Kaut ari viņš smaidīja, sacītais izklausījās pavisam nopietni. Mākslinieks ar savu rīcību vienkārši gribēja man pateikt, ka daudzi kolekcionāri nesaskata atšķirību starp divu minūšu mākslu un tiem darbiem, kuras viņš glezno patiesi rūpīgi. Šiem kolekcionāriem ir svarīgi tikai iegādāties gleznu, kura parakstīta ar viņa vārdu.

Man šķiet, ka liela daļa modernās mākslas ir tikai muļķošanās un populārākie gleznotāji bieži vien mēdz būt labāki uzņēmēji un tirgotāji nekā mākslinieki. Reizēm cenšos iztēloties, kas gan notiktu, ja kolekcionāri zinātu, kā mans paziņa todien radīja savu gleznu. Kaut gan - mākslas pasaule ir tik neaprēķināma, ka šis atklājums varbūt viņa gleznas padarītu pat vēl vērtīgākas! Tomēr nedomāju, ka mans paziņa to vēlas noskaidrot.

16.00 Kopā ar grupu mūsu darbinieku esam sapulcējušies konferenču zālē, lai izskatītu Vestsaidas zemesgabala apbūves jaunākos plānus, kurus rīt no rīta plānojam parādīt Pilsētas plānošanas komisijai. Uzzinām, ka Herbs Šturcs nevarēs ierasties, bet citi šis komisijas atbildīgie darbinieki būs.

Sapulcē piedalās kādi piecpadsmit cilvēki, to skaitā arī Roberts un Hārvijs Frīmeni un Aleksandrs Kūpers ar savu komandu. Aleksis ir arhitekts - pilsētas plānotājs, kuru es nolīgu pirms diviem mēnešiem, lai viņš izstrādātu jaunu projektu, jo bija kļuvis skaidrs, ka mana sākotnējā arhitekta Helmūta Jāna plānojums īsti neiekļaujas pilsētas kopainā. Nezinu, vai tur bija vainīgs vāciskais stils vai fakts, ka Helmūts dzīvo Čikāgā, vai varbūt viņa piedāvātais variants vienkārši izskatījās pārāk samākslots. Skaidri zināju, ka Pilsētas plānošanas komisija šādu variantu noteikti neakceptēs.

Savukārt bijušais pilsētas plānotājs Aleksis mūsu birojā skaitās gandrīz vai leģenda. Pēc viņa plāna tika izveidota preses cildinātā Beteripārksitija. Ari no politiskā viedokļa Aleksis ir daudz labāka izvēle nekā Helmūts Jāns, un es esmu ļoti praktisks puisis.

Lai tiktu galā ar apjomīgo plānu, kas sevī ietver dzīvojamo namu, ielu, parku un tirdzniecības pasāžu izvietojumu, pāris pēdējo mēnešu laikā rīkojam sapulces katru nedēļu. Šodien Aleksis ir atnesis plāna skices, un mēs tās pieņemam. Zemesgabala dienvidu galā baļķus pasaules augstākajai celtnei ir paredzēts uzbūvēt televīzijas kompānijas NBC studijas. Vairāk uz ziemeļu pusi mēs plānojam uzcelt dzīvojamos namus: no dzīvokļu logiem pavērsies skats vai nu pāri bulvārim uz austrumiem, vai pāri pasāžas tipa tirdzniecības centram uz upi. Faktu, ka dzīvokļu iemītnieki varēs baudīt lielisku panorāmu, es uzskatu par nozīmīgu faktoru.

Ar jauno plānojumu esmu ļoti apmierināts, un arī Aleksis izskatās priecīgs. Man šķiet, ka šo projektu īpaši savdabīgu padara augstceltnes, tomēr neesmu naivs: par zonējumu mums nāksies krietni pacīnīties un galu galā, iespējams, būs jāvienojas par zināmu kompromisu. Tomēr, ja pašreizējā plānošanas komisija pieprasīs pārāk radikālas izmaiņas, es pagaidīšu, kamēr pilsētai būs jauna administrācija, un tad šo pašu projektu mēģināšu dabūt cauri vēlreiz. Man ne prātā nenāk sabojāt projektu, kas man šķiet ekonomiski izdevīgs. Galu galā ar laiku šis zemesgabals kļūs aizvien vērtīgāks.

18.00 Es visiem atvainojos, jo man jādodas uz pasākumu, kuru nebūtu pieņemami nokavēt: Ivanu un mani uz

pusdienām Sv. Patrika katedrālē ir ielūdzis kardināls Džons O’Konors.

19.00 Neatkarīgi no tā, kādus cilvēkus gadu gaitā esmu sastapis, sēžot Sv. Patrika katedrāles privātajā ēdamistabā kopā ar kardinālu, pusduci bīskapu un citiem augsta līmeņa garīdzniekiem, mani gribot negribot pārņem ireali-tātes izjūta. Šādā situācijā nav iespējams neizjust godbijību.

Mēs sarunājamies par politiku, pilsētu, nekustamajiem īpašumiem un citām tēmām. Tas ir burvīgs vakars. Kad abi ar Ivanu dodamies projām, nevaru vien beigt jūsmot par kardinālu. Viņš ir ne tikai ļoti sirsnīgs, bet arī gudrs biznesmenis un ar labu politisko intuīciju apveltīts cilvēks.

PIEKTDIENA

6.30 Šķirstīdams New York Times, ieraugu lielu fotoattēlu, kurā redzama betona liešana Volmena slidotavā. Fotogrāfija ir iespiesta avīzes pielikuma pirmajā lappusē. Jā, šis notikums nav pagājis klusi un nemanāmi.

9.15 Mēs tiekamies ar Pilsētas plānošanas komisiju, lai apspriestos par Vestsaidas zemesgabala apbūves projektu. Šajā sanāksmē piedalās gandrīz visi vakardienas sapulces dalībnieki un četri pilsētas plānotāji, to skaitā Rebeka Robinsone un Kons Hovs, kurš ir tieši atbildīgs par mūsu projekta izvērtēšanu.

Aleksis uzsāk prezentāciju un dara to ļoti labi. Galvenokārt viņš uzsver to, kas pilsētas plānotājiem, kā zināms, patīk: Aleksis runā par publiskajiem parkiem, brīvo pieeju upmalai un veidu, kā mēs virzīsim satiksmes plūsmu. Vienīgajā reizē, kad izskan jautājums par apdzīvotības

blīvumu - respektīvi, dzīvojamo ēku augstumu Aleksis atbild, ka mēs pie tā vēl strādājam.

Kad sanāksme ir beigusies, mēs visi esam vienisprātis, ka prezentācija izdevusies ļoti labi.

10.30 Es dodos atpakaļ uz biroju, lai apspriestos par privātdzīvokļu nama Trump Parc celtniecību. Šis nams tiks izbūvēts viesnīcas Barbizon-Plaza iekšpusē, saglabājot tikai viesnīcas fasādi. Tā ir fantastiska vieta Dienvidu Centrāl-parkā, tāpēc dzīvokļiem var prognozēt milzu piekrišanu.

Apspriedē piedalās arhitekts Frenks Viljamss, projekta menedžeris Endrū Veiss un viceprezidente Blānša Spražē, kura atbild par dzīvokļu tirdzniecību. Klusais, vienmēr pieklājīgais Frenks ir labs arhitekts, bet Blānšete - kā es saucu Blānšu - man šķiet pilnīgi nepārspējama. Viņa ne uz mirkli nav spējīga turēt ciet muti, un droši vien tāpēc viņai tik labi padodas pārdošana. Es Blānšai mēdzu sacīt, ka dzīvot kopā ar tādu sievieti kā viņa noteikti būtu īsts pārbaudījums, bet patiesībā viņa ir zelta vērta.

Mēs sākam runāt par to, kādā krāsā varētu būt logu apmales. Šādas detaļas padara savdabīgu gan celtnes izskatu, gan visu apkārtējo vidi. Gandrīz pusstundu diskutējuši, mēs vienojamies par gaiši bēšu toni, kas labi harmonēs ar akmens krāsu. Man patīk zemes toņi. Tie izskatās greznāki un elegantāki nekā standarta krāsas.

11.00 Frenks Viljamss aiziet, un mēs uzsākam diskusiju par apkārtnes veco ēku nojaukšanas darbiem, kas nepieciešami, lai sāktu īstenot Trump Parc projektu. Endijs pastāsta, ka nojaukšanas darbi vēl nav pabeigti un ka darbuzņēmējs nupat mums esot iesniedzis rēķinu 175 000 dolāru apmērā par "papildinājumiem”. Šie papildinājumi ir maksa, ko darbuzņēmējs pieskaita galīgajam aprēķinam ikreiz, kad plānā, par kuru sākumā bijām vienojušies, tiek izdarītas jebkādas izmaiņas. Ko tur vēl piebilst - attiecībās ar darbuzņēmējiem jābūt ļoti skarbam un stingram, citādi viņi tev novilks pēdējo kreklu.

Paņemu telefonu un piezvanu puisim, kas atbild par Trump Parc celtniecībai paredzētās vietas atbrīvošanu. "Stīv,” es saku, kad viņš paņem klausuli, “šeit Donalds Tramps. Paklau, tev jākustina sava pakaļa un vienreiz jāpieliek tam punkts. Grafiks ir iekavēts. Gribu, lai tu ar to nodarbojies pats personiski." Stīvs sāk izplūst paskaidrojumos, bet es viņu strupi pārtraucu. “Negribu to dzirdēt. Es vēlos tikai vienu - lai tu pabeidz darbu un aizvācies. Jā, un vēl kas, Stīv, - tavi “papildinājumi” man ir līdz kaklam. Beidz vienreiz plīties Endijam virsū ar savām piemaksām. Ja tev kas ir vajadzīgs, kārto to ar mani personiski, saprati? Un paturi prātā - ja tu šoreiz mani spiedīsi pie sienas, tev otras iespējas vairs nebūs. Es tevi nekad vairs nenolīgšu.”

Nākamais, kas man dara raizes, ir pamata nolīdzināšana. Palūdzu Endijam, lai viņš piezvana betonēšanas darbu vadītājam. "Tad nu tā,” es saku klausulē, tikai pa pusei jokodams. “Tagad es visu ņemšu pats savās rokās.” Betonētāji reizēm ir īpaši skarbi, tāpēc tūlīt piezvanu vēl arī otram puisim no betonētāju komandas. “Redzi,” es saku, “tavs boss ļoti gribēja šo darbiņu dabūt. Es grasījos to uzticēt citai firmai, bet tavs boss apzvērēja, ka viņš visu izdarīs pirmklasīgi. Taču vakar, kad mazliet tur pastaigāju, ievēroju, ka jūsu kantora zēnu uzliktie ielāpi nav vienā līmenī ar pārējo betonējumu. Vietām līmeņu starpība sasniedz pat ceturtdaļu collas.”

Puisis neko neatbild, tāpēc es turpinu: “Neviens cits jūsu firmai nākotnē nevar nodrošināt tik daudz darba kā Tramps. Es būvēšu vēl ari tad, kad visi pārējie būs palikuši bez graša kabatā. Tāpēc izdariet visu man pa prātam. Pareizi un precīzi.”

Beidzot puisis ierunājas. “Visi mūsu zēni, kas dara šo darbu, ir profesionāļi,” viņš saka. “Jūsu pasūtījumu veiks labākie no labākajiem, Trampa kungs.”

“Labi,” es saku. “Vēlāk man piezvani un pastāsti, kā jums tur iet.”

12.00 Piezvana Alans Grīnbergs un pastāsta, ka kompānija Holiday Inns ir izdarījusi savu gājienu, demonstratīvi norijot sava veida indes kapsulu - respektīvi, forsējot parādu, kas, loģiski, samazina kompānijas vērtību un padara to par mazāk iekārojamu objektu. Tas mani neuztrauc. Ja esmu nolēmis, ko gribu darīt, no Holiday Inns mani neatbaidīs arī indes kapsula.

Akciju tirgus ir galīgi sašļucis. Tas slīd uz leju jau 25 dienas un vakar sasniedza 80 punktu līmeni. Bet Holiday Inns akcijas ir zaudējušas tikai vienu balli. Alans man pastāsta, ka tagad mēs jau esam nopirkuši gandrīz piecus procentus Holiday Inns akciju.

12.15 Kad Endijs ir aizgājis, Blānša vēl paliek, lai es varētu apskatīt jau nodrukātās Trump Parc reklāmas. Viņa parāda pusduci variantu, bet man neviens no tiem nepatīk. Blānša ir saniknota.

Viņa pati vēlas izmantot zīmējumu, kurā attēlota celtne un panorāmas skats uz Dienvidu Centrālparku. “Man patīk ideja par zīmējumu ar zīmuli,” es saku. “Bet konkrēti šis zīmējums gan ne. Es gribu, lai vairāk būtu redzama pati

ēka. Centrālparks ir lielisks, bet galu galā es pārdošu nevis parku, bet māju un tās dzīvokļus.”

12.30 Ienāk Norma, ienesdama milzu kaudzi ar dokumentiem, kuri man jāparaksta, lai saņemtu azartspēļu licenci Nevadā. Kamēr parakstos, Norma apvaicājas, no kuriem cilvēkiem es gribētu saņemt rekomendācijas. Brītiņu padomājis, saku, ka labprāt izvēlēšos ģenerāli Pitu Dav-kinsu, bijušo Armijas kluba futbola zvaigzni, lielisku puisi un labu draugu, kurš tagad ir Shearson investīciju baņķieris, kompānijas Equitable Real Estate Group vadītāju Benžaminu Holaveju un Konrādu Stīvensonu no Chase Manhattan Bank.

“Pieraksti arī kardinālu Džonu O’Konoru,” es beigās vēl piebilstu.

12.45 Piezvana Ivana. Viņa ir ieradusies birojā un vēlas, lai es kopā ar viņu aizeju apskatīt vēl kādu citu skolu, kurā mēs varētu sūtīt mācīties savu meitu. “Nāc nu, Donald,” saka Ivana. “Tev tāpat nav nekā cita, ko darīt.” Reizēm man šķiet, ka viņa patiešām tā arī domā.

“Taisnību sakot, mīļumiņ, tieši šobrīd esmu mazliet nevaļīgs,” es Ivanai saku. Bet tas neiedarbojas. Pēc trim minūtēm viņa ierodas manā kabinetā un sāk vilkt mani aiz piedurknes. Es pārtraucu parakstīt dokumentus un dodos viņai līdzi.

14.30 Piezvana Bils Fugaci. Man patīk viņu saukāt par Villiju Fagu^4, bet viņam pašam gan, šķiet, tas nav pa prātam. Fugaci nodarbojas ar automobiļu biznesu, bet patiesībā viņam vajadzētu būt biržas māklerim. Bilam ir ļoti

plašs paziņu loks. Būdams viens no Lī Iakokas labākajiem draugiem, Bils bija tas cilvēks, kurš kardinālam ieteica tikties ar mani, lai mēs varētu apspriesties par nekustamajiem īpašumiem un viens otru labāk iepazīt.

Tagad Fugaci man jautā, kā iepriekšējā dienā pagājušas vakariņas Sv. Patrika katedrālē, un es viņam atbildu, ka lieliski. Sarunas beigās viņš mani uzaicina nedēļas nogalē paspēlēt golfu.

14.45 Lai apspriestos par to, kā virzās uz priekšu darbi, ienāk Džons D’Alesio - mana Trampa tornī ieplānotā trīsstāvu dzīvokļa celtniecības menedžeris. Viņš ir atnesis zīmējumus. Izņemot ceturto stāvu, kas ir atvēlēts maniem bērniem, un jumtu, uz kura kādreiz esmu nolēmis izveidot parku sešdesmit astoņu stāvu augstumā virs zemes, es visu gribu pārveidot. Taisnību sakot, varbūt esmu aizrāvies pat mazliet par daudz. Pirmkārt, es uz blakus esošā dzīvokļa platības rēķina mūsu apartamentus praktiski esmu padarījis divreiz plašākus. Turklāt tas, ko es daru, ir kaut kas līdzīgs Versaļas 20. gadsimta variantam. Visam ir jābūt nevainojamam. Piemēram, mūsu dzīvojamai istabai ir sagādātas divdesmit septiņas marmora kolonnas, kuras ar rokām izgrebuši labākie itāļu meistari. Šīs kolonnas tika atvestas vakar - tās ir brīnišķīgas. Es varu atļauties samaksāt par vissmalkāko darbu, un, ja runa ir par manu personisko dzīvokli, kāpēc gan man vajadzētu taupīt? Es vēlos vislabāko, lai arī ko tas maksā.

Kopā ar Džonu izskatu zīmējumus un vietām ieviešu šādas tādas izmaiņas. Tad apjautājos, kā sokas darbs. “Nevar sūdzēties,” viņš atbild. "Mēs to paveiksim.”

"Labi, Džon, spied uz priekšu,” es saku. "Spied pamatīgi.”

15.30 Man piezvana grieķu kuģniecības magnāts. “Kā iet ar kuģniecības biznesu?” es vaicāju. Viņš atbild, ka esot kāds darījums, kuru viņam griboties ar mani apspriest. Grieķu magnāts nesaka, par ko ir runa, tomēr dažiem cilvēkiem to nekad nevaicā. Ja tas nebūtu kaut kas vērienīgs, viņš veltīgi netērētu manu laiku. Mēs abi norunājam tikšanās laiku.

16.00 Zvana puisis, kurš pārdod un iznomā korporatīvās lidmašīnas. Es apsveru iespēju iegādāties G-4 - reaktīvo lidmašīnu, kuru izmanto vairums korporāciju. Saku klausulē, ka joprojām interesējos par lidmašīnu, tikai lai viņš pameklē 727. modeli, jo es vēlos tieši to.

16.30 No Austrālijas piezvana Niks Ribiss. Viņš pavēstī: sarunas par to, ka mēs varētu kļūt par pasaules lielākā kazino celtniekiem un pārvaldītājiem, ir ļoti veiksmīgas. Pastāstījis šādas tādas detaļas, Niks dara man zināmu, ka vairāk mēs noskaidrosim nākamajā pirmdienā. “Izklausās lieliski," es viņam saku. “Piezvani man, pirms lidosi atpakaļ.”

16.45 Norma izstāsta, ka Trampa torņa iekšējā pagalmā tiek filmēts sarunu šova vadītājs Deivids Letermens, kas veido sižetu par divu tūristu dienu. Letermens vēlas zināt, vai viņi var atnākt pie manis, lai sasveicinātos.

Es parasti nekad nepalieku nomodā tik ilgi, lai noskatītos Letermena veidotos raidījumus, tomēr zinu, ka tie ir ļoti populāri, tāpēc saku: “Nāciet droši." Pēc piecām minūtēm pie manis ierodas Letermens, operators, pāris asistentu un jauks precēts pāris no Luisvilas. Mēs nedaudz aprunājamies.

Saku, ka Luisvila, manuprāt, ir lieliska pilsēta un ka varbūt mēs tur varētu uzsākt kopīgu biznesu. Tad Letermens man jautā, cik maksā viens dzīvoklis Trampa tornī. Atbildu, ka viņš var dabūt dzīvokli ar vienu guļamistabu par vienu miljonu dolāru.

“Pasakiet man godīgi,” pēc dažu minūšu ķircināšanās Letermens ierunājas. “Ir piektdienas pēcpusdiena, mēs uzrodamies no zila gaisa, piezvanām, un jūs sakāt, ka mēs varam pie jums ieiet. Tagad jūs stāvat un ar mums sarunājaties. Jums noteikti nav īpaši daudz, ko darīt.”

“Patiešām, Deivid,” es atbildu. “Jums taisnība. Man nav it nekā, ko darīt.”

2. TRUMPJA KĀRTIS. Darījuma faktori

Mans darījumu kārtošanas stils ir diezgan vienkāršs un tiešs. Es sev izvirzu ļoti augstu mērķi un tad neatlaidīgi virzos, virzos un virzos uz priekšu, lai to sasniegtu. Reizēm es sāku ar kaut ko mazāku, nekā man gribētos, bet vairumā gadījumu beigās, vienalga, panāku to, ko vēlos.

Esmu pilnīgi pārliecināts, ka prasme kārtot darījumus cilvēkam ir iedzimta. Ierakstīta gēnos. Es to nesaku iedomības dēļ. Šai gadījumā nav runa par izcilu talantu. Tiesa, darījumu cilvēkam ir nepieciešams noteikts prāta spēju līmenis, tomēr vairāk par visu vajadzīga intuīcija. Pat visattapīgākais Vortonas absolvents ar A līmeņa zināšanām un inteliģences koeficienta rādītāju 170 nekad nekļūs par veiksmīgu uzņēmēju, ja viņam nav intuīcijas.

Diemžēl daudzi cilvēki, kuriem piemīt intuīcija, nekad to tā ari neuzzina, jo viņiem pietrūkst drosmes vai izdevības savu potenciālu atklāt. Dažiem puišiem noteikti ir labākas iedzimtās spējas spēlēt golfu nekā Džekam Nikla-sam, un dažām sievietēm piemīt izcilākas dotības uz tenisu nekā Krisai Evertai vai Martinai Navratilovai, bet šie vīrieši un sievietes nekad nav pacēluši golfa nūju vai atvēzējušies ar tenisa raketi, tāpēc tā arī neuzzina, kādus panākumus

viņi būtu varējuši sasniegt. Tā vietā viņi apmierināti sēž pie televizora un noskatās, kā spēlē sporta zvaigznes.

Atskatoties pagātnē uz saviem darījumiem - ari tiem, kuri man nav izdevušies vai kurus esmu palaidis garām, -es redzu noteiktas kopējās iezīmes, tikai atšķirībā no nekustamo īpašumu biznesa gudrību sludinātājiem, kurus mūsdienās rāda visos televīzijas kanālos, es varu jums garantēt, ka, sekojot maniem ieteikumiem, jūs kādu rītu pamodīsie-ties kā miljonāri. Par nelaimi, dzīvē dabas dotās spējas reti sakrīt ar vēlmēm, tāpēc vairums cilvēku, kuri cenšas kļūt bagāti, tā vietā ātri vien izput. Bet tie, kuriem ir īstie gēni un piemīt intuīcija, kas ļauj kļūt par veiksmīgiem biznesmeņiem, es ceru, maniem padomiem nesekos - jo citādi man radīsies pārāk daudz konkurentu.

Domājiet ar vērienu

Man patīk domāt vērienīgi. Vienmēr ir paticis. Man tas šķiet ļoti vienkārši. Cilvēkam šā vai citādi ir jādomā. Tad kāpēc gan nedomāt vērienīgi? Vairums cilvēku domā šauri, jo baidās no panākumiem, lēmumu pieņemšanas un uzvaras. Un tas man līdzīgajiem rada lielas priekšrocības.

Mans tēvs Bruklinā un Kvīnsā būvēja namus cilvēkiem ar zemiem un vidējiem ienākumiem, bet jau tad es iekšēji tiecos pēc labākiem rajoniem. Strādādams Kvīnsā, klusībā ilgojos pēc Foristhilzas. Kļūdams vecāks un laikam arī gudrāks, aptvēru, ka Foristhilza ir lieliska vieta, tomēr tā nav Piektā avēnija. Un tā nu es sāku mest acis uz Manhetenas pusi, jo jau ļoti agrā jaunībā skaidri apzinājos, ko vēlos.

Mani neapmierināja tāda perspektīva, ka varēšu nopelnīt pietiekami, lai labi dzīvotu. Es gribēju pašapliecināties.

Alku uzbūvēt kaut ko monumentālu - kaut ko patiešām lielu pūliņu vērtu. Citi varēja pirkt un pārdot nelielas sarkanbrūna smilšakmens mājas vai būvēt vienveidīgus sarkano ķieģeļu namus, bet mani vilināja izaicinājums uzcelt iespaidīgu dzīvojamo namu kompleksu uz gandrīz simt akru liela zemesgabala Manhetenas rietumu daļā, upes otrā krastā, vai radīt milzīgu jaunu viesnīcu blakus Centrālajai stacijai starp Parka avēniju un 42. ielu.

la pati tieksme pēc izaicinājuma mani aizvilināja uz Atlantiksitiju. Nav slikti uzbūvēt viesnīcu, kura nes ienākumus. Bet daudz labāk ir uzbūvēt viesnīcu ar lielu kazino, kas ļauj nopelnīt piecdesmit reižu vairāk, nekā varētu iegūt, izīrējot tradicionālas viesnīcas apartamentus. Biznesā visu nosaka vēriens.

Viena no vērienīgas domāšanas atslēgām ir spēja absolūti fokusēties. Daudziem ļoti veiksmīgiem uzņēmējiem, kā esmu novērojis, piemīt īpatnība, kuru man gribētos nosaukt gandrīz vai par kontrolētu neirozi. Viņi ir apsēsti, pilnīgi pārņemti ar savu ideju, aizrāvušies un brīžiem gandrīz maniakāli, bet tas viss saistīts tikai ar viņu darbu. Citus cilvēkus neiroze paralizē, turpretī tos ļaudis, par kuriem es runāju, neiroze spārno.

Negribu apgalvot, ka šāda būtības ievirze garantē laimīgāku un labāku dzīvi, tomēr ir kolosāli dabūt gatavu to, ko patiešām vēlies. It īpaši tas attiecas uz Ņujorkas nekustamo īpašumu biznesa pasauli, kurā jāsaskaras ar pasaules visasākajiem, sīkstākajiem un nešpetnākajiem cilvēkiem. Man ir palaimējies pacelties līdz šo puišu līmenim - un ļoti patīk viņus pārspēt.

Ja rēķināsies ar vissliktāko, labais nekur nepazudīs

Ļaudis domā, ka esmu azartspēļu cienītājs, tomēr es nekad mūžā neesmu spēlējis uz naudu. Domāju, ka azartspēļu cienītājs ir tāds cilvēks, kas sēž pie spēļu automāta. Es pats personiski labāk izvēlos būt spēļu automāta īpašnieks. Tas ir ļoti labs bizness, kas pašam ļauj sēdēt mājās.

Runā, ka es ticot pozitīvās domāšanas spēkam, bet patiesībā es vairāk ticu negatīvās domāšanas spēkam. Biznesā esmu ļoti konservatīvs. Uzsākot darījumu, vienmēr pieļauju arī vissliktāko iespēju. Ja cilvēks rēķinās ar visļaunāko - un ja spēj ar šo domu sadzīvot labais tāpēc nekur nepazūd. Vienīgā reize, kad neievēroju šo likumu, bija gadījums ar USFL. Es riskēju un nopirku zaudējošas futbola līgas zaudējošu komandu. Kad uzsākām pret monopolu vērsto civilprocesu, man jau likās, ka risks attaisnosies, bet, kad šīs cerības nepiepildījās, es vairs nevarēju atkāpties.

Bieži vien problēma slēpjas tajā, ka cilvēks ir pārāk alkatīgs. Pērkot katru māju, kas tiek pārdota, jūs noteikti ne tikai iegūsiet, bet arī daudz zaudēsiet. Es vienmēr cenšos priekšlaicīgi neatklāt kārtis, pat ja reizēm tas nozīmē kārtot darījumu trijos piegājienos, divos piegājienos vai - ļoti reti - visu paspēt sakoordinēt vienlaikus.

Viens no labākajiem piemēriem ir mana Atlantiksitijā gūtā pieredze. Pirms vairākiem gadiem man pakāpeniski izdevās dabūt neticami labu apbūves vietu Bordvokā. Individuālie darījumi, kurus noslēdzot citu pēc cita nopirktu nelielus zemesgabalus, finālā man ļāva iegūt visu platību kopumā. Pērkot zemi pa daļām, es neizdevu pārāk daudz naudas.

Tad, kad biju ieguvis vietu, ar celtniecības darbu uzsākšanu pārāk nesteidzos. Tā rezultātā man nācās ilgstoši maksāt zemes nodokli, bet, pirms izdevu simtiem miljonu dolāru un veltīju vairākus gadus būvdarbiem, gribēju būt pilnīgi pārliecināts, ka man netiks liegta azartspēļu licence. Es zaudēju laiku, toties krietni vien ietaupīju līdzekļus.

Kad ieguvu licenci kazino celtniecībai uz Bordvokas zemesgabala, kompānija Holiday Inns piedāvājās kļūt par manu partneri. Daži man teica: "Tu viņiem neesi vajadzīgs. Un kāpēc tev kādam vajadzētu atdot piecdesmit procentus no saviem ienākumiem?” Bet Holiday Inns man piedāvāja arī samaksāt visu naudu, cik biju izdevis par zemesgabalu nopirkšanu, finansēt kazino celtniecību un piecus gadus pilnībā segt visus varbūtējos zaudējumus. Es varēju izvēlēties: vai nu pats riskēt un paturēt 100 procentus kazino peļņas, vai arī apmierināties ar 50 procentiem, neieguldot ne grasi. Pieņemt lēmumu man nebija grūti.

Turpretī Berons Hiltons, Atlantiksitijā būvēdams kazino, rīkojās straujāk. Lai pēc iespējas ātrāk atvērtu savu spēļu namu, viņš iesniedza dokumentus licences saņemšanai un vienlaikus par 400 miljoniem dolāru sāka celt kazino viesnīcu. Tomēr divus mēnešus pirms viesnīcas atvēršanas Kazino kontroles komisija nolēma, ka Beronam Hiltonam azartspēļu licenci neizsniegs. Galu galā viņš savu kazino viesnīcu pēdējā brīdī piespiedu kārtā pārdeva man, jo citas iespējas viņam nebija. Es savu pirkumu pārdēvēju par Trump’s Castle - Trampa pili. Šobrīd tā ir viena no ienesīgākajām kazino viesnīcām pasaulē.

Es sevi aizsargāju ar elastīgu pieeju. Nekad pārliecīgi nepieķeros vienam konkrētam darījumam vai kādam nemainīgam paņēmienam. Biznesā ar iesācējiem esmu piesardzīgs, jo vairumā gadījumu darījumi ar iesācējiem galu galā izjūk, lai arī cik daudzsološi tie būtu likušies sākumā. Jāpiebilst - tad, kad uzsāku kādu darījumu, man vienmēr padomā ir vismaz pusducis rīcības variantu, jo kaut kas var noiet greizi pat ar vislabāk izstrādāto plānu.

Piemēram, ja man nebūtu izdevies saņemt visas Trampa torņa celtniecībai nepieciešāmās atļaujas, es uzbūvētu biroju debesskrāpi - un, vienalga, gūtu peļņu. Ja man nebūtu izdevies dabūt azartspēļu licenci Atlantiksitijā, es varētu nopirkto apbūves gabalu pārdot pa daļām kādam citam kazino īpašniekam, no šī darījuma gūdams labu peļņu.

Tomēr kā vislabākais piemērs laikam noder mans pirmais darījums Manhetenā. Kad radās iespēja nopirkt Penn Central dzelzceļa vagonu parku Rietumu 34. ielā, vispirms es piedāvāju tā vietā uzcelt vidēji ienesīgus dzīvokļu namus, kuru celtniecību finansētu pilsētas vadība. Diemžēl tieši tobrīd pilsētai sākās finansiālas grūtības, tāpēc municipālo namu būvēšanai nauda pēkšņi vairs netika piešķirta. Es par to pārāk ilgi nesūkstījos. Galu galā man bija vēl otra iespēja: es varēju uzbūvēt arī konferenču centru. Man gan divus gadus nācās nodarboties ar savas ieceres bīdīšanu un reklamēšanu, līdz beidzot pilsēta manu ieceri tomēr pieņēma - un konferenču centrs patiešām tika uzcelts.

Bet, ja pilsēta manu apbūves gabalu nebūtu izvēlējusies, es varētu izmantot vēl trešo iespēju - neviens man neliedza zemi vienkārši pārdot.

Dažiem cilvēkiem ir tirgus izjūta, citiem - nav. Tā piemīt Stīvenam Spllbergam, LI Iakokam un savā ziņā arī Džūditai Krancai. Auditoriju, kas skatās viņa filmas, labi izjūt Vudijs Alens un - pilnīgi cita tipa skatītājus - Silvesters Stalone. Daļa cilvēku Staloni kritizē, tomēr, manuprāt, viņš ir pelnījis atzinību. Es to saprotu tā: Stalonem ir tikai četrdesmit viens gads, bet viņš jau paspējis radīt divus no visu laiku spilgtākajiem kino tēliem - Rokiju un Rembo. Manās acīs viņš ir nenoslīpēts dimants - tīrs intuīcijas ģēnijs. Stalone zina, ko publika vēlas, un viņš to publikai arī dod.

Man gribas domāt, ka arī es esmu apveltīts ar intuīciju. Tāpēc nekad nepieņemu darbā ļaudis ar skaitļojamās mašīnas domāšanu un neuzticos iluzorām tirgus prognozēm. Es pats visu novērtēju un pats izdaru secinājumus, tomēr pirms galīgā lēmuma pieņemšanas vienmēr rūpīgi uzklausu arī citu cilvēku viedokli. Tas ir dabisks reflekss. Ja esmu iecerējis nopirkt nekustamo īpašumu, aptaujāju tuvākās apkārtnes iedzīvotājus, ko viņi domā par vietējām skolām, noziedzības līmeni un iepirkšanās iespējām. Kad esmu kādā citā pilsētā, braucot ar taksometru, vienmēr izmantoju izdevību uzdot dažus jautājumus taksometra vadītājam. Es vaicāju, vaicāju un vaicāju, līdz manī izkristalizējas nojausma. Un tad es pieņemu lēmumu.

No paša nejauši savāktās informācijas es iegūstu vairāk nekā spētu uzzināt no lielākajām konsultāciju firmām. Viņi no Bostonas atsūtītu speciālistu grupu, kas apmestos Ņujorkā viesnīcas numurā un pēc tam piestādītu man 100 000 dolāru lielu rēķinu par ilgstošiem pētījumiem. Beigās es neiegūtu gatavu slēdzienu, bet tikai analīzes

rezultātus, kuru apstrāde aizņemtu vēl kādu laiku, tāpēc, ja es būtu iecerējis labu darījumu, viss tikai ieilgtu.

Otra speciālistu kategorija, ko es neuztveru pārāk nopietni, ir kritiķi - atskaitot tos gadījumus, kad viņi stāv ceļā manu projektu īstenošanai. Man šķiet, ka kritiķi raksta galvenokārt tāpēc, lai iespaidotu cits citu, un ka viņi svārstās līdzi modei tāpat kā visi pārējie ļaudis. Vienu nedēļu kritiķi ceļ debesīs stiklotas augstceltnes, bet nākamajā nedēļā, no jauna atklājuši veco, slavē smalkas detaļas un rotājumus. Tikai dažiem no viņu pulka ir kaut kāds priekšstats par to, ko vēlas sabiedrība. Šā vai tā - ja kāds no kritiķiem pats mēģina kļūt par nekustamo īpašumu uzņēmēju, viņš vienmēr ar lielu blīkšķi izgāžas.

Kamēr Trampa tornis vēl nebija līdz galam uzcelts, kritiķi to vērtēja skeptiski, bet cilvēkiem tas acīmredzami patika. Es, protams, nerunāju par personām, kuras, pirms 175 gadiem mantojušas lielu naudu, tagad dzīvo 84. ielā vai Parka avēnijā. Es runāju par turīgiem itāliešiem ar skaistām sievām un sarkaniem Ferrari. Šie cilvēki - publika, pēc kuras es tiecos, - plūda uz Trampa torni bariem.

Visdīvainākais ir tas, ka pēc Trampa torņa uzcelšanas presē par to tika publicēti daudzi arhitektūras speciālistu apskati. Kritiķu recenzijas nebija labvēlīgas, jo Trampa tornis piederēja pie parādībām, kuras viņiem tolaik nepatika. Tomēr galu galā viņiem nācās atzīt, ka šī augstceltne ir lielisks sasniegums. Es vienmēr sekoju savai intuīcijai, tomēr nevaru noliegt - lasīt labas atsauksmes vienmēr ir daudz patīkamāk nekā tikt nokritizētam.

Izmantojiet sviras principu

Vissliktākais, ko jūs varat darīt, ir izmisīga cenšanās par katru cenu noslēgt darījumu. Tas ļauj otram puisim saost asinis - un jūs esat pagalam. Savukārt vislabākais veids, kā noslēgt darījumu, ir spēka paņēmiens. Vislielāko pārspēku var panākt, izmantojot sviras principu. To jūs varat izmantot tādā gadījumā, ja jums ir kaut kas tāds, ko vēlas otrs. Vai, vēl labāk, ja viņam šis “kaut kas” ir ļoti vajadzīgs. Bet vislabāk, ja viņš bez tā vienkārši nevar iztikt.

Par nelaimi, ne vienmēr jums patiešām ir tas, ko vajag otram, tāpēc sviras principa izmantošana nereti prasa iztēli un iestāstīšanas māku. Citiem vārdiem - jums cilvēks jāpārliecina, ka darījuma noslēgšana ir viņam izdevīga.

1974. gadā, kad centos dabūt pilsētas atļauju nopirkt viesnīcu Commodore Hotel, kura atradās Austrumu 42. ielā, es pārliecināju šīs viesnīcas īpašniekus, lai viņi publiski paziņo, ka gatavojas šo viesnīcu slēgt. Kad viesnīcas īpašnieki nāca klajā ar šo paziņojumu, es bez kautrēšanās ikvienai pilsētas vadības amatpersonai klāstīju, kāda katastrofa pilsētas centrālajam rajonam un visai pilsētai kopumā būs ar dēļiem aizsista viesnīca.

Kad Holiday Inns valde sāka apsvērt iespēju kļūt par maniem partneriem Atlantiksitijā, viņus piesaistīja tas apstāklis, ka mana kazino celtniecība, viņuprāt, bija pavirzījusies uz priekšu daudz tālāk nekā jebkura cita viņu potenciālā partnera iesāktais projekts. Patiesībā es nemaz tik tālu vēl nebiju ticis, tomēr no savas puses darīju visu, lai Holiday Inns valdi pārliecinātu, ka mans kazino jau ir gandrīz gatavs. Šajā gadījumā sviras princips balstījās uz tāda iespaida radīšanu, kādam Holiday Inns valde sliecās noticēt.

Kad nopirku Vestsaidas dzelzceļa vagonu parku, es savu projektu nosaucu par Televīzijas pilsētiņu ne jau gadījuma pēc - un arī ne tādēļ, ka šāds nosaukums man vienkārši būtu licies pievilcīgs. Es to darīju ar gudru ziņu. Ņujorka ļoti vēlas, lai valsts televīzija - un it īpaši NBC kanāls -bāzētos tieši šajā pilsētā, un uzskata, ka atdot televīziju Ņūdžersijai būtu psiholoģiska un ekonomiska katastrofa.

Sviras princips ir nenovērtējams, tāpēc darījumos no tā nekad neatsakieties.

Uzlabojiet jums piederošo īpašumu

Attiecībā uz nekustamajiem īpašumiem laikam gan visvairāk ir pārprasta koncepcija, ka panākumu atslēga numur viens ir īpašuma atrašanās vieta. Parasti to saka cilvēki, kas nezina, par ko runā. Jo laba apkārtne jums patiesībā nemaz nav nepieciešama. Ir vajadzīgs tikai labs darījums. Ja jūs spējat radīt sviru, tad spējat arī "uzlabot vietu”. To iespējams izdarīt gan ar reklāmas palīdzību, gan tīri psiholoģiski.

Ja jums pieder zemesgabals starp 57. ielu un Piekto avēniju, kā tas bija man, kad būvēju Trampa torni, īpaša reklamēšana nav vajadzīga. Tomēr pat toreiz es spēru soli uz priekšu, pret Trampa torni radot tādu attieksmi, it kā runa būtu gandrīz vai par grandiozāko celtni pasaulē. Salīdzinājuma pēc: Muzeja tornis, kas divus kvartālus tālāk slienas pāri Modernās mākslas muzejam, nekļuva par īpaši iekārotu dzīvesvietu, neieguva "auru” un ne tuvu nesasniedza tādu dzīvokļu cenu līmeni, ar kādu varēja lepoties Trampa tornis.

Atrašanās vietas novērtējums lielā mērā ir atkarīgs ari no modes. Viduvēju vietu jūs varat pārvērst par kaut ko krietni vien labāku, piesaistot tai pareizos cilvēkus. Pēc Trampa torņa uzcelšanas es uz ļoti lēti nopirkta zemesgabala starp Trešo avēniju un 61. ielu uzbūvēju Trump Plaza. Patiesībā, vērtējot no atrašanās vietas viedokļa, Trešā avēnija nekādi nevar sacensties ar Piekto avēniju, bet Trampa tornis vārdam “Tramps” bija piešķīris vērtību, turklāt augstceltne, kuru es uzbūvēju pie Trešās avēnijas, izskatījās ļoti efektīga. Un piepeši mēs par ļoti augstu cenu varējām pārdot šīs mājas dzīvokļus bagātiem un veiksmīgiem cilvēkiem, kuri droši vien būtu izvēlējušies Trampa torni, ja vien visi labākie Trampa torņa apartamenti jau nebūtu izpārdoti. Tagad Trešā avēnija skaitās ļoti smalka dzīvesvieta, un Trump Plaza var lepoties ar milzu panākumiem.

Es uzskatu, ka nekustamo īpašumu biznesā, izdodot pēdējo dolāru tikai tāpēc, lai nopirktu labu vietu, lielu naudu nopelnīt nevar. Dzīšanās pēc zemesgabala visaugstākā prestiža rajonā var jūs izputināt tieši tāpat kā lēti nopirkta zeme sliktā vietā.

Vienmēr paturiet prātā: nekad nepārmaksājiet, pat ja tāpēc jums gar degunu aiziet zemesgabals ļoti labā rajonā. Jo patiesība slēpjas tajā, ka uz atrašanās vietu var skatīties arī tālredzīgāk.

Neturiet sveci zem pūra

Jums var būt vislabākā prece pasaulē, bet, ja cilvēki par to neko nezina, tā nav neko daudz vērta. Pasaulē ir dziedātāji ar tikpat labu balsi kā Frenkam Sinatram, bet viņi dzied savā garāžā, jo neviens par viņiem neko nav dzirdējis.

Jums vajag izraisīt interesi un radīt sajūsmu. Viens veids, kā to var izdarīt, ir reklāmas biznesa ļaužu noalgošana. Jūs viņiem maksājat daudz naudas, un viņi pārdod jūsu preci. Tomēr es viņu pakalpojumus neizmantoju - tieši tāpat kā es neizmantoju tirgus izpētes konsultantu pakalpojumus. Vislabāk ir visu darīt pašam.

Viens, ko esmu iemācījies attiecībā uz presi, ir masu informācijas līdzekļu nepiesātināmā apetīte pēc laba stāsta, turklāt - jo sensacionālāka, jo labāk. Tā ir žurnālistikas būtība, un es to saprotu. Ja jūs esat nedaudz atšķirīgs vai drusku pārgalvīgs vai darāt kaut ko drosmīgu un neparastu, prese tūlīt grib par jums rakstīt. Es vienmēr, nerēķinādamies ar iebildumiem, visu esmu darījis mazliet citādi nekā pārējie, un man allaž ir piemitusi godkārība. Jāņem vērā, ka es daudz sasniedzu jau agrā jaunībā un tāpēc izvēlējos noteiktu dzīves stilu. Rezultātā masu informācijas līdzekļi vienmēr ir gribējuši par mani rakstīt.

Tas gan nenozīmē, ka es visiem ļoti patīku. Reizēm prese par mani raksta pozitīvi, reizēm - negatīvi. Tomēr no biznesa interešu viedokļa labums, ko sagādā preses uzmanība, kompensē visus mīnusus. Tas patiešām ir ļoti vienkārši. Ja New York Times veselu pielikuma lappusi atvēlētu mana jaunā projekta reklamēšanai, es par to samaksātu kādus 40 000 dolāru, tomēr cilvēku attieksme, vienalga, būtu skeptiska - kā jau parasti pret reklāmu. Bet, ja New York Times uzraksta mēreni pozitīvu vienas slejas apjoma rakstu par maniem darījumiem, tas man neizmaksā neko, bet šis raksts ir vērts daudz vairāk par 40 000 dolāru.

Paradoksāli, bet mūsu biznesā ļoti vērtīgi var būt arī kritiski raksti, pat ja tīri personiski tie sāpina. Teicams piemērs ir situācija ar Televīzijas pilsētiņu. Kad es 1985.

gadā nopirku zemi, daudzi cilvēki, to skaitā ari Vestsaidas iedzīvotāji, par šo gandrīz simt akru lielo platību nelikās ne zinis. Tad es paziņoju, ka šajā vietā uzcelšu visaugstāko ēku pasaulē. Tas tūlīt piesaistīja plašsaziņas līdzekļu uzmanību: New York Times par to nopublicēja rakstu pirmajā lappusē, Dens Rāzers runāja vakara ziņās, bet Džordžs Vils nopublicēja sleju laikrakstā Newsweek. Savu viedokli izteica katrs arhitektūras kritiķis un ari vairums ievadrakstu autoru. Ne jau visiem patika doma par augstāko celtni pasaulē, tomēr manai iecerei tika veltīta liela uzmanība, un tā bija vērtība jau pati par sevi.

Otrs mans likums attiecībā uz presi ir tāds, ka ar reportieriem es vienmēr runāju tieši un atklāti. Nekad necenšos viņus piemānīt un nesāku aizstāvēties, jo tieši tādā veidā vairums ļaužu iekuļas nepatikšanās. Ja reportieris man uzdod skarbu jautājumu, es cenšos noformulēt laipnu, pārliecinošu atbildi, pat ja tāpēc man nākas mainīt sarunas ievirzi. Piemēram, ja man vaicā, kādas varētu būt negatīvās sekas tam, ka Vestsaidā tiks uzbūvēta pasaules visaugstākā celtne, es apmetu kažoku uz otru pusi un sāku runāt par to, ka Ņujorka ir pelnījusi augstāko celtni pasaulē un kāds gods šai pilsētai tādējādi atkal tiks sagādāts*. Bet, kad reportieris noprasa, kāpēc es būvēju mājokļus tikai bagātniekiem, laipni paskaidroju, ka labumu no manām celtnēm gūst ne jau tikai bagātie, jo es nodarbinu tūkstošiem cilvēku, kuri citādi varbūt papildinātu bezdarbnieku skaitu, turklāt katrs mans jaunais projekts papildina pilsētas budžetu ar nodokļiem. Pēc tam es piebilstu, ka tādas celtnes kā Trampa tornis ļauj no jauna uzdzirkstīt Ņujorkas renesansei.

* Laikā no 1931. līdz 1972. gadam Ņujorkas 102 stāvus augstais debesskrāpis Empire State Building bija pasaules visaugstākā celtne.

Vēl viens paņēmiens, kā man izdodas vairot popularitāti, ir bravūra. Es ļauju cilvēkiem fantazēt. Ļaudis paši ne vienmēr domā vērienīgi, tomēr viņus ļoti aizrauj, ja to dara kāds cits. Tāpēc neliela hiperbola nekad nenāk par ļaunu. Cilvēki no visas sirds grib ticēt, ka iespējams radīt kaut ko tādu, kas ir vislielākais, visizcilākais un visiespaidīgākais.

Es to saucu par patiesīgu hiperbolu. Tā ir pārspīlējuma nevainīgā forma - un ļoti efektīgs popularizēšanas veids.

Cīnieties par savu taisnību

Kaut arī galvenokārt ir vērts uzsvērt pozitīvo, reizēm tomēr nav iespējams iztikt bez konfrontācijas. Vairumā gadījumu es ar šādām situācijām tieku galā ļoti viegli. Esmu labs pret tiem cilvēkiem, kuri ir labi pret mani. Bet, ja kāds izturas slikti vai netaisnīgi vai cenšas mani izmantot, es ļoti nikni pretojos. Tā esmu rīkojies visu mūžu. Risks ir tāds, ka cīnoties sliktu situāciju var padarīt vēl ļaunāku, tāpēc es pavisam noteikti neiesaku tā rīkoties jebkuram. Tomēr mana dzīves pieredze māca, ka cīnīties par kaut ko, kam tu tici - pat ja tāpēc gadās saraut attiecības ar kādu cilvēku -, parasti atmaksājas.

Kad pilsētas administrācija Trampa tornim liedza tādu nodokļu atlaidi, kādu būtu saņēmis jebkurš cits nekustamā īpašuma attīstītājs, es par savu taisnību cīnījos sešās dažādās tiesās. Tas prasīja daudz naudas, pastāvēja liela varbūtība, ka neuzvarēšu, un daudzi man sacīja, ka tīri politiski būšu zaudētājs jebkurā gadījumā. Man nācās apsvērt, vai mērķis attaisnos līdzekļus. Galu galā es tomēr uzvarēju -un rezultāts iznāca pat vēl labāks, nekā cerēju.

Kad kompānija Holiday Inns - mani kādreizējie Trump Plaza un Atlantiksitijas kazino partneri - pārvaldīja kazino, kas pastāvīgi nopelnīja 50 procentus no visu pārējo šīs pilsētas kazino ienākumiem kopā, - es ar Holiday Inns cīnījos tik ilgi, līdz viņi sava kazino akcijas beidzot pārdeva man. Pēc tam es sāku domāt par visas Holiday Inns kompānijas pārņemšanu.

Kaut arī es nekad ne pret vienu neesmu izturējies aizvainojoši vai izvērsis ofensīvu, daudzi cilvēki tagad uz mani tur ļaunu prātu. Viena no veiksmīga cilvēka problēmām ir tā, ka citi neizbēgami sāk izjust skaudību. Ir ļaudis - es viņus uzskatu par neveiksminiekiem - kuri pašapliecinās, bāžot citiem riteņos spieķus. Esmu pārliecināts: ja šie cilvēki būtu apveltīti ar spējām kaut ko sasniegt, viņi nevis uzbruktu man, bet rūpētos paši par sevi.

Dot labumu

Cilvēkus nevar muļķot - vismaz ilgstoši ne. Jūs varat izraisīt sajūsmu, radīt brīnišķīgu reklāmu visos masu informācijas līdzekļos un mazliet arī pārspīlēt. Bet, ja tam visam nesekos pierādījumi, galu galā cilvēki jūs pieķers.

Es domāju par Džimiju Kārteru. Prezidenta vēlēšanās zaudējis Ronaldam Reiganam, Kārters atnāca pie manis uz biroju. Viņš sacīja, ka vācot ziedojumus Džimija Kārtera bibliotēkai. Jautāju, par kādu summu ir runa. Un viņš man atbildēja: “Donald, es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs ziedotu piecus miljonus dolāru.”

Jutos apstulbis. Pat nespēju viņam neko sakarīgu atbildēt.

Tomēr šis gadījums man kaut ko iemācīja. Agrāk es nekādi nespēju saprast, kā Džimijam Kārteram izdevās kļūt

par prezidentu. Būdams tik nepiemērots šim amatam, Kārters tomēr bija apveltīts ar aukstasinīgu nekaunību, drosmi un pašapziņu, kas viņam ļāva pieprasīt kaut ko ārkārtēju. Tieši šī spēja viņam palīdzēja kļūt par tautas ievēlētu prezidentu. Tomēr Amerikas tauta diezgan ātri aptvēra, ka Džimijs Kārters savu darbu nespēj paveikt, tāpēc uz nākamo termiņu viņu vairs neievēlēja.

Ronalds Reigans ir vēl viens piemērs. Reiganam piemīt tik labi nopulētas un efektīvas aktiera dotības, ka viņam izdevās iekarot amerikāņu uzticību. Un tikai tagad^5, pēc gandrīz septiņiem gadiem, tauta sāk prātot, vai zem viņa smaida kaut kas vispār ir.

To pašu es varu vērot savā biznesā, kurā netrūkst ļaužu, kas pārliecinoši sola, bet neko nedod. Kad tika uzcelts Trampa tornis, daudziem nekustamā īpašuma attīstītājiem radās ideja imitēt Trampa torņa iekšējo pagalmu, tāpēc viņi lika arhitektiem to iekļaut projektā. Saņēmuši skices, uzņēmēji sāka aprēķināt darba izmaksas.

Tad viņi atklāja, ka bronzas eskalatori projektu sadārdzinās par miljonu dolāru, ūdenskritums izmaksās divus miljonus, bet par marmoru nāksies pielikt klāt vēl vairākus miljonus. Aptvēruši, cik daudzus miljonus dolāru vajadzēs izdot papildus ēkas celtniecības izmaksām, visi šie ambiciozie ļaudis pēkšņi nolēma: labi, mēs varam iztikt arī bez iekšējā pagalma.

Šā vai citādi - beigās vienmēr visu tomēr nosaka dolārs. Man ir paveicies, jo strādāju ļoti, ļoti īpašā nišā pašā nekustamo īpašumu tirgus virsotnē. Tāpēc, lai sasniegtu vislabāko rezultātu, es varu atļauties izdot lieku dolāru.

Protams, Trampa torni es reklamēju kā traks, tomēr man arī bija lieliska prece, ko reklamēt.

Ierobežojiet izmaksas

Es neapšaubu to, ka par visu ir jāmaksā. Tomēr domāju, ka nekad nevajag izdot vairāk, nekā nepieciešams. Kad es vēl cēlu parastus dzīvojamos namus, no kuriem guvu nelielus ienākumus, vissvarīgākais bija būvēt ātri, lēti un pietiekami labi, lai tiktu pie īrniekiem un nopelnītu mazliet naudas. Tolaik sāku apzināties izmaksu nozīmi. Es nekad neesmu svaidījies ar naudu. No sava tēva iemācījos, ka vērtīgs ir katrs penijs, jo no penijiem sakrājas dolāri.

Tagad, ja būvuzņēmējs man prasa pārāk augstu cenu -pat ja tie ir tikai 5000 vai 10 000 dolāri -, es ķeros pie telefona un sāku celt pretenzijas. Cilvēki man saka: "Ko tu vari ņemties dažu dolāru dēļ?” Un es viņiem atbildu: “Ja pienāks diena, kad nepacelšu telefona klausuli un par divdesmit pieciem centiem nepiezvanīšu, lai ietaupītu 10 000 dolāru, man ar biznesu vairs nebūs vērts nodarboties.”

Runa ir par to, ka jūs varat izsapņot lielus sapņus, tomēr, ja nespēsiet savus sapņus īstenot par saprātīgu cenu, jums nekad neizdosies daudz sasniegt. Tolaik, kad es Atlantik-sitijā būvēju Trump Plaza, bankas jaunos projektus vispār negribēja finansēt, jo agrāk gandrīz vai katra kazino celtniecība par saviem desmit miljoniem dolāru pārsniedza sākotnēji ieplānotās izmaksas. Trump Plaza iekļāvās gan budžetā, gan termiņā, tāpēc atklāšanu mēs varējām sarīkot nedēļas nogalē, kad tika atzīmēta Karā kritušo piemiņas diena un sākās vislabākā sezona. Savukārt Bobs Gučone no Penthouse pēc septiņus gadus ieilgušām pūlēm uzcelt savu kazino

Bordvokā turpat blakus manējam tobrīd varēja nodemonstrēt vienīgi rūsējošu pusuzceltu konstrukciju un samierināties ar desmit miljonu dolāru lielu pārtēriņu, kas bija radies izšķērdības dēļ.

Ja neesi uzmanīgs, no tava redzesloka var izslīdēt pat neliela apjoma darbi. Gandrīz septiņus gadus pa sava biroja logu vēroju, kā pilsēta cenšas pārbūvēt Volmena slidotavu Centrālparkā. Vairāku gadu laikā pilsēta izšķērdēja miljoniem dolāru, bet slidotavas pabeigšana bija atvirzījusies vēl tālāk nekā tad, kad darbs tika uzsākts. Kad es beidzot piedāvāju slidotavu pārbūvēt pats, pie slidotavas atjaunošanas uzreiz sagribēja ķerties visi. Tomēr pilsēta šo pasūtījumu uzticēja man, un nākamo četru mēnešu laikā es Volmena slidotavas pārbūvi pabeidzu, ne par centu nepārsniegdams plānoto izdevumu tāmi.

Viss jādara ar prieku

Es sevi nemānu. Dzīvē viss ir ļoti ātri gaistošs, un panākumi šo patiesību nespēj izmainīt. Varbūt panākumi dzīvi padara pat vēl gaistošāku. Viss piepeši bez jebkāda brīdinājuma var mainīties, tāpēc, lai kas arī notiek, es cenšos to neuztvert pārāk traģiski. Nauda man nekad nav bijusi izteikta motivācija - ja nu vienīgi kā veiksmes apliecinājums. īsto azartu es izjūtu, piedaloties spēlē. Es daudz nelauzu galvu par to, ko varbūt vajadzētu darīt citādi un kas notiks vēlāk. Ja jūs man jautātu, vai es precīzi zinu, kā tieši beigsies viens vai otrs uzsāktais darījums, baidos, ka es nespētu atbildēt. Varu vienīgi pasacīt, ka bizness man ļauj lieliski pavadīt laiku.

3 AUDZINĀŠANA

Bērnībā mani visspēcīgāk ietekmēja mans tēvs Freds

Tramps. No viņa esmu daudz ko mācījies. Es uzzi

nāju, ka ļoti grūtā biznesā jābūt sīkstam un stingram, noskaidroju, kā motivēt strādniekus, un sapratu, kāda nozīme ir prasmei un efektivitātei. Iemācījos rīkoties pēc moto: ej iekšā, izdari, izdari pareizi un dodies tālāk.

Vienlaikus man jau ļoti agri kļuva skaidrs, ka tāda veida biznesu, kādā darbojās mans tēvs, es pats sev neizvēlēšos. Viņš Bruklinā un Kvīnsā būvēja ļoti labus īres namus, kas ienesa stabilus, iepriekš paredzamus ienākumus, tomēr tas bija ļoti grūts veids, kā nopelnīt ne pārāk daudz naudas. Es vēlējos pamēģināt kaut ko grandiozāku, valdzinošāku un aizraujošāku. Sapratu arī to, ka tādā gadījumā, ja kādreiz vēlos būt kaut kas vairāk nekā tikai Freda Trampa dēls, man galu galā nāksies aiziet no darba tēva biznesā un pašam gūt ievērību. Man ir palaimējies, ka tēvs bija apmierināts ar to, ko labi zināja un prata. Tomēr es nekad neaizmirsu mācību, ko ieguvu, strādādams ar viņu plecu pie pleca.

Stāsts par manu tēvu ir klasisks Horācija Eldžera* sižets. Freds Tramps piedzima 1905. gadā Ņūdžersijā. Viņa tēvam,

* Horācijs Eldžers (Horatio Alger) - amerikāņu 19. gadsimta rakstnieks.

kas, būdams vēl bērns, Amerikā bija ieradies no Zviedrijas, piederēja mēreni ienesīgs restorāns. Viņš daudz strādāja, daudz dzēra un nomira, kad manam tēvam bija vienpadsmit gadi. Lai uzturētu trīs bērnus, mana tēva māte Elizabete sāka strādāt par veļas šuvēju. Vecākajai meitai - arī Elizabetei - tolaik bija sešpadsmit gadu, bet jaunākajam dēlam Džonam - tikai deviņi. Mans tēvs, būdams vidējais bērns, bet vecākais dēls, kļuva par mājas vīrieti. Gandrīz tūlīt pēc tēva nāves viņš sāka piepelnīties ar gadījuma darbiem: iznēsāja pasūtītājiem produktus no augļu veikala, spodrināja apavus, novāca drazas būvlaukumos. Celtniecība manu tēvu interesēja jau no agras jaunības, tāpēc, mācīdamies vidusskolā, viņš vakaros apmeklēja namdaru, plānotāju un taksētāju sagatavošanas kursus. Tēvs saprata: ja viņam būs profesija, viņš vienmēr varēs nopelnīt iztikai. Savu pirmo konstrukciju - garāžu divām mašīnām kaimiņu mājas īpašniekiem - mans tēvs uzbūvēja sešpadsmit gadu vecumā. Tolaik vidusšķiras pārstāvji sāka iegādāties vieglās automašīnas, tāpēc mājām nereti tika piebūvētas garāžas. Drīz vien mans tēvs, par piecdesmit dolāriem gabalā būvējot standarta tipa piebūves, uzsāka diezgan ienesīgu biznesu.

Vidusskolu tēvs pabeidza 1922. gadā. Par mācībām koledžā viņš nevarēja pat sapņot, jo ģimenei bija nepieciešams viņa atbalsts. Tāpēc tēvs sāka strādāt par namdara palīgu kāda Kvīnsas namu būvētāja uzņēmumā. Tēvs varēja lepoties ne tikai ar prasmīgām rokām, bet arī ar iesācējam neparastu atjautību. Vēl šodien tēvs spēj galvā precīzi saskaitīt piecu skaitļu stabiņu. Gan vidusskolas laikā apmeklētie vakara kursi, gan dabiskās prāta spējas tēvam ļāva parādīt citiem namdariem, kuriem lielākoties trūka jebkādas

izglītības, tādus paņēmienus kā, piemēram, jumta karkasa izveidošanu no tērauda.

Piedevām mans tēvs bija mērķtiecīgs un godkārīgs. Vairums viņa darbabiedru jutās laimīgi, ka viņiem vispār ir darbs, bet tēvs gribēja ne tikai strādāt, bet strādāt patiešām labi un dzīvē virzīties uz priekšu. Un, visbeidzot, manam tēvam gluži vienkārši patika viņa darbs. Cik vien sen es sevi atceros, tēvs vienmēr man ir sacījis: “Vissvarīgākais dzīvē ir tas, lai tev patiktu tavs darbs, jo tikai tad tu to paveiksi patiešām labi."

Gadu pēc vidusskolas beigšanas tēvs uzcēla savu pirmo namu - vienai ģimenei paredzētu māju Kvīnsā Vudhevenas rajonā. Celtniecības izmaksas bija nedaudz mazākas par 5000 dolāriem, bet māju viņš pārdeva par 7500 dolāriem. Savam uzņēmumam tēvs izvēlējās nosaukumu “Elizabete Trampa un dēls”, jo tolaik viņš vēl nebija pilngadīgs, tāpēc visus dokumentus un čekus parakstīja viņa māte. Tiklīdz tēvs pārdeva pirmo māju, viņam pietika naudas, lai uzceltu nākamo un tad vēl vienu un vēl vienu. Mājas viņš cēla tādos Kvīnsas strādnieku rajonos kā Vudhevena, Holisa un Kvīnsvilidža. Strādniekiem, kuri visu mūžu pavadīja mazos, pieblīvētos dzīvoklīšos, mans tēvs piedāvāja pilnīgi citādus dzīves apstākļus ne pārāk dārgās no ķieģeļiem celtās priekšpilsētas stila mājās. Tās tika burtiski izķertas tūlīt pēc uzcelšanas.

Intuīcijas vadīts, tēvs ķērās pie vērienīgākiem projektiem. 1929. gadā, orientēdamies uz turīgāku ļaužu pieprasījumu, viņš sāka būvēt daudz lielākus namus. Mazo ķieģeļu mājiņu vietā Kvīnsas daļā, kas vēlāk ieguva nosaukumu “Jamaikas īpašumi”, tēvs cēla trīsstāvīgas tā dēvētā koloniālā stila, Tjūdoru stila un Viktorijas laika stila imitācijas mājas.

Līdz ar lielo depresiju mājokļu tirgus panīka, tāpēc tēvs pievērsās cita veida biznesam. Viņš uzpirka bankrotējušus ieķīlātus uzņēmumus un pēc gada tos pārdeva, gūdams peļņu. Pēc tam tēvs uzcēla pašapkalpošanās lielveikalu Vudhevenā. Tas bija viens no pirmajiem šāda tipa veikaliem. Visi vietējie amatnieki - miesnieki, šuvēji, kurpju darinātāji - tēva veikalā nopirka īres tiesības, un ērtības, kuras pircējiem radīja iespēja iegādāties dažādas preces vienā veikalā, tūlīt nodrošināja panākumus. Tomēr mans tēvs, kuru vairāk vilināja celtniecība, jau tajā pašā gadā, gūdams lielu peļņu, veikalu pārdeva Kingam Kulēnam.

1934. gadā lielā depresija beidzot sāka pāriet, tomēr naudas grūtības vēl aizvien saglabājās, tāpēc tēvs nolēma atgriezties pie lēto māju celtniecības. Šoreiz viņš izvēlējās Bruklinas depresīvo Fletbušas rajonu, kurā varēja lēti nopirkt zemi, tāpēc tēvs nojauta, ka šeit paveras lielas izaugsmes iespējas. Un atkal viņa intuīcija bija pareiza. Triju gadu laikā tēvs pārdeva 78 mājas; nākamajos divpadsmit gados viņš Kvīnsā un Bruklinā uzbūvēja vēl 2500 namu. Viņa bizness plauka un zēla.

1936. gadā tēvs apprecēja manu brīnišķīgo māti Mēriju Makleodu, un abi uzsāka ģimenes dzīvi. Mana tēva panākumi ļāva viņa jaunākajam brālim iegūt to, kas tēvam pašam nebija izdevies: tēva atbalsts ļāva manam tēvocim Džonam Trampam iegūt koledžas izglītību, tad doktora grādu un galu galā kļūt par fizikas profesoru un vienu no mūsu valsts izcilākajiem zinātniekiem. Droši vien tāpēc, ka manam tēvam pašam nebija izdevies studēt, viņš pret cilvēkiem ar augstāko izglītību vienmēr izjuta tik lielu cieņu, kas gandrīz vai robežojās ar godbijību. Vairumā gadījumu šie cilvēki to nemaz nebija pelnījuši. Ja manam tēvam būtu radusies tāda iespēja, viņš noteikti spīdoši pabeigtu koledžu un varētu arī pārspēt lielāko daļu augstskolu pasniedzēju.

Mēs bijām ļoti tradicionāla ģimene. Tēvs - mūsu apgādnieks - noteica kārtību, māte nevainojami rūpējās par mājsaimniecību. Tas nenozīmē, ka viņa saviesīgās kompānijās spēlēja bridžu un tērzēja pa telefonu. Viņa rūpējās par mums, pieciem bērniem, gatavoja ēst, tīrīja un kārtoja māju, lāpīja zeķes un bez atlīdzības strādāja vietējā slimnīcā. Kaut arī mūsu ģimene dzīvoja lielā mājā, mēs sevi neuzskatījām par bagātiem bērniem. Mēs tikām audzināti tā, lai apzinātos dolāra vērtību un spētu novērtēt to, cik svarīgi ir uzcītīgi strādāt. Mūsu ģimene bija ļoti saliedēta, un mēs visi arī tagad esam vislabākie draugi. Mani vecāki vienmēr ir dzīvojuši ļoti nepretenciozi. Tēvs vēl aizvien strādā mazā, vienkāršā birojā, kas atrodas viņa paša 1948. gadā uzceltās mājas sētas pusē Bruklinas Šīpšīdbajas rajona Z avēnijā. Viņam vienkārši nav ienācis prātā pārcelties kaut kur citur.

Pirmā piedzima Marianna. Pabeigusi Mauntholioukas koledžu, viņa iesākumā sekoja mātes paraugam: Marianna apprecējās un, kamēr auga viņas dēls, nodarbojās tikai ar mājsaimniecību. Tomēr Marianna bija mantojusi arī daudz ko no tēva mērķtiecības un ambīcijām, tāpēc tad, kad viņas dēls Deivids kļuva pusaudzis, viņa izstudēja tieslietas. Absolvējusi augstskolu ar izcilību, viņa vispirms nodibināja privātu juridisko pakalpojumu firmu, pēc tam piecus gadus nostrādāja par federālo prokurori ASV ģenerālprokuratūrā, bet pirms četriem gadiem kļuva par federālo tiesnesi. Mariannu tiešām var apbrīnot. Mana jaunākā māsa Elizabete ir jauka un gudra, bet viņai trūkst Mariannas godkārības. Elizabete strādā parādu piedziņas bankā Manhetenā.

Manam vecākajam brālim Fredijam, pirmajam dēlam, mūsu ģimenē laikam gan klājās visgrūtāk. Mans tēvs ir brīnišķīgs cilvēks, tomēr savā būtībā īsts biznesmenis, tāpēc ellīgi sīksts un stingrs. Bet Fredijs bija tēva pretstats. Та kā mans vecākais brālis bija ļoti izskatīgs, pievilcīgs un sirsnīgs, viņam patika viesības un viņš no sirds izbaudīja dzīvi. Fredijam nebija neviena paša ienaidnieka. Tēvs, dabiski, gribēja, lai viņa vecākais dēls pievēršas biznesam, bet biznesa pasaule Frediju it nemaz nevilināja. Viņš negribīgi gāja uz darbu kopā ar tēvu. Fredijam absolūti trūka tās izjūtas, kas nepieciešama darījumos ar nekustamo īpašumu. Viņš nebija tas puisis, kas spēj turēties pretī nekaunīgam būvuzņēmējam vai slēgt vienošanos ar rupju piegādātāju. Та kā mans tēvs bija ļoti stingrs, viņam ar Frediju radās domstarpības. Vairumā gadījumu Fredija veikums tika atzīts par nederīgu.

Galu galā mums visiem kļuva skaidrs, ka no Fredija biznesmenis neiznāks. Viņš pievērsās tam, kas viņam patika visvairāk - lidošanai ar lidmašīnām. Pārcēlies uz Floridu, Fredijs kļuva par profesionālu pilotu un sāka strādāt starptautiskajā aviokompānijā TWA. Viņam ļoti patika arī braukt ar laivu un makšķerēt. Šajā savas dzīves periodā Fredijs laikam gan jutās laimīgāks nekā jebkad, tomēr atceros, ka reiz, kaut arī biju astoņus gadus jaunāks, es atļāvos viņam pateikt: “Paklau, Fredij, vai tu vispār apjēdz, ko dari? Tu veltīgi izšķied laiku!” Tagad es nožēloju, ka esmu to sacījis.

Laikam tolaik es vēl biju pārāk jauns, lai saprastu, ka tam, ko par Fredija nodarbošanos domājam mēs abi ar tēvu, nebija nekādas nozīmes. Tomēr pamazām Fredijs, man šķiet, zaudēja drosmi, tāpēc sāka dzert. Tas iezīmēja sākuma punktu viņa lejupslīdei. Četrdesmit triju gadu vecumā Fredijs nomira. Tas ir ļoti skumji, jo mans lielais brālis bija brīnišķīgs puisis, kurš vienkārši tā īsti pats sevi neatrada. Daudzējādā ziņā viņš, protams, īstenoja to, ko pats gribēja, tomēr mūsu dzelžainās ģimenes spiediens viņam neļāva tā īsti ieplest spārnus. Tagad man gribētos, lai es to būtu sapratis agrāk.

Es biznesā tiku iesaistīts ļoti agri; pretēji kā tas notika ar daudziem citiem cilvēkiem, man no tēva nebija bail. Es turējos viņam pretī, un viņš to respektēja. Mūs saistīja gandrīz vai tādas kā biznesa partneru attiecības. Reizēm es prātoju, vai mēs abi būtu tik labi sapratušies arī tad, ja es nebūtu tik izteikti orientēts uz biznesu.

Jau pamatskolā biju ļoti pašpārliecināts un kareivīgs puika. Mācīdamies sestajā klasē, es vārda tiešā nozīmē uzsitu mūzikas skolotājam zilu aci, jo uzskatīju, ka viņš neko nesajēdz no mūzikas. Par to mani gandrīz izslēdza no skolas. Es ar to nelepojos, bet šis atgadījums skaidri pierāda, ka man piemita tendence darīt zināmu savu viedokli ļoti pārliecinošā veidā. Tagad vienīgā atšķirība ir tā, ka dūru vietā es izmantoju smadzenes.

Savā tuvākajā apkārtnē vienmēr esmu bijis tāds kā vadonis. Tāpat kā tas ir šodien, es cilvēkiem vai nu ļoti patiku, vai arī viņi mani nevarēja ciest. Savā kompānijā biju labi ieredzēts un pārējie man labprāt sekoja. Pusaudža gados es galvenokārt darīju blēņas, jo man patika cilvēkus nokaitināt, lai redzētu viņu reakciju. Skolas pagalmā un dzimšanas dienu svinībās es izsvaidīju gaisa balonus, šāvu ar sakošļāta papīra lodītēm un izraisīju ķīviņus. Tomēr es to nedarīju ļaunprātīgi; vienkārši tādā veidā izpaudās mans enerģiskais raksturs. Manam brālim Robertam patīk

atstāstīt notikumu, kas viņam beidzot ļāva saprast, ko īsti es gribu panākt.

Roberts ir divus gadus jaunāks par mani, un mēs abi vienmēr esam bijuši ļoti tuvi, tomēr Roberts ir daudz mierīgāks un iecietīgāks nekā es. Kādu dienu mēs abi rotaļu istabā no klučiem cēlām mājas. Es gribēju uzbūvēt ļoti augstu celtni, bet izrādījās, ka man nepietiek kluču, tāpēc lūdzu Robertu, lai viņš man dažus aizdod. “Labi,” Roberts teica, “tikai vēlāk atdod man atpakaļ.” Lai pabeigtu celtni, es izlietoju ne tikai visus savējos, bet arī visus Roberta klučus. Rezultātā iznāca brīnišķīgs nams. Tas man tik ļoti patika, ka es to salīmēju kopā. Bet Roberts palika bez saviem klučiem.

Kad kļuvu trīspadsmit gadus vecs, tēvs nolēma mani sūtīt uz militāro skolu, jo uzskatīja, ka militārā disciplīna man nāks par labu. Es par šādu perspektīvu nebiju sajūsmā, tomēr galu galā izrādījās, ka tēvs toreiz rīkojās pareizi. Pēc militārās skolas sekoja Ņujorkas militārā akadēmija, kurā es daudz ko iemācījos par disciplīnu un nevaldāmas enerģijas ievirzīšanu mērķtiecīgā gultnē. Pēdējā kursā mani iecēla par kadetu kapteini.

Viens no pasniedzējiem man palicis atmiņā īpaši spilgti. Fiziski ļoti izturīgais un rupjais Teodors Dobiass, kādreizējais jūras kājnieku seržants, bija tāda tipa cilvēks, kas, ar futbolista ķiveri galvā atsities pret vārtu stabu, drīzāk salauztu stabu nekā ielauztu galvaskausu. Viņš necieta, ja viņam runāja pretī, it īpaši - ja to darīja priviliģētas izcelsmes puiši. Katru, kas neievēroja reglamentu, Dobiass iekaustīja - un darīja to pamatīgi. Es ļoti ātri aptvēru, ka fiziski viņu nepārspēšu. Daži nelaimīgie, kas centās viņam pretoties, dabūja pamatīgi trūkties. Tomēr vairums manu

klasesbiedru rīkojās pretēji - viņi Dobiasam pilnīgi pakļāvās un nekādā veidā viņu neizaicināja.

Es izvēlējos trešo ceļu: lai tiktu ar Dobiasu galā, es liku lietā galvu. Izkalkulēju, ka nebūtu slikti dabūt viņu savā pusē. Savā ziņā es Dobiasu apvedu ap stūri. Man palīdzēja tas, ka biju labs sportists un viņa trenētās beisbola komandas kapteinis. Bet, kamēr viņš mācīja mani spēlēt, es iemācījos, kā spēlēt ar viņu.

Būtībā es liku Dobiasam noprast, ka respektēju viņa autoritāti, tomēr neļaušu viņam sevi iebiedēt. Tas starp mums radīja diezgan trauslu līdzsvaru, jo Dobiasam, tāpat kā daudziem spēcīgiem cilvēkiem, sajūtot vājumu, pamodās tieksme būt nesaudzīgam. Savukārt, ja viņš otrā sajuta spēku, bet otrs šo spēku neizmantoja, lai grautu Dobiasa autoritāti, viņš izturējās kā vīrs pret vīru. Kopš tā laika, kad es - drīzāk ar nojautu nekā ar prātu - to aptvēru, mēs abi sadzīvojām ļoti labi.

Kaut arī es īpaši uzcītīgi nemācījos, manas sekmes akadēmijā bija diezgan labas. Laimīgā kārtā mācības man padevās samērā viegli, kaut arī tās mani neinteresēja. Es jau ļoti ātri sapratu, ka militārā akadēmija ir tikai sagatavošanās posms tam, ko darīšu vēlāk, - lai kas tas arī būtu.

Gandrīz vai tūlīt pēc tam, kad iemācījos staigāt, es sāku iet savam tēvam līdzi uz būvlaukumiem. Mēs ar Robertu skraidījām apkārt, meklēdami tukšas sodas ūdens pudeles, kuras sakrājām un pēc tam nodevām veikalā. Būdams pusaudzis, es skolas brīvlaikā staigāju kopā ar tēvu, lai tuvāk iepazītu viņa biznesu - darījumu slēgšanu ar būvuzņēmējiem, vienošanos par jauniem būvlaukumiem un būvobjektu apskati.

Tēva bizness - īres nami ar nostabilizētu un kontrolētu Iri - man iemācīja, ka jābūt ļoti stingram un nelokāmam. Lai gūtu ienākumus, nedrīkstēja pārmaksāt, un mans tēvs šai ziņā bija ļoti skrupulozs. Vienojoties ar beržamo suku vai grīdas vaska piegādātāju, tēvs palika pie sava tikpat nepiekāpīgi kā sarunās ar galveno būvuzņēmēju par projekta tāmes sadaļām. Tēvs nevienam neļāva iedzīvoties uz viņa rēķina. Ja bija zināms, ka, piemēram, kanalizācijas ierīkošanas darbi būvuzņēmējam izmaksās 400 000 dolārus, tēvs necentās ar viņu vienoties par 300 000 dolāriem, jo tad būvuzņēmējs šo darbu vienkārši neuzņemtos, tomēr, ja būvuzņēmējs ieminējās, ka summa varētu sasniegt 600 000 dolārus, tēvs par kaut ko tādu negribēja ne dzirdēt.

Vēl viens veids, kā tēvs panāca, lai būvuzņēmējs ar viņu vienotos par pieņemamu samaksu, bija spēlēšana uz godīgumu un uzticamību. Tēvs piedāvāja zemu atalgojumu, bet pēc tam piebilda: “Redziet, es jums noteikti samaksāšu -un samaksāšu laikā, bet, strādājot pie kāda cita, jūs naudu varbūt neredzēsiet kā savas ausis.” Viņš arī uzsvēra, ka pie viņa darbs ritēs ātri, tāpēc būvuzņēmējs drīz vien varēs ķerties pie nākamā objekta. Un, visbeidzot, tā kā tēvs vienmēr kaut ko cēla, viņš varēja apsolīt daudz darba nākotnē. Parasti viņa argumenti bija neatvairāmi.

Mans tēvs bija arī ārkārtīgi prasīgs uzraugs. Katru rītu sešos viņš ieradās būvobjektā un uzreiz sāka ņemties kā traks. Tas bija gandrīz kā viena cilvēka teātris. Ja kāds no strādniekiem neveica savu darbu tā, kā, pēc mana tēva domām, to vajadzētu darīt - jebkuru darbu, jo tēvs pats prata visu, - viņš iejaucās un darīja to pats.

Bija gandrīz vai uzjautrinoši vērot, kā atkal un atkal atkārtojās viens un tas pats scenārijs. Mans tēvs sāka celt

namu, teiksim, Fletbušā tajā pašā laikā, kad turpat netālu mājas cēla divi viņa konkurenti. Tēvs savu namu vienmēr uzbūvēja trīs vai četrus mēnešus agrāk nekā abi pārējie. Viņa nams bija arī pievilcīgāks - ar plašāku vestibilu un lielākām istabām. Tēvs sava nama dzīvokļus ātri izīrēja, kaut arī tolaik atrast īrniekus nemaz nebija tik viegli. Galu galā viens vai pat abi tēva sāncenši bankrotēja, pirms vēl bija pabeiguši celtniecību, un tad mans tēvs varēja viņu mājas nopirkt. Es to pieredzēju atkal un atkal.

1949. gadā, kad biju trīs gadus vecs, mans tēvs uzsāka būvēt Shore Haven Apartments - pirmo no vairākiem dzīvojamo namu kompleksiem, kuri laika gaitā tēvu padarīja par vienu no Ņujorkas ārējo rajonu lielākajiem namīpašniekiem. Tā kā mans tēvs mājas cēla ātri un prasmīgi, viņš guva neparasti labu peļņu. Tolaik valdība garantēja kredītus zemas un vidējas peļņas dzīvojamo namu celtniecībai. Piemēram, Shore Haven Apartaments celtniecībai tēvs no Federālās dzīvokļu namu celtniecības administrācijas (FHA) saņēma 10,3 miljonus dolāru lielu finansējumu. Tas tika piešķirts, balstoties uz aģentūras aprēķiniem par taisnīgu un saprātīgu samaksu, kurā ietilpa ari uzņēmējam paredzētie 7,5 procenti peļņas.

Tā kā tēvs pret celtniecības darbu vadītājiem un piegādātājiem bija ļoti stingrs un attiecībā uz samaksu - nepiekāpīgs, viņš būvobjektu varēja nodot pirms termiņa, turklāt ietaupot gandrīz miljonu dolāru. Uz mana tēva un vēl dažu uzņēmēju ienākumiem, kurus viņi ieguva ar smagu darbu un kompetenci, tik tiešām varēja attiecināt apzīmējumu “naudas lietus”. Vēlāk iegūt šādu peļņu uzņēmējiem aizliedza.

Tomēr pa to laiku mans tēvs bija paspējis uzbūvēt tūkstošiem labas kvalitātes dzīvokļu zemas un vidējas peļņas

namos. Tagad neviens tādus vairs neceļ, jo tas nav ienesīgi, turklāt valdība šādu namu celtniecību vairs nesubsidē. Tomēr vēl arī mūsdienās Trampa nami Kvīnsā un Bruklinā ir diezgan populāri, jo tie cilvēkiem paver iespēju par saprātīgu cenu dzīvot Ņujorkā.

1964. gadā pabeidzis Ņujorkas militāro akadēmiju, es īsu brīdi apsvēru iespēju Dienvidkalifornijas Universitātē studēt kinomākslu. Mani valdzināja filmu burvība, un es apbrīnoju tādus kinoproducentus kā Semu Goldvinu, De-rilu Zanuku un jo īpaši - Luisu B. Meijeru. Es viņus uzskatīju par izciliem kinoindustrijas pārstāvjiem. Tomēr beigās nolēmu, ka nekustamo īpašumu bizness ir daudz labāks.

Un tā nu es iestājos Fordhemas Universitātē Bronksā -galvenokārt tāpēc, ka šī universitāte atradās netālu no manām mājām. Ar jezuītiem, kuri vadīja šo mācību iestādi, es saprātos ļoti labi, tomēr pēc divu gadu ilgām studijām nospriedu, ka varu pretendēt uz kaut ko vairāk un, iestājies Pensilvānijas Universitātes Vortonas skolā, sāku studēt finanses. Tolaik ikviens, kas gribēja taisīt karjeru biznesā, studēja Vortonā. No Hārvarda biznesa skolas ir nākuši daudzi akciju sabiedrību vadītāji un izpilddirektori, bet īsti uzņēmēji - tādi kā Sols Steinbergs, Leonārs Lodērs, Rons Perelmens un vēl neskaitāmi citi - bija devuši priekšroku Vortonai.

Iespējams, visbūtiskākais, ko iemācījos Vortonā, bija saprātīgi rezervēta attieksme pret akadēmiskajiem diplomiem. Nepagāja pārāk ilgs laiks, līdz sapratu, ka mani studiju biedri nav nekāds ārkārtīgi izcils izņēmums un ka es gluži labi spēju ar viņiem sacensties. Otra svarīga lieta, kuru es ieguvu Vortonā, bija Vortonas diploms. Kaut gan personiski uzskatu, ka šis diploms pats par sevi neko daudz

nenozīmē, vairums cilvēku, ar kuriem man bijušas biznesa darīšanas, Vortonas diplomu uztver ļoti nopietni un ļoti augstu to vērtē. Apsverot visu kopumā, esmu apmierināts, ka studijām izvēlējos Vortonu. Tāpat arī priecājos, ka studijas Vortonā pabeidzu.

Tūlīt pēc studijām atgriezos mājās un ar pilnu slodzi sāku strādāt pie sava tēva. Es joprojām no viņa daudz ko mācījos, tomēr šajā laikā jau sāku prātot par alternatīvām.

Sākšu ar to, ka tēva darba stils manai gaumei bija mazliet par skarbu - es to domāju fiziskā nozīmē. Man palicis atmiņā, kā es gāju līdzi cilvēkam, kuru mēs dēvējām par īres iekasētāju. Lai darītu šo darbu, jābūt fiziski iespaidīgam, jo tad, ja iznāk darīšana ar cilvēkiem, kuri negrib maksāt īri, fiziskajiem parametriem ir daudz lielāka nozīme nekā smadzenēm.

Viena no pirmajām viltībām, kuru iemācījos, bija tāda, ka nedrīkst stāvēt tieši aiz durvīm, pie kurām esi pieklauvējis: jāstāv pie sienas un jāklauvē ar izstieptu roku. Kad īres savācējs man to pateica, es nesapratu, par ko viņš runā. “Kāda no tā jēga?" jautāju. Viņš skatījās uz mani tā, it kā es būtu traks. “Jēga ir tāda,” īres savācējs beidzot atbildēja, “ka, stāvot pie sienas, briesmas draud tikai tavai rokai.” Tomēr es vēl aizvien neko nesapratu. “Šajā biznesā,” viņš paskaidroja, “ir tāds knifs: ja tu nepareizā laikā pieklauvē pie nepareizām durvīm, tevi var nošaut.”

Tēvs mani nekad nebija turējis aizvēnī, bet ar visu to man viņa biznesa pasaule nelikās īpaši pievilcīga. Es nupat kā biju absolvējis Vortonu - un pēkšņi nokļuvu situācijā, kas sliktākajā gadījumā varēja izvērsties vardarbīga, bet labākajā gadījumā bija nepatīkama. Piemēram, tēvam bija īrnieki, kuri atkritumus meta pa logu, jo tāda metode

viņiem šķita vieglāka nekā atkritumu sadedzināšana atkritumu krāsnī. Es ieviesu speciālu programmu, lai cilvēkus stimulētu izmantot atkritumu krāsni. Vairums īrnieku bija saprotoši, bet ar dažiem ļautiņiem nācās tā noņemties, ka man vienkārši nolaidās rokas.

Man nepatika ari tas, ka no īres namiem kopumā varēja iegūt tik mazu peļņu. Neatlika nekas cits kā žņaugties katra penija dēļ, tāpēc par kaut kādu greznību nevarēja būt ne runas. Dizains palika ārpus spēles; pietika ar to, ka ikvienam namam bija četras sienas un vienkārša ķieģeļu fasāde. Šīs mājas tika celtas no sarkanajiem ķieģeļiem ne tāpēc, ka tie kādam īpaši patiktu; vienkārši viens sarkanais ķieģelis maksāja peniju lētāk nekā viens dzeltenbrūnais ķieģelis.

Labi atceros to reizi, kad mans tēvs Trampa torņa celtniecības laikā apmeklēja būvlaukumu. Celtnes fasādes daļa - stikla siena, kas izmaksāja daudz vairāk, nekā būtu izmaksājusi ķieģeļu fasāde, - jau bija uzbūvēta, turklāt mēs izmantojām visdārgāko stiklu, kādu vien varēja nopirkt, -bronzēto saules aizsargstiklu. Uzmetis skatienu Trampa torņa fasādei, tēvs man tūlīt noprasīja: “Kāpēc tu, sasodīts, neiedomājies iztikt ar parasto stiklu? Tad tu pirmos četrus, piecus stāvus varētu iestiklot - lai jau viņiem tiek! -, bet visu pārējo mierīgi uzbūvētu no parastajiem ķieģeļiem. Neviens tāpat nekad neskatās uz augšu.” Tas bija vienkārši klasiski, kā Frenks Tramps toreiz stāvēja uz 57. ielas un Piektās avēnijas stūra un runāja par dažu dolāru ietaupīšanu. Jutos aizkustināts, jo, protams, labi zināju, no kurienes mans tēvs ir nācis, - bet tieši no tā es biju nolēmis aiziet.

īstais iemesls, kāpēc gribēju pamest tēva biznesu, bija daudz svarīgāks par manu iekšējo pretestību šī biznesa

fiziskajam skarbumam un finansiālajai stingrībai: es sapņoju par kaut ko iespaidīgāku un greznāku. Būvējot mājas pilsētas nomalēs, es šo sapni nevarēju piepildīt.

Atskatoties pagātnē, saprotu, ka esmu kaut ko būtisku pārmantojis arī no savas mātes. Viņa vienmēr iekšēji tiecās pēc dramatiskā un grandiozā. Māte bija parasta mājsaimniece, bet viņai piemita laba apkārtējās pasaules izjūta. Vēl aizvien skaidri atceros, kā viņa, pēc izcelsmes būdama skotiete, nepakustēdamās visu dienu nosēdēja pie televizora, kad tika pārraidīta karalienes Elizabetes kronēšana. Šīs ceremonijas izsmalcinātība, greznība un vispārējā karaliskā atmosfēra manu māti burtiski aizgrāba. Atceros arī to, kā mans tēvs nepacietīgi staigāja apkārt. “Dieva dēļ, Mērij,” viņš sacīja, “kas par daudz, tas par daudz. Slēdz laukā to kasti! Tas viss ir tikai teātris un cilvēku muļķošana.” Tomēr mana māte viņu pat neuzlūkoja. Šai ziņā abi bija pilnīgi pretstati. Māti valdzināja krāšņums un greznība, bet manu ļoti praktisko, piezemēto tēvu satrauca vienīgi lietderīgums un produktivitāte.

4. CINCINATI GUDRĪBA. Apdomīgie maksa

Koledžas laikā, kamēr mani draugi lasīja komiksus un avīžu sporta lappuses, es pētīju FHA sarakstus, kuros bija uzskaitīti ieķīlāti īpašumi ar izpirkšanas tiesību liegumu. Tas, ka interesējos par federāli finansētiem ēku celtniecības projektiem, kuriem liegtas izpirkšanas tiesības, var likties mazliet nenormāli, tomēr tā nu tas bija. Un tieši tādā veidā es uzzināju par Sviftonvilidžu. Šo projektu nopirku kopā ar tēvu, kad vēl mācījos koledžā. Tas bija mans pirmais lielais darījums.

Sviftonvilidža bija dzīvojamo namu komplekss ar 1200 dzīvokļiem. Tas atradās Cincinati Ohaio pavalstī un kopumā radīja diezgan bezcerīgu iespaidu. Projekta attīstītāji bija bankrotējuši, 800 dzīvokļi stāvēja tukši, federālā valdība attīstītājiem liedza tiesības dzēst hipotēku, un viss bija sagājis dēlī. Tomēr, raugoties no mūsu viedokļa, šī posta aina izskatījās citāda, jo tā mums pavēra lielisku iespēju.

Vairumā gadījumu, tiklīdz ir runa par hipotēkas izpirkšanas tiesību liegumu, valdības aģentūras vienkārši cenšas no apgrūtinātā objekta pēc iespējas ātrāk tikt vaļā. Svifton-vilidžas gadījumā viss izskatījās tik bēdīgi, ka neviens cits, izņemot mūs, pat nepieteicās izsolei.

Tagad līdzīgs variants atkārtojas Sanbeltā: naftas buma laikā tur tika uzbūvētas divas milzīgas mājas. Vienā no tām nav izīrēti trīsdesmit, otrā - četrdesmit procenti dzīvokļu. Projekta attīstītāji vairs nespēj izķepuroties, jo bankas viņiem neļauj izpirkt ķīlu. Šis ir īstais brīdis apsviedīgam pircējam tikt pie neticami laba darījuma.

Mēs ar tēvu par Sviftonvilidžu piedāvājām ļoti minimālu cenu, un mūsu priekšlikums tika pieņemts. Par darbu pabeigšanu mēs samaksājām mazāk nekā sešus miljonus dolāru - divreiz mazāk, nekā par to būtu nācies maksāt pirms diviem gadiem. Mums tūlīt izsniedza hipotekāro kredītu, par kuru bija jāsamaksā apmēram 100 000 dolāru -tieši tik daudz, cik mēs dabūjām kā kompensāciju par to, ka visu savedīsim kārtībā. Vardu sakot, mēs šo projektu ieguvām, neizdodot ne dolāru no mūsu pašu naudas. Mums atlika tikai ķerties klāt un pabeigt iesākto, rēķinoties ar to, ka, gadījumā ja darbs tiks paveikts vismaz puslīdz pieklājīgi, hipotēku mēs varēsim dzēst no paredzamās īres maksas.

Faktiski šis lielais darbs tēvam un man patika tāpēc, ka mēs varējām ieguldīt daudz enerģijas, neuztraucoties par to, ka veltīgi izšķiežam laiku. Lai tiktu galā ar 50 dzīvokļiem, bija jāiegulda gandrīz tikpat lielas pūles kā 1200 dzīvokļu projektā, vienīgi no 1200 dzīvokļiem varēja gūt krietni lielāku peļņu.

Tiklīdz noslēdzām darījumu, panākumus mēs varējām nodrošināt tikai ar pareizu darba vadību un prasmīgu mārketingu. Galvenais uzdevums bija dzīvokļu izīrēšana, turklāt ne jau kuram katram, bet labiem īrniekiem, kas šeit arī paliktu. īrnieki, kuri dzīvoja Sviftonvilidžā, kad mēs to ieguvām, neko nesaudzēja. Daudzi nāca no Kentuki

kalniem. Tas bija ļoti trūcīgas ģimenes ar septiņiem, astoņiem bērniem gandrīz bez jebkāda mājsaimniecības inventāra un bez pieredzes dzīvot daudzdzīvokļu kompleksā. Vesela ģimene saspiedās vienistabas vai divistabu dzīvoklī, un viņu bērni uzvedās kā īsti mežoņi. Viņi postīja savus dzīvokļus un mājā visu lauza un plēsa.

Šie īrnieki ne tikai nerūpējās par īpašumu, bet bieži vien arī nespēja samaksāt īri. Ja uz viņiem izdarīja spiedienu, šie ļaudis mēdza vienkārši nozust. Lai izvairītos no īres maksāšanas, viņi sadabūja treileru, vienos vai divos naktī to atvilka mājas priekšā un nozuda ar visu, kas viņiem piederēja. Man pret to nebija iebildumu, tikai vispirms es gribēju dabūt īres maksu. Tāpēc mēs ieviesām “treileru novērošanas” patruļu, kas darbojās visu diennakti.

Kad bijām tikuši vaļā no nevēlamajiem īrniekiem, mēs veicām labiekārtošanas darbus, lai piesaistītu perspektīvākus iemītniekus. Tas mums izmaksāja gandrīz 800 000 dolāru, kas tajos laikos bija liela nauda. Tomēr šis ieguldījums atmaksājās ar uzviju. Ņujorkā likums aizliedz palielināt īres maksu, pat ja mājā ir veikti uzlabojumi, bet Cincinati mēs uzreiz varējām iesniegt prasību, lai Svifton-vilidžas dzīvokļiem krietni vien tiktu pacelta īres maksa.

Pirmais uzlabojums, ko mēs ieviesām, bija skaisti, balti logu aizvirtņi. Šāds papildinājums neizklausās pēc kaut kā īpaši grandioza, tomēr baltie slēģi sarkano ķieģeļu mājām piešķīra siltuma un mājīguma iespaidu, un tas bija svarīgi. Aizvirtņi izmaksāja dārgāk, nekā varētu domāt, jo kompleksā ietilpa 1200 dzīvokļi - katrs ar astoņiem līdz desmit logiem. Pēc tam mēs dzīvokļu lētās, atbaidošās alumīnija ārdurvis apmainījām pret skaistām, baltām koloniālā stila durvīm.

Es rūpējos, lai viss dzīvokļu komplekss vienmēr būtu ļoti tīrs un labi uzturēts. Kā jau esmu minējis agrāk, tīrība ir mana vājā puse, tomēr esmu pārliecināts arī par to, ka tīrība kalpo kā ļoti labs kapitālieguldījums. Piemēram, ja vēlaties pārdot savu automašīnu, pietiek samaksāt piecus dolārus par mašīnas nomazgāšanu un ievaskošanu, un tad vēl nedaudz piemest klāt, lai to nospodrina, un mašīnas cenai jūs varat pielikt klāt četrsimt dolārus. Redzot pārdošanā izliktu riebīgi netīru mašīnu, es uzreiz varu pateikt, ka šīs mašīnas īpašnieks ir neveiksminieks. Galu galā - lai prece izskatītos krietni vien pievilcīgāka, vajag papūlēties pavisam maz.

Ar nekustamajiem īpašumiem ir tāpat. Labi uzturēts nams ar sakoptu apkārtni vienmēr maksā daudz vairāk nekā nolaists īpašums. Pēdējos gados Ņujorkā šī patiesība gan vairs nav tik absolūta, jo īpašumu palicis tik maz, ka cilvēki pērk jebko. Bet nevajag ļaut, lai labie laiki jūs iežūžo. Tirgus mainās, un, tiklīdz sāksies lejupslīde, tīrība un kārtība atkal kļūs par galvenajām vērtībām.

Sviftonvilidžā mēs apzaļumojām apkārtni, nokrāsojām gaiteņu sienas un grīdas un neizīrētos dzīvokļus uzturējām nevainojami tīrus. Šo projektu mēs reklamējām skaistā avīzes pielikumā - tolaik Cincinati nekustamos īpašumus gandrīz neviens vēl nereklamēja. Pie mums sāka nākt ieinteresētie cilvēki, un tas, ko viņi vēlāk stāstīja citiem, mums nāca par labu. Gada laikā tika izīrēti pilnīgi visi dzīvokļi.

Paralēli mēs meklējām namu pārvaldnieku: no pusduča kandidātu viens bija tieši tāds, kādu gribējām atrast. Mums ir bijuši godīgi, bet diemžēl dumji pretendenti; viens no viņiem, atspiedies pret kāda dzīvokļa sienu, vārda tiešā

nozīmē sevi nokrāsoja^6. Citi savukārt bija attapīgi, taču neko nesajēdza no īpašuma pārvaldīšanas. Par laimi, mēs viņus ātri atsijājām, jo es gandrīz uzreiz saprotu, ar ko ir darīšana.

Galu galā mēs dabūjām fantastisku pārvaldnieku, kuru es nosaukšu par Irvingu. Šis sešdesmit sešus gadus vecais vīrs bija izcilākais muļķotājs, kādu jebkad esmu saticis, turklāt veikls runātājs, ļoti labs tirgotājs un apbrīnojams administrators. Irvings strādāja labi ja stundu dienā, tomēr šajā laikā padarīja vairāk, nekā daudzi citi pārvaldnieki paveic divpadsmit stundās. Tas man iemācīja derīgu atziņu: nav svarīgi, cik stundas cilvēks strādā; galvenais ir tas, ko viņš paspēj izdarīt.

Vienīgā nelaime, ka Irvings nebija godīgākais cilvēks pasaulē. Es to nojautu jau pirmajā dienā, tomēr manas aizdomas apstiprinājās tikai tad, kad uzticēju viņam darījumu ar parādzīmi - tā es pārbaudu visus darbiniekus, kuri strādā ar naudu. Pēc pārbaudes mūsu apdrošināšanas aģents mani pasauca un sacīja: “Donald, ar šo parādzīmi jūs esat apkrāpts. Tas cilvēks ir afērists.” Izrādījās, ka Irvings jau agrāk ir dažādos veidos mānījies un blēdījies un bieži vien nonācis arī saskarē ar likumu.

Mana psiholoģija vienmēr ir bijusi tāda: kad pieķeru zagli, es pret viņu vēršos ļoti bargi, pat ja tas man izmaksā desmitreiz vairāk, nekā viņš nozadzis. Bet ar Irvingu man radās dilemma: viņš bija nesalīdzināmi spējīgāks par jebkuru citu pārvaldnieks, turklāt tik ilgi, kamēr Irvings pie manis strādāja, zagt neuzdrīkstējās neviens viņa padotais. Tas nozīmēja, ka man vienkārši jāpatur Irvings acīs.

Un tā nu es viņu nevis atlaidu, bet tikai panerroju. “Mēs tev maksājam 50 000 dolāru - un piedevām visu, ko tu vari nozagt.” Redzēju, ka tas viņu galīgi apmulsināja.

Es būtu varējis Irvingu pieķert aiz rokas un sataisīt pamatīgu traci, tomēr to nedarīju. Domāju, ka viņš gadā pamanījās nozagt vēl vismaz 50 000 dolāru. Un tomēr es biju ieguvējs.

Kādu dienu, iegājis birojā, ieraudzīju, ka viena no darbiniecēm raud. Kā izrādījās, biroja meitenēm bija - kā viņas to dēvēja - bēru fonds. Viņas visas regulāri sameta naudu, lai varētu nopirkt ziedus, ja nomira kāds pazīstams cilvēks. Fondā bija apmēram 80 dolāru. Kad apvaicājos, kāpēc meitene raud, viņa atbildēja: “Ak, tas Irvings - viņš ir nozadzis mūsu bēru fonda naudu.”

Tūlīt devos pie Irvinga un noprasīju: “Velns parāvis, Irving, vai tu meitenēm nozagi naudu?” Viņš, protams, to noliedza. Un ne tikai noliedza, bet vēl arī kādu pusstundu klaigāja, dievojās un zvērēja, ka nu gan tās biroja skuķes no viņa dabūšot trūkties. Es nemaz nešaubījos, ka meitenes teica taisnību. Un tomēr Irvings bija unikāls - ar visiem saviem trūkumiem. Vienkārši nepārspējams.

Es to minēju kā Irvinga darbošanās stila piemēru. Un, ja jūs vēl spējat iztēloties mazu, resnu, plikpaurainu vīreli ar bieziem briļļu stikliem un želejai līdzīgām rokām, kuras nekad mūžā nebija pacēlušas neko citu kā vienīgi pildspalvu, tad šis cilvēks ar pilnīgi fantastiskajām runas dāvanām nostājas jūsu priekšā kā dzīvs.

Kā jau minēju, iesākumā mums bija diezgan daudz īrnieku, kuri cerēja, ka varēs iztikt bez īres maksāšanas. Reizēm iekasēt naudu devās Irvings pats. Viņš piezvanīja pie durvīm un, tiklīdz kāds tās atvēra, sāka ārdīties kā

traks. Irvinga seja piesarka, viņš izkliedza visriebīgākos vārdus, kādus vien spēja izdomāt, un visus savus draudus pierakstīja. Tā bija tikai izrādīšanās, tomēr ļoti iedarbīga: parasti īrnieki nekavējoties viņam samaksāja.

Kādu dienu, apstaigādams īrniekus, Irvings pieklauvēja pie durvīm, kuras atvēra desmitgadīga meitenīte. Irvings viņai teica: “Pasaki savam tēvam, lai viņš samaksā savu sūdaino īri, citādi es tā iesperšu pa viņa sasodīto pakaļu, ka viņš ies rāpus.” Tādā garā Irvings turpināja tik ilgi, līdz no dzīvokļa iznāca meitenītes māte, lai paskatītos, kas notiek. Tā gadījās, ka meitenītes māte bija ārkārtīgi skaista sieviete.

Pret sievietēm Irvings izjuta vājību, tāpēc tūlīt sāka skaistuli aplidot. Viņš ielūdza sievieti uz pusdienām. Sievietei, kuras vīrs strādāja par kravas mašīnas šoferi vai varbūt celtnieku, nekad nebija iznākusi darīšana ar Irvingam līdzīgu tipu, tāpēc viņa acīmredzot nezināja, kā šādā situācijā izturēties. Protams, nevarēja būt ne runas par to, ka Irvings viņu jebkādā veidā interesētu, tāpēc galu galā viņš padevās un mēs devāmies projām.

Stundu vēlāk, kad es kopā ar Irvingu sēdēju viņa birojā, iebrāzās milzīgs puisis, īsts skapis, kas droši vien svēra savas 240 mārciņas. Viņš bija nikns, ka Irvins lamājies viņa meitas klātbūtnē un, kā likās, gribēja Irvingu nožņaugt par uzbāšanos viņa sievai. Būdīgā puiša acis slepkavnieciski spīdēja.

Es gaidīju, ka Irvings, ja vien viņam ir kaut nedaudz prāta, muks projām, bet tā vietā viņš, vicinādams rokas, sāka verbālu uzbrukumu. "Vācies laukā no mana kantora!" Irvings bļāva. “Es tevi nogalināšu! Iznīcināšu! Manas rokas ir nāvīgi ieroči - tas ir iereģistrēts policijas departamentā!”

Nekad neaizmirsīšu, kā lielais puisis nolūkojās uz Irvingu un tad sacīja: “Iznāc ārā, tu, tauku pika, es gribu ar tevi aizdedzināt zāli.” Man patika frāze “aizdedzināt zāli”. Nospriedu, ka nu gan Irvings ir nonācis pamatīgā ķezā. Bet viņš pats gan tā nedomāja. “Es ar tevi labprāt izkautos jebkurā laikā,” Irvings paziņoja. "Bet likums man to aizliedz.”

Atlika tikai paskatīties uz viņu, lai uzreiz kļūtu skaidrs, ka viņa rokas policijas departamentā nekādā gadījumā nav reģistrētas kā nāvējoši ieroči. Bet Irvingam piemita kaut kas no lauvu dresētāja prasmes. Es esmu redzējis šos zēnus, ne smagākus par 150 mārciņām, kuri vēsā mierā ieiet krātiņā pie 800 mārciņas smaga lauvas, kas staigā šurp un turp. Ja lauva sajūt kaut vai niecīgāko vājuma vai baiļu izpausmi, viņš vienā mirklī dresētāju saplosa. Bet, tā kā dresētājs, plīkšķinādams pātagu, izturas autoritatīvi, lauva, lai cik pārsteidzoši tas liktos, viņu paklausa. Ar Irvingu un lielo puisi notika kaut kas līdzīgs, vienīgi Irvingam pātagas vietā bija mute.

Viss beidzās ar to, ka puisis no biroja devās projām. Viņš vēl joprojām bija pārskaities, tomēr aizgāja. Neizrādīdams bailes, Irvings, iespējams, izglāba savu dzīvību. Tas uz mani atstāja neaizmirstamu iespaidu. Nevajag baidīties. Dari savu, nepiekāpies un paliec, kur esi, lai notiek, kas notikdams.

Tā kā Irvings Sviftonvilidžu pārvaldīja labi, es tur ierados aizvien retāk un retāk. Faktiski Cincinati mierīgi varēja iztikt bez manis. Kādu laiku es uz turieni braucu reizi nedēļā, bet vēlāk - tikai reizi mēnesī.

Jau pasen man bija izveidojušās īpaši draudzīgas attiecības ar vienu no jaunajiem īrniekiem - gados vecāku vīru, ebreju, Polijas koncentrācijas nometnes kādreizējo

iemītnieku. Atbraucis uz Ameriku, viņš iesākumā strādāja par miesnieku, bet tad nopirka gaļas veikalu. Kad mēs iepazināmies, viņam jau piederēja kādi četrpadsmit veikali. Kopā ar sievu viņš Sviftonvilidžā aizņēma divus kopā savienotus dzīvokļus, kas veidoja lielisku mājokli. Viņi abi šeit jutās patiešām laimīgi. Es cienīju šo vīru, jo viņam piemita dabisks ķēriens izsisties uz augšu un viņš par mata tiesu bija izsprucis no nāves.

Kādu dienu jau vairākus gadus pēc tam, kad nopirkām Sviftonvilidžu, es, turp aizbraucis, iegriezos pie sava drauga. “Kā jums klājas, kā jūtaties?” apvaicājos. “Nevaru sūdzēties,” viņš noteica, bet mazliet vēlāk paveda mani sācis un pačukstēja: “Donald, jūs esat draugs man un manai sievai, tāpēc gribu būt atklāts - pārdodiet šīs mājas.” Es jautāju: “Kāpēc?"

“Tāpēc, ka šeit kļūst aizvien ļaunāk,” mans draugs sacīja. “Šī jau vairs nav dzīvesvieta, bet tāda kā zona. Te visapkārt mājo tādi cilvēki, kas mierīgi var pārgriezt otram rīkli un aiziet tālāk, to vairs pat neatcerēdamies. Es runāju par cilvēkiem, kuriem patīk citiem pārgriezt rīkli.”

Tas bija ļoti trāpīgs teiciens, tāpēc vēl aizvien man palicis prātā.

Šajā sakarā jāpiebilst, ka vienmēr esmu uzmanīgi ieklausījies to cilvēku viedoklī, kurus cienu. Un tas atkal ir manas intuīcijas, nevis biznesa studiju nopelns.

Pēc sarunas ar savu draugu nolēmu pavadīt Cincinati divas dienas. Staigādams apkārt, redzēju, ka šeit patiešām briest nepatikšanas. Visapkārt bija saradušies ļoti skarbi kaimiņi. Tāpēc es Sviftonvilidžu izsolīju, un gandrīz uzreiz arī uzradās pircējs. Mēs ar šo kompleksu bijām labi nopelnījuši, jo salīdzinājumā ar kompleksa apmēriem mūsu

izdevumus nekādā ziņā nevarēja uzskatīt par lieliem, bet par īri mēs tobrīd gadā saņēmām jau 700 000 dolārus. Tomēr, pārdodot Sviftonvilidžu, mums patrāpījās tiešām pamatīgs ķēriens.

Kompleksu gribēja nopirkt kompānija Prudent Real Estate Investment Trust. Tas bija mūsu biznesa uzplaukuma laiks. Nekustamo īpašumu investīciju tresti - kompānijas, kas investēja nekustamajos īpašumos, - darbojās ļoti aktīvi. Bankas izsniedza kredītus ikvienam no šiem trestiem. Vienīgā problēma, ka daudziem nekustamo īpašumu investīciju trestu vadītājiem trūka vai nu zināšanu, vai pieredzes. Es viņus dēvēju par balto dolāru puišiem. Šī tipa cilvēki spēja ieguldīt milzu naudu kādā Puorteriko projektā, pat neizbraukuši to apskatīt. Galu galā viņi atklāja, ka nams, ko viņi ir nopirkuši, nemaz vēl nav uzcelts.

Kas attiecās uz Prudent Real Estate Investment Trust, šī kompānija pirms galīgā lēmuma pieņemšanas uz Sviftonvilidžu atsūtīja jaunu cilvēku, kuram bija uzticēts visu pārbaudīt un novērtēt. Būdams aptuveni manā vecumā, Prudent Real Estate Investment Trust pārstāvis izskatījās pēc pusaudža. Jutos ārkārtīgi pārsteigts, ka viņam uzticēts pieņemt tik atbildīgu lēmumu.

Kā izrādījās, vairāk par visu šis puisis vēlējās ieturēt lenču. Viņš bija dzirdējis par Cincinati iekšpilsētas restorānu Maisonette, kas tika uzskatīts par vienu no pieciem labākajiem restorāniem visā valstī. Puisis noteikti gribēja tur paēst, tāpēc, piezvanījis man, ka brauks uz Cincinati, palūdza, lai es rezervēju galdiņu lenčam. Lieliski, es sacīju.

Tā kā lidmašīna, ar kuru lidoja Prudent Real Estate Investment Trust pārstāvis, mazliet kavējās, viņš ieradās tikai pusdienlaikā. Mēs satikāmies, es viņu aizvedu uz Sviftonvilidžu

un parādīju, kā tur izskatās. Tolaik mums vēl aizvien visi dzīvokļi bija izīrēti; viņš neuzdeva īpaši daudz jautājumu, jo gandrīz nekas cits kā maltīte šo puisi, šķiet, neinteresēja. Mums gribējās ātrāk doties uz Maisonette. No Sviftonvili-džas līdz restorānam nokļuvām pusstundas laikā, bet lenču ieturējām veselas trīs stundas, kas nemaz neatbilda manam parastajam darba stilam. Ja man vajadzētu novērtēt tik lielu objektu kā Sviftonvilidža, es pilnīgi noteikti iztiktu bez lenča un visu laiku veltītu tikai sava potenciālā pirkuma izpētīšanai.

Kad bijām tikuši galā ar lenču, es Prudent Real Estate Investment Trust pārstāvi aizvedu uz lidmašīnu. Viņš atgriezās Ņujorkā labi paēdis un lieliskā noskaņojumā. Puisis stingri rekomendēja virzīt uz priekšu jautājumu par pirkumu. Saviem bosiem viņš sacīja, ka Sviftonvilidža atrodas brīnišķīgā vietā un tas būšot lielisks darījums. Mēs vienojāmies par cenu: Prudent Real Estate Investment Trust bija ar mieru maksāt 12 miljonus dolāru. Tas mums nozīmēja apmēram sešus miljonus dolāru lielu peļņu. No īstermiņa investīcijas šāda peļņa bija milzīga.

Pēc tam mēs parakstījām līgumu. Tomēr tad es jau sāku saskatīt pie horizonta tumšus mākoņus. Vairumam īrnieku ap to laiku nomas līgums beidzās, un pagarināt savus līgumus viņi neplānoja. Tāpēc pirkuma līgumā mēs iekļāvām nosacījumu, ka šis līgums netiks koriģēts, kaut gan tipiskā prakse ir tāda, ka galīgā vienošanās tiek noslēgta tikai pašās beigās. Citiem vārdiem sakot, mēs vēlējāmies piefiksēt, ka Sviftonvilidžas projekts bija simtprocentīgi iznomāts līguma parakstīšanas brīdī, bet mēs nevaram apsolīt, ka pēc trim četriem mēnešiem, kad mēs noslēgsim darījumu, situācija būs tāda pati.

Es ari uzstāju, lai pirkuma līgumā tiktu iekļauts nosacījums, ka tādā gadījumā, ja Prudent Real Estate Investment Trust mūsu sākotnējo vienošanos lauž, viņiem jāmaksā milzīgs līgumsods. Ari tas bija ļoti neparasti, jo gandrīz jebkurā citā darījumā pircējs, parakstot pirkuma līgumu, pārdevējam samaksā 10 procentus no pirkuma summas; ja darījums netiek noslēgts, pircējs šo avansu zaudē.

Atklāti runājot, Apdomīgo^7 tresta ļaudīm tomēr pieklājās būt mazliet apdomīgākiem. Bet, kā jau iepriekš minēju, tolaik nekustamo īpašumu investīciju tresti bija ļoti iedegušies, tāpēc nevarēja vien sagaidīt, kad varēs noslēgt darījumu. Beigās, protams, kā vienmēr izrādījās, ka pārliecīgā steiga neatmaksājās. Kad mēs noslēdzām darījumu, Svif-tonvilidžā jau bija dučiem tukšu dzīvokļu.

5. PĀRCELŠANAS UZ MANHETENU

noplucis un mazs. Tomēr es to mīlēju. Pirms piecpadsmit gadiem pārcelšanās uz Manhetenas necilo mājokliti man laikam gan šķita pacilājošāka nekā tā diena, kad sāku dzīvot trīsstāvu apartamentos Trampa tornī - debesskrāpī starp Piekto avēniju un 57. ielu, no kura logiem pavērās skats uz Centrālparku.

Jums jāsaprot: es biju izaudzis Kvīnsā un strādājis Bruk-linā - un pēkšņi dzīvoju Augšīstsaidā.

Tomēr, vērtējot no praktiskā viedokļa, manas dzīvesvietas maiņas vislielākā vērtība bija tā, ka nu es daudz labāk varēju iepazīt Manhetenu. Sāku staigāt pa Manhetenas ielām pavisam citādi nekā tolaik, kad devos pie kāda ciemos vai kārtoju darba darīšanas. Nu es vērīgi apskatīju visus labākos īpašumus. No pilsētas nomales zēna biju kļuvis par centra puisi. Man pašam šķita, ka neko labāku nemaz nevar vēlēties. Biju jauns, enerģijas pilns un dzīvoju Manhetenā, kaut gan strādāt joprojām braucu uz Bruklinu.

Viens no maniem pirmajiem pasākumiem bija mēģinājums kļūt par Le Club biedru. Tobrīd tas tika uzskatīts par pilsētas centra stilīgāko un laikam gan ari ekskluzīvāko klubu - tāpat kā savulaik Studio 54. Austrumu 54. ielā -, un starp kluba biedriem bija daži no pasaules veiksmīgākajiem vīriešiem un dažas no pasaules skaistākajām sievietēm. Le Club bija viena no vietām, kur varēja redzēt ierodamies 75 gadus vecu bagātnieku trīs jaunu, blondu Zviedrijas daiļavu pavadībā.

Nekad neaizmirsīšu, kā par Le Club biedru kļuvu es. Kādu dienu piezvanīju uz klubu un sacīju: "Mani sauc Donalds Tramps, un es gribu iestāties jūsu klubā.” Vīrietis, kas pacēla klausuli, sāka smieties. “Jūs noteikti jokojat,” viņš sacīja. Protams, šeit neviens par mani neko nebija dzirdējis.

Nākamajā dienā man radās cita ideja. Es atkal piezvanīju uz klubu un sacīju puisim, kas pacēla klausuli: “Paklausieties, vai jūs nevarētu man iedot jūsu kluba biedru sarakstu? Varbūt es kādu no viņiem pazīstu.” Bet viņš atbildēja: “Atvainojiet, bet mēs tā nedarām,” - un nolika klausuli.

Nākamajā dienā es piezvanīju vēlreiz un sacīju: “Es vēlos sazināties ar kluba prezidentu. Man viņam kaut kas jānosūta.” Kaut kāda iemesla dēļ puisis man pateica kluba prezidenta vārdu un iedeva viņa darba telefona numuru. Pēc tam es piezvanīju prezidentam un ļoti pieklājīgi stādījos priekšā: “Mani sauc Donalds Tramps. Es labprāt iestātos Le Club.” Viņš man jautāja: "Vai jums mūsu klubā ir kādi draugi vai ģimenes locekļi?” Es atbildēju, ka nevienu tur nepazīstu.

Tad Le Club prezidents man jautāja: “Kas jums liek domāt, ka jūs varētu tikt uzņemts mūsu klubā?” Es aizgūtnēm sāku stāstīt par sevi, līdz beidzot viņš sacīja: “Es jums teikšu tā: man šķiet, ka esat jauns, jauks cilvēks, un mums patiešām noderētu arī daži gados jaunāki biedri, tāpēc varbūt iedzersim kopā pa glāzei restorānā Twenty-one?”

Nākamajā vakarā mēs satikāmies, lai kopā iedzertu. Diemžēl radās viena maza problēma. Es nedzeru, un man nepatīk nīkt pie glāzes. Savukārt kluba prezidents iedzēra ļoti labprāt, un draugs, kuru viņš bija paņēmis līdzi, arī neatturējās. Nākamās divas stundas viņi tukšoja savas glāzes, bet es sēdēju un skatījos. Beidzot ieminējos: “Paklausieties, draugi, varbūt es varu jūs aizvest uz mājām?” Viņi atbildēja: “Nē, mēs iedzersim vēl pa vienai.”

Pie kaut kā tāda es nebiju pieradis. Mans tēvs ir kā klints - ļoti kārtīgs un ļoti solīds. Viņš katru vakaru pārrodas mājās septiņos, paēd vakariņas, palasa avīzes, noskatās

jaunākās ziņas, un tas ari viss. Savos ieradumos es esmu tikpat stingrs kā tēvs.

Bet nu es biju nokļuvis pavisam citā pasaulē. Atceros, ka toreiz prātoju, vai visi veiksmīgie Manhetenas biznesmeņi ir tādi dzērāji, un, ja tā patiešām bija, tad man tas noteikti nāca par labu.

Beidzot ap desmitiem abiem vīriem pietika, un man viņus līdz mašīnai faktiski nācās nest.

Pagāja divas nedēļas, bet kluba prezidents par sevi nedeva nekādu ziņu. Galu galā es pats viņam piezvanīju, bet viņš pat vairs neatcerējās, kas es tāds esmu. Un tā nu man nācās visu sākt no jauna. Mēs atkal satikāmies restorānā Twenty-one, tikai šoreiz prezidents tik daudz nedzēra. Mēs vienojāmies, ka es tikšu uzņemts klubā. Prezidents bažījās tikai par kādu nepatīkamu iespēju, ko no manis arī neslēpa: tā kā esmu jauns un glīts, bet dažiem vecākiem kluba biedriem ir skaistas, jaunas sievas, man varbūt radīšoties kārdinājums atņemt cita vīrieša sievu. Tāpēc man esot jāapsola, ka neko tādu nedarīšu.

Nespēju noticēt savām ausīm. Mana māte ir tikpat godīga un kārtīga kā tēvs. Viņa sevi pilnīgi veltī tikai tēvam. Nesen abi nosvinēja laulību piecdesmito jubileju. Šādā vidē es esmu izaudzis - un nu man kāds sāka stāstīt par svešu sievu pavedināšanu.

Tomēr es, vienalga, to apsolīju. Mani uzņēma klubā, un, kā izrādījās, tādā veidā es biju spēris lielu soli uz priekšu gan sociāli, gan profesionāli. Es uz klubu devos gandrīz katru vakaru un tur sastapu daudzas jaunas, skaistas, neprecētas sievietes, tomēr ne ar vienu no viņām man neizveidojās nopietnas attiecības. Šīs sievietes gan varēja lepoties ar ārēju skaistumu, tomēr daudzas no viņām nespēja normāli sarunāties. Dažas bija iedomīgas, citas - dīvainas, vēl citas - plēsonīgas, bet vairums no viņām - neīstas. Es ātri aptvēru, ka nedrīkstu nevienu no kluba meitenēm vest uz savu dzīvokli. Pēc viņu standartiem tas liecināja par manu katastrofālo nabadzību un postu, jo viņu pasaulē viss sākās un beidzās ar ārišķībām. Kad beidzot apprecējos, sieviete, kas kļuva mana sieva, arī bija ļoti skaista, tomēr viņai, tāpat kā manam tēvam un manai mātei, piemita īsto vērtību izjūta, godprātība un krietnums.

Le Club apmeklēšanas periodā iepazinos ar daudziem ļoti bagātiem un veiksmīgiem vīriešiem. Klubā es ne tikai labi pavadīju laiku, bet arī strādāju. Uzzināju, kā darbojas Ņujorkas augstākā līmeņa darījumu pasaule, un sastapu cilvēkus, ar kuriem pēc kāda laika man izveidojās biznesa attiecības. Toreiz iepazītie bagātnieki - īpaši no Eiropas un Dienvidamerikas valstīm - vēlāk nopirka visdārgākos Trampa torņa un Trump Plaza dzīvokļus.

Le Club pirmoreiz satiku arī Roju Konu. Agrāk es par viņu biju tikai dzirdējis, tomēr nešaubījos, ka viņš ir cilvēks, kas nebaidās cīnīties. Kādu vakaru sagadījās, ka pie galdiņa sēdēju Rojam blakus. Mūs abus iepazīstināja, mēs kādu brīdi sarunājāmies, un tad, tā kā man patīk pārbaudīt cilvēkus, nolēmu viņu izaicināt. “Es nevaru ciest advokātus,” sacīju. “Domāju, ka tā vietā, lai atrisinātu strīdus, viņi to vien dara kā novilcina lietas. Vienmēr, kad viņiem kaut ko jautā, viņi saka “nē”. Viņi tikai meklē iespēju panākt mierizlīgumu, nevis cīnās.” Rojs sacīja, ka viņš domā tāpat kā es. Tas man patika, tāpēc turpināju: “Es parasti daru pretēji. Drīzāk cīnīšos nekā piekāpšos, jo tad, ja tu vienreiz piekāpies, visiem uzreiz ir skaidrs, ka tevi var locīt."

Redzēju, ka Rojs jūtas ieintriģēts, tikai nesaprot, uz kuru pusi es velku. Bet tad viņš beidzot apvaicājās: “Vai šī ir teorētiska saruna?”

"Nepavisam nav teorētiska,” atbildēju. “Valdība saskaņā ar civiltiesību likumu ir uzsākusi civilprocesu pret mūsējo un vēl dažām citām kompānijām par to, ka mēs dažos savos dzīvokļu kompleksos diskriminējot melnādainos.” Pēc tam es viņam pastāstīju, ka šo pēcpusdienu kopā ar tēvu esmu pavadījis, sarunājoties ar advokātu, kas strādā vienā no Volstrītas visaugstākā prestiža firmām, un ka šis advokāts mums ir ieteicis vienoties par mierizlīgumu. Tieši to vairums biznesmeņu dara tādos gadījumos, kad pret viņiem izvirza prasību valdība, jo neviens nevēlas iegūt sliktu slavu, pat ja tic, ka nepatieso apvainojumu varētu atspēkot.

Doma par mierizlīgumu mani padarīja traku, jo patiesībā mēs savos namos izīrējām dzīvokļus arī melnādainajiem.

Protams, mēs gribējām tādus īrniekus, kuri maksā īri, ir kārtīgi, tīrīgi un labi kaimiņi, turklāt atbilst standartam, kas noteica, ka īrnieka ienākumiem jābūt četrreiz lielākiem par īres maksu. Tāpēc es jautāju Rojam: “Kas, pēc jūsu domām, man tagad būtu jādara?”

"Es uzskatu, ka jums viņiem jāpasaka, lai viņi iet ellē," Rojs atbildēja. “Lai lieta nonāk līdz tiesai. Viņiem būs jāpierāda, ka jūs diskriminējat melnādainos, bet tas, manuprāt, nenāksies viegli, jo jums taču ir melnādaini īrnieki.” Pēc tam Rojs vēl piebilda: "Nedomāju, ka jums obligāti jāizīrē dzīvokļi nevēlamiem cilvēkiem, viss viens - baltiem vai melniem. Valdībai nav tiesību iejaukties jūsu biznesā."

Tad es nolēmu, ka Rojs Kons ir īstais cilvēks, kas tiesā varētu pārstāvēt mūsu intereses. Tolaik es vēl nebiju nekas, bet, tā kā Rojam patika laba cīņa, viņš mūsu lietu uzņēmās. Rojs gāja uz tiesu, es devos viņam līdzi, un mēs atspēkojām izvirzīto apsūdzību. Galu galā valdībai neko neizdevās pierādīt, jo mēs palikām pie tā, ka ne jau mūsu vainas dēļ visi dzīvokļi nav izīrēti. Mēs pat apņēmāmies kādu laiku vietējā avīzē par brīvajiem dzīvokļiem publicēt sludinājumus. Ar to pašu civilprocess beidzās.

Šajā periodā es par Roju ļoti daudz ko uzzināju. Viņš, ja pats to gribēja, spēja būt lielisks advokāts. Rojs varēja aizstāvēt lietu bez jebkādiem pierakstiem, jo viņam piemita fotogrāfiska atmiņa, tāpēc faktus viņš atcerējās no galvas. Ja Rojs iepriekš labi sagatavojās, viņš tiesā bija izcils un gandrīz vai neuzvarams. Diemžēl viņš ne vienmēr gāja uz tiesu pietiekami sagatavojies, tomēr pat tādā gadījumā reizēm viņam savu izcilo prāta spēju dēļ izdevās gūt uzvaru. Par nelaimi, Rojs varēja sagādāt arī galvassāpes, tāpēc es pirms noteiktā tiesas datuma viņu vienmēr pamatīgi izjautāju. Ja Rojs nebija sagatavojies, es parūpējos, lai tiesu pārceļ uz citu datumu.

Attiecībā uz Roju es sevi nekad neesmu mānījis. Viņš nebija nekāds skauts. Kādā vaļsirdības brīdī Rojs man atzinās, ka divas trešdaļas no savas pieaugušā cilvēka dzīves ir pavadījis, aizstāvēdamies pret dažādām apsūdzībām. Tas mani pārsteidza. Es viņam jautāju: “Pasaki man vienu, Roj: vai tiešām tu to visu esi sastrādājis?" Viņš uz mani paskatījās, pasmaidīja un tad attrauca: "Par ko tu, ellē, īsti runā?” Nezināju, ko viņam atbildēt.

Lai arī ko par Roju varēja sacīt, viņš noteikti bija ļoti izturīgs. Reizēm esmu domājis, ka tūlīt aiz lojalitātes Roju visprecīzāk raksturoja apzīmējums “sīkstums”. Visi Roja draugi zināja, ka viņš ir gejs, un saviesīgos pasākumos viņu vienmēr varēja redzēt viena vai otra ļoti glīta jaunekļa sabiedrībā. Tomēr par šo savas dzīves pusi Rojs nekad nerunāja. Viņam nepatika ari geja imidžs. Rojs uzskatīja, ka vidusmēra cilvēks viņa seksuālo orientāciju var uzskatīt par kroplīgu izvirtību. Situācijās, kad viņa klātbūtnē tika apspriesta geju tēma, Rojs vienmēr bija pirmais, kas vārdos iestājās pret homoseksuālismu.

Kā jau sīkstam, stūrgalvīgam un nepakļāvīgam cilvēkam, Rojam netrūka draugu. Nekautrēšos sacīt, kāviens no tiem biju es. Rojs, gods kam gods, patiešām spēja būt uzticams, un, tā kā viņam piemita izcila profesionālā izveicība, ar tādu puisi sev blakus ikviens jutās droši. Pat ja Rojs tīri personiski nepiekrita jūsu viedoklim un jūsu aizstāvēšana viņam pašam nenāca īpaši par labu, jūs, vienalga, varējāt rēķināties, ka viņš cīnīsies jūsu labā. Rojs nekad nebija divkosīgs.

Viņš nemaz nav salīdzināms ar tiem simtiem “respektablo" puišu, kuri taisa karjeru, lepodamies ar savu bezkompromisa godīgumu, bet kuriem absolūti trūkst lojalitātes. Viņi domā tikai par to, kas pašiem nāk par labu, un daudz negudro, pirms draugam, kuram radušās problēmas, iedur mugurā dunci. Rojā Konā man visvairāk patika tas, ka viņš rīkojās tieši pretēji. Viņš bija viens no tiem puišiem, kas stāvēs jums blakus pie slimnīcas gultas, kad visi citi sen jau būs aizlaidušies lapās, un vārda tiešā nozīmē aizstāvēs jūs līdz pat nāvei.

Tātad, pārcēlies uz Manhetenu, es iepazinos ar daudziem cilvēkiem un apskatīju daudzus nekustamos īpašumus, tomēr vēl aizvien nespēju atrast neko tādu, ko varētu nopirkt par pieņemamu cenu. Bet 1973. gadā situācija Man-hetenā pēkšņi sāka kļūt sliktāka. Es jau paredzēju, ka nekustamo īpašumu tirgus atdzisīs, jo dzīvē viss notiek cikliski un nekustamo īpašumu bizness nav izņēmums. Un tomēr es nebiju gaidījis, ka stāvoklis kļūs tik bēdīgs. To izraisīja vairāku faktoru kombinācija. Pirmām kārtām valdība izsludināja moratoriju dzīvojamo namu celtniecības subsīdijām, kas agrāk tika piešķirtas bez taupīšanas, un jo īpaši -māju būvēšanai pilsētas centrā. Vienlaikus pēc daudzu gadu ilgušas stabilitātes, kas viegli ļāva aizmirst, ka vispār ir iespējamas kādas izmaiņas, pamazām kāpa banku procentu likmes. Un tad, lai visu padarītu vēl ļaunāku, piepeši sākās strauja inflācija, ko sevišķi varēja izjust būvēšanas izmaksās.

Tomēr vislielāko problēmu radīja pati pilsēta, kuras parādi sasniedza jau tādu līmeni, ka visi kļuva nervozi. Cilvēkus pārņēma bažas, ka pilsēta varētu bankrotēt. Bailes radīja jaunas bailes. Ņujorka jau krietnu laiku pārdzīvoja sociālo krīzi. Cilvēki šai pilsētai vienkārši vairs neticēja.

Šādi apstākļi, protams, jaunu namu celtniecību neveicināja. 1973. gada pirmajos deviņos mēnešos pilsēta deva atļauju piecos rajonos uzbūvēt apmēram 15 000 objektus, to skaitā gan daudzdzīvokļu namus, gan vienģimenes mājas, bet 1974. gada pirmajos deviņos mēnešos varēja realizēt vairs tikai 6000 projektus.

Arī es uztraucos par Ņujorkas nākotni, tomēr nevaru sacīt, ka tāpēc naktīs nespēju gulēt. Būtībā esmu optimists, un, lai cik traki tas izklausās, pilsētas nepatikšanās saskatīju savu lielo iespēju. Та kā biju uzaudzis Kvīnsā, es gandrīz vai kā apsēsts ticēju, ka Manhetena vienmēr būs vislabākā dzīvesvieta un visas pasaules centrs. Lai arī kādas īslaicīgas nedienas nācās pārdzīvot pilsētai, manī mājoja nešaubīga pārliecība, ka galu galā viss nokārtosies. Jo kura cita pilsēta gan būtu spējīga ieņemt Ņujorkas vietu?

г

Viens no nekustamajiem īpašumiem, kas jau agrāk saistīja manu interesi, bija milzīgs, pamests vagonu parks Hudzonas piekrastē. Tas sākās pie 59. ielas un aizstiepās līdz pat 72. ielai. Ikreiz, kad braucu pa Vestsaidas automaģistrāli, pieķēru sevi sapņojam par to, ko šeit varētu uzbūvēt. Nevajadzēja būt ģēnijam, lai saprastu, ka simt akru neapbūvētas platības upes malā Manhetenā sevī ietver milzu potenciālu. Tomēr man, bez šaubām, nācās apsvērt arī to, kā visgudrāk varētu izmantot tik lielu zemes platību laikā, kad pilsētā valdīja krīze.

Neticu, ka jūs neparko negribētu nopirkt labu apbūves gabalu par zemu cenu. Tolaik gandrīz visa Vestsaidas apkaime skaitījās bīstama dzīvesvieta. Katrā sānieliņā bija lētas viesnīcas, kurās mājoja ļaudis, kas pārtika no sociālajiem pabalstiem, un katrā parkā uzdarbojās narkotiku tirgoņi. Atceros, ka New York Times publicēja rakstu sēriju par to, cik bandītisks rajons ir platība starp Rietumu Centrāl-parku, Kolumba avēniju un 84. ielu.

Tomēr nebija pārāk tālu jāskatās, lai redzētu, cik viegli viss var mainīties. Pat “bandītiskās puses” sānieliņās, piemēram, Rietumu 84. ielā pavisam netālu no Centrālparka, slējās vecas, aristokrātiskas sarkanbrūnā smilšakmens mājas, bet avēnijas, it īpaši Centrālparka Rietumu avēnija un Piekrastes bulvāris, lepojās ar senām, skaistām ēkām. Tajās bija milzīgi dzīvokļi, pa kuru logiem pavērās iespaidīga panorāma. Šo vērtību atklāšana bija tikai laika jautājums.

Kādā 1973. gada vasaras dienā es avīzē izlasīju rakstu par Perm Central dzelzceļa bankrotu. Raksts vēstīja, ka Penn Central pārvaldnieki dzelzceļa aktīvu pārdošanu uzticējuši kādai kompānijai, ko vada cilvēks, vārdā Viktors Palmjeri. Izrādījās, ka aktīvu skaitā ietilpa arī pamestais vagonu parks pie Rietumu 60. ielas un vēl viens vagonu parks pie Rietumu 34. ielas. Darījums, kuru Viktors bija noslēdzis ar Penn Central, paredzēja, ka no katra pārdotā īpašuma Viktora kompānija ieguva peļņas procentus.

Par Viktoru Palmjeri es agrāk neko nebiju dzirdējis, tomēr nospriedu, ka viņš ir cilvēks, ar kuru man noteikti jāiepazīstas. Tāpēc piezvanīju viņa pārstāvjiem un sacīju: “Sveiki, mani sauc Donalds Tramps. Es gribu nopirkt 60. ielas vagonu parku.” Visvienkāršākā pieeja parasti ir visiedarbīgākā.

Šķiet, ka kompānijas pārstāvjiem mans tiešums un entuziasms patika. Tolaik es Manhetenā neko vēl nebiju uzbūvējis, bet manī kvēloja vēlēšanās izdarīt to, par ko cilvēki, kuri atradās labākās pozīcijās nekā es, vienkārši neiedomājās.

Es devos satikties ar Viktoru, un mēs jau no paša sākuma ļoti reāli novērtējām situāciju. Viktors bija patīkams, atraktīvs itālis, kas izskatījās pēc anglosakšu izcelsmes amerikāņa.

Es viņam izstāstīju, cik bēdīga ir 60. ielas vagonu parka situācija - apkārtnei slikta slava, pilsētā valda krīze... Sacīju, ka varbūt es, interesēdamies par šo īpašumu, esmu galīgi traks. Tā ir labi zināma patiesība: ja vēlaties kaut ko nopirkt, pārlieciniet pārdevēju, ka tas, kas viņam pieder, nav neko daudz vērts.

Es arī pasūrojos, cik neticami grūti tādam lielam neapbūvētas zemesgabalam dabūt zonējuma atļaujas. Piebildu, ka vietējo iedzīvotāju biedrības valde cīnās pret katru jaunu pilsētas attīstības projektu un projekta saskaņošana Pilsētas plānošanas komisijā un Budžeta projektu valdē velkas bezgalīgi.

Trešais, ko izdarīju - un tas varbūt bija vissvarīgākais es Viktoru un viņa ļaudis pārliecināju. Es nevarēju lepoties ar lielu pieredzi vai īpašiem sasniegumiem, tāpēc izspēlēju enerģijas un entuziasma kārti.

Tā kā Viktors cilvēkiem uzticējās, viņš nolēma ar mani sadarboties. Galu galā es saņēmu piedāvājumu attīstīt ne tikai 60. ielas vagonu parku, bet arī Rietumu 34. ielas vagonu parku. Taisnību sakot, laikam jau ļāvu Viktoram sevi pārvērtēt. Bet es apzinājos, ka man nav citas izvēles. Tolaik būdams tikai divdesmit septiņus gadus vecs, es Manhetenā vēl nebiju neko uzbūvējis - un mans tēvs arī ne. Tomēr, lai kā arī es Viktoram patiku, nedomāju, ka viņš man būtu uzticējies, ja neiztēlotos, ka mūsu kompānija ir liela un varena. Pirms iepazinos ar Viktoru, mūsu kompānijai nebija oficiāla nosaukuma, tāpēc sāku to dēvēt par Trampa organizāciju. Kaut kādā veidā vārds “organizācija” tai lika izklausīties lielākai. Tikai daži cilvēki zināja, ka Trampa organizācija darbojas divos mazos kantorīšos Bruk-linas Z avēnijā.

Lai nostiprinātu vēlamo iespaidu, pieminēju mūsu pazīšanos ar politiķiem - piemēram, ar Ābrahamu Bīmu, kurš

1973. gadā tika ievēlēts par Ņujorkas mēru. Mans tēvs apmeklēja to pašu demokrātu klubu, kura biedrs bija arī Eibs Bīms, tāpēc abi viens otru pazina. Tāpat kā daudzi nekustamā īpašuma biznesa uzņēmēji, tēvs un es ziedojām naudu Bīmam un citiem politiķiem. Būtībā finansiāli atbalstīt politiķus Ņujorkas uzņēmējiem skaitās norma. Mēs Bīmam nedevām vairāk kā citi mūsu profila biznesmeņi, bet laikam tieši mūsu personiskās pazīšanās dēļ Bīms darīja visu iespējamo, lai citiem nerastos iespaids, ka viņš mums izrāda īpašu pretimnākšanu.

Gandrīz visus četrus gadus, kamēr Bīms bija Ņujorkas mērs, es centos saņemt atļauju Rietumu 34. ielas vagonu parka pārveidošanai par konferenču centru. Izvērtējot visus “par” un “pret”, sapratu, ka šī ir ideāli piemērota vieta, un pamazām mūsu pusē nostājās gandrīz visi Ņujorkas ievērojamākie biznesmeņi. Un tomēr Bīms mūsu projektu sāka atbalstīt tikai tad, kad līdz viņa mēra amata pilnvaru beigām bija palikušas dažas nedēļas. Viņš nekad nav mums devis oficiālu atļauju. Mūsu zemesgabalu konferenču centra uzbūvēšanai galu galā izvēlējās tikai 1978. gadā ievēlētais Ņujorkas mērs Eds Košs - par spīti tam, ka mani un Edu Košu nez vai kādam ienāktu prātā nosaukt par labiem draugiem. Bet nu jau es esmu aizsteidzies notikumiem pa priekšu.

Jau no paša sākuma nostiprinot ar Viktoru ciešu sadarbību, es būtībā drīzāk strādāju viņa labā, nevis biju viens no pircējiem. Tas ideāli kalpoja manām interesēm. Piemēram, kad mēs saņēmām nepieciešamās atļaujas, es ieguvu ekskluzīvu iespēju nopirkt 60. ielas un 34. ielas vagonu parkus, bet zonēšanas un tiesas izdevumi ietilpa Penn Central bankrota izmaksās. No manis nekāda nauda netika prasīta. Penn Central pat piekrita segt teritorijas attīstīšanas izdevumus. Tas patiesi bija kaut kas ievērības cienīgs: pārdevējs sedza pircēja izdevumus. Šobrīd tāds darījums šķiet vienkārši muļķība, bet tolaik, kad neviens neko negribēja būvēt un pilsēta panīka, viss likās citādi.

Palmjeri man arī nodrošināja labu reputāciju presē. Kad Barrons reportieris viņam jautāja, kāpēc viņš izvēlējies tieši Donaldu Trampu, nevis kādu citu, Viktors atbildēja: "Šie īpašumi nebija nekas vairāk kā nenosakāma riska melnie caurumi. Mēs aptaujājām dažādus cilvēkus, kuri par tiem interesējās, bet nevienam no viņiem nebija nepieciešamās virzības izjūtas un iztēles. Bet jaunais Tramps mums to visu piedāvāja. Viņš atgādina drosmīgos, entuziasma pilnos mūsu valsts uzņēmējus deviņpadsmitajā gadsimtā. Viņa sapņi ir grandiozi.”

Kādā brīdī, kad es par saviem plāniem stāstīju presei, bet reāli nekas vēl nenotika, ievērojams Ņujorkas nekustamo īpašumu biznesmenis sacīja vienam no maniem tuvākajiem draugiem: “Plātīties viņš prot izcili, bet kur ir ķieģeļi un java?”

Atceros: to uzzinājis, pārskaitos tik ļoti, ka ar minēto biznesmeni nerunāju vairāk nekā gadu. Tomēr tagad, atskatoties pagātnē, man jāatzīst, ka viņam bija taisnība. Visi mani plāni varēja izkūpēt gaisā. Ja es nebūtu realizējis vismaz vienu no abiem saviem pirmajiem projektiem - pārliecinājis pilsētas amatpersonas, lai Rietumu 34. ielas zemesgabalu izvēlas konferenču centra celtniecībai, un uzbūvējis viesnīcu Grand Hyatt -, varbūt man būtu nācies atgriezies Bruklinā un atkal noņemties ar īres maksas iekasēšanu. Ar saviem pirmajiem projektiem es dzīvē krietni pavirzījos uz priekšu.

1974. gada 29. jūlijā mēs publiski paziņojām, ka Trampa organizācija ir rezervējusi tiesības par 62 miljoniem dolāru no Penn Central nopirkt divus upmalas īpašumus - starp Rietumu 59. ielu un Rietumu 72. ielu un starp Rietumu 34. ielu un Rietumu 39. ielu. Bez iespējām samazināt cenu. Šis paziņojums izpelnījās pirmās lappuses rakstu avīzē New York Times.

Mana sākotnējā ideja bija uz abiem zemesgabaliem uzbūvēt vidēji ienesīgus īres namus, plānojot 110-125 dolāru lielu īres maksu par vienu dzīvokli; šobrīd tas šķiet smieklīgi lēti, bet tolaik skaitījās mēreni dārgi. Finansējumu es cerēju saņemt no Mitchell-Lama programmas, ar kuras starpniecību pilsēta celtniekiem izsniedza ne pārāk iekārotus ilgtermiņa hipotekāros kredītus un nodrošināja nodokļu atlaides. Šī programma bija radīta tāpēc, lai veicinātu vidēji ienesīgu īres namu celtniecību.

Mēnesi pirms mūsu paziņojuma es kopā ar Viktoru un dažiem viņa komandas cilvēkiem devos pie Eiba Bīma, lai izdibinātu, kādas ir mūsu attīstības plāna perspektīvas. Kaut arī viņš mūs iedrošināja, kopš tā brīža, kad sniedzām publisku paziņojumu, Eibs Bīms atteicās ieņemt jebkādu pozīciju, iekams mūsu plānu nebija akceptējušas pilsētas attīstības aģentūras, to skaitā Pilsētas plānošanas komisija un Budžeta projektu valde, kā arī vietējo iedzīvotāju biedrības. Viņš bija politiķis, tāpēc pirms stingras pozīcijas ieņemšanas gribēja redzēt, no kuras puses pūš vējš.

Tikai tad, kad publiski biju paziņojis par saviem plāniem, pēkšņi uzradās vēl arī citi vagonu parku tīkotāji. Piemēram, kompānija Starrett Housing, kas bija mūsu partneri Starret City namu celtniecības projektā Bruklinā, piedāvāja maksāt 150 miljonus dolāru, norādot finansēšanas avotus, iesniedzot pilsētas atļaujas un tā tālāk. Turklāt viņu piesolītā cena bija daudz augstāka nekā manējā.

Atzīstu, ka esmu ļoti nikns konkurents un likuma robežās spēju darīt visu, lai uzvarētu. Reizēm biznesa sastāvdaļa ir konkurenta nomelnošana. Es nemaz nešaubījos, ka Starrett Housing piedāvājums nav likumīgs, jo zināju, ka šī kompānija nespēs noslēgt darījumu un veiksmīgi īstenot apbūves projektu, kaut arī visi papīri viņiem bija kārtībā. Faktiski ikviens var piesolīt jebkādu summu, it īpaši tad, ja ir zināmi visi nosacījumi. To pašu varēja attiecināt uz manis piesolīto cenu; vienīgā starpība, ka es biju ieguldījis pietiekami daudz laika un pūļu, lai pārliecinātu Palmjeri komandu, ka esmu ļoti nopietni ņemams un pārliecināts par savu lietu.

Beigu beigās man izdevās pārliecināt Palmjeri, ka labāk ir iztikt ar maniem 62 miljoniem, nekā iekrist ar Starrett Housing.

Likteņa ironijas dēļ nepilnu gadu pēc tam, kad biju publiski paziņojis par saviem plāniem - un uzveicis konkurentu -, ekonomiskā situācija Ņujorkā no sliktas kļuva vēl sliktāka.

1975. gada februārī Pilsētas attīstības korporācija -valsts aģentūra, kas pārdeva obligācijas municipālo namu celtniecības finansēšanai, - nedzēsa obligācijas par vairāk nekā 100 miljoniem dolāru.

1975. gada septembrī Bīms paziņoja, ka fiskālās krīzes dēļ pilsēta pārtrauc pilnīgi visu pilsētas plānos iekļauto māju būvdarbu finansēšanu.

1975. gada novembrī arī valsts nāca klajā ar paziņojumu, ka nākamo piecu gadu laikā tiek pārtraukta visu zemākā līmeņa un vidējā līmeņa ieņēmumu īres namu celtniecības finansēšana. Izņēmums bija tikai jau agrāk apstiprinātie pilsētas būvprojekti.

Katru rītu avīžu lappusēs varēja ieraudzīt jaunus un atkal jaunus rakstus par pilsētas finansiālo krīzi. Tomēr nevaru sacīt, ka manī jebkas no tā visa būtu radījis patiesas bailes par pilsētas nākotni. Kad kļuva skaidrs, ka namu celtniecībai nekādas subsīdijas nedabūšu, nolēmu izmēģināt jaunu ceļu.

Jau agrāk biju domājis, ka zemesgabals Rietumu 34. ielā būtu ideāli piemērots konferenču centram. Diemžēl problēmu radīja tas, ka citi man nepiekrita: gandrīz vai katrs piedāvāja savu ideju. Jāpiezīmē, ka pilsēta ar daudzu ievērojamu vietējo biznesmeņu atbalstu jau vairāk nekā trīs gadus centās uzbūvēt konferenču centru citā vietā Hudzo-nas piekrastē - 44. ielā. Kā atzina pilsēta, tikai plānošana vien bija izmaksājusi 13 miljonus dolāru, tomēr man pazīstami cilvēki stāstīja, ka faktiski izdoti jau 30 miljoni.

Dažas nedēļas pēc tam, kad pilsēta pateica, ka vairs netiks finansēta neviena municipālā objekta celtniecība, Bīms paziņoja arī par 44. ielā uzsāktā projekta iesaldēšanu. Es tūlīt noalgoju Semjuelu H. Lindenbaumu - talantīgu advokātu, kas specializējās zonēšanas jautājumos un agrāk bija strādājis pie 44. ielas projekta.

Iecerētā konferenču centra idejas atbalstīšanai es pieņēmu darbā arī Luīzi Sanšainu - entuziasma pilnu sievieti, kurai bija ārkārtīgi labi politiskie sakari. Kad Hjū Kerijs 1974. gadā tika ievēlēts gubernatora amatā, Luīze kļuva par viņa administrācijas finanšu direktori. Viņa bija arī valsts demokrātu partijas kasiere. Sākumā Luīze pie manis strādāja praktiski bez atlīdzības, bet vēlāk izvirzījās par mūsu kompānijas viceprezidenti.

Kaut arī es sava projekta attīstīšanai jau biju nokomplektējis komandu, pilsēta perināja citu alternatīvu - uzbūvēt konferenču centru Beteripārksitijā, Manhetenas dienvidu daļā, iepretim Pasaules tirdzniecības centram. Pēc manām domām, gan apbūves gabals Rietumu 44. ielā, gan Beteripārksitijas variants atšķirībā no tā, ko piedāvāju es, bija ārkārtīgi neveiksmīga izvēle. Tāpēc gribēju uzsākt publisku cīņu, bet diemžēl tolaik mani neviens vēl nepazina. Ja vēlējos pievērst uzmanību savai apbūves vietai un iegūt atbalstu, man bija jākļūst ievērojamam.

Nolēmu sasaukt pirmo preses konferenci. Ar Luīzes un Ņujorkas sabiedrisko attiecību dienesta vadītāja Hovarda Rubenšteina palīdzību ieguvu atbalstu no dažiem ietekmīgiem cilvēkiem, to skaitā valsts senāta vairākuma frakcijas vadītāja Manfrēda Orenšteina un Ņujorkas politikā ļoti nozīmīgā pasūtījumu darba starpnieka Teodora Ķīla. Preses konferencē Kīls iestājās par klasisko kārtību. “Uzbūvēt jauno konferenču centru Beteripārkā,” viņš sacīja, “būtu tas pats, kas ierīkot naktsklubu kapsētā.” Savas vietas reklamēšanai mēs bijām uzslējuši milzīgu transparentu ar uzrakstu “34. ielas brīnums", un daudzajiem reportieriem es paziņoju, ka varu uzcelt konferenču centru, iekļaujoties 110 miljonu dolāru tāmē - respektīvi, uzbūvēt konferenču centru vismaz par 150 miljoniem dolāru lētāk, nekā pēc pilsētas aprēķiniem izmaksātu Rietumu 44. ielas projekts.

Nav brīnums, ka vienam otram mans teiktais lika saraukt uzacis, un prese pamazām sāka mums pievērst uzmanību. Bet politiķi par mūsu projektu nelikās ne zinis. Toreiz es atklāju - un mana vēlākā pieredze šo atklājumu tikai vēl vairāk apstiprināja ka politiķiem īpaši nerūp tas, cik kas maksā. Jo galu galā tā nav viņu personiskā nauda.

Lai reklamētu savu apbūves gabalu, es visur, kur vien gāju, runāju par to, cik svarīgi ir uzcelt konferenču centru. Netrūka cilvēku, kuri sacīja, ka pilsētas finansiālās krīzes apstākļos no šīs idejas vajadzētu atteikties.

Manuprāt, tā bija klasiska tuvredzība. Piemēram, daudzas kompānijas sakarā ar nekustamā īpašuma tirgus atdzišanu bija krietni apcirpušas savus reklamēšanas izdevumus. Bet būtībā tieši tad, kad cilvēki gandrīz neko nepērk, savu preci vajag reklamēt īpaši neatlaidīgi!. Tas arī bija galvenais iemesls, kāpēc es visur tik daudz runāju par konferenču centra nepieciešamību. Konferenču centra uzbūvēšana, es uzsvēru, atdzīvinās pilsētas tēlu, un gala rezultātā pilsētas ekonomija atkal uzplauks.

Katram, kas vien gribēja klausīties, es stāstīju, cik lieliska vieta ir mans zemesgabals un cik šausmīga kļūda būtu izvēlēties kādu no alternatīvām. Atkal un atkal atkārtoju, ka 44. ielā konferenču centrs būtu jābūvē uz platformām virs ūdens, un tas izmaksātu dārgāk, radītu vairāk problēmu un noteikti aizņemtu vairāk laika. Sacīju, ka zemesgabals 44. ielā ir pārāk mazs, un, ja konferenču centrs pletīsies virs ūdens, lai tur nokļūtu, nāksies kaut kādā veidā tikt zem Vestsaidas izdrupušās automaģistrāles, turklāt - un to es, ļoti ātri noskaidrojis, pasniedzu kā milzīgu problēmu -celtniecībai pie 44. ielas būs nepieciešama tā dēvētā kuģošanas ierobežošanas atļauja jeb, runājot citiem vārdiem, federāls lēmums ūdensceļa aizšķērsošanai ar būvobjektu, bet šādu lēmumu varēja piešķirt tikai Kongress.

Ne mazākas problēmas radītu konferenču centra celtniecība Beteripārkā, jo šī vieta bija pat vēl smieklīgāka jau tāpēc vien, ka atradās pilsētas pašā dienvidu galā. Es cilvēkiem izskaidroju, cik tālu tas ir no pilsētas centra, viesnīcām un izklaides vietām un cik neparocīga iznāktu braukšana no centra uz Beteripārku ar sabiedrisko transportu. Visiem rādīju arī valsts atzinumu, ka konferenču centra celtniecība Beteripārkā, līdz kurai ved Vestsaidas automaģistrāle, būs saistīta ar šīs automaģistrāles vērienīgu rekonstrukciju, piedevām vajadzēs uzbūvēt jaunu viesnīcu ar 2000 apartamentiem.

Tomēr visvairāk es runāju par to, cik brīnišķīga alternatīva ir mans apbūves gabals Rietumu 34. ielā. Та kā tas atradās automaģistrāles labajā - austrumu pusē, tur varēja viegli nokļūt un salīdzinājumā ar abiem pārējiem variantiem tas piedāvāja daudz ērtāku metro un autobusu satiksmi. Turklāt - es nebeidzu atkārtot - uzbūvēt konferenču centru pie Rietumu 34. ielas būtu daudz lētāk; piedevām, tā kā mans apbūves gabals ir ļoti liels, pirmkārt, nevajadzētu pārvietot apkārtējo namu īrniekus un, otrkārt, pietiktu vietas, kur izvērst apbūvi nākotnē. Kad grupa aspirantu, kuri mācījās pie pilsētas domes deputāta Roberta Vāgnera, savā nelielajā izpētē manu potenciālo konferenču centra vietu novērtēja kā vislabāko, es nelaidu garām izdevību un šī pētījuma rezultātu tūlīt nodēvēju par “Vāgnera atzinumu”. Atzinuma vārdabrālis par to gan nebija īpašā sajūsmā.

Pēc kāda laika viss sāka nosvērties man par labu; trūka vēl tikai dažu vadošo cilvēku atbalsta. Šī saraksta augšgalā bija Eibs Bīms. Tā kā viņš reiz bija atteicies no Rietumu 44. ielas varianta un devis priekšroku Beteripārkai, lai cik pārliecinošus argumentus es minēju par labu savai vietai, viņu tas nekādi neietekmēja. Otrs ietekmīgākais pretinieks bija mēra vietnieks Džons Dzukoti, kurš manu apbūves gabalu vienmēr un visur noķengāja. Esmu pārliecināts, ka Dzukoti vienkārši negribēja atzīt, ka izšķiedis vairākus gadus un miljoniem dolāru sabiedrības naudas tādas vietas attīstīšanai, kura nekad nebūs pirmšķirīga. Un tieši to es arī publiski pateicu. Apsūdzēju viņu savtīgumā, maziskumā un pusducī citu grēku. Tas Dzukoti pamatīgi nokaitināja. Plašsaziņas līdzekļi mūsu cīņai pievērsa daudz uzmanības, un rezultātā, domāju, tas tikai nāca par labu manam piedāvājumam, jo kļuva par vēl vienu veidu, kā es varēju reklamēt sava zemesgabala daudzās priekšrocības.

Beigās mēs uzvarējām, visus savus pretiniekus vienkārši nokausējot. Mēs nepadevāmies, un opozīcija palēnām sāka atslābt. 1977. gadā BIms konferenču centra celtniecības alternatīvo vietu izpētei nozīmēja vēl vienu komisiju, lā nāca pie atziņas, ka mūsu piedāvājums ir vislabākais. Balstoties uz šīs komisijas atzinumu, BIms īsi pirms Ņujorkas mēra amata atstāšanas sāka mūs atbalstīt - tomēr, kā jau minēju, oficiālu atļauju viņš tā arī neparakstīja.

1978. gada janvārī par Ņujorkas mēru kļuva Eds Košs. Viņš nolēma veikt pats savu izpēti. Es iztēlojos, ka mēs atkal esam atgriezušies nulles punktā. Tomēr viss gāja uz priekšu ātri, un mūsu vieta atkal izvirzījās priekšplānā. 1978. gada aprīlī pilsēta un valsts paziņoja, ka pērk zemesgabalu 34. ielā, lai tur uzceltu konferenču centru. Man tā bija uzvara, tomēr drīzāk simboliska nekā finansiāla. Pēc visa, ko tiku darījis, es saņēmu daudz mazāk, nekā man pienācās, - un ne tuvu tik daudz, lai finansiāli atlīdzinātu ieguldītās pūles.

Līgums ar Penn Central paredzēja, ka man kopumā pienākas 833 000 dolāru liela kompensācija, kas izrietēja no 12 miljonu dolāru lielās summas, par kādu pilsēta bija ar mieru nopirkt Penn Central zemi. Beigās es piedāvāju iespēju man vispār neko nemaksāt, ja pilsēta jauno konferenču centru nosauktu manā vārdā. Par šo priekšlikumu es tiku kritizēts, tomēr nevēlos taisnoties. Bez manas neatlaidības Ņujorkai jauna konferenču centra nebūtu vēl šodien.

Ļaujot man uzcelt konferenču centru - un to es patiešām ļoti gribēju -, pilsēta būtu ietaupījusi ļoti daudz naudas. Tomēr Eds Košs man nesaprotamas loģikas dēļ nolēma: ja jau es biju palīdzējis nokārtot īpašuma pārdošanu, tad kā konferenču centra būvētājs nonākšu interešu konfliktā. Galu galā piedāvāju pilsētai darījumu, kas man pašam šķita vienkārši smieklīgs. Sacīju, ka paveikšu visu darbu par nepilniem 200 miljoniem dolāru, un tādā gadījumā, ja būs pārtēriņš, es to segšu no personiskās naudas. Šāds piedāvājums man bija liels risks.

Tomēr tā vietā, lai konferenču centra celtniecību uzticētu man, pilsēta un pavalsts projekta vadību uzņēmās pašas, un tas izraisīja laikam gan visbezjēdzīgāko novilcināšanu un sadārdzinājumu visā celtniecības biznesa vēsturē. Pilsētu attīstības korporāciju tolaik vadīja Ričards Kāns -un, kā izrādījās, atbildība par topošo konferenču centru ietilpa viņa tiešajos darba pienākumos. Visā visumā Kāns bija jauks cilvēks; vienīgā nelaime, ka viņš sevi iztēlojās par otru Robertu Mozesu^8, kaut gan, taisnību sakot, man neradās pārliecība, ka viņam būtu atbilstoša pieredze vai būvuzņēmēja talants.

Pirmais, ko viņš izdarīja, bija darba līguma noslēgšana ar arhitektu Jeo Minpeju^9. Minpejs, bez šaubām, var lepoties ar fantastisku reputāciju, bet, manuprāt, viņam piemīt tendence izvēlēties visdārgāko risinājumu, turklāt viņš ir ārkārtīgi nepakļāvīgs. Minpejs tūlit nolēma konferenču centru projektēt kā telpisku rāmi - bet katrs profesionāls celtnieks tūlīt pateiks, ka šādu strukturālo sistēmu ir ļoti grūti uzbūvēt, piedevām vienmēr jārēķinās ar pārtēriņiem. Šī patiesība it īpaši attiecas uz milzīgu, ietilpīgu konstrukciju, kāda nepieciešama konferenču centram.

Jau no paša sākuma es centos Kānam un viņa komandas cilvēkiem ieskaidrot, ka ir ļoti svarīgi vienlaikus uzbūvēt ari automašīnu garāžu, jo konferenču centrs taču nevar iztikt bez autostāvvietām. Man atbildēja, ka garāžas celtniecībai vajagot saņemt atļaujas no pilsētas vides departamenta. “Šo atļauju saņemšana,” es sacīju, “aizņems daudz laika, tāpēc to kārtot jāsāk nekavējoties, bet ar atsevišķu dokumentāciju, lai konferenču centru varētu sākt būvēt jau agrāk.” Kāns un viņa ļaudis manu padomu neņēma vērā, un tagad konferenču centram nav ne garāžas, ne piemērotas autostāvvietas, ne cerību tuvākajā laikā kaut ko vērst par labu.

Veiksmīgi netika ieplānota arī konferenču centra ieeja. Ja tā atrastos kompleksa rietumu pusē, viss konferenču centrs būtu pavērsts pret Hudzonu, garantējot skaistu panorāmu. Diemžēl ieeju uzbūvēja austrumu pusē - ar skatu pret Vienpadsmitās avēnijas satiksmes plūsmu.

Vērodams, kā tiek pieļautas visas šīs kļūdas, es ļoti sadusmojos un jutos vīlies. 1983. gadā, kad jau bija skaidrs, ka vilcināšanās un pārmaksu dēļ konferenču centra celtniecība kļuvusi par īstu nelaimi, es uzrakstīju vēstuli Viljamam Stemam, kurš tolaik Ričarda Kāna vietā ieņēma Pilsētu attīstības korporācijas prezidenta amatu. Jau otro reizi es piedāvājos - un šoreiz vispār bez atlīdzības - pārraudzīt projektu un panākt, lai tas bez turpmākām pārmaksām ātri tiktu pabeigts.

Manu piedāvājumu noraidīja, un nelaime galu galā izvērtās par katastrofu. Kad konferenču centru pagājušajā gadā pabeidza, celtniecība par četriem gadiem atpalika no grafika un vismaz par 250 miljoniem dolāru pārsniedza plānotās izmaksas. Ja pieskaita vēl arī papildus izdoto naudu par četriem liekajiem gadiem, kopējā summa sasniedz apmēram vienu miljardu, pārsniedzot budžetu par 700 miljoniem dolāru.

Konferenču centra ēka iznāca šausmīgi neglīta, bet visļaunākais, ka neviens tāpēc neuztraucās. Kad 1986. gadā mani uzaicināja uz atklāšanas ceremoniju, es atteicos. Nepiemērota plānojuma un smieklīgi lielu pārmaksu dēļ pilsēta un pavalsts vienkārši izpostīja lielisku zemesgabalu un vērienīgu projektu. Pat ja faktu, ka konferenču centru galu galā tomēr uzbūvēja, var uzskatīt par panākumu, šis komplekss nekad neatpelnīs naudu, kas nevajadzīgi tika izšķiesta tā celtniecības laikā.

Tomēr 34. ielas zemesgabala attīstīšanai ieguldītais laiks un enerģija bija tikai ziediņi salīdzinājumā ar grūtībām, kuras man sagādāja 60. ielas vagonu parks. Man nācās saskarties ar nelokāmu vietējo iedzīvotāju pretestību, komplicētu zonēšanu un banku nevēlēšanos finansēt dzīvojamo namu pilsētā, kura joprojām šūpojās uz bankrota robežas. Un tā 1979. gadā es negribīgi ļāvu izbeigties termiņam, līdz kuram man bija tiesības nopirkt zemi un attīstīt 60. ielas vagonu parka teritoriju.

Es pievērsos biznesa iespējām, kas īstermiņā šķita daudzsološākas. Par pirmo no tām kļuva viesnīcas Commodore Hotel pārbūvēšana.

6. POMPOZA VIESNĪCA. 42. ielas atdzīvināšana

Laika periodā, kad centos kaut ko uzsākt ar abiem

Vestsaidas vagonu parkiem, es pamazām aizvien ciešāk iedraudzējos ar Viktoru Palmjeri un viņa komandas cilvēkiem. Kādu dienu 1974. gada nogalē, atrazdamies Viktora birojā, puspajokam ieminējos: “Kādus īpašumus es vēl par velti varētu dabūt no Penn Central tagad, kad esmu ieguvis tiesības uz diviem vagonu parkiem?”

“Ja tevi tas interesē - mums ir dažas viesnīcas,” Viktors atbildēja.

Tā es uzzināju, ka kompānijai Penn Central pilsētas centrā netālu cita no citas pieder vairākas vecas viesnīcas: Biltmore Hotel, Barclay Hotel, Roosevelt Hotel un Commodore Hotel. Trīs pirmās ienesa mērenus ienākumus, tāpēc to nopirkšana nozīmētu samaksāt vairāk, nekā man gribējās. Nopietnas problēmas sagādāja vienīgi Commodore Hotel, jo šī viesnīca strādāja ar zaudējumiem un gadiem ilgi nebija maksājusi nekustamā īpašuma nodokli.

Tas bija vislabākās ziņas, kādas vien Viktors varēja pavēstīt. Es uzreiz aptvēru, ka, atrazdamās 42. ielas un Parka avēnijas stūrī - tātad pašā Ņujorkas centrā blakus Centrālajai stacijai -, Commodore Hotel salīdzinājumā ar trim pārējām Penn Central viesnīcām ieņēma visizdevīgāko vietu.

Vēl aizvien labi atceros, kā todien, kad Viktors ieminējās par Commodore Hotel, es aizgāju to apskatīt. Gan pati viesnīca, gan tās tuvākā apkārtne izskatījās neticami nožēlojami. Puse apkaimes ēku jau bija izūtrupētas, Commodore Hotel demonstrēja samelnējušu ķieģeļu fasādi, bet noplukušais vestibils atgādināja nabadzīgo ļaužu pansionāta priekštelpu. Viesnīcas pirmā stāva līmenī gar abām ārsienām stiepās nekārtīga sīkumtirgus kioski, pie kuru durvīm mētājās visādi krāmi. Uz vairumu cilvēku redzētais atstātu nomācošu iespaidu, bet, kad es tuvojos viesnīcai, manu skatienu piesaistīja kaut kas pavisam cits.

Bija rīts, apmēram deviņi, un pa tuvējām ielām no Centrālās stacijas uz metro plūda tūkstošiem labi ģērbtu Konektikutas un Vestčesteras iedzīvotāju. Ņujorka burtiski iznīka, taču garām noplukušajai Commodore Hotel katru dienu pagāja miljoniem pārtikušu cilvēku, kas iebrauca no piepilsētām. Šī bija lieliska vieta! Es pēkšņi aptvēru, ka problēma slēpjas viesnīcā, nevis tās apkārtnē. Ja man izdotos Commodore Hotel pārveidot, es būtu trāpījis desmitniekā. To garantēja viesnīcas izdevīgā atrašanās vieta.

Devos atpakaļ pie Viktora un sacīju, ka vēlos slēgt darījumu par Commodore Hotel. Viktors bija iepriecināts, jo visi uzskatīja, ka šī viesnīca var sagādāt tikai zaudējumus. Aizgāju arī pie sava tēva un pastāstīju, ka man ir radusies izdevība noslēgt darījumu par milzīgu viesnīcu pilsētas centrā. Sākumā tēvs neticēja, ka es runāju nopietni. Vēlāk viņš kādam reportierim pastāstīja, ka viņa pirmā reakcija bijusi šāda: “Nopirkt Commodore Hotel laikā, kad varēja iegādāties pat Kreislera debesskrāpi, man likās kaut kas līdzīgs cīņai par pēdējo biļeti braucienam ar Titāniku."

Es nebiju naivs. Redzēju potenciālu, tomēr apzinājos ari ēnas puses. Spēju iztēloties, kā var vadīt tik milzīgu viesnīcu, tomēr sapratu, ka neveiksmes gadījumā būšu neglābjami iekritis. Jau no pašas pirmās dienas, kad sāku kārtot šo darījumu, centos līdz minimumam samazināt risku, un tīri finansiāli man paveicās. Tomēr, mēnešiem ejot uz priekšu, darījums kļuva aizvien sarežģītāks un grūtāks. Es tam veltīju aizvien vairāk laika un enerģijas, jo likmes cēlās, taču tagad jautājums vairs nebija vienīgi par naudu. Es nevarēju mūžīgi tikai gudri spriedelēt. Beidzot vajadzēja pierādīt gan nekustamo īpašumu biznesa sabiedrībai, gan presei, gan savam tēvam, ka spēju kaut ko reāli paveikt.

Darījums ar Commodore Hotel būtībā bija žonglēšana, tomēr daudz āķīgāka, nekā sākumā iztēlojos. Pirmām kārtām man bija jāpārliecina Palmjeri ļaudis, ka esmu vispiemērotākais viesnīcas pircējs, vienlaikus, cik ilgi vien iespējams, neizdodot ne dolāru. Man arī bija jāpierunā kāds pieredzējis viesnīcas administrators, lai viņš sāk ar mani sadarboties, pirms ir noslēgts viesnīcas pirkšanas darījums, jo skaidri apzinājos, ka tad, kad bankās meklēšu kredītu, šāds partneris radīs lielāku uzticamību. Tomēr ar labu partneri vien vēl nepietika. Es centos arī pilsētas amatpersonas pārliecināt, ka pilsētas interesēs ir piešķirt man bezprecedenta nodokļu atlaidi. Zināju, ka šāda veida naudas ietaupījums liks bankām noticēt, ka manai viesnīcai ir nākotnes perspektīva - jo tolaik bankas negribēja aizdot naudu pat projektiem labos rajonos.

Visjocīgākais, ka pilsētas izmisīgā situācija kļuva par manu spēcīgāko trumpi. Krīzes dēļ es varēju pārliecināt Palmjeri, ka esmu vienīgais nekustamā īpašuma uzņēmējs, kas panīkstošās pilsētas nolaistajā rajonā vispār apsver iespēju pirkt viesnīcu - turklāt tādu, kura nes zaudējumus. Bankām sacīju, ka to morālais pienākums ir finansēt projektu, kas ne tikai uzlabos pilsētas izskatu, bet vispār palīdzēs pilsētai atkopties. Savukārt pilsētas amatpersonām varēju gluži pamatoti apgalvot, ka milzīgā nodokļu atlaide man ļaus nodrošināt ar darbu tūkstošiem cilvēku - gan celtniekus, gan viesnīcas personālu -, palīdzēs uzlabot viesnīcas apkārtni un dalīt ar pilsētu visus viesnīcas ienākumus.

1974. gada vēlā rudenī es sāku ar Palmjeri apspriest viesnīcas pirkšanas darījumu jau pavisam nopietni. Pirms astoņiem vai deviņiem mēnešiem Perm Central viesnīcas reno-vācijā bija ieguldījusi divus miljonus dolāru, bet tas deva apmēram tik daudz labuma, cik avarējušas mašīnas noklā-šana ar vaska kārtu. Arī pēc Commodore Hotel renovācijas šī viesnīca saskaņā ar Penn Central prognozēm 1974. gadā nestu zaudējumus (neieskaitot tos sešus miljonus dolāru, kurus viesnīca jau bija parādā par nenomaksātajiem nodokļiem). Kopumā ņemot, viesnīca Commodore Hotel bija visīstākā bankrotējušas kompānijas naudas izsūcēja.

īsā laikā mēs izstrādājām mūsu darījuma strukturālo shēmu. Saskaņā ar opcijas līgumu es viesnīcu varēju nopirkt par 10 miljoniem dolāru - ar nosacījumu, ka panākšu nodokļu atlaidi, sagādāšu finansējumu un pieņemšu partneri, kas labi orientējas viesnīcu administrēšanas biznesā. Izsakoties citiem vārdiem, man visu darījumu vajadzēja sakārtot vēl pirms norēķināšanās naudā. Tomēr bija viena problēma: līgums paredzēja, ka par ekskluzīvo pirkšanas iespēju man jāsamaksā 250 000 dolāru liela neatmaksājamā summa, bet, tā kā šī darījuma iznākums lielā mērā vēl bija miglā tīts, es īpaši nekāroju šķirties pat no 250 000 dolāru. 1974. gadā tā man bija liela summa, tāpēc es stiepu gumiju. Kamēr tika izstrādāti līgumi, mani juristi atrada daudzus likumīgus ieganstus, lai iebilstu, kāptos atpakaļ un sāktu no jauna. Pa to laiku es centos savākt kopā visus pārējos darījuma elementus.

Nolēmu, ka pirmām kārtām man ir vajadzīgs patiešām fantastisks viesnīcas projekts - tāds, lai cilvēkiem aizrautos elpa. Tāpēc norunāju tikšanos ar jaunu, talantīgu arhitektu Deru Skatu. Kādā piektdienas pēcpusdienā mēs abi satikāmies restorānā Maxwell’s Plum. Man tūlīt iepatikās Dera entuziasms. Kad izstāstīju viņam, kas man padomā, viņš tūlīt uz vienas no ēdienkartēm sāka zīmēt skices.

Galvenais, es Deram sacīju, ir radīt kaut ko pilnīgi neredzētu. Biju pārliecināts, ka galvenais Commodore Hotel neveiksmju cēlonis ir šīs viesnīcas drūmais, nomācošais un noplukušais izskats. Jau no paša sākuma loloju ideju tieši virs Commodore Hotel samelnējušajiem ķieģeļiem “uzvilkt jaunu ādu” - vai nu no bronzas, ja to atļautu līdzekļi, vai no stikla. Es gribēju, lai viesnīca izskatās gludi spīdīga, spoža un mūsdienīga, ar savu satraucošo valdzinājumu liekot cilvēkiem apstāties un aplūkot to tuvāk. Un bija skaidrāks par skaidru, ka Ders saprot, ko es vēlos.

Pēc pusdienām es Deru un vēl vienu paziņu aizvedu uz savu nelielo studijas tipa dzīvoklīti Trešajā avēnijā, kur tolaik dzīvoju, un jautāju Deram, ko viņš domā par manām mēbelēm. Cits cilvēks viņa vietā būtu atbildējis: “Forši, fantastiski!" - bet Ders tā nedarīja. "To šeit ir pārāk daudz,” viņš atbildēja un sāka mēbeles pārvietot; dažas viņš pat izstūma vestibilā. Kad Ders pārkārtošanu bija beidzis, dzīvoklis izskatījās daudz lielāks, un man tas ļoti patika.

Es Deru nolīgu un maksāju viņam par to, ka viņš izstrādāja skices, kuras mēs pēc tam demonstrējām pilsētas

komitejās un bankās. Mēs abi vienojāmies, ka visur radīsim tādu iespaidu, it kā šie zīmējumi būtu izmaksājuši milzu naudu. Kā zināms, mērķis attaisno līdzekļus.

1975. gadā mēs ar viesnīcas dizainu jau bijām tikuši diezgan tālu. Tad kādu vakaru aprīļa vidū Ders man piezvanīja un pastāstīja, ka ir atlaists no darba arhitektu birojā Kahn & Jacobs/Hellmuth, Obata & Kassabaum. Es jau zināju, ka viņš nesaprotas ar saviem priekšniekiem. Tomēr man negribējās atteikties no iesāktā projekta. Lai padarītu tik liela apjoma darbu, man bija vajadzīgi lielas firmas resursi un prestižs. Centos iztēloties, kas notiks, kamēr Ders veidos jaunu arhitektu biroju. Bet viņš to paveica ļoti ātri un nodēvēja par Gruzen & Partners. Šo situāciju es izmantoju savā labā. Kahn & Jacobs/Hellmuth, Obata & Kassabaum grupa izmisīgi gribēja saglabāt manu pasūtījumu sev, un to pašu, protams, vēlējās arī Ders. Arhitektu sāncensība man ļāva “nosist cenu". Es paliku kopā ar Deru, bet maksāju viņam visai pieticīgi. Sacīju, ka zemais atalgojums, ko Ders saņem tagad, vēlāk viņam atmaksāsies ar uzviju. "Šis būs monumentāls projekts,” es Deram teicu. "Tas tevi padarīs par zvaigzni.” Ders par atalgojumu īpašā sajūsmā nebija, tomēr galu galā atzina, ka Commodore Hotel pārbūve par Grand Hyatt - un vēlāk arī Trampa tornis - būtiski ietekmēja viņa turpmāko karjeru.

Tajā pašā laika periodā, respektīvi, 1975. gada sākumā, sāku meklēt viesnīcas administratoru. Atzīšos, ka par viesnīcu biznesu tad vēl neko nezināju. Kopš tā laika daudz ko esmu iemācījies un tagad vadu viesnīcas pats. Bet tolaik, būdams tikai divdesmit septiņus gadus vecs, es viesnīcas darbības principus pārzināju vienīgi no pieredzes, ko biju guvis, dažas reizes viesnīcā pārnakšņojot. Un tomēr es centos nopirkt milzīgi lielo Commodore Hotel, kura aizņēma 1 500 000 kvadrātpēdu lielu zemes platību, un gatavojos atvērt viesnīcu ar 1400 numuriem - vislielāko viesnīcu, kāda Ņujorkā bija radīta 25 gadu laikā kopš Hilton Hotel uzbūvēšanas. Tāpēc šķita pašsaprotami, ka man bija vajadzīgs pieredzējis viesnīcas pārvaldnieks. Iztēlojos, ka varbūt šī viesnīca būs pirmā no vesela viesnīcu tīkla, un es, starp citu, nemaz tik ļoti nekļūdījos. Paši par sevi viesnīcu tīkli varbūt nav nekas īpašs, bet tie ļauj iekļūt nacionālajā apartamentu rezervēšanas sistēmā, kas rūpējas par viesu nosūtīšanu uz piemērotu viesnīcu un veic administratīvo ekspertīzi.

Visaugstāk es vērtēju Hyatt tīklu. Hilton viesnīcas man šķita nedaudz atpalikušas un vecas. Līdzīga iemesla dēļ nejūsmoju arī par Sheraton, bet Holiday Inns un Ramada Inn nespēja piedāvāt pietiekami augstu klasi.

Man patika Hyatt viesnīcu izskats. Tas bija modernas, gaišas, tīras un kārtīgas. Es gribēju, lai tādu iespaidu radītu arī Commodore Hotel. Jāpiebilst, ka Hyatt viesnīcās ļoti stingri tika ievērota etiķete. Domāju, ka tas nenoliedzami nāktu par labu arī viesnīcai Centrālās stacijas rajonā.

Vēl viens iemesls, kāpēc man patika Hyatt, bija saistīts ar cerībām uzsākt kopīgu biznesu. Hilton un Sheraton kompānijām Ņujorkā jau bija katrai savs viesnīcu tīkls, tāpēc ne viena, ne otra nekāroja būvēt jaunas viesnīcas - un jo īpaši tādā laikā, kad pilsēta pārdzīvoja grūtības. Savukārt Hyatt veiksmīgi darbojās citās pilsētās, bet Ņujorkā šai kompānijai vēl aizvien savas viesnīcas nebija. Klīda valodas, ka vismaz vienu sava tīkla viesnīcu Hyatt gribēja uzbūvēt arī Ņujorkā.

1974. gada nogalē piezvanīju Hyatt kompānijas prezidentam Hugo M. Frendam junioram, un mēs norunājām satikties. Skips^10 Frends uz mani īpaši lecīgu iespaidu neatstāja, turklāt izrādījās, ka Hyatt patiešām vēlas Ņujorkā uzcelt augstākās klases viesnīcu, tāpēc mēs sākām apspriest iespēju Commodore Hotel pārbūves projektā kļūt par partneriem. Panākuši vienošanos, ātri sastādījām ar dažādām varbūtībām, nosacījumiem un atrunām pilnu pagaidu līgumu. Jutos ļoti priecīgs un lepns. Bet divas dienas pēc līguma sastādīšanas Skips man piezvanīja un sacīja: “Ļoti žēl, bet līgumu šādā redakcijā mēs slēgt nevaram.” Pēc tam tas kļuva par sistēmu. Mēs vienojāmies par jauniem termiņiem, paspiedām viens otram roku, un dažas dienas viss šķita nokārtots, bet tad mūsu darījums pēkšņi atkal draudēja izjukt. Galu galā man piezvanīja viens puisis, Hyatt kompānijas augsta līmeņa darbinieks, ar kuru biju iedraudzējies darījuma kārtošanas gaitā, un sacīja: “Gribu jums dot labu padomu. Piezvaniet Džejam Prickeram un vienojieties tieši ar viņu.”

Es par Prickeriem tad vēl gandrīz neko nezināju, un tas tikai lieku reizi apliecina manu toreizējo jaunību. Pa ausu galam biju dzirdējis tikai to, ka Prickeru ģimenei pieder Hyatt kompānijas akciju kontrolpakete. Bet nu mans draugs no Hyatt kompānijas paskaidroja, ka faktiski kompāniju vada Džejs Prickers. Piepeši aptvēru, kāpēc mans līgums ar Hyatt visu laiku tiek atbīdīts sānis. Man uzreiz gluži kā migla nokrita no acīm. Tas taču bija skaidrāks par skaidru: ja vajag noslēgt nozīmīgu darījumu, jāiet pie visaugstākās priekšniecības, jo katrs, kas kompānijā ieņem zemāku posteni nekā kompānijas vadītājs, ir tikai darba ņēmējs. Tātad kalpotājs. Bet kalpotājs par jūsu darījumu necīnīsies. Viņš cīnīsies par to, lai viņam palielina algu vai piešķir Ziemassvētku prēmiju. Bet visvairāk viņš baidās radīt neērtības savam bosam. Tāpēc jūsu piedāvājumu kalpotājs bosam nepasniedz kā reālu iespēju. Pret jums šis kalpotājs varbūt izturas ļoti atsaucīgi, bet savam bosam saka: “Ziniet, tas puisis no Ņujorkas, laikam Tramps vai kā viņu tur, grib ar jums noslēgt tādu un tādu darījumu, bet tam ir gan plusi, gan mīnusi. Vai jūs gribat ar kaut ko tādu noņemties?” Ja izrādās, ka bosam ideja tomēr patīk, kalpotājs jūs turpina atbalstīt, bet, ja bosam ideja nepatīk, kalpotājs viņam tūlīt piebalso: “Jā, es jums pilnīgi piekrītu, bet vienkārši gribēju jūs informēt.”

Un tā 1975. gada agrā pavasarī es piezvanīju Džejam Prickeram. Izklausījās, ka viņš ar prieku noklausījās, ko es viņam pastāstīju. Hyatt kompānija bāzējās Čikāgā, bet Prickers nākamajā nedēļā gatavojās braukt uz Ņujorku. Mēs norunājām satikties. Jautāju, vai varu viņu atvest no lidostas. Tajā laikā es nebraukāju apkārt limuzīnā, tāpēc aizbraucu Pieķeram pretī pats ar savu automašīnu. Diemžēl diena bija ļoti karsta, tāpēc manā mašīnā varēja vai nosmakt. Tomēr, pat ja Džeju tas apgrūtināja, viņš nekādi to neizrādīja. Tieši tad es sapratu, ka Džejs, kārtojot biznesa jautājumus, koncentrējas tikai uz darījumu. Atpūtas laikā viņam patīk jokoties, bet lielākoties viņš ir nopietns, nelokāms un stingri ievēro savstarpējo attiecību protokolu. Par laimi, man šai ziņā nebija problēmu, tāpēc mēs sapratāmies diezgan labi - ar visu to, ka Džejs biznesā īpaši neuzticas cilvēkiem, kuri darījumus kārto tādā veidā, kā savulaik to darīju es. Mēs viens pret otru izturējāmies piesardzīgi, bet man šķiet, ka jau no paša sākuma mums radās abpusēja cieņa.

Vienošanos mēs panācām ātri. Norunājām, ka būsim līdzvērtīgi partneri. Es uzcelšu viesnīcu, bet Hyatt kompānija tūlīt pēc viesnīcas atvēršanas sāks to pārvaldīt. Taču vēl svarīgāks par mūsu pagaidu vienošanos bija fakts, ka nu es ikreiz, ja radās kādas grūtības, varēju vērsties tieši pie Džeja. Par spīti atsevišķām domstarpībām, mūsu partnerattiecības ir stipras līdz pat šai dienai, jo es un Džejs vienmēr varam visu pārrunāt bez starpniekiem.

1975. gada 4. maijā mēs sasaucām preses konferenci un paziņojām, ka esam partneri un apņemamies - ja saņemsim finansējumu un nodokļu atlaidi - nopirkt, daļēji nojaukt un pilnīgi renovēt viesnīcu Commodore Hotel. Partnerattiecības ar Hyatt kompāniju, Dera projekta skices un aptuvenā rekonstrukcijas tāme galu galā man deva pamatu vērsties bankās. Tolaik es biju noalgojis nekustamā īpašuma brokeri Henriju Pīrsu, kas specializējās finanšu ekspertīzē. Mēs abi kopā apstaigājām bankas.

Henrijs Pīrss vadīja firmu “Pīrss, Meijers un Grīrs”. Viņš bija fantastisks vīrs - jau tuvu pie septiņdesmit, bet apveltīts ar tādu enerģiju, kādas nav daudziem divdesmitgadīgajiem, un ļoti neatlaidīgs prasībā par savu darbu saņemt atbilstošu atalgojumu. Meklējot finansējumu, labi noderēja gan viņa neatlaidība, gan cienījamais vecums. Mēs kopā apmeklējām ļoti konservatīvos baņķierus, kuri par tādu Donaldu Trampu neko nezināja. Daudzējādā ziņā es biju daudz konservatīvāks par Henriju, tomēr baņķierus nomierinoši ietekmēja fakts, ka man līdzi nāca sirms kungs, kuru viņi labi pazina jau no agrākiem laikiem.

Mūsu taktika lielā mērā atgādināja to pašu metodi, kādu biju izmantojis Viktora Palmjeri iespaidošanai. Stāstīju par lielo kompāniju, kas pazīstama kā Trampa organizācija, un uzskaitīju visus labos darbus, ko šī kompānija paveikusi, īpaši akcentēju faktu, ka vienmēr visu uzbūvējam laikā un budžeta ietvaros, jo zināju, ka bankas ļoti baidās no pārtēriņiem, kas var kļūt liktenīgi pat visdrošākajiem aizdevumiem. Mēs baņķieriem parādījām lielās, jaunās, mirdzošās viesnīcas projekta skices un telpiskos modeļus, lai uzskatāmi nodemonstrētu, ko īsti es plānoju uzbūvēt. Mēs stāstījām, kā šis projekts pārvērtīs apkārtni un radīs tūkstošiem jaunu darbavietu. Pēc tam mēs sākām slavēt fantastisko, nepārspējamo Hyatt kompāniju un pat ieminējāmies, cik milzīgu nodokļu atlaidi ceram saņemt no pilsētas. Pēdējais punkts parasti izraisīja zināmu interesi, bet diemžēl mēs atradāmies sava veida “Slazdā-22”[11]. Kamēr nebijām nokārtojuši finansējuma jautājumu, pilsētas amatpersonas nopietnu sarunu par nodokļu atlaidi neuzsāka, bet bez nodokļu atlaides bankas negribēja sākt nopietnu sarunu par finansēšanu.

Galu galā mēs nolēmām uzņemt citādu kursu. Sapratuši, ka pārliecināšana un pierunāšana neko nedod, sākām baņķieriem morāli uzbrukt. Vainojām viņus, pārmetām bailīgumu un piesaucām pienākuma apziņu. Aizmirstiet par mums, mēs sacījām, bet domājiet par Ņujorku, jo to jūs šai pilsētai esat parādā. Šobrīd Ņujorka pārcieš grūtības, bet tā, vienalga, ir izcila pilsēta, tā ir jūsu pilsēta, un, ja jūs savai pilsētai neticat un negribat investēt naudu tās atdzimšanai, kā gan jūs varat cerēt, ka jūsu pilsēta kādreiz atkal tiks uz kājām? Jūs aizdodat miljoniem dolāru trešās pasaules valstīm un piepilsētu tirdzniecības centru magnātiem, bet vai pret savu pilsētu jums nav nekādu pienākumu?

Tomēr nedarbojās arī šāda taktika. Viena banka, kā likās, jau gatavojās teikt “jā”, bet pašā pēdējā brīdī kredītu nodaļas vadītājs kaut kāda triviāla tehniska sīkuma dēļ visu izgāza. Šāda tipa cilvēkus es saucu par papīru puišiem. Viņiem nav nekādu jūtu, ir tikai darbs un vēlēšanās piecos būt mājās, lai šo darbu aizmirstu. Nudien - tad jau labāk ielaisties darīšanās ar īstu nagu maucēju, jo viņam vismaz piemīt ellīga kaisme. Ja tāds tev saka “nē”, viņu reizēm tomēr izdodas pielauzt. Tu bārsti skaļas frāzes, kliedz un vaimanā, viņš bārsta skaļas frāzes, kliedz un vaimanā, un beigu beigās jūs tomēr vienojaties. Bet, ja uzvilkts mehānisms saka “nē”, tur neko vairs nevar iesākt.

Mēs tam bankas puisim visu izklāstījām, paskaidrojām un nopamatojām, bet viņš, pat acis nepamirkšķinājis, tikai ļoti lēni un nelokāmi noteica: “Mana atbilde, Donald, ir “nē”. Nē, nē un vēlreiz nē.”

Atceros, ka pēc šīs sarunas es Henrijam sacīju: “Labi, liksimies mierā. Tur nekas nesanāks.” Bet Henrijs nepadevās. Viņš un mans advokāts Džerijs Šrāgers mani mudināja neatlaisties, un mēs turpinājām spiesties uz priekšu.

Aizvien skaidrāk kļuva saprotams, ka vienīgais veids, kā dabūt finansējumu, ir nodokļu atlaides iegūšana. Manas cerības saistījās ar tā dēvēto Biznesa investīciju stimula politikas programmu, kuru pilsēta pieņēma 1975. gada sākumā. Šī programma bija radīta tāpēc, lai panīkuma apstākļos nekustamo īpašumu tirgus, piedāvājot nodokļu atlaides, iedrošinātu pilsētas komerciālās attīstības biznesa pārstāvjus. 1975. gada vidū nolēmu lūgt, lai pilsēta man piešķir nodokļu atlaidi, kaut arī nebiju sagādājis finansējumu. Vairumam cilvēku tas būtu licies vienkārši smieklīgi. Bet es spēru vēl vienu soli tālāk: pilsētas un sabiedrības labā pieprasīju bezprecedenta atbrīvošanu no nodokļiem tādā apmērā, lai man pat bankrota gadījumā nenāktos ciest materiālus zaudējumus. Dīvainā veidā tas iedarbojās kā augsta likme pokera spēlē, kad nevienam nav pietiekami stipru kāršu, tāpēc abas puses blefo. Tobrīd viss jau bija aizgājis tik tālu, ka es, ja negribēju zaudēt jebkādu uzticēšanos, vairs nevarēju atteikties no iesāktā darījuma. Savukārt pilsēta vairāk nekā jebkad centās stimulēt attīstību.

Pirmoreiz es ar savu prasību vērsos pilsētā 1974. gada oktobrī. Runāju ļoti tieši. Sacīju, ka Commodore Hotel nes zaudējumus un arī šīs viesnīcas tehniskais stāvoklis strauji pasliktinās. Centrālās stacijas apkārtne pārvēršas par graustu rajonu. Hyatt kompānijas viesnīcu tīkls labprāt darbotos arī Ņujorkā, bet mēs nekādi nevaram atļauties izdot miljonus jaunas viesnīcas uzbūvēšanai, ja pilsēta mums nepiešķir nodokļu atlaidi.

Pilsētas ekonomiskās attīstības nodaļas cilvēki piekrita izveidot programmu, kurā mēs būtu partneri. Pilsēta man piešķirtu nekustamā īpašuma nodokļa atlaidi uz četrdesmit gadiem. Kā atlīdzība man pilsētai katru gadu būtu jāsamaksā programmā paredzētā summa un jādalās peļņā.

Kopumā viss darījuma mehānisms bija diezgan komplicēts. Vispirms man par 10 miljoniem dolāru no Perm Central vajadzēja nopirkt viesnīcu Commodore Hotel un tūlīt pēc tam pilsētai samaksāt sešu miljonu dolāru lielo nodokļu parādu. Pēc tam es par vienu dolāru viesnīcu pārdotu pilsētai. Tad pilsēta man viesnīcu izīrētu uz 99 gadiem. īre, kuru es maksātu nodokļu vietā, iesākumā būtu 250 000 dolāru liela, bet četrdesmit gadu laikā pieaugtu līdz 2,7 miljoniem dolāru jeb viesnīcas nekustamā īpašuma nodoklim līdzvērtīgai summai (kāda tā bijusi darījuma noslēgšanas brīdī). Pilsēta saņemtu arī procentus no viesnīcas peļņas.

Šis projekts bija jāapstiprina Budžeta projektu valdei. Pirmo reizi valde mūsu projektu izskatīja 1975. gada decembra beigās. Nedēļu pirms tam es devos pie Viktora Plamjeri un izskaidroju, ka tādā gadījumā, ja mēs gribam, lai pilsēta mūsu lūgumu atcelt nodokļus ņemtu nopietni, mums Commodore Hotel situācija jāraksturo kā galēji kritiska. Es teicu: mums ir skaidri jāpasaka, ka viesnīca atrodas lielās grūtībās un acīmredzot ilgi vairs neizvilks. Viktors piekrita. 12. decembrī Palmjeri paziņoja, ka kompānija Perm Central 1975. gadā Commodore Hotel dēļ ir zaudējusi vēl 1,2 miljonus dolāru un ka 1976. gadā ir paredzami vēl lielāki zaudējumi, tāpēc šo viesnīcu vēlams slēgt ne vēlāk kā 1976. gada 30. jūnijā.

Pēc divām dienām sekoja kāds cits publisks paziņojums - nozīmīgs un man negaidīts. Kompānija Portman Associates, kura divus pēdējos gadus bija mēģinājusi sagādāt finansējumu lielas, jaunas viesnīcas uzcelšanai pilsētas otrā pusē pie Taimskvēra, atzinās, ka atsakās no šī projekta, jo bankas nesniedz atbalstu. Savā ziņā tas maniem plāniem nāca par sliktu, jo es gribēju pierādīt, ka investēt Ņujorkas attīstībā ir jēga. Taču, slēdzot vienošanos ar pilsētu, es varēju uzsvērt, ka kompānijas Portman Associates piedzīvotais fiasko skaidri apliecina - vienīgā iespēja dabūt no bankām finansējumu ir atkarīga no tā, vai pilsēta man piešķirs nodokļu atlaidi.

1976. gada sākumā Budžeta projektu valde nolēma Commodore Hotel nodokļu atlaides programmā pagaidām neiekļaut. Tā vietā, lai pārdotu viesnīcu pilsētai un pēc tam to no pilsētas izīrētu, man viss darījums tīri tehnisku iemeslu dēļ bija jāveic ar pavalsts Pilsētu attīstības korporācijas starpniecību. Šī pārmaiņa izrādījās man izdevīga. Pavalsts Pilsētu attīstības korporācijai atšķirībā no pilsētas bija likumīgas tiesības ātri un efektīvi veikt dažāda veida sankcijas, to skaitā izlikšanu no telpām, kas privātam biznesmenim reizēm izdodas tikai vairāku mēnešu vai pat gadu laikā.

Līdz aprīlim Budžeta projektu valde jautājumu par manu nodokļa atlaidi vēl aizvien nebija izskatījusi, bet neapmierinātība par šādu privilēģiju sāka pieaugt. Visskaļāk uzstājās citu viesnīcu īpašnieki. Pilsētas viesnīcu asociācijas prezidents Alberts Farmikola sacīja, ka tā būtu netaisnība pret visiem pārējiem viesnīcu īpašniekiem, kuri nekustamā īpašuma nodokli maksā pilnā apmērā. Savukārt kompānijas Hilton vadītājs Alfonss Salamons teica, ka viņš varētu saprast desmit gadu termiņa nodokļa atlaidi, bet tādā gadījumā līdzīgus nosacījumus gribēs arī visi pārējie. Pat Harijs Helmslijs, būdams veiksmīgāks un ne tik skaudīgs kā vairums citu manu sāncenšu, piezīmēja, ka, viņaprāt, šāda pretimnākšana būtu mazliet pārmērīga. Tieši pirms Budžeta projektu valdes balsojuma trīs pilsētas domnieki pie viesnīcas Commodore Hotel sarīkoja preses konferenci, lai manu darījumu nomelnotu. Es to neuztvēru personiski. Galu galā viņi bija politiķi. Saoduši iespēju paspīdēt savu vēlētāju un preses priekšā, viņi skaļi piebalsoja vairākumam.

Augošā opozīcija mani uztrauca, kaut gan publiski es ieņēmu uzbrūkošu nostāju un saviem kritiķiem nepiekāpos ne par mata tiesu. Kad vēlāk kāds reportieris man jautāja, kāpēc man piešķīra nodokļa atlaidi uz četrdesmit gadiem, es atcirtu: “Tāpēc, ka nelūdzu to piešķirt uz piecdesmit gadiem.”

Galvenais pārmetums bija tāds, ka pilsēta ar šo darījumu mani pārāk dāsni apdāvinājusi. Nekustamā īpašuma nodokļa nemaksāšanas ilgais periods bija tikai daļa no grēku saraksta. Kritiķi pareģoja, ka man, iespējams, nemaz nebūšot peļņas, ko dalīt ar pilsētu. Turklāt nevarēja izslēgt iespēju, ka tad, kad īres maksa sasniegs 1974. gada nodokļa pilnu apmēru, nekustamā īpašuma vērtība būs cēlusies un līdz ar to lielāks būs arī nekustamā īpašuma nodoklis.

Ja es būtu pilsētas ierēdnis, kurš ir atbildīgs par vienošanos ar mani, varbūt arī es minētu tos pašus argumentus. Bet citu viesnīcu īpašnieku attieksme man patiesi nebija saprotama. Viņi šķendējās un piekasījās, tomēr neviens no viņiem neizteica alternatīvu priekšlikumu, ko tad īsti ar grimstošo Commodore Hotel varētu iesākt. Pēc vispārēja atzinuma, man bija piešķirta ekskluzīvas opcijas iespēja, un tas, ka pilsēta šo viedokli neapstrīdēja, man nāca tikai par labu. Jau pirms vairākiem mēnešiem kāds pilsētas ierēdnis bija pieprasījis kopiju manam līgumam ar Perm Central. Es viņam to aizsūtīju. Ņemot vērā, ka joprojām nebiju iemaksājis 250 000 dolāru, uz šī līguma bija tikai mans paraksts, bet Penn Central pārstāvja paraksta trūka. Neviens to nepamanīja gandrīz divus gadus - līdz brīdim, kad reportieris, kurš gatavoja rakstu par šo darījumu, piezvanīja uz pilsētu un palūdza, lai viņam parāda vienošanās līgumu.

Divas nedēļas pirms tam, kad Budžeta projektu valde par manu nodokļu atlaides shēmu gatavojās balsot trešo reizi, viesnīcai Commodore Hotel pēkšņi uzradās vēl viens pircējs. Piedāvājumu izteica kompānija, kurai piederēja vairākas zemākās klases viesnīcas sliktos rajonos. Ja pilsēta iegūšot Commodore Hotel savā īpašumā, sacīja šīs kompānijas pārstāvji, viņi viesnīcu no pilsētas atpirkšot, ieguldīšot pāris miljonus dolāru renovācijā un pēc tam dalīšot ar pilsētu peļņu. Та kā šo puscepto piedāvājumu izteica šaubīga kompānija, domāju, ka tas man nāca tikai par labu. Otršķirīga renovācijā un trešās šķiras apsaimniekošana bija pats pēdējais, ko vajadzēja viesnīcai pie Centrālās stacijas.

Galu galā Commodore Hotel likteni izšķīra Palmjeri un Perm Central. Neviens, protams, negribēja pieredzēt, ka pilsētas centra viesnīcu aizslēgtu un aizsistu ar dēļiem, bet Palmjeri 12. maijā paziņoja, ka Penn Central pēc sešām dienām esot sagatavojusies Commodore Hotel slēgt uz visiem laikiem - tieši vienu dienu pirms tam, kad Budžeta projektu valde par manu nodokļa atlaidi gatavojās balsot ceturto reizi. Kritiķi Palmjeri paziņojumu tūlīt nodevēja par spiediena taktiku. Nevaru sacīt, ka laika precizēšana mani būtu apbēdinājusi, tomēr nenoliedzams bija fakts, ka Penn Central jau pirms sešiem mēnešiem plānoja viesnīcu vasarā slēgt. Salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu, kad Commodore Hotel viesi aizņēma 46 procentus apartamentu, tagad šī attiecība bija noslīdējusi līdz 33 procentiem. Turklāt tika plānots, ka 1976. gadā viesnīca Commodore Hotel nestu 4,6 miljonus dolāru lielus zaudējumus.

19. maijā visu vietējo avīžu pirmo lappušu raksti vēstīja par pēdējo iemītnieku izvākšanos no Commodore Hotel, un par simtiem šīs viesnīcas darbinieku, kuri tagad būs spiesti meklēt darbu citur, un draudiem, ka arī vietējo veikalu īpašniekus var piemeklēt līdzīgs liktenis. Šie raksti mani pavisam noteikti nesāpināja. 20. maijā Budžeta projektu valde balsojumā 8 pret 0 piešķīra man tādu nekustamā īpašuma nodokļa atlaidi, kādu es biju lūdzis. Zināju, ka četrdesmit gadu laikā šī nodokļa atlaide man ļaus ietaupīt desmitiem miljonu dolāru. Smagā cīņa bija to vērta.

Lai arī ko domāja mani kritizētāji, pēc desmit dienām New York Times redakcijas slejā publicētais raksts manu uzvaru padarīja vēl spožāku. “Vienīgā alternatīva bija viesnīcas Commodore Hotel slēgšana,” vēstīja raksts, “un nekad neatgūstami nodokļu parādi. Turklāt šo zaudējumu papildinātu vēl arī nomācošu noskaņojumu izraisoša vizuāla vāts vienā no pilsētas labākajiem rajoniem.”

Neticami, tomēr bankas par mūsu kompānijas uzņēmējdarbības dzīvotspēju turpināja šaubīties arī pēc tam, kad biju panācis nodokļu atlaidi. Tas tikai lieku reizi pierāda tālaika situācijas nopietnību. 1974. gadā diennakts maksa par vienu Commodore Hotel apartamentu vidēji bija 20,80 dolāri. Ņemot vērā, ka viesi aizņēma tikai 40 procentus no viesnīcas apdzīvojamās platības, Commodore Hotel, vienalga, būtu bankrotējusi. Bet savā jaunajā viesnīcā mēs plānojām par vienu apartamentu iekasēt 48 dolārus diennaktī un panākt, lai būtu apdzīvoti 60 procenti viesnīcas platības. Tie ne tuvu nebija pārmērīgi lieli skaitļi, bet bankas domāja, ka mēs esam pārāk optimistiski. Tomēr, kad 1980. gada septembrī mēs atvērām jauno viesnīcu, pilsētā jau valdīja uzplaukums, tāpēc mēs pat vienistabas numuru varējām izīrēt par 115 dolāriem, un viesnīcā kopumā bija aizņemti 80 procenti apartamentu. 1987. gada jūlijā mēs maksu par vienistabas numuru pacēlām līdz 175 dolāriem, un tagad mūsu viesi pastāvīgi aizņem aptuveni 90 procentus viesnīcas platības.

Galu galā finansējumu mēs saņēmām no diviem avotiem. Pirmais no tiem - kompānija Equitable Life Assurance Society - paralēli citām biznesa nozarēm darbojās arī nekustamo īpašumu jomā, un tai piederēja daudzi objekti. Šajā kompānijā ietilpstošās grupas Equitable Real Estate vadītājs

Džordžs PIkoks piekrita viesnīcas Grand Hyatt uzbūvēšanai aizdot 35 miljonus dolāru. Galvenais motīvs, kāpēc Džordžs un viņa komandas cilvēki izšķīrās par šādu rīcību, bija vēlēšanās palīdzēt pilsētai atgūties. No otra finansējuma avota - bankas Bowery Savings Bank, kuras administrācijas ēka atradās ielas otrā pusē tieši pretī viesnīcai Commodore Hotel - mēs dabūjām 45 miljonus dolāru. Šīs bankas motivācija bija tīri praktiska: Bowery Savings Bank vadība negribēja, lai bankas galvenā biroja apkārtne pārvēršas par postažu.

Es būtu ietaupījis miljoniem dolāru, ja veco Commodore Hotel ēku vienkārši mazliet pielabotu un izremontētu, nevis radītu pilnīgi jauna tipa celtni. Gandrīz visi, kas bija ar mani saistīti, pret naudas izdošanu viesnīcas pilnīgai renovācijai kategoriski iebilda. Savukārt kritiķi un vecās arhitektūras aizstāvji dusmojās jau no pirmās dienas, kad paziņojām par saviem plāniem pārklāt visu Commodore Hotel ķieģeļu fasādi ar spoguļstiklu. Viņus saniknoja tas, ka es negribēju piemēroties tuvākās apkārtnes paraugiem - ne Centrālās stacijas klasiskajai arhitektūrai, ne ielas abos galos no kaļķakmens būvēto biroju ēku tradicionālajam stilam.

Es uzskatīju, ka saglabāt Commodore Hotel agrāko izskatu būtu pašnāvība, tāpēc kritiķiem teicu: “Ziniet, puiši, izdariet man pakalpojumu un beidziet stāstīt par izcilajiem arhitektūras pieminekļiem, jo Kreislera debesskrāpis tiek izūtrupēts, apkārtne panīkst, un ir pilnīgi skaidrs, ka tā nav nejaušība. Ja domājat, ka saglabāšu Commodore Hotel veco fasādi, jūs esat traki.”

Ir dīvaini, kā reizēm viss pilnīgi izmainās. Daudziem no agrākajiem kritiķiem un stila saglabātājiem, kuriem sākumā mana iecere šķita nepieņemama, tagad tā ļoti patīk. Viņi ir atklājuši, ka, izvēlēdamies spoguļstiklu, es esmu radījis četras spoguļu sienas. Ja, šķērsojot 42. ielu vai ejot pa Parka avēniju, cilvēki uzlūko viesnīcu Grand Hyatt, spoguļstiklā viņu skatienam paveras gan Centrālās stacijas, gan Chrysler Building, gan visu pārējo šī rajona raksturīgāko ēku atspulgi. Citādi viņi šīs celtnes varbūt nemaz neievērotu.

Vēl viens jauns elements, kas viesnīcai Grand Hyatt piešķir efektīgu akcentu, ir foajē. Vairumā Ņujorkas viesnīcu vestibili mēdz būt pustumši un vienmuļi. Bet es biju nolēmis radīt tādu priekštelpu, kurā cilvēkiem gribētos ienākt. Grīdai mēs izvēlējāmies greznu, brūnu paradisio marmoru. Margas un kolonnas skaisti rotāja misiņš. 170 pēdu augstumā mēs uzbūvējām stiklotu restorānu, kas izvirzījās virs 42. ielas. Nekad agrāk neviens neko tādu vēl nebija izdarījis. Esmu pārliecināts: ja es Commandore Hotel būtu saglabājis tās agrākajā izskatā - kā vecu, garlaicīgu un neizteiksmīgu viesnīcu -, renovācijai nebūtu bijis nekādas nozīmes un no viesnīcas droši vien nevarētu gūt ne tuvu tik lielu peļņu, kādu tā dod tagad.

Renovēto viesnīcu, pārdēvētu par Grand Hyatt, atvēra 1980. gada septembrī, un tā kļuva populāra jau no pirmās dienas. Viesnīcas bruto ieņēmumi tagad pārsniedz 30 miljonus gadā. Та kā viesnīcu vada Hyatt Hotels kompānija, es savu lomu būtībā esmu nospēlējis. Tomēr man joprojām pieder 50 procenti akciju, un es neesmu no tiem, kas sēž maliņā, rokas klēpī salikuši. Sākumā tas radīja domstarpības. Lai uzzinātu, kā sokas darbs, šad tad uz viesnīcu mēdzu aizsūtīt kādu no saviem izpilddirektoriem, bet visbiežāk palūdzu to izdarīt sievai. Viesnīcā par šiem apciemojumiem nepriecājās. Vienu dienu man piezvanīja Hyatt Hotels kompānijas vadītājs Patriks Folijs un sacīja: “Donald, mums ir problēma. Viesnīcas direktoram rada galvassāpes tava sieva. Viņa atnāk, ierauga foajē stūrī putekļus un sauc bagāžas nesēju, lai viņš tos noslauka, bet citreiz viņa ievēro, ka šveicaram nav labi izgludināts formas tērps, un liek viņam to nodot tīrīšanā. Diemžēl viesnīcas direktoram pret sievietēm ir īpaša attieksme, tomēr jāņem vērā, ka viņš vada uzņēmumu, kurā strādā 1500 cilvēku. Visiem rīkojumiem jābūt secīgiem un katram jādara savs darbs, citādi tāds bizness kā mūsējais nevar funkcionēt.”

Es Patam atbildēju: “Saprotu, ko tu gribi pateikt, un piekrītu, ka tā patiešām ir problēma, bet tik ilgi, kamēr man piederēs piecdesmit procenti no viesnīcas, es neizlikšos, ka viss ir kārtībā, ja tas tā nav.”

Pats ierosināja nākamajā nedēļā satikties. Gribēju visu nokārtot bez asumiem, jo man Pats patīk. Es viņu cienu un uzskatu par lielisku kompānijas vadītāju. Viņš ir viens no tiem īru izcelsmes biznesmeņiem, kuri, sasnieguši augstu stāvokli, spēj saglabāt savu unikālo personību. Iegājis jebkurā Hyatt viesnīcā Vašingtonā Kolumbijas apgabalā vai Vestpalmbīčā Floridā, Pats ikvienu darbinieku uzrunā vārdā, atceras katra uzvārdu, noskūpsta šefpavāru, par labu darbu uzslavē portjē, pasveicina sargu un istabenes. Pēc stundas, kad Pats dodas projām, ikviens jūtas tik pacilāts, it kā pēkšņi būtu izaudzis desmit pēdas garš.

Kad mēs ar Patu satikāmies, viņš sacīja: “Esmu izlēmis, ko darīt. Es samainīšu viesnīcu direktorus. Ņujorkas viesnīcā strādās viens no maniem labākajiem puišiem. Viņš, tāpat kā tava sieva, ir austrumeiropietis. Ļoti elastīgs un pakļāvīgs cilvēks. Tava sieva ar viņu lieliski sapratīsies. Viņa varēs nākt, kad vien gribēs, un visi par to tikai priecāsies."

Pats, protams, savu solījumu izpildīja. Un tad jaunais viesnīcas direktors izdarīja kaut ko patiešām izcilu. Viņš sāka mūs bombardēt ar visādiem sīkumiem. Viņš man zvanīja vairākas reizes nedēļā un teica: “Donald, mēs gribētu saņemt no jums atļauju četrpadsmitajā stāvā nomainīt tapetes,” - vai: "Mēs vienā no restorāniem vēlamies nomainīt ēdienkarti,” - vai: "Mēs domājam pāriet uz jauna veida veļas mazgāšanas servisu.” Mēs ar sievu tikām aicināti uz visām direkcijas sanāksmēm. Puisis savā centībā respektēt mūsu viedokli un iesaistīt mūs viesnīcas pārvaldē aizgāja tik tālu, ka beigu beigās es viņam vienreiz pateicu: “Liecies mierā. Dari, ko gribi, tikai netraucē mani.” Tas, ko jaunais direktors izdarīja, bija rafinēti viltīgs gājiens, jo viņš savu panāca nevis cīnoties, bet izturoties ļoti laipni, draudzīgi un pakalpīgi.

Та kā šīs partnerattiecības nesa labus augļus, viens mazs mūsu darījuma līguma punkts man šķita pat vēl vērtīgāks nekā fakts, ka man piederēja puse no viesnīcas Grand Hyatt. Tā dēvētā ekskluzīvā vienošanās, kas bija ietverta līgumā, paredzēja, ka Hyatt kompānija bez manas atļaujas nedrīkst uzcelt jaunu sava tīkla viesnīcu nevienā no pieciem Ņujorkas rajoniem.

Pirmo reizi šo ekskluzīvo vienošanos es mēģināju iekļaut darījuma līgumā jau tad, kad apspriedos ar Džeju Prickeru, bet viņš pret to iebilda. Džejs ir atjautīgs un viltīgs, tāpēc nevēlējās atteikties no iespējas paplašināt savu viesnīcu tīklu vienā no pasaules lielākajām pilsētām. Bet tad, kad mēs gatavojāmies noslēgt darījumu, es aci pret aci aprunājos ar bankas vadītāju. Sacīju, ka mums piešķirtā bankas investīcija ir diezgan liela un riskanta un ka viens no veidiem, kā aizsargāt finansējumu, varētu būt prasība iekļaut līgumā ierobežojošu nosacījumu, lai Hyatt kompānija pēc pāris gadiem turpat netālu nevarētu uzcelt vēl vienu sava tīkla viesnīcu. Baņķieris tūlīt aptvēra iespējamās sekas. Viņš iebrāzās telpā, kurā sēdēja Hyatt ļaudis, un sacīja: “Paklau, puiši, ja mēs dodam desmitiem miljonu dolāru lielu aizdevumu, kas nav nekāda sīknauda, mums vispirms ir vajadzīgs līgums, kurā rakstīts, ka Hyatt Ņujorkā neatvērs nevienu citu viesnīcu. Pretējā gadījumā mēs jums naudu nedodam."

Es izmantoju īsto brīdi - jo tieši tad visi finansēšanas plāni varēja izgāzties. Tomēr šī ideja man radās tikai tad, ka nopratu, ka Džejs Prickers pats personiski darījuma noslēgšanā nepiedalīsies. Hyatt kompānijas pārstāvis centās ar Džeju sazināties, bet izrādījās, ka viņš Nepālā kāpj kalnos, tāpēc nav sasniedzams.

Kamēr tika meklēts Džejs, banka deva Hyatt kompānijai vienu stundu laika lēmuma pieņemšanai, izvirzot stingru nosacījumu: ja līgums netiks papildināts ar klauzulu, banka finansējumu nepiešķirs. Kamēr visi sēdēja un gaidīja, es pats uzrakstīju līguma papildinājumu. Faktiski šis līguma papildinājums paredzēja, ka Hyatt kompānija nedrīkst uzcelt nevienu konkurējošu viesnīcu ne tikai Ņujorkā, bet arī visā tās apkārtnē, tostarp abu lidostu teritorijā. Vienīgais izņēmums bija neliela luksusa viesnīca, kuras uzcelšana un uzturēšana, pēc manām domām, vienalga, ekonomiski neatmaksātos.

Liktenīgā stunda vēl nebija pagājusi, kad Hyatt kompānijas pārstāvji manis uzrakstīto dokumentu parakstīja.

Nosacījumu, kas ir saistīts ar ierobežojošo klauzulu un izskaidro tās nozīmīgumu, savā testamentā esmu iekļāvis vienīgi tāpēc, ka varbūt kāds no maniem mantiniekiem nebūs tik stingrs kā es. Vismazāk man gribētos, lai pēc manas nāves pie kāda no Donalda Trampa mantiniekiem ierastos jauks, sirsnīgs, pievilcīgs Hyatt kompānijas cilvēks un sacītu: "Vai jums nebūtu nekas pretī, ja mēs Kenedija lidostā uzceltu mazu, necilu, pieticīgu viesnīciņu?" Jo fakts, ka Hyatt kompānijai ļoti kārojas celt jaunas un jaunas viesnīcas, nekādi nav noliedzams. Paturot tiesības teikt "jā” vai “nē”, es saglabāju kaut ko ļoti vērtīgu.

Esmu jau piedzīvojis, kā tas var notikt. A. N. Prickers, šīs ģimenes nesen mirušais patriarhs, bija brīnišķīgs cilvēks. Viesodamies Ņujorkā, viņš man bieži vien piezvanīja. Būdams tikpat izcils biznesmenis kā viņa dēls Džejs, A. N. atšķirībā no sava stipri noslēgtā dēla bija ārkārtīgi ekspansīvs, komunikabls, draudzīgs un gandrīz vai bērnišķīgi mīļš. Viņi abi kopā veidoja ideālu kombināciju. A. N. bija radījis Hyatt kompāniju no nekā. Bankas aizdeva Pric-keram naudu ne tāpēc, ka viņam piederēja lieli īpašumi, bet vienkārši personisku simpātiju dēļ. Tagad Hyatt kompānijai ir milzu aktīvi, un salīdzinājumā ar savu tēvu daudz atturīgākajam Džejam nevajag, lai bankas viņu mīlētu. Džejs var būt vēss un neatsaucīgs, bet bankas, vienalga, vēlas ar viņu sadarboties.

Bet, atgriežoties pie A. N., man jāatzīst, ka tādā gadījumā, ja viņš kādreiz, atbraucis uz Ņujorku, būtu man piezvanījis un teicis: “Sveiks, Don, es te tagad viesojos un labprāt gribētu pie tevis uz pāris sekundēm ieskriet, lai kārtīgi apsveicinātos,” - es viņam atbildētu: "A. N., man ir skaidrs, kas tev padomā. Tu kaut kur Ņujorkā gribi uzcelt viesnīcu, vai ne?" Un tad A. N. teiktu: “Cik jauki, ka tu mums to atļauj, Don! Tev taču tas nekādi nekaitēs, bet mums dos labumu, un arī citiem cilvēkiem būs labi.” Bet, kad A. N.

man to būtu pasacījis, es kaut kādā veidā būtu spiests mainīt sarunas tēmu - jo man viņš patika tik ļoti, ka es nebūtu spējis viņu sāpināt, pasakot tiešu “nē”.

Ir ļoti maz cilvēku, kas mani izraisa šādas jūtas. A. N. nomira 1986. gadā. Todien, kad Čikāgā notika viņa bēres, manā birojā bija paredzēta svarīga biznesa tikšanās: es jau mēnešiem ilgi plānoju kādu darījumu, kuru noteikti gribēju noslēgt, un šai sakarā pie manis gatavojās atlidot cilvēki no tuvākām un tālākām vietām. Tomēr es atcēlu šo tikšanos, lai varētu doties uz Čikāgu un piedalīties A. N. bēru ceremonijā. Vēlāk izrādījās, ka mans ilgi lolotais darījums atceltās tikšanās dēļ izjuka, tomēr es to nenožēloju. Ir tādi cilvēki, kuriem gribas izrādīt pēdējo godu, lai arī kādi būtu apstākļi. Turklāt es domāju, ka iemesls, kāpēc manas partnerattiecības ar Hyatt kompāniju izveidojās tik ciešas, ir izskaidrojams ne tikai ar mūsu kopīgās viesnīcas panākumiem, bet arī ar manu pieķeršanos A. N. Prickeram.

7. TRAMPA TORNIS. Veikala Tiffany apkārtne

Mana iepazīšanās ar Franklinu Džermenu nebija daudzsološa.

Kopš 1971. gada, kad pārcēlos uz Manhetenas dzīvokli un sāku staigāt pa šī rajona ielām, man īpaši iepatikās kāda vieta starp 57. ielu un Piekto avēniju. Tur slējās vienpadsmit stāvu nams, kurā bija iekārtots veikals Bonwit Teller. Ideāla atrašanās vieta un piedevām neparasti liels zemesgabals - šāda kombinācija manā uztverē šo nekustamo īpašumu padarīja par visiekārojamāko objektu visā Ņujorkā. Es šeit saskatīju potenciālu iespēju lieliskā vietā uzbūvēt brīnišķīgu augstceltni.

Bonwit Teller piederēja kompānijai Genesco, kuru 20. gadsimta 50. gados nodibināja V. Meksijs Džermens. Šis džentlmenis pamazām bija izveidojis patiesi ambiciozu konglomerātu. Meksijs sāka ar to, ka savam uzņēmumam piepirka klāt citas apavu ražošanas firmas, bet vēlāk arī veikalus Tiffany, Henri Bendei un Bonwit Teller. Taču 70. gadu vidū Meksijam un viņa dēlam Franklinam radās nesaskaņas, kas noveda pie niknas cīņas. Abi bija stipri vīri, katrs ar savām idejām, un abi gribēja vadīt. Domstarpības kļuva tik asas, ka akcionāru sanāksmēs strīdi beidzās pat ar kautiņiem. Та kā jūtos ļoti tuvs savam tēvam, man ir grūti tam noticēt, tomēr galu galā Franklinam izdevās savu tēvu nostumt malā. Tāpēc 1975. gadā, lai apspriestos par Bonwit Teller, es piezvanīju Franklinam.

Tolaik reāli neko vēl nebiju sasniedzis. Es vēl tikai centos sakārtot Grand Hyatt darījumu un cīnījos par to, lai konferenču centru uzbūvētu uz mana zemesgabala, - tas arī viss. Tomēr kaut kāda iemesla dēļ Franklins Džermens gribēja mani redzēt. Kad mēs satikāmies, es atklāti pateicu, ka vēlos nopirkt veikalu Bonwit Teller kopā ar visu ēku. Apzinājos, ka viņš nez vai gribēs to pārdot, tāpēc centos, lai mans piedāvājums izklausītos iespējami pievilcīgāks. Ierosināju, ka būvdarbus es varbūt varētu veikt virs esošās ēkas, lai tikmēr, kamēr notiktu celtniecība, Franklinam savs veikals nebūtu jāslēdz. Tas gan nešķita īsti ticami, bet es biju gatavs darīt jebko, lai tikai dabūtu iekāroto zemesgabalu.

Vēl pirms pabeidzu savu sakāmo, pēc Franklina sejas izteiksmes skaidri nopratu, ka mans ierosinājums viņam šķiet vislielākā muļķība, kādu vien viņš jebkad ir dzirdējis. Kad beidzu runāt, Franklins ļoti pieklājīgi, bet reizē arī ļoti stingri noteica: “Jums jābūt trakam, lai iedomātos, ka mēs jebkad pārdosim šo pasakaini labo vietu.” Mēs paspiedām viens otram roku, un es devos projām pilnīgā pārliecībā, ka šo īpašumu nekad neizdosies nopirkt ne man, ne arī kādam citam. Tas bija tukšs numurs.

Un tomēr es nepadevos. Sāku Fraklinam Džermenam rakstīt vēstules. Pirmajā vēstulē izteicu pateicību, ka viņš piekritis ar mani tikties. Pēc pāris mēnešiem rakstiski apvaicājos, vai viņš gadījumā nav pārdomājis. Atbildi nesaņēmu ne uz pirmo, ne otro vēstuli. Kad bija pagājuši daži mēneši, es uzrakstīju vēlreiz. Jautāju, vai Franklinam patiktu, ja es viņu atkal apciemotu. Pagāja vēl kāds laiks, un es uzrakstīju vēl vienu vēstuli, kurā piedāvāju pilnīgi jaunu darījuma noslēgšanas veidu. Es neatlaidos, kaut arī nesaņēmu it nekādu uzmundrinājumu, jo tieši nelokāma neatlaidība daudz biežāk nekā varētu domāt neveiksmi padara par veiksmi. Šajā gadījumā tas nenostrādāja: Franklins Džermens no savas sākotnējās nostājas neatkāpās ne par mata tiesu. Un tomēr notika tā, ka tieši manas vēstules visam lika beidzot iekustēties.

Kopš manas pirmās tikšanās ar Franklinu bija pagājuši trīs gadi. Šajā laikā kompānija Genesco sāka pārdzīvot ļoti nopietnas finansiālās grūtības. Man par to nebija ne jausmas, līdz kādā 1978. gada jūnija vakarā, pārlapodams žurnālu Business Week, pamanīju rakstu par Genesco notikušo vadības maiņu. Cenšoties Genesco paglābt no bankrota izsludināšanas, bankas pieprasīja, lai kompānijai tiek nomainīts vadītājs. Tā rezultātā Genesco vadības grožus pārņēma Džeks Henigens - īsts biznesa akrobāts. Viņš bija izglābis kompāniju AMF-Brunswick, kura jau gatavojās nogrimt. Henigens ļoti prasmīgi veica kaut ko tādu, ko, maigi izsakoties, varētu nosaukt par atzarošanu: viņš grūtībās nonākušu kompāniju sadalīja. Izsakoties precīzāk, viņš tik ilgi pārdeva kompānijas aktīvus, kamēr kompānija izkļuva no parādiem un varēja norēķināties ar bankām. Tādam puisim kā Henigens galvenais trumpis bija tas, ka viņam trūka jebkādas emocionālas pieķeršanās kompānijas cilvēkiem, ražotajām precēm vai īpašumiem. Šī iemesla dēļ viņš bez sirdsapziņas pārmetumiem spēja būt cietsirdīgs. īsi sakot, Henigens bija ciets kā krams, gudrs, izveicīgs un orientēts vienīgi uz izdevumu samazināšanu.

Nākamajā rītā pēc raksta izlasīšanas tieši deviņos piezvanīju uz kompāniju Genesco un lūdzu pasaukt pie telefona

Henigenu, kurš tikai nupat bija uzsācis savu jauno darbu. Man par lielu pārsteigumu, viņš tūlīt sacīja: “Varu saderēt, ka zinu, kāpēc jūs zvanāt."

“Patiešām?” es jautāju.

Un viņš man atbildēja: “Jā, jūs esat puisis, kas rakstīja visas tās vēstules par Bonvit Teller pirkšanu. Kad jūs gribētu ar mani satikties?”

“Cik ātri vien iespējams,” atbildēju.

"Vai jūs varat ierasties pēc pusstundas?” Henigens apvaicājās.

Tas tikai pierāda, cik svarīgi ir darījumu uzsākt laikus. Ja dažas dienas vai dažas nedēļas agrāk par mani Henige-nam būtu piezvanījis kāds cits, viss, iespējams, notiktu pavisam citādi. Bet es pie viņa aizbraucu, un mūsu tikšanās bija visai daudzsološa. Sapratu, ka kompānijai ļoti spiedīgi un ļoti steidzami ir vajadzīga nauda, tāpēc Henigenam nav iebildumu pārdot ne Bonvit Teller, ne kādu citu kompānijas īpašumu. Viss notika kā milzu utenī. Devos prom pilnīgā pārliecībā, ka radusies iespēja ļoti ātri noslēgt darījumu.

Un tad notika kaut kas dīvains. Džeks Henigens pēkšņi atteicās atbildēt uz maniem telefona zvaniem. Dažu nākamo dienu laikā es viņam zvanīju desmit vai varbūt piecpadsmit reizes, tomēr viņš pie telefona nenāca. Man ienāca prātā, ka ir uzradies kāds cits Bonvit Teller pircējs, tāpēc manas cerības var izputēt. Es palūdzu Luīzi Sanšainu, lai viņa aprunājas ar savu draudzeni Merilinu Evansu, kuras vīrs Deivids pirms dažiem gadiem kompānijai Genesco bija pārdevis savu apavu uzņēmumu, tādējādi kļūstot par diezgan ietekmīgu Genesco akcionāru. Merilina apsolīja, ka viņas vīrs par mani aizliks labu vārdu, un gandrīz tūlīt pēc tam Henigens man piezvanīja pats. Es tā arī neesmu uzzinājis, kāpēc sākās vilcināšanās, bet tam ari nav nozīmes. Henigens ierosināja satikties vēlreiz. Šoreiz es paņēmu līdzi savu juristu Dže-riju Šrāgeru, un mēs tūlīt panācām vienošanos. Tas patiešām bija pavisam viegli. Kompānijai Genesco piederēja tikai Bonvit Teller ēka, bet zemesgabalu kompānija izmantoja uz nomas līguma pamata. Šis līgums bija spēkā vēl divdesmit deviņus gadus. Mēs vienojāmies, ka es pērku ēku un zemes nomas līgumu par 25 miljoniem dolāru.

Skaidri apzinājos, ka panāktā vienošanās ir tikai pirmais solis. Lai uzbūvētu iecerēto augstceltni, man bija jānokārto vairāki citi ar šo ieceri saistīti jautājumi un tad vēl jāmeklē daudzi zonēšanas varianti. Tā ir parastā situācija ar nekustamā īpašuma attīstīšanu Ņujorkā, bet šajā gadījumā runa bija par īpaši augsta prestiža vietu, un tas nozīmēja, ka ikviena darbība prasīs ārkārtīgas pūles un viss tiks rūpīgi pārbaudīts.

Tomēr mana visneatliekamākā problēma bija tā, lai panāktā vienošanās paliktu slepenībā. Nemaz nešaubījos: ja tikai kāds uzzinātu, ka tiek pārdota Bonvit Teller vieta, šis darījums izjuktu, pirms es paspētu parakstīt līgumu. Tiklīdz Bonvit Teller nonāktu atklātā tirgū, to gribētu dabūt katrs un cena tūlīt sakāptu līdz debesīm. Tāpēc, pirms atvadoties paspiedu Džekam roku, es sacīju: “Paklausieties, vai mēs nevarētu ātri uzrakstīt īsu nodoma vēstulīti, ka es piekrītu pirkt un jūs piekrītat pārdot šo īpašumu par 25 miljoniem dolāru. Vienkārši kā mazu nodrošinājumu, lai neviena no pusēm nevarētu atteikties no darījuma.” Man par pārsteigumu, Džeks atbildēja: “Labi. Tas izklausās saprātīgi."

Džeks, protams, bija ļoti attapīgs puisis, bet viņš nedzīvoja Ņujorkā, tāpēc neapjauta, cik šis īpašums ir “karsts” - tik ļoti, ļoti vērtīgs, ka pat visdziļākajā ekonomiskajā depresijā pircēji sastātos garā rindā.

Mēs abi ar Džeriju uzrakstījām nodoma vēstuli. Džeks to izlasīja. Vienīgais papildinājums, kuru viņš gribēja iekļaut, bija apakšpunkts, ka objekta pārdošana jāakceptē direktoru padomei. Kad Džeks deva vēstuli man atpakaļ, es sacīju: “Ziniet, Džek, ar to apakšpunktu es nevarēšu mierīgi dzīvot. Pēc trim vai četrām nedēļām jūs man pēkšņi paziņosiet, ka direktoru padome darījumam nepiekrīt, un līdz ar to šai nodoma vēstulei vairs nebūs nekādas nozīmes.” Pēc tam es jautāju, kāpēc viena veikala pārdošanai ir vajadzīga kompānijas direktoru padomes piekrišana. Džeks atbildēja, ka tā nav vajadzīga. Tad es teicu: “Labāk iztiksim bez tā apakšpunkta.” Brītiņu padomājis, viņš piekrita. No tikšanās es aizgāju ar iesāktu darījumu - un vismaz kaut kādu dokumentu, kas to apstiprināja.

Kad nu man bija Džeka Henigena parakstīta nodoma vēstule - bet ne darījuma līgums -, es devos uz Chase Man-hatan Bank pie vīra, kuru sauc Konrads Stīvensons. Ar šo banku savus biznesa darījumus vienmēr kārtoja mans tēvs, tāpēc es iedomājos, ka Bonwit Teller nopirkšanai nepieciešamos 25 miljonus dolāru es, visticamāk, varētu dabūt šeit. Izskaidroju Konijam darījuma būtību - ka pērku Bonwit Teller un zemes nomas tiesības uz divdesmit deviņiem gadiem un ka ceru šajā vietā uzbūvēt lielisku debesskrāpi. Konijs tūlīt iebilda: “Ja tev nepieder zeme, nomas līguma laiks nav pietiekami ilgs, lai tavs projekts finansiāli atmaksātos.” Citiem vārdiem sakot, viņš negribēja dot naudu, lai es nopirktu zemi, kuru pēc divdesmit deviņiem gadiem, kad beigsies nomas līguma termiņš, iegūs zemes īpašnieks - kopā ar visu debesskrāpi. Bet es jau to biju kārtīgi apdomājis, tāpēc sacīju: “Vispār ir divas alternatīvas, un es domāju, ka viena vai otra no tām nostrādās.”

Pirmā iespēja, es Konijam pastāstīju, ir tāda, ka es Bonwit Teller ēku ļoti lēti varētu pārbūvēt par biroju celtni, pirmo stāvu atstājot veikaliem. Tā kā man par zemi gadā jāmaksā tikai 125 000 dolāru, kas ir tīrais nieks, esmu pārliecināts, ka nākamo trīsdesmit gadu laikā nomaksāšu ne tikai hipotekāro kredītu, bet arī gūšu labu peļņu. Tomēr Koniju tas pilnībā nepārliecināja, un arī es pirmo iespēju uzskatīju par sliktāko scenāriju.

Tad es izstāstīju, ko vēlējos visvairāk: nopirkt ne tikai ēku un zemes nomas tiesības, bet arī zemi. Jo tādā gadījumā es varētu uzcelt kaut ko patiešām varenu un man nevajadzētu baidīties, ka, beidzoties zemes nomas līgumam, kaut ko zaudēšu. Kad Konijam pastāstīju, ka zeme pieder kompānijai Equitable Life Assurance Society, viņu pirmoreiz mūsu sarunas laikā pārņēma satraukums. Konijs piekrita, ka tas man dod priekšrocības, jo ar šo kompāniju es jau biju nostiprinājis kontaktus. Viesnīcas Grand Hyatt celtniecībai Equitable Life Assurance Society man aizdeva naudu ar augstu procentu likmi, bet tolaik būvdarbi jau gāja pilnā sparā, mums veicās ļoti labi un par darījumu visi bija sajūsmā.

Pēc tam es norunāju tikšanos ar Equitable Life Assurance Society vadītāju Džordžu Pīkoku. Mēs satikāmies 1978. gada septembrī - tieši mēnesi pēc tam, kad pirmoreiz runāju ar Džeku Henigenu. Es Džordžam izstāstīju, ka gatavojos atpirkt Bonwit Teller zemes nomas tiesības, bet, tā kā šī zeme pieder kompānijai Equitable Life Assurance Society, domāju, ka mums vajadzētu nodibināt partnerattiecības, jo tas būtu izdevīgi gan man, gan kompānijai Equitable Life Assurance Society. Es atdošu zemes nomas tiesības kompānijai, ja kompānija zemi pēc tam atdos man. Un tad mēs kopā kā līdztiesīgi partneri pasakainā vietā uzcelsim vienreizīgu augstceltni, kurā būs gan dzīvokļi, gan biroji.

Protams, kompānija Equitable Life Assurance Society varētu arī vienkārši nogaidīt, līdz beidzas zemes nomas līguma termiņš, un tad pārņemt zemi tiešā īpašumā, es turpināju, tikai šāda varianta negatīvā puse ir, ka zemes nomas līgums ar tajā paredzēto gada īres maksu tiktu noslēgts ilgi pirms tam, kad Ņujorkas nekustamo īpašumu vērtība strauji sāka pieaugt.

Tūlīt pēc tam es darīju Džordžam zināmu arī savu rezerves variantu: renovēt esošo Bonwit Teller ēku un nākamo trīsdesmit gadu laikā gūt salīdzinoši pieticīgāku, tomēr pietiekami pieklājīgu peļņu.

Patiesībā es tobrīd jau vairs nebiju pārliecināts, ka šādam darījumam kaut kur spētu sadabūt finansējumu, bet man negribējās Džordžam atklāt, ka partnerattiecības ar Equitable Life Assurance Society faktiski ir mana vienīgā reālā iespēja, jo tad viņš varētu mani piespiest uz daudz neizdevīgākiem nosacījumiem. Par laimi, viņam ideja par mūsu partnerattiecībām ļoti ātri iepatikās. Džordžs tikai īsti negribēja ticēt, ka man izdosies iegūt tik lielas augstceltnes būvēšanai nepieciešamo zonējumu, tomēr arī viņš labi zināja, ko esmu izdarījis ar Commodore Hotel.

No Džordža biroja izgāju ar nodoma vēstuli, kuru biju dabūjis tikai uz savu solījumu pamata. Atkal es žonglēju ar uzticēšanās dokumentu.

Abas pirmās nodoma vēstules - par Bonwit Teller zemes nomas tiesību pārpirkšanu un par Equitable Life Assurance Society zemi - es izmantoju, lai iegūtu trešo nodoma vēstuli. Šoreiz manas intereses bija specifiskas: es gribēju iegādāties gaisa izmantošanas tiesības virs universālveikala Tiffany, kas, aizņemdams 57. ielas un Piektās avēnijas stūri, robežojās ar Bonwit Teller zemi. Nopircis gaisa izmantošanas tiesības, es iegūtu tādu kā saplūdinātu zonējumu, kas man atļautu uzbūvēt daudz augstāku celtni par Tiffany. Diemžēl šajā veikalā es nevienu nepazinu, bet tās īpašnieks Valters Hovings bija pazīstams ne tikai kā leģendārs mazumtirgotājs, bet arī kā darbīgs un prasīgs smaga rakstura cilvēks. Tomēr es Hovingu, vienalga, apbrīnoju, jo viss, kam viņš pieskārās, pārvērtās par zeltu. Kad viņam piederēja Lord and Taylor, tas bija vislabākais veikals - un to pašu vēlāk varēja sacīt gan par Bonwit Teller, gan pēc tam arī par Tiffany. Es reizēm viņu redzēju viesībās. Hovingam bija nevainojamas manieres, sniegbalti mati, labi pašūti uzvalki un majestātisks izturēšanās veids. Ja tiktu uzņemta mākslas filma par universālveikala Tiffany prezidentu, galvenajai lomai noteikti izvēlētos Valteru Hovingu.

Nolēmu būt tiešs. Piezvanīju Hovingam pa telefonu un stādījos priekšā. Runāju ļoti pieklājīgi un ar lielu cieņu. Hovings piekrita ar mani satikties. Tolaik Ders Skats jau bija izveidojis modeli augstceltnei, kuru cerēju uzbūvēt, un vēl arī alternatīvu modeli - gadījumam, ja es nedabūtu gaisa telpas tiesību izmantošanu virs Tiffany. Dodamies uz tikšanos ar Hovingu, abus modeļus paņēmu līdzi. Hovingam es teicu tā: “Es gribu nopirkt no jums gaisa izmantošanas tiesības, jo esmu iecerējis blakus jūsu veikalam uzbūvēt skaistu celtni, kas jums patiks daudz labāk nekā tā, kura tur ir tagad. Pārdodot man gaisa tiesības, jūs piedevām vienmēr varēsiet Tiffany saglabāt, jo, ja neviens nedrīkstēs jūsu veikala vietā uzbūvēt augstāku celtni, nevienam nebūs intereses Tiffany nojaukt. Otrs iemesls, kāpēc jūs varētu būt ieinteresēts man šīs tiesības pārdot,” es turpināju, “ir tāds, ka gluži tehnisku iemeslu dēļ pilsēta pieprasīs, lai es savai augstceltnei izbūvēju rindu logus - daudzus mazus, ar stiepļu pinumu aizvilktus lodziņus, kuri izskatīsies vienkārši atbaidoši, - un šādas briesmīgas celtnes piecdesmit stāvi sliesies tieši virs Tiffany. Bet, ja man būs gaisa tiesības, es savai mājai Tiffany pusē varēšu ielikt skaistus spoguļstikla logus.”

To izstāstījis, es Hovingam parādīju abus modeļus - brīnišķīgu augstceltni, kas būtībā izskatījās tāda pati, kāds tagad izskatās Trampa tornis, un atbaidošu alternatīvo variantu. “Lai varētu saglabāt Tiffany,” es pēc tam sacīju, “es jums piedāvāju piecus miljonus dolāru - par kaut ko tādu, ko jūs, vienalga, nekādi nevarat izmantot.”

Tiffany piederēja Hovingam jau gandrīz divdesmit piecus gadus. Viņš šo veikalu bija uzcēlis un padarījis neticami ienesīgu, tāpēc izjuta gluži dabisku lepnumu par paša radīto. Es to izmantoju - un tas patiešām nostrādāja. "Labi, jauno cilvēk," Hovings atbildēja. “Es slēgšu ar jums darījumu par jūsu piedāvāto cenu. Ceru, ka jūs tiešām uzcelsiet kaut ko tik skaistu, kā vēlaties, jo gribu papriecēt acis. Tikai pašlaik ir viena maza problēma: es kopā ar sievu uz mēnesi aizbraukšu un varēšu mūsu darījumam veltīt laiku tikai pēc atgriešanās.”

Es uzreiz sāku nervozēt. “Redziet, Hovinga kungs," sacīju, "patiesībā tā ir liela problēma, jo tādā gadījumā, ja man būs jūsu gaisa tiesības, es varēšu uzbūvēt pilnīgi citādu celtni, un gaisa tiesības ir pamats, uz kura varu balstīties, meklējot zonējuma iespēju. Gadījumā, ja jūs savas prombūtnes laikā pārdomāsiet, man vienkārši nāksies izmest laukā visu lielo projektēšanas un zonējuma darbu, kas līdz tam brīdim būs paveikts.”

Valters Hovings mani uzlūkoja tā, it kā es viņu būtu briesmīgi apvainojis. “Paklausieties, jauno cilvēk,” viņš sarija. “Jūs laikam kaut ko neesat īsti sapratis. Es paspiedu jums roku. Mēs vienojāmies par darījumu. Par ko mēs tagad īsti runājam?”

Es biju mēms. Jums jāsaprot, kādās aprindās es apgrozījos. Kaut arī nekustamo īpašumu biznesā noteikti darbojās arī cienījami un uzticami cilvēki, biežāk man tomēr iznāca darīšana ar tādiem ļaudīm, kas rokas paspiešanu uzskata tikai par tukšu formalitāti (es runāju par tiem glumajiem tipiem, kuri, lai arī kas iepriekš būtu norunāts, tiklīdz tas viņiem ir izdevīgi, ņem vērā vienīgi jau noslēgtu līgumu).

Sapratu, ka Valters Hovings ir pavisam cita tipa cilvēks -džentlmenis, kas jutās patiesi šokēts jau tikai par pieņēmumu, ka viņš varētu lauzt solījumu. Viņam piemita spēja pārliecināt, tāpēc es jutos pat mazliet vainīgs, ka esmu šaubījies.

Sagadījās, ka pa to laiku, kamēr Valters Hovings bija aizbraucis, Filips Moriss nopirka gaisa izmantošanas tiesības virs Centrālās stacijas, samaksādams summu, kas krietni vien pārsniedza cenu, par kādu es salīgu ar Hovingu. Bet Tiffany atradās daudz labākā vietā. Tajā pašā mēnesī ļoti dārgi tika nopirktas vēl vairākas gaisa izmantošanas tiesības. Ņujorka gluži vienkārši atlaba no krīzes, tāpēc nekustamo īpašumu tirgus sāka vārīties. Zināju, ka Hovings ir goda vīrs, tomēr nespēju neuztraukties par to, kā viņš jutīsies, kad līdz viņam nonāks informācija par citiem gaisa izmantošanas tiesību pārdošanas darījumiem.

Dažas dienas pēc Hovinga atgriešanās mēs satikāmies, lai pārrunātu vairākus mūsu līguma punktus. Tiklīdz apsēdāmies pie sarunu galda, divi Hovinga izpilddirektori, bez šaubām, tūlīt sāka viņu apvārdot. Abi vienā balsī skandināja, kas notiek nekustamo īpašumu tirgū, un centās Hovingu atrunāt no darījuma slēgšanas. Es jutos satriekts, tomēr drīz vien ievēroju, ka Hovings jūtas vēl vairāk satriekts. “Džentlmeņi,” viņš tomēr sacīja, “pirms mēneša es šim jaunajam cilvēkam paspiedu roku. Kad es uzsāku darījumu, tas tiek arī pabeigts, vienalga, vai tas ir labs vai slikts darījums. Ceru, ka man nevajadzēs atkārtot vēlreiz.” Un ar to viss arī noslēdzās.

Tikai vēlāk es uzzināju, ka Hovings ir spēris vēl vienu soli tālāk. Tajā pašā periodā viņš acīmredzot bija nolēmis noslēgt vēl vienu darījumu - un daudz vērienīgāku nekā ar mani. Hovings Tiffany gribēja pārdot kompānijai Avon Corporation. Man šķita, ka tik labam veikalam kā Tiffany kompānija Avon Corporation ir tikai tāda otršķirīga pircēja, bet, ņemot vērā uzskrūvēto cenu, kādu šī kompānija piedāvāja, es varēju Hovingu saprast. Bet viens no Avon Corporation nosacījumiem bija tāds, ka Hovings nedrīkst ar mani noslēgt gaisa izmantošanas tiesību darījumu. Tad, kā es dzirdēju, Hovings esot ietiepies un teicis kompānijas pārstāvjiem: ja Avon Corporation esot kādas pretenzijas attiecībā uz gaisa tiesību izmantošanas darījumu, viņš šai kompānijai savu veikalu nepārdošot. Tad Avon Corporation atteicās no šī nosacījuma un veikalu nopirka, bet mans darījums izdevās.

Valters Hovings patiešām bija ārkārtīgi godīgs un uzticams vīrs. Tieši tas arī viņu padarīja par tik izcilu mazum-tirgotāju. Pēc tam kad viņš Tiffany pārdeva, šis veikals pārvērtās - un nekad vairs nebija tāds kā Hovera laikā. Es minēšu mazu piemēru. Kad Tiffany piederēja Hoveram, veikalā valdīja tāda kārtība, ka viņa labākie pircēji varēja paņemt visu, ko vēlējās, parakstīties par pirkumu un doties

projām. Rēķins tika atsūtīts vēlāk. Tas bija ļoti vienkārši un ļoti eleganti. Bet, tiklīdz Tiffany pārņēma Avon Corporation, šīs kompānijas komanda, kas bija atbildīga par norēķināšanās sistēmu, ieviesa jaunu kārtību - un kopā ar to arī mazās, zilās, no plastikāta izgatavotās Tiffany kredītkartes. Tas bija jauki, vienīgā nelaime, ka tagad arī veikala labākajiem pircējiem, tāpat kā visiem pārējiem, lika izmantot mazās plastikāta kartes. Un tas nu gan bija nevis jauki, bet muļķīgi un pašiznīcinoši, jo labākajiem klientiem vienmēr jāļauj justies kā īpašiem viesiem.

Hovingam, kurš iesākumā piekrita strādāt par Tiffany konsultantu, tas apriebās, un viņš aizgāja. Pēc tam kļuva vēl ļaunāk. Hovinga laikā nebija iedomājams, ka pie Tiffany varētu stāvēt atdarinātu rokas pulksteņu un lētu juvelierizstrādājumu tirgotāji, kuri, aizsprostodami ielu, traucētu gājējus un degradētu Piekto avēniju. Agrāk, tiklīdz Valters Hovings pamanīja kādu ielas tirgotāju, viņš tūlīt devās pie veikala darbiniekiem un savā cienīgajā manierē iesaucās: “Kāpēc jūs to pieļaujat?” Un tirgotājs pāris minūšu laikā pazuda. Bet, tiklīdz Hovings aizgāja, Tiffany ieeju tūlīt apsēda ducis ielas tirgoņu, un tā tas turpinās vēl aizvien.

Bet man Valters Hovings ir devis labu mācību. Es tagad algoju dažus ļoti liela auguma apsargus, kuri gādā par to, lai uz ielas pie Trampa torņa vienmēr valdītu kārtība un nekur tuvumā nestāvētu neviens ielu tirgotājs.

Kad biju nopircis gaisa izmantošanas tiesības virs Tiffany, man atlika iegādāties vēl tikai vienu nelielu zemes strēmeli, kas, stiepdamās līdztekus 57. ielai, robežojās ar Tiffany. Šī zeme - arī tā bija iznomāta veikalam Bonwit Teller - aizņēma ne vairāk kā 4000 kvadrātpēdu lielu platību, tomēr, ja es gribēju uzbūvēt iecerēto namu, tai bija ļoti nozīmīga loma. Atbilstoši zonēšanas noteikumiem aiz katras ēkas jābūt ne mazāk kā trīsdesmit pēdas platai neapbūvētai joslai jeb iekšējam pagalmam, tāpēc, ja man minēto zemes joslu neizdotos iegūt, neatliktu nekas cits kā nošķelt attiecīga platuma gabalu no jau uzprojektētās celtnes, un tā būtu īsta katastrofa.

Man nepieciešamā zeme piederēja kādam vīram, vārdā Leonards Kendels. Nopērkot visas Bonwit Teller zemes nomas tiesības, es varētu brīvi izvērsties, bet problēmu atkal sagādāja pārāk īsais nomas līguma termiņš - šai zemes strēmelei tas izbeidzās jau pēc nepilniem divdesmit gadiem, turklāt nomas līgumā iekļautie nosacījumi jebkādas zonēšanas izmaiņas padarīja praktiski neiespējamas. Man par laimi, Leonards Kendels, tāpat kā Hovings, izrādījās ārkārtīgi godīgs cilvēks. Leonards bija sācis darboties nekustamo īpašumu biznesā, trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados pirkdams dzīvojamās mājas Bronksā. Tomēr tad, kad tika uzlikti īres ierobežojumi, viņš atšķirībā no daudziem citiem nelielajiem namīpašniekiem nolēma no uzsāktā biznesa atteikties. Pārdevis savus īres namus, Leonards pārcēlās uz Manhetenu un sāka pirkt primāros nekustamos īpašumus - respektīvi, zemi zem celtnēm. Uzplaukstot tirgum, Leonards kļuva ļoti bagāts, turklāt bez noņemšanās ar problēmām, no kurām nevar izbēgt neviens īres namu īpašnieks. Tikmēr namīpašnieki, kas bija palikuši Bronksā, palika zaudētājos, jo īres griestu noteikšana, protams, viņu biznesam par labu nenāca.

Viens no iemesliem, kāpēc es pametu Bruklinu un sava tēva biznesu, bija tieši vēlēšanās izbēgt no īres maksas kontroles. Tāpēc mēs abi ar Leonardu uzreiz izjutām gara radniecību. Problēmu radīja vienīgi tas, ka Leonards savu zemi nepārdeva. Runa nebija par cenu vai to, ka viņš būtu īpaši pieķēries tieši zemes strēmelei 57. ielas malā. Gluži vienkārši Leonards nekad neko nepārdeva, jo saskaņā ar viņa teoriju, veicot aprēķinu ilgstošā laika periodā, Manhetenā zemes cenas mainījās tikai vienā virzienā - tās auga. Viņam, protams, bija pilnīga taisnība, un, kaut arī mēs abi sapratāmies ļoti labi, atkāpties no saviem principiem Leonardam nenāca ne prātā. Bet tad es saistībā ar savu Tiffany darījumu pēkšņi atklāju kaut ko gluži negaidītu. Pārskatīdams savu gaisa tiesību pirkšanas līgumu, pamanīju papildpunktu, kas veikalam Tiffany deva iespēju nomas laika periodā atpirkt Kendela zemi.

Augstā debess, es sev teicu, tas taču tev dod sviru, ar kuras palīdzību tu vari kaut ko izdarīt. Un tā nu es vēlreiz devos pie Valtera un teicu: “Jūs tā ari neesat izmantojis tiesības atpirkt Kendela zemi. Vai jums nebūtu nekas pretī kopā ar gaisu pārdot man arī šīs tiesības?” Valters piekrita, un mēs attiecīgi papildinājām mūsu darījuma līgumu. Savas jauniegūtās zemes atpirkšanas tiesības es tūlīt arī vēlējos izmantot. No sākuma Leonards palika pie tā, ka es to nevaru izdarīt, jo tiesības atpirkt zemi pieder vienīgi veikalam Tiffany un nav pārdodamas kādam citam. Varbūt Leonardam bija taisnība, tomēr pastāvēja iespēja, ka, izskatot lietu tiesā, es šīs tiesības varēju iegūt.

Kad es Leonardam to pateicu, mēs apsēdāmies un divdesmit minūšu laikā noslēdzām abiem izdevīgu darījumu. Es piekritu atteikties no zemes izpirkšanas tiesībām, bet Leonards manu zemes nomas līguma termiņu pagarināja no divdesmit gadiem līdz simts gadiem, un tas bija pietiekami ilgs laiks, lai zemesgabals sevi atpelnītu. Leonards arī pārrakstīja zemes nomas līgumu tā, lai novērstu jebkādus zonēšanas ierobežojumus. Un, kaut arī es piekritu maksāt nedaudz augstāku nomu, tik labai vietai un tik ilgam laika periodam maksa, vienalga, bija zema. Pēc tam mēs paspiedām viens otram roku un šķīrāmies kā labi draugi. Tādi mēs esam palikuši līdz pat šai dienai.

Dīvaini, kā reizēm viss pavēršas. Tagad Leonards jau ir vecs vīrs, un pāris pēdējo gadu laikā viņš sācis domāt par saviem mantiniekiem un īpašumiem. 1986. gada sākumā Leonards man piezvanīja, lai pateiktu, ka grib man uzdāvināt 15 procentus no savas zemes Dienvidu Centrālparkā zem viesnīcas Ritz Carlton, kas ir viens no viņa vērtīgākajiem īpašumiem. Piedevām Leonards gribot arī uzticēt man šī zemesgabala pārvaldīšanu, kad apmēram pēc 25 gadiem beigsies ar Ritz Carlton noslēgtais zemes nomas līgums. Leonarda mērķis, kā viņš man atzinās, esot zemes uzticēšana tādam cilvēkam, kas no tās pratīs iegūt maksimālo labumu - un vienlaikus arī nesīs peļņu viņa mantiniekiem, kuriem piederēs zemes lielākā daļa. Leonards ir dāsns, bet arī ļoti gudrs vīrs. Dabiski, ka es par Kendela ģimenes labumu cīnīšos kā zvērs.

1978. gada decembrī, kad man izdevās iegūt Kendela zemi, nonācu visai kutelīgā stāvoklī. Pa gabaliem biju savācis kopā visu vajadzīgo, turklāt paturēdams savu darījumu pilnīgā noslēpumā, bet man vēl joprojām trūka līguma ar kompāniju Genesco. 1979. gada sākumā mani juristi vēl aizvien apsprieda atsevišķus darījuma noslēguma punktus ar Genesco juristiem, un mēs gatavojāmies parakstīt darījuma līgumu ne vēlāk kā februārī. Bet janvāra vidū nekustamo īpašumu biznesa aprindās paklīda valodas, ka Genesco, ļoti iespējams, pārdos Bonwit Teller vietu. Kā jau biju paredzējis, Genesco tūlīt ielenca citi ieinteresēti pircēji, to skaitā arābu bagātnieki ar savu naftas buma laikā sarausto naudu. Un Genesco, bez šaubām, pēkšņi sāka no mūsu darījuma izlocīties. Kaut ari darījuma līgums jau bija sagatavots, skaidri varēja redzēt, ka Genesco meklēja iespēju tikt no manis vaļā.

Tieši tad es pateicos savai laimīgajai zvaigznei, ka savulaik dabūju no Džeka Henigena uz vienas lapas uzrakstīto nodoma vēstuli, jo bez tās manas izredzes noslēgt šo darījumu līdzinātos nullei. Es gan neesmu pilnīgi pārliecināts, ka šāda veida līgums uzliek likumīgas saistības, tomēr vissliktākajā gadījumā es varēju iesniegt prasību tiesā un tādējādi par vairākiem gadiem aizkavēt Bomvīt Teller pārdošanu. Dabiski, ka savu nodomu es darīju zināmu arī Genesco: ja kompānija atteiksies noslēgt ar mani darījumu, es noteikti tiesāšos. Zināju, ka Genesco vairs nav daudz laika, jo šī kompānija jau juta pakausī kreditoru dvašu.

20. janvāra rītā man piezvanīja New York Times reportieris Dī Vīdemeijers. Viņš vēlējās noskaidrot, vai tā ir patiesība, ka es no Genesco pērku Bonwit Teller ēku. Kā izrādījās, man tādējādi atkal uzsmaidīja laime. Genesco ļaudis, vēl aizvien cerot tikt no manis vaļā, bija atteikušies Vīdemeije-ram sniegt jebkādus komentārus. Bet es nolēmu, ka ir vērts riskēt. Lai izvairītos no citu pircēju konkurences, kamēr vēl nebija noslēgts līgums, es centos paturēt šo darījumu noslēpumā, cik ilgi vien spēju. Nu par to jau klīda baumas, taču pārdevējs centās mūsu darījumam likt šķēršļus. Tāpēc sarunā ar Vīdemeijeru es apstiprināju, ka ar Genesco esmu panācis vienošanos par Bonwit Teller pirkšanu, bet, tā kā šajā vietā esmu iecerējis uzbūvēt debesskrāpi, nākamo sešu mēnešu laikā veikals droši vien tiks slēgts.

Vēlējos panākt, lai kompānijai Genesco publiskā spiediena rezultātā nāktos mūsu vienošanos atzīt. Tomēr viss izvērtās pat vēl labāk, nekā cerēju. Tiklīdz nākamajā rītā parādījās Vīdemeijera raksts, visi labākie veikala Bonwit Teller darbinieki pa galvu pa kaklu metās meklēt jaunu darbu veikalos Bergdorf Goodman, Bloomingdale’s un Piektās avēnijas Saks filiālē. Tas, man šķiet, bija pēdējais piliens, jo pēkšņi Genesco no manis vairs neizvairījās. Piecas dienas pēc minētā raksta publicēšanas avīzē New York Times mēs beidzot parakstījām līgumu. Manu darījumu izglāba kompānijas izmisīgais stāvoklis.

Tomēr izmisums ir divpusēji griezīgs zobens. Tā kā kompānijai Genesco spiedīgi un neatliekami vajadzēja naudu, tā bija uzstājusi, lai līgumā tiktu iekļauti ļoti neparasti nosacījumi. Tipiskā darījumā ar nekustamo īpašumu pircējs, parakstot darījuma līgumu, samaksā 10 procentus no summas, bet atlikušos 90 procentus pārdevējs saņem tikai tad, kad tiek noslēgts darījums. Bet Genesco pieprasīja, lai pēc darījuma līguma parakstīšanas tiktu iemaksāti 50 procenti naudas - tie bija 12,5 miljoni dolāru -, bet otru pusi Genesco saņemtu, noslēdzot darījumu. Mani juristi ieteica, lai es šādai prasībai nepiekrītu. Viņi uzskatīja, ka kompānija var bankrotēt pirms mūsu darījuma noslēgšanas, un, ja tā patiešām notiktu, bankrota tiesnesis, kuram ir gluži neticama vara, manu iemaksāto naudu varbūt izmaksātu Genesco kreditoriem. Juristi mani brīdināja, ka šāda riska apstākļos iemaksāt tik lielu summu būtu ļoti neapdomīgi.

Es pats uz šo lietu skatījos citādi. Mani, protams, nesajūsmināja fakts, ka uzreiz jāšķiras no 12,5 miljoniem dolāru, tomēr es prātoju tā: jo vairāk naudas es iedošu Genesco, jo sekmīgāk šī kompānija tiks galā ar parādiem un tādējādi noturēs pie malas kreditorus. Turklāt mans riska periods bija samērā īss, jo gan es, gan Genesco gribējām noslēgt darījumu, cik ātri vien iespējams. Parasti no līguma parakstīšanas līdz darījuma slēgšanai paiet seši mēneši, bet mēs visu gribējām nokārtot divos mēnešos.

Jāpiebilst, ka es šajā darījumā jau biju ieguldījis diezgan daudz laika un arī krietnu naudu. Jau augustā, tiklīdz vienojos ar Džeku Henigenu, sāku strādāt pie plāniem un uzsāku sarunas ar pilsētu par zonēšanu. Faktiski tūlīt pēc tam, kad izgāju no Džeka Henigena biroja, es piezvanīju Deram Skatam un palūdzu viņu satikties ar mani pie Bonwit Teller. Kad Ders ieradās, es norādīju uz veikala ēku un jautāju, ko viņš par to domā. “Šī neapšaubāmi ir kolosāla vieta, viņš sacīja, bet kas tev padomā?”

“Es gribu uzbūvēt visfantastiskāko namu Ņujorkā,” atbildēju. “Un būtu labi, ja tu sāktu strādāt tūlīt pat, jo man jāzina, cik lielu celtni es likumīgi drīkstu būvēt."

Jau no paša sākuma galvenā prioritāte bija nama augstums. Jo vairāk dzīvokļu es šajā lieliskajā vietā uzbūvētu, jo labāk atmaksātos mans ieguldījums. Turklāt, jo augstākā stāvā atrastos dzīvoklis, jo skaistāks skats pavērtos pa logiem - un arī maksa par tādu dzīvokli, protams, būtu attiecīgi lielāka. Arturs Drekslers - puisis no Modernās mākslas muzeja - to ir ļoti labi noformulējis: "Debesskrāpji nav nekas cits kā naudas taisāmās mašīnas.” Dreklers to izteica kā kritiku, bet es viņa vārdus uztvēru kā uzmundrinājumu.

Iesākumā neviens neticēja, ka Piektajā avēnijā, kurā rindojas zemas, vecas, no kaļķakmens un ķieģeļiem būvētas mājas, man atļaus uzbūvēt stiklotu debesskrāpi. Tā kā to pašu jau biju dzirdējis arī par Grand Hyatt, es skeptiķu brīdinājumus pārāk nopietni neuztvēru. Pat neņemot vērā komerciālos apsvērumus, iespēja uzbūvēt debesskrāpi mani saistīja daudz vairāk nekā doma par nelielu celtni, jo debesskrāpis izskatās daudz efektīgāk. Mans entuziasms ļoti ātri pielipa ari Deram. Kad vietējo iedzīvotāju biedrības valdē kāds sāka žēloties, ka mūsu iecerētā augstceltne pārāk aizsegšot saules gaismu, Ders pa pusei jokojot, pa pusei nopietni attrauca: “Ja jums patīk saule, pārcelieties uz Kanzasu.”

Jebkurai jaunai celtnei pieļaujamo augstumu nosaka tā dēvētais stāvu platības koeficients jeb SPK. Celtnes kopējā kvadrātpēdu platība nedrīkst pārsniegt ar konkrētu skaitli pareizinātu gruntsgabala platību. Tas dod iespēju gūt zināmas priekšrocības. Piemēram, mana zemesgabala maksimālais SPK bija 21,6. Un es, dabiski, pēc tā arī tiecos. Zināju, ka cīņa būs grūta. Kad Ders veica pirmos aprēķinus, izmantojot tikai Bonwit Teller zemesgabala platību bez gaisa tiesībām virs Tiffany jeb Kendela zemes, mūsu maksimālais SPK iznāca 8,5. Ders to iztulkoja kā 20 stāvu celtni, kuras katrā stāvā ir 10 000 kvadrātpēdu liela izmantojamā platība. Es viņam tūlīt palūdzu izrēķināto namu pārvērst 40 stāvu celtnē ar 5000 kvadrātpēdu lielu stāva platību. Es to darīju ne tikai tāpēc, lai uzbūvētu dzīvokļus ar labāku panorāmu, bet arī dzīvokļu skaita sadalījuma dēļ, jo šādas celtnes vienā stāvā būtu mazāk dzīvokļu, un pircēji to uztver kā vēl vienu luksusu, par kuru ir vērts piemaksāt.

Es, protams, nedomāju aprobežoties ar tik mazu SPK. Vispirms jau mans SPK ievērojami palielinājās, kad es ieguvu gaisa izmantošanas tiesības virs Tiffany. Piedevām nekustamo īpašumu attīstītāji varēja dabūt papildu SPK, nodrošinot tādas ērtības, kādas Pilsētas plānošanas komisija uzskatīja par vēlamām. Būvējot namu Bonwit Teller vietā, es, piemēram, varēju saņemt SPK papildinājumu par to, ka manā augstceltnē būs ne tikai biroji, bet arī dzīvokļi, jo valdīja uzskats, ka biroju ēkas rada daudz dzīvāku gājēju plūsmu un lielākus satiksmes sastrēgumus. Papildpunkti man pienāktos ari par to, ja es sava nama pirmajā stāvā gājējiem izbūvētu tā dēvēto brīvas pārvietošanās arkādi. Trešo plusu dotu lielāka namā iekļauto mazumtirdzniecības veikalu platība, nekā to pieprasa likums. Vēl dažus punktus varētu iegūt tad, ja papildus veikaliem un arkādei es izveidotu publisku parku.

Vēlēdamies iegūt iespējami daudz plusu, es Deram ierosināju izbūvēt namam iekšējo pagalmu, kurā vairākos līmeņos rindotos veikali. Raugoties no biznesa interešu viedokļa, iekšpagalms ar daudziem veikaliem būtu drosmīgs mēģinājums. Visā valstī iecienītie tirdzniecības centri ar veikalu pasāžām Ņujorkā īpašu popularitāti nebija ieguvuši. Priekšpilsētā tipisks tirdzniecības centrs ir tīrs, kontrolēts, apsargāts un antiseptisks, - tieši tāpēc cilvēki tur jūtas tik komfortabli. Bet ņujorkiešus, šķiet, pilnībā apmierina plaukstošais ielu stendu un kiosku bizness.

Bet pat tādā gadījumā, es prātoju, ja mani iekšējā pagalma veikali nenestu īpaši lielu peļņu, labums, ko es iegūtu, uzbūvējot šos veikalus, būtu vairāki papildu stāvi mana debesskrāpja dzīvokļu posmā, tā ka, ņemot kopumā, šāds variants man, vienalga, atmaksātos.

Tomēr jau diezgan drīz man kļuva skaidrs, ka viss izvēršas lieliski, bet tad, kad par īrniekiem sāka pieteikties pasaules labākie veikali, es sapratu, ka mana nama iekšējais pagalms būs kaut kas īpašs jau pats par sevi.

Iesākumā es vairāk fokusējos uz celtnes izskatu. Man gribējās radīt kaut ko neaizmirstamu un monumentālu, tomēr apzinājos, ka bez vienreizīgi laba projekta mēs atļauju celt milzu debesskrāpi nesaņemsim. Standarta tipa četrstūraina stikla kaste vienkārši neiekļautos pilsētas plānojumā. Tāpēc Ders ķērās pie darba. Viņš uzzīmēja trīs vai četrus dučus celtņu variantu, bet es no katra varianta izvēlējos labākos elementus.

Vispirms mēs apsvērām iespēju uzcelt stikla debesskrāpi uz taisnstūrainas kaļķakmens pamatnes, bet tas neizskatījās pietiekami efektīgi. Pēc tam izvēlējāmies projektu ar trim stikla liftiem ārpusē. Šis variants man patika, tomēr, kā izrādījās, lifti aizņēma pārāk daudz iekšējās platības. Beidzot Deram radās ideja par terasi, kas, sākoties no ielas, augšupejošu pakāpienu veidā attālinātos no blakus esošās Tiffany ēkas un tieši tās jumta augstumā pievienotos debesskrāpja vertikālajai sienai. Mana sieva Ivana un es bijām vienisprātis, ka terase radīs vienotības iespaidu un vizuāli padarīs mūsu celtni ne tik masīvu, kāda tā izskatītos ar pilnīgi taisnām sienām, kā tas ir vairumam debesskrāpju. Augstākos stāvus mēs nolēmām būvēt zigzagveidā kā uz sāniem apgāztas kāpnes, tādējādi radot divdesmit astoņas sienu plaknes.

Bija acīmredzami, ka šāds projekts izmaksās daudz dārgāk nekā celtne, kas vairāk līdzinātos standartam, tomēr acīmredzamas bija arī šī projekta priekšrocības. Uzbūvējot augstceltni ar divdesmit astoņām sienām, mēs visus pārsteigtu ar kaut ko uzkrītošu un savdabīgu. Turklāt daudzās sienas cauri katras istabas logiem ļautu skatīties vismaz uz divām pusēm, un tas dzīvokļus padarītu dārgākus. Man pašam šķita, ka esam radījuši kaut ko lielisku gan no vizuālā, gan peļņas viedokļa. Lai no mājas gūtu maksimālo labumu, ir vajadzīgi abi šie priekšnoteikumi.

Nākamā problēma saistījās ar projekta apstiprināšanu pilsētā - tas nozīmēja papildus visam pārējam saskaņot arī zemēšanas izmaiņas. Galvenās grūtības mēs varējām pārvarēt ar loģikas palīdzību. Atbilstoši zonēšanas noteikumiem celtnes pirmais stāvs bija jābūvē tā, lai brīvi caurstaigājamā arkāde vestu no ziemeļiem uz dienvidiem, savienojot 57. ielu ar 56. ielu. Tas nozīmēja, ka nama ieeju, visticamāk, nāktos pavērst pret 57. ielu, nevis pret Piekto avēniju, kaut gan otrs variants, neapšaubāmi, celtu mūsu nama prestižu.

Lai apietu šo noteikumu, mēs pilsētas plānošanas komisijai norādījām, ka IBM ēkai, kura atrodas starp mūsu iecerēto augstceltni un Medisona avēniju, jau ir ziemeļu-dienvidu arkāde, un, ja mēs savu arkādi izbūvētu rietumu-austrumu virzienā, cilvēki, izgājuši tai cauri, varēs šķērsot IBM iekšējo pagalmu, tādā veidā no Piektās avēnijas nokļūstot uz Medisona avēnijas. Visi piekrita, ka tas būtu vislabākais atrisinājums. Tā rezultātā mēs ieguvām atļauju iecerētā debesskrāpja iespaidīgo ieeju būvēt Piektās avēnijas pusē.

Tomēr pilsēta jau no paša sākuma iebilda pret mūsu debesskrāpja lielumu - mēs gribējām uzcelt septiņdesmit stāvu augstceltni, kuras maksimālais stāvu platības koeficients nepārsniegtu 21,6. Jau 1978. gadā, kad vēl nebiju noslēdzis Bonwit Teller darījumu, Pilsētas plānošanas komisija darīja zināmu, ka mūsu iecerētais nams ir pārāk liels. Komisija sacīja, ka nolēmusi neļaut mums izmantot papildpunktus, lai palielinātu stāvu platības koeficientu, un uztraucoties par tik augstas celtnes saderību ar Piektās avēnijas daudz mazākajām ēkām, kuras atrodas visapkārt.

Par laimi, līdz 1979. gada sākumam, kad tika noslēgts darījums par zemi, man jau bija šādi tādi likumīgie ieroči. Pirmkārt, izmantojot tā dēvēto “saskaņā ar tiesībām” variantu, es drīkstēju uzbūvēt tādu celtni, kurai nav nepieciešama zonēšanas maiņas atļauja. Apmēram tāpat, kā biju darījis, lai ietekmētu Valteru Hovingu, arī šoreiz es palūdzu, lai Ders izgatavo alternatīvu - jeb “saskaņā ar tiesībām” - modeli. Šo atbaidošo veidojumu - pavisam plānu, garai, plakanai kastei līdzīgu astoņdesmit stāvu celtni, kuru šķietami balsta Tiffany ēka, - es gribēju parādīt Pilsētas plānošanas komisijai. Es ar Deru sarunāju tā: ja Pilsētas plānošanas komisija mūsu iecerēto projektu noraidīs, mēs izliksimies, ka gatavojamies būvēt “saskaņā ar tiesībām” variantu. Та arī izdarījām. Plānošanas komisija, dabiski, bija šausmās. Nezinu, vai komisijas ļaudis tiešām noticēja, ka uzbūvēšu šādu namu - ja kaut ko tādu vispār bija iespējams uzcelt -, tomēr viņi nekādi nevarēja pierādīt pretējo.

Gluži negaidot izrādījās, ka es savā labā varu izmantot ari pašu Bonwit Teller. Sākumā gatavojos veikala ēku vienkārši nojaukt, bet īsi pēc tam, kad biju parakstījis līgumu par zemesgabala pirkšanu, kompānija Allied Stores Corporation noslēdza ar Genesco darījumu par visa Bonwit Teller veikalu tīkla pārpirkšanu (šis tīkls, kurā ietilpa atlikušie divpadsmit Bonwit Teller veikali, stiepās no Plambīčas Floridā līdz Beverlihilsai Kalifornijā). Tāpēc ar mani gribēja tikties Allied Stores Corporation prezidents Tomass Mačoče.

Kad Mačoče 1966. gadā kļuva par Allied Stores Corporation vadītāju, šī kompānija bija tuvu bankrotam. Tomēr desmit nākamo gadu laikā viņam izdevās Allied Stores Corporation pārvērst par vienu no varenākajām mazumtirdzniecības kompānijām visā valstī.

Mačoče pastāstīja, ka vairāki Bonwit Teller veikali, kurus viņš nesen esot iegādājies, nesot labu peļņu, tāpēc esot svarīgi, lai lielākais un populārākais šī tīkla veikals joprojām būtu atvērts Manhetenā. Būtu ideāli, turpināja Mačoče, ja šis veikals atrastos starp 57. ielu un Piekto avēniju - un ne tikai tāpēc, ka Bonwit Teller tur ir strādājis jau piecdesmit gadus, bet arī nepārspējamās vietas dēļ.

Es Tomam tūlīt pateicu, ka Bonwit Teller veikalam nevarēšu atvēlēt ne tuvu tik lielu platību, kāda tam bija vecajā ēkā, tomēr gribu piedāvāt labu vietu manas iecerētās augstceltnes pirmajā stāvā, 57. ielas pusē, ar ieeju no iekšpa-galma. Es viņam parādīju savus plānus, un mēs ļoti ātri vienojāmies.

Tomam šis darījums bija izdevīgs, jo viņš noslēdza ilgtermiņa telpu nomas līgumu par salīdzinoši lētu īres maksu (vēlāk es savā debesskrāpī veikaliem iznomāju platību par daudz augstāku samaksu). Tomēr darījums bija izdevīgs arī man. Kompānijai Allied Stores Corporation es iznomāju 55 000 kvadrātpēdu lielu platību - tātad nepilnu ceturtdaļu no vecā Bonwit Teller veikala kopējās platības - par 3 miljoniem dolāru gadā. Veikalam bija man jāmaksā vēl arī procenti no peļņas.

Bonwit Teller veikalu un zemesgabalu es nopirku par 25 miljoniem dolāru. Tā kā naudas aizņēmuma likme bija 10 procenti, gadā kredīta segšanas summa kopā ar procentiem veidoja apmēram 2,5 miljonus dolāru. Vārdu sakot, es maksāju 2,5 miljonus dolāru gadā par nopirkto vietu, bet no Allied Stores Corporation saņēmu 3 miljonus dolāru gadā par nepilnas ceturtdaļas agrākās veikala platības izīrēšanu. Tas nozīmēja, ka ik gadu es guvu 500 000 dolāru lielu peļņu, bet zemi biju ieguvis par velti - un tas viss man tika garantēts vēl pirms iecerētā debesskrāpja uzcelšanas. Piedevām, iznomājot Bonwit Teller veikalam tikai niecīgu daļu no mazumtirdzniecībai paredzētās platības, visu atlikušo platību es varēju izīrēt citiem veikaliem.

Bet vislabākais bija tas, ka pilsēta ļoti gribēja saglabāt Bonwit Teller veikalu - un es to nodrošināju. Tāpēc ar Pilsētas plānošanas komisijas cilvēkiem varēju runāt vienkārši un ļoti stingri: ja jūs vēlaties, lai Bonwit Teller atgriežas Piektajā avēnijā, jums man jādod nepieciešamā zonēšanas atļauja.

Tomēr ar to viss vēl nebeidzās. Pret tik augstas celtnes būvēšanu iebilda vietējo iedzīvotāju biedrības valde. Iedzīvotāji bija izdomājuši viltīgu gājienu: viņi piedāvāja sešu mēnešu moratoriju jebkādu jaunu celtņu būvēšanai, lai pa to laiku veiktu pētījumu, vai rajons jau nav pārāk blīvi apbūvēts. Tika izveidota Celtniecības buma ierobežošanas komiteja. Tiklīdz radās šī komiteja, politiķi, pats par sevi saprotams, tūlīt sarosījās. Viņi sajuta labu iespēju.

Atskatoties pagātnē, es nedomāju, ka galveno lomu Trampa torņa liktenī nospēlēja pareiza pieeja vai sviras princips. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka celtniecības atļauju mēs saņēmām iecerētā arhitektūras stila dēļ.

Tolaik šai jomā laikam gan nevienam nebija lielākas ietekmes kā New York Times galvenajai arhitektūras kritiķei Ādai Luīzei Haksteblai. Tāpēc pirms Pilsētas plānošanas komisijas balsojuma par zonējumu es riskēju uzaicināt Haksteblu ciemos, lai viņai parādītu iecerētā debesskrāpja modeli un skaidrojošos materiālus. Labi apzinājos New York Times milzu varu. Šis laikraksts noteikti ir viens no pasaules galvenajiem sabiedriskās domas veidotājiem, tāpēc, lai ko arī Hakstebla par mūsu projektu uzrakstītu, tas atstātu ārkārtīgi lielu iespaidu. Zināju, ka Hakstebla par debesskrāpjiem nekad nav jūsmojusi, vienmēr vairāk simpatizēdama vecajam un klasiskajam nekā jaunajam un spožajam. Tomēr

1979. gada vidū es tik ļoti uztraucos par to, vai saņemšu zonēšanas atļauju, ka nospriedu tā: ja Hakstebla mūsu projektu nokritizēs, no tā lieks ļaunums necelsies, bet, ja palaimēsies, viņas uzrakstītais noteikti palīdzēs.

Jūnija sākumā Hakstebla apskatīja modeli un plānus, bet svētdien, 1. jūlijā, New York Times mākslas un izklaides lapas arhitektūras apskata slejā bija publicēts raksts par Trampa torni - “Ņujorkas jaunā debesskrāpja projekts pārsteidz ar izcilu arhitektūru”. Šis virsraksts manas zonēšanas lietas labā laikam gan paveica vairāk nekā jebkas, ko biju sacījis vai darījis. Visinteresantākais, ka pirmo pusi no sava raksta Hakstebla bija veltījusi žēlabām par to, ka mūsu debesskrāpis būs pārāk milzīgs, un pat pieļāva iespēju, ka es esmu izmantojis “ikvienu viltību, lai palielinātu tā apmērus”. Tomēr vēl interesantāks bija fakts, ka viņa vainoja ne tik daudz mani kā pilsētu, kuras pieņemtie zonēšanas likumi pamudinot nekustamā īpašuma attīstītājus darīt to, ko esmu izdarījis es. Tomēr pašās beigās Hakstebla bija uzrakstījusi arī pāris ārkārtīgi cildinošu rindiņu. “Lielas pūles ir veltītas tam, lai celtni padarītu krāšņu un greznu,” viņa atzina. “Šis debesskrāpis būs nenoliedzami skaists un neparasts.”

Oktobrī Pilsētas plānošanas komisija vienbalsīgi apstiprināja mūsu zonējumu. Lai gan tika izteikts priekšlikums Trampa tornim būvēt mūrētu fasādi, lai jaunā celtne vizuāli labāk iekļautos apkārtējo namu vidū, šis ierosinājums nebija kategorisks, jo - kā piezīmēja komisijas locekļi -man esot izdevies iegūt “neparasti labas publiskās atsauksmes.” Galu galā mēs vienojāmies, ka stāvu platības koeficients nepārsniegs 21 punktu - tikai nedaudz mazāk par maksimālajiem 21,6 punktiem. Tas nozīmēja, ka manam debesskrāpim jābūt par diviem stāviem zemākam, nekā tas sākotnēji tika plānots: es drīkstēju uzcelt sešdesmit astoņus stāvus augstu namu, kura milzīgo iekšējo pagalmu ar sešos līmeņos izbūvētām veikalu telpām sedza divkāršs jumts. Tādējādi Trampa tornis kļuva par augstāko dzīvojamo namu Ņujorkas centrālajā daļā.

Jāpiebilst, ka Haksteblas aizrādījumu par zonēšanas likumiem pilsēta ņēma vērā. Reaģējot uz to, kādā veidā es, gribēdams uzcelt daudz lielāku celtni, nekā to pieļāva normatīvi, biju izmantojis papildpunktus un gaisa izmantošanas tiesības, pilsēta mainīja zonēšanas likumu tā, lai neviens cits turpmāk neko tamlīdzīgu nevarētu atkārtot.

Saņēmis zonēšanas atļauju, beidzot varēju ķerties pie debesskrāpja celtniecības. Tas nebija lēti. Sasniedzot noteiktu augstumu, celtniecības izmaksas pieaug gandrīz vai ģeometriskā progresijā, jo gluži vienkārši visu izdarīt kļūst aizvien dārgāk un dārgāk - vienalga, vai tā ir infrastruktūras nostiprināšana vai cauruļvadu sistēmas pagarināšana. Bet, ņemot vērā, cik laba bija vieta, es sapratu, ka varu to atļauties. Skaidri apzinājos: ja viss tiks izdarīts pareizi, es nopelnīšu tik daudz, ka papildu izdevumi šķitīs tīrais sīkums.

1980. gada oktobrī Chase Manhattan Bank man izsniedza kredītu Trampa torņa celtniecībai. Būvdarbu vadīšanai un veikšanai es nolīgu kompāniju HRH Construction. Kopējais budžets - zemes iegāde, celtniecības izmaksas, būvdarbu vadīšana un reklāmas izdevumi - nedaudz pārsniedza 200 miljonus dolāru. Par savu personisko pārstāvi celtniecības uzraudzīšanai es noalgoju Barbaru Resu; Ņujorkā nekad agrāk šāda darba veikšana nebija uzticēta sievietei.

Tolaik, būdama trīsdesmit trīs gadus veca, Barbara strādāja HRH celtniecības kompānijā. Es ar viņu iepazinos jau Commodore Hotel rekonstrukcijas laikā, kad Barbara veica darbu vadītājas pienākumus. Vērojot viņu sapulcēs, man iepatikās Barbaras tiešums un spēja citos iedvest cieņu. Barbara bija divreiz sīkāka par lielajiem, robustajiem celtniekiem, bet viņa nebaidījās teikt šiem vīriem acīs patiesību, un viņa arī prata panākt savu.

Cik jocīgi - mana māte visu mūžu ir bijusi mājsaimniece. Tomēr es vadošajiem darbiem bieži esmu izvēlējies sievietes, un viņas ir bijušas patiešām ļoti labas darbinieces. Taisnību sakot, sievietes nereti mēdz būt pat prasmīgākas un izdarīgākas nekā vīrieši. Luīze Sanšaina, kura strādāja par manas kompānijas administratīvo viceprezidenti desmit gadus, bija tik neatlaidīga cīnītāja, kādu reti var sastapt, bet par dzīvokļu tirdzniecību un manu namu interjera dizainu atbildīgā viceprezidente Blānša Spražē ir viena no labākajām pārdevējām un pārvaldniecēm, kādu vispār var sastapt. Mana asistente Norma Fīderere ir mīļa, valdzinoša un ļoti eleganta, bet zem viņas jaukās ārienes slēpjas tērauda mugurkauls, tāpēc tie, kuri domā, ka varēs viegli aptīt viņu ap pirkstu, drīz vien aptver, ka ir smagi kļūdījušies. Manai sievai Ivanai piemīt izcils administratores talants. Pret darbiniekiem viņa izturas ļoti labi, tomēr, ja vajag, Ivana spēj būt arī stingra un kategoriska. Padotie Ivanu respektē, jo zina, ka viņa strādā tikpat uzcītīgi, kā liek strādāt citiem.

Bonwit Teller ēkas nojaukšana sākās 1980. gada 15. martā, un tūlīt pēc tam es tiku iesaistīts publiskā diskusijā par diviem art deco stila bareljefiem, kas rotāja veikala fasādi. Visa 1979. gada garumā jau pēc tam, kad biju paziņojis par saviem plāniem Bonwit Teller ēkas vietā būvēt citu celtni un centos atrisināt zonēšanas problēmas, neviens par šīm frīzēm neizrādīja nekādu interesi. Tās saglabāt neierosināja ne zonēšanas institūciju, ne arhitektūras pieminekļu saglabāšanas biedrību, ne vietējo mākslinieku grupu pārstāvji. Tikai 1979. gada decembra vidū, kad jau gatavojos uzsākt būvdarbus, man piezvanīja no Metropolitēna mākslas muzeja un jautāja, vai es būtu ar mieru uzdāvināt muzejam Bonwit Teller frīzes un dekoratīvās metālkaluma restes. Atbildēju, ka labprāt to darīšu - ar nosacījumu, ka, nojaucot ēku, frīzes izdosies saglabāt.

Tomēr notika tā, ka, nonākot līdz frīžu demontēšanai, strādniekiem radās problēma. Viņi atnāca pie manis un teica: "Trampa kungs, frīzes ir daudz smagākas, nekā mēs domājām, tāpēc, ja jūs vēlaties tās saglabāt, mums drošības dēļ vajag uzsliet speciālas sastatnes, bet tas darbu aizkavēs par vairākām nedēļām." Projekta izmaksas - un kredīta procenti - jau tāpat veidoja milzīgas summas, tāpēc par darbu novilcināšanu nevarēja būt ne runas. Man negribējās zaudēt simtiem tūkstošu dolāru tikai tāpēc, lai saglabātu pāris art deco bareljefu, kuri, kā es domāju, maksāja daudz mazāk - un varbūt vispār nemaksāja tikpat kā neko. Tāpēc es liku saviem puišiem frīzes vienkārši noplēst.

Man ne prātā nenāca, ka tas izraisīs tik lielu sašutuma vētru. Nākamās dienas New York Times pirmajā lappusē bija nodrukāta fotogrāfija, kurā bija attēlots, kā mani strādnieki noplēš Bonwit Teller bareljefus. Tūlīt pēc tam uzzināju, ka esmu kļuvis par simbolu visam mūsdienu pilsētas attīstītāju radītajam ļaunumam. Times redakcijas slejā frīžu nojaukšana tika raksturota kā “neaizmirstams piemērs tam, kā rūpīgi izplānota naudas straume aizskalo sabiedriskā saprāta viedokli”, bet tālāk sekoja secinājums, ka “lielas celtnes nebūvē garā lieli cilvēki un lielajā biznesā nedarbojas mākslas pazinēji."

Pēc šāda veida publicitātes nekāro neviens. Tagad es nožēloju, ka ļāvu sapostīt bareljefus, kaut gan vēl aizvien neesmu pārliecināts, ka tie bija patiesi vērtīgi. Tāpat kā agrāk domāju, ka vairums kritizētāju bija demagogi un liekuļi, tomēr nu es saprotu, ka dažiem notikumiem var tikt piešķirta simboliska nozīme. Diemžēl tolaik es biju pārāk jauns un pārlieku steidzos, lai ņemtu to vērā. Lai arī ko daži cilvēki par mani domā, es nekad neesmu gribējis atstāt sliktā puiša iespaidu - ja vien tas nav bijis neizbēgami.

Paradoksāli, bet vēlāk, kad es jau pārdevu dzīvokļus Trampa tornī, ap Bonwit Teller bareljefiem saceltā ažiotāža pārvērtās par reklāmu. Raksti, kuros tika stāstīts par jauno debesskrāpi, vienmēr iesākās apmēram tā: “Lai uzbūvētu vienu no pasaules greznākajām celtnēm, diemžēl nācās...” Un, kaut arī publicitāte gandrīz vienmēr bija negatīva, saceltā ažiotāža Trampa torni padarīja ārkārtīgi populāru, un tas, protams, kalpoja manām interesēm. Trampa torņa dzīvokļu cenas uzreiz strauji pieauga. Es nesaku, ka tas ir labi, un patiesībā varbūt tas pat liecina par mūsu sabiedrības uztveres novirzēm. Bet es esmu biznesmenis un mācos no pieredzes: laba publicitāte, protams, ir vēlamāka nekā slikta slava, tomēr, vērtējot no tīri pragmatiskā viedokļa, slikta publicitāte ir labāka par neko. īsi sakot, publiska polemika atmaksājas.

To pašu var sacīt arī par greznības valdzinājumu. Jau pirms būvdarbu uzsākšanas es sāku nojaust, ka iekšējais pagalms būs viens no brīnišķīgākajiem Trampa torņa elementiem. Sākumā mēs tikai gribējām padarīt pievilcīgu tirdzniecības platību, bet, kad ieraudzīju pēdējos zīmējumus un Trampa torņa telpisko modeli, man kļuva skaidrs, ka iekšējais pagalms izskatīsies patiesi iespaidīgi. Nolēmu darīt visu, lai maksimāli realizētu tajā ietverto potenciālu.

Laikam vislabākais piemērs bija ideja par marmoru. Vispirms man radās doma izmantot brūno paradisio, kam bija tik liela nozīme Grand Hyatt vestibilā. Tomēr vēlāk nācu pie atziņas, ka tas, kas lieliski iederas viesnīcas priekštelpā, varbūt nemaz nav labākais variants debesskrāpja iekšējā pagalma veikalu platībai. Kopā ar Deru un Ivanu izvērtēju simtiem marmora paraugu. Vispirms mēs vienojāmies par breccia perniche - reti sastopamu marmoru, kuru neviens no mums agrāk nebija redzējis. Šīs marmora sārtās, rozā un persiku krāsas sajaukums vārda tiešā nozīmē lika aizrauties elpai. Breccia perniche, bez šaubām, bija ārkārtīgi dārgs - turklāt, kā izrādījās, ne tikai sava skaistuma, bet arī ārkārtīgā neviendabīguma dēļ. Aizbraukuši uz akmeņlauztuvi, atklājām, ka lielu daļu šī marmora izraibina balti plankumi vai blāvs dzīslojums. Tas mani nepatīkami pārsteidza: sapratu, ka no skaistā breccia perniche nāksies atteikties. Tāpēc mēs devāmies uz melnā marmora akmeņlauztuvi, kurā atzīmējām labākās plāksnes. Pārējo marmoru - kādus 60 procentus no visa nepieciešamā - izraudzījāmies burtiski gabalu pa gabalam. Kad savu izvēli bijām beiguši, izrādījās, ka nāksies nošķelt visu kalna augšdaļu un akmeņu lauzēji dabūs krietni pastrādāt.

Pēc tam es parūpējos, lai marmora sagriešanai un izklā-šanai tiktu nolīgti vislabākie amatnieki, jo tad, ja amatnieks savu darbu īsti neprot, marmora flīžu malas iznāk robainas, flīzes nesader, rodas asimetrija un līdz ar to pazūd viss efekts.

Lai sasniegtu vēlamo rezultātu, mēs ar marmoru noklājām ne tikai grīdu, bet arī sienas visu sešu stāvu augstumā. Tas radīja greznu un valdzinošu iespaidu. Tagad cilvēki nereti mēdz sacīt, ka Trampa torņa iekšpagalms - un jo īpaši marmora krāsa - viņos izraisot komforta sajūtu, tomēr reizē ari patīkami satraucot, uzmundrinot un vilinot, bet tieši tāds noskaņojums cilvēkus stimulē iepirkties.

Protams, marmors ir tikai viens no interjera elementiem. Savdabīgs un efektīgs izskatās viss iekšpagalms. Margu izgatavošanai mēs izmantojām nevis lēto un praktisko alumīniju, bet pulētu misiņu, kas gan ir krietni dārgāks, tomēr izskatās daudz elegantāk, turklāt brīnišķīgi saskan ar marmora krāsu. Kopiespaidu labi papildina daudzie spoguļstikli, sevišķi tie, kas no abām pusēm norobežo slīdošās kāpnes. Spoguļstikli veic ļoti būtisku funkciju -vizuāli paplašina samērā nelielo centrālo platību. Iekšpagalms izskatās lielāks arī tāpēc, ka mēs esam izmantojuši tikai divas balsta kolonnas. Rezultātā neatkarīgi no tā, kurā vietā cilvēks atrodas, viņš netraucēti var lūkoties visapkārt, un tas rada plašuma izjūtu.

Vēl viens elements, kas vairo iekšpagalma efektīgo izskatu, ir iekšpagalma neparasti lielā ieeja, kas pavērsta pret Piekto avēniju. Jāatzīst, ka sākumā es nikni cīnījos par piecpadsmit pēdu platu ieeju - zonēšanas normu noteikto minimumu jo negribēju zaudēt pat nelielu daļu no veikaliem paredzētās platības Piektās avēnijas pusē. Tomēr pilsēta par katru cenu centās mani piespiest, lai ieeja būtu trīsdesmit pēdu plata, un galu galā es negribīgi piekāpos. Tādējādi es gan zaudēju daļu no ļoti vērtīgās veikalu platības, tomēr tagad uzskatu, ka iespaidīgā ieeja ir daudz vairāk vērta. Par to es tagad no sirds varu pateikties Pilsētas plānošanas komisijai.

Pēdējais akcents bija gandrīz astoņas pēdas augstā strūklaka, kas tika uzbūvēta pie iekšpagalma austrumu sienas. Šī strūklaka izmaksāja gandrīz 2 miljonus dolāru. Vairums manas komandas cilvēku sākumā ieteica šo sienu apgleznot, tomēr man tas likās vecmodīgi, neoriģināli un neinteresanti. Bet strūklaka, kā izrādījās, pati par sevi bija mākslas forma, jo ūdens sienu vizuāli padarīja gandrīz vai skulpturālu. Turklāt strūklaka piesaistīja daudz vairāk uzmanības, nekā to spētu izdarīt pat visskaistākais mākslas darbs. Ja vairums tirdzniecības centru kļuvuši tik iecienīti tāpēc, ka tie ir vienveidīgi un rada drošības izjūtu, tad Trampa torņa iekšējais pagalms, kā esmu pārliecināts, ieguva popularitāti tieši pretējā iemesla dēļ. Trampa tornis cilvēkiem piedāvā kaut ko līdzīgu brīnumzemei, jo rada izjūtu, ka viņi pēkšņi ir nokļuvuši pavisam citā pasaulē.

Mēs gribējām, lai līdzīgas izjūtas cilvēkus pārņemtu arī Trampa torņa dzīvokļos. Visiespaidīgākais, ko mēs varējām piedāvāt, protams, bija panorāma. Tā kā dzīvokļi bija izbūvēti, sākot ar trīsdesmito stāvu, vairums no tiem atradās augstāk par apkārtējām mājām, tāpēc pa dzīvokļu logiem ziemeļu pusē varēja redzēt Centrālparku, dienvidu pusē -Brīvības statuju, austrumu pusē - īstriveru, bet rietumu pusē - Hudzonu, turklāt Trampa torņa arhitektoniskā zigzaga dēļ no katra dzīvokļa lielākās istabas pavērās skats vismaz uz divām debess pusēm. Lai Trampa torņa iemītnieki pilnībā varētu izbaudīt šīs priekšrocības, mēs izveidojām milzīgus logus - burtiski no grīdas līdz griestiem. Es tik lielus logus būtu gribējis būvēt visur, bet tiku brīdināts, ka dažiem cilvēkiem, ja zem logiem nav nekāda atbalsta punkta, rodas augstuma bailes.

Uzreiz piebildīšu, ka dzīvokļi paši par sevi neizskatījās tik iespaidīgi kā daudzi citi Trampa torņa elementi. Mēs ātri vien aptvērām, ka pircēji, kuri par 1 miljonu dolāru var nopirkt pied-a-terre ar divām guļamistabām vai par 5 miljoniem dolāru iegādāties dzīvokli ar četrām guļamistabām, noalgos interjera dizaineru un dzīvokļa interjeru pārveidos paši pēc savas gaumes.

Iemesls, kāpēc cilvēki par dzīvokļiem maksāja tik nepieredzēti augstas summas, bija izskaidrojams ne tikai ar īpašo luksusu. Papildus visam pārējam - projekta dizainam, celtniecības materiāliem, atrašanās vietai, reklāmai, veiksmei un pareizam laika aprēķinam - Trampa tornim piemita noslēpumaina aura. Kaut ari labus ienākumus var nest daudzas celtnes, esmu pārliecināts, ka tikai viena no tām ikvienā konkrētā laika periodā spēj sevī apvienot visus tos kvalitātes rādītājus, kuri piesaista vislabākos pircējus un ļauj noteikt visaugstāko cenu.

Pirms Trampa torņa līdzīgu auru izdevās iegūt 20. gadsimta 70. gados starp 51. ielu un Piekto avēniju uzceltajam Olimpiskajam tornim. Galvenais noslēpumainā valdzinājuma iemesls bija tas, ka šis debesskrāpis piederēja Aristotelim Onasim. Šī cilvēka dzīve ir patiesi pārsteidzoša. Onasis bija precējies ar Džekiju Kenediju, viņam piederēja lielas savrupmājas visā pasaulē, milzīga jahta un pat personiskā sala - Skorpiosa. Viņš bija ārkārtīgi bagāts un ļoti slavens, un, tā kā Olimpiskais tornis neizceļas ar īpašu oriģinalitāti vai neparastu pievilcību, var droši sacīt, ka tas vienkārši ir debesskrāpis, kuru īstais puisis uzcēla īstajā laikā. Dzīvokļu cenu skalā Olimpiskais tornis tūlīt pacēlās daudz augstāk par citu rekordistu - aptuveni tajā pašā laikā Austrumu 57. ielā uzcelto luksusa apartamentu namu, kas pazīstams kā Galleria.

Jāpiebilst, ka arī Trampa tornis dzīvokļu tirgū pārspēja kādu potenciāli ļoti spēcīgu sāncensi. Jau krietni pirms tam, kad es noslēdzu darījumu par Bonwit Teller zemesgabalu, kāds cits uzņēmējs paziņoja par saviem plāniem uzbūvēt milzīgu dzīvojamo namu pie Modernās mākslas muzeja - 53. ielā pavisam netālu no Piektās avēnijas. Pēc visa spriežot, šī debesskrāpja dzīvokļiem vajadzēja kļūt fantastiski pieprasītiem. Muzeja tuvums cēla nama prestižu, tas tika uzbūvēts ļoti labā vietā, to bija projektējis slavenais arhitekts Cēzars Pelli, un uzņēmējs neslēpa, ka nav žēlojis naudu, lai radītu kaut ko patiešām izcilu.

Un tomēr Trampa torņa dzīvokļi tika izpārdoti daudz ātrāk un maksāja krietni vairāk nekā Muzeja torņa dzīvokļi. Mums par labu nāca vairāki faktori. Mēs Trampa torni sākām būvēt vēlāk, tomēr dzīvokļus pārdevām tajā pašā laikā, kad tirgū nonāca Muzeja torņa dzīvokļi. Es jau no paša sākuma skaidri redzēju, ka mums ir dažas priekšrocības. Pirmkārt, Trampa tornis atradās tuvāk Piektajai avēnijai nekā Muzeja tornis. Otrkārt, Muzeja tornis izskatījās samērā ordināri: daudzkrāsainā, stiklotā fasāde neizcēlās ar īpašu oriģinalitāti, un vestibils bija kā jau vestibils. Treškārt, manam konkurentam trūka labas reklāmas: neinteresantie sludinājumi nevis pamodināja interesi, bet radīja izjūtu, ka Muzeja tornis ir tikai tāds vidusmēra dzīvojamais nams.

Mēs, tieši pretēji, likām lietā visus spēkus, lai slavinātu Trampa torni vai līdz debesīm. Jau no pirmās dienas runājām ne tik daudz par skaistu namu lieliskā vietā, bet gan par lielu notikumu. Mēs izplatījām viedokli, ka Trampa tornis ir vienīgā vieta, kas piemērota ļoti bagātiem un smalkiem cilvēkiem - vārdu sakot, pati pēdējā un vislabākā biļete. Mēs pārdevām sapni.

Vienīgā sabiedrības daļa, uz kuru mēs nemērķējām, bija Ņujorkas "vecās naudas" bagātnieki, jo šie ļaudis parasti vēlas dzīvot senāk celtās mājās. Bet dažu citu kategoriju bagātajiem cilvēkiem mūsu piedāvājums varēja likties ļoti pievilcīgs.

Bija skaidrāks par skaidru, ka Trampa tornī gribēs dzīvot šovbiznesa pārstāvji, jo viņiem piemīt tendence izvēlēties kaut ko īpašu. Otru lielāko tirgus daļu veidoja ārzemnieki: eiropieši, dienvidamerikāņi, arābi un Āzijas valstu bagātnieki. Vērtējot no tīri praktiskā viedokļa, mēs viņiem krietni vien atvieglojām dzīvi, jo tolaik, kad sākām pārdot Trampa torņa apartamentus, Trampa tornis bija vienīgais privātdzīvokļu nams visā Ņujorkā. Lai nopirktu privātdzīvokli, cilvēkam vajadzēja tikai naudu, bet, iegādājoties kooperatīvo dzīvokli - un tolaik Ņujorkā cēla pārsvarā kooperatīvos namus -, pircējam bija nepieciešama kooperatīva valdes vai direktoru padomes atļauja. Šīm institūcijām vēl aizvien ir smieklīgi liela vara: tās cilvēkam var pieprasīt jebkāda veida finansiālos datus, atbildes uz personiska rakstura jautājumiem un sociālo raksturojumu. Pēc tam valde vai padome, neko nepaskaidrojot, dzīvokļa pirkšanas atļauju gluži vienkārši var nedot. Šādā veidā cilvēki tiek diskriminēti. Visbēdīgākais, ka daudzi šo kooperatīvo pārvalžu locekļi tikai vēlas nodemonstrēt savu varu. Tas ir absurdi un varbūt pat nelikumīgi, tomēr Trampa tornim šī situācija ļoti nāca par labu. Daudziem bagātajiem ārzemniekiem nav tādu sociālo raksturojumu, kādus pieprasa kooperatīvi, vai arī viņi nevēlas, lai viņus izprašņā un pārbauda svētulīgi svešinieki. Tāpēc šie cilvēki nāca pie mums.

Vēl aizvien atceros kādu ritu īsi pirms tam, kad sākām pārdot Trampa torņa dzīvokļus. Manā birojā iesteidzās viens no pārdevējiem un sacīja: “Mums draud nepatikšanas, Trampa kungs. Muzeja tornis nupat ir izziņojis savu dzīvokļu cenas, un tās ir daudz zemākas par mūsējām.” Kādu brīdi padomājis, nācu pie atziņas, ka īstenībā viss ir tieši pretēji: Muzeja tornis sagādās zaudējumus tikai pats sev. Tāda līmeņa bagātnieki, par kādiem mēs sacenšamies, dzīvokļa cenai nepievērš uzmanību. Šie cilvēki varbūt skaita naudu citās jomās, bet, tiklīdz jautājums skar viņu mājas, viņi vēlas nevis vislabāko cenu, bet vislabāko vietu. Nosakot saviem dzīvokļiem zemāku cenu nekā Trampa tornī, Muzeja tornis vienkārši publiski paziņoja, ka viņu dzīvokļi nav tik labi kā mūsējie.

Daudzi cilvēki domā, ka mēs paši uz Trampa torni esam ataicinājuši slavenības vai arī sava debesskrāpja reklamēšanai noalgojuši sabiedrisko attiecību kompāniju, taču pieaicinātus reklāmas speciālistus mēs nekad neesam izmantojuši. Visi slavenie cilvēki, kas ir nopirkuši dzīvokļus Trampa tornī, - Džonijs Kersons, Stīvens Spīlbergs, Pols Anka, Liberače un daudzi citi - pie mums atnāca paši. Turklāt nevienam no viņiem netika dotas nekādas priekšrocības. Citi uzņēmēji, gribēdami piesaistīt šovbiznesa zvaigznes un citas slavenības, piedāvā cenu atlaides, bet es to uzskatu par vājuma pazīmi. Kaut ko patiešām nozīmē vienīgi tas, ja zvaigzne par dzīvokli grib maksāt pilnu cenu.

Ja kāds no avīžu rakstiem par slavenībām patiešām ir palīdzējis reklamēt Trampa torni, tas varētu būt stāsts par pirkumu, kurš patiesībā nekad nav noticis. Un tātad - īsi pēc tam, kad mēs sākām pārdot dzīvokļus, man piezvanīja kāds reportieris un jautāja, vai tā esot taisnība, ka Trampa tornī dzīvokli nopircis princis Čārlzs. Tajā nedēļā princis Čārlzs apprecēja lēdiju Diānu, un tobrīd viņi bija visslavenākais pāris pasaulē. Mūsu dzīvokļu pārdošanas politika mums neļāva komentēt pirkumus, un to es reportierim arī pateicu. Citiem vārdiem sakot, es baumas neapstiprināju, bet arī nenoliedzu. Acīmredzot reportieris pēc tam bija piezvanījis uz Bekingemas pili. Tobrīd karaliskais pāris izbaudīja medusmēnesi, braucot ar jahtu Britannia, tāpēc Bekingemas pils preses sekretārs atbildēja tāpat kā es: viņš baumas nevarot ne apstiprināt, ne noliegt.

Masu informācijas līdzekļiem to tikai vajadzēja, la kā baumas netika noliegtas, visas pasaules avīžu pirmajās lapās parādījās raksti, ka britu karaļnama pāris gribot pirkt dzīvokli Trampa tornī. Es tikai iekšēji pasmējos. Pirms mēneša, kad princis Čārlzs bija atbraucis vizītē uz Ņujorku, Īrijas Republikas Armijas atbalstītāji noorganizēja protesta demonstrāciju. Kādu vakaru, kad princis Čārlzs devās uz Linkolna centru noklausīties koncertu, viņu sagaidīja simtiem protestantu. Ļaudis kliedza, svilpa un svieda pudeles. Uz princi Čārlzu tas, jādomā, atstāja diezgan biedējošu iespaidu, tāpēc es nespēju iztēloties, ka viņam varētu rasties vēlēšanās nopirkt dzīvokli Ņujorkā. Turklāt, lai arī cik lielisks ir Trampa tornis, mani māca aizdomas, ka Bekingemas pilī izaugušais princis Čārlzs nez vai gribētu pārcelties uz dzīvokli - jebkādu dzīvokli.

Ņemot vērā lielo interesi par Trampa torņa dzīvokļiem, mēs izstrādājām īpašu stratēģiju. Tas bija tāds kā ačgārnais mārketings. Ja jūs sēžat savā birojā ar līgumu rokā un degat nepacietībā noslēgt darījumu ar pirmo pircēju, kas ienāks pa durvīm, cilvēki uzreiz jūt, ka jūsu dzīvokļi nav pieprasīti. Tāpēc mēs nesteidzāmies noslēgt līgumus. Potenciālajiem pircējiem parādījām dzīvokļu modeļus, bet pēc tam apsēdāmies un aprunājāmies. Paskaidrojām, ka uz visvairāk iekārotajiem apartamentiem jāpiereģistrējas kandidātu sarakstā. Loģika bija vienkārša: jo nesasniedzamāks cilvēkam šķiet dzīvoklis, jo vairāk viņš to iekāro.

Pieaugot pieprasījumam, es pacēlu cenas - kopumā divpadsmit reizes. Kad sākās faktiskā pārdošana, Trampa torņa dzīvokļi maksāja daudz vairāk nekā Olimpiskā torņa dzīvokļi, bet Olimpiskais tornis tolaik bija visdārgākais dzīvokļu nams Ņujorkā. Diezgan īsā laika periodā Trampa torņa augšstāvu vislabāko apartamentu cenas es gandrīz divkāršoju. Dzīvokli ar divām guļamistabām cilvēki pirka par 1,5 miljoniem dolāru. Lielāko daļu dzīvokļu mēs pārdevām jau pirms Trampa torņa celtniecības pabeigšanas.

Mūsu dzīvokļu pircēju cikli kļuva par tādu kā barometru ārvalstu ekonomikai. Pirmie par Trampa torni sāka interesēties arābi, jo tobrīd ārkārtīgi bija cēlušās naftas cenas. Pēc tam nafta, protams, kļuva lētāka, un arābi aizbrauca mājās.

1981. gadā pēkšņi atplūda pircēju vilnis no Francijas. No sākuma nesapratu, kāpēc tas notiek, līdz beidzot aptvēru, ka iemesls ir Fransuā Miterāna ievēlēšana par Francijas prezidentu. Tā kā Miterāns bija sociālists un sāka nacionalizēt uzņēmumus, franču bagātnieki baidījās, ka viņa politika sagraus Francijas ekonomiku, turklāt jaunais prezidents, kā izrādījās, radīja vēl ari citus draudus. Kā lai vērtē cilvēku, kurš pārdod atomieročus katram, kas tikai vairāk maksā? Manuprāt, nolaisties vēl zemāk nemaz nav iespējams.

Eiropiešiem sekoja dienvidamerikāņi un meksikāņi, jo tolaik dolāra kurss bija zems, bet šī reģiona valstu ekonomika vēl aizvien turējās normas līmeni. Bet tad, kad sākās inflācija, nacionālās valūtas zaudēja vērtību, tāpēc Dienvidamerikas valstu un Meksikas valdība sāka ierobežot naudas aizplūšanu pāri robežai. Līdz ar to noslēdzās arī šo pircēju cikls.

Dažos pēdējos gados ir parādījušās divas jaunas pircēju grupas. Vienu no tām veido amerikāņi - īpaši Volstrītas brokeri un investīciju baņķieri, kuri kļūst stāvus bagāti akciju cenu celšanās rezultātā. Ja par to padomā, gandrīz vai nāk smiekli. Tik tikko divdesmit piecus gadus vecs biržas brokeris pēkšņi nopelna 600 000 dolāru gadā tikai tāpēc, ka klients, kuru šis brokeris nekad nav pat redzējis, viņam piezvana un saka: "Es pērku piecdesmit tūkstošus General Motor akciju.” Brokeris nospiež datora taustiņu un vienā mirklī iegūst milzīgu komisijas maksu. Bez šaubām, tiklīdz akciju tirgus atdzisīs - un tā noteikti būs, jo viss notiek viļņveidīgi, - vairums jauno biržas veiksminieku būs atkal uz ielas un meklēs darbu.

Otra jauno pircēju grupa ir japāņi. Es jūtu dziļu cieņu pret to, ko japāņi izdarījuši ar savu ekonomiku, bet noslēgt ar viņiem darījumu bieži vien nav nemaz tik viegli. Vispirms jau japāņiem piemīt tendence ierasties grupās. Pie manis atnāk seši, astoņi vai pat divpadsmit japāņi, un man viņi visi jāpārliecina pirkt vienu dzīvokli. Sarunāties ar vienu, diviem vai trim cilvēkiem ir daudz vieglāk nekā kaut ko iegalvot veseliem divpadsmit. Piedevām japāņi, kārtojot darījumus, gandrīz nekad nesmaida, bet pārliecīga nopietnība man neļauj gūt no biznesa prieku. Par laimi, japāņiem ir daudz naudas, un, kā šķiet, viņiem patīk to ieguldīt nekustamajos īpašumos. Vienīgais mīnuss, ka pēdējo gadu desmitu laikā japāņi lielā mērā ir vairojuši savu bagātību uz ASV vietējā tirgus pakalpojumu rēķina, bet mūsu valsts vadība to nespēj ne pilnībā izprast, ne ierobežot.

Tā kā Trampa torņa 263 dzīvokļi ļoti ātri tika izpirkti, kādu duci es nolēmu pietaupīt. Vadījos pēc tā paša principa kā viesnīcu īpašnieki, kuri rezervē dažus numurus neparedzētiem gadījumiem. Tādā veidā es saglabāju izvēles tiesības - un visupirms jau sev pašam. Sākumā biju iecerējis savai ģimenei izvēlēties vienu no trim apmēram 12 000 kvadrātpēdu lielajiem triju stāvu dzīvokļiem Trampa torņa pašā augšā. Uz šo dzīvokli mēs pārcēlāmies

1983. gadā. Par katru no abiem atlikušajiem triju stāvu dzīvokļiem man piedāvāja 10 miljonus dolāru, tomēr es tos nepārdevu, jo pieļāvu iespēju, ka gribēšu savu dzīvokli paplašināt.

Tā arī notika. 1985. gada vidū mani ielūdza ciemos Šauda Arābijas miljardieris Adnans Kašogi. Viņš dzīvoja Olimpiskajā tornī. Kaut gan agrāk es nebiju tiecies pēc ļoti liela dzīvokļa, kad ierados pie Kašogi, viņa istabu ārkārtīgais plašums mani stipri iespaidoja. Taisnību sakot, es nekad vēl nebiju redzējis tik milzīgu viesistabu. Un tad es nodomāju: manam dzīvoklim blakus ir milzum daudz vietas - kāda velna pēc es to neizmantoju? Ja jau pats esmu uzcēlis visu māju, kāpēc man nevarētu būt tāds dzīvoklis, kādu gribu?

Nolēmu vienu no tukšajiem triju stāvu dzīvokļiem savienot ar savējo. Pārbūve ilga gandrīz divus gadus, tomēr tagad domāju, ka nez vai kaut kur pasaulē ir lielāks dzīvoklis par manējo. Atklāti runājot, man nez vai ir nepieciešama astoņdesmit pēdas plata viesistaba, tomēr es par to priecājos.

Mums paveicās ne tikai ar labiem dzīvokļu pircējiem, bet arī ar veikalu telpu īrniekiem. Vispirms gribu minēt Asprey - Londonā bāzētu veikalu, kurā pārdod smalkus kristāla priekšmetus, juvelierizstrādājumus un senlietas. Trampa torņa iekšpagalma pasāža bija Asprey pirmā filiāle šī veikala divsimt gadu pastāvēšanas laikā. Sākumā Asprey noīrēja pavisam nelielu platību, taču tirdzniecība veicās tik labi, ka tagad šis veikals ir krietni paplašinājies. Kvalitāte, protams, piesaista kvalitāti, tāpēc mēs noslēdzām telpu nomas līgumus ar vēl daudziem pasaulslaveniem veikaliem - Charles ļourdan, Buccellati, Cartier, Martha, Harry Winston un citiem.

Mani, protams, iepriecināja fakts, ka 1983. gada aprīlī, kad tikko bijām atvēruši Trampa torņa iekšējo pagalmu, Times arhitektūras kritiķis Pols Goldbergers, kas tobrīd ieņēma Adas Luīzes Haksteblas amatu, uzrakstīja pozitīvu atsauksmi. Rakstu nosaukums runāja pats par sevi -Trampa torņa pasāža sagādā patīkamu pārsteigumu. Pols Goldbergers sāka ar to, ka kritiķi pieļāvuši kļūdu. “Trampa torņa iekšējais pagalms,” viņš rakstīja, “ir kļuvis par daudz jaukāku pilsētainavas papildinājumu, nekā to varētu sagaidīt no jaunā stila arhitektūras.” Tālāk Goldbergers turpināja, ka mana debesskrāpja iekšējais pagalms “ir vispatīkamākā publiskā platība, kāda dažos pēdējos gados izveidota Ņujorkā. Greznais interjers iepriecina un rada gandrīz vai pacilājošu sajūtu - un nenoliedzami atstāj daudz viesmīlīgāku iespaidu nekā publiskās arkādes un pasāžas tādās celtnēs kā Olimpiskais tornis, Galleria un Citicorp Center."

Goldenbergera raksta pozitīvās sekas bija divējādas. Pirmkārt, viņa viedoklis nostiprināja veikalnieku un dzīvokļu pircēju pārliecību, ka Trampa tornis ir vislabākā izvēle. Otrkārt - un tas bija vēl svarīgāk - raksts piesaistīja Trampa torņa veikaliem vairāk pircēju. Jo galu galā tieši pircēji veikaliem nodrošina peļņu.

Visdīvainākais ir tas, kas neviens tā īsti neticēja, ka Trampa torņa iekšējais pagalms dod ari komerciālu labumu. Jau kopš tā atvēršanas dienas klīda nepatiesas baumas. Tenkoja, ka pasaulslavenie veikali kalpojot tikai tūristu pievilināšanai, bet faktiski neviens šeit neko nepērkot. Par Eiropas veikalu filiālēm tika stāstīts, ka tās Trampa tornī funkcionējot tikai kā acīmredzamas zaudējumu nesējas. Tāpat runāja, ka pirmā stāva veikali esot ienesīgi, bet augšstāvu veikali ne. New York Times reportieris, kas pie manis ieradās 1986. gadā, nepārprotami gribēja turpināt Trampa torņa iekšējā pagalma nomelnošanu, tomēr viss beidzās ar to, ka šīs avīzes pirmās lappuses biznesa ziņās tika publicēts raksts par ārkārtīgi veiksmīgu biznesu.

Priekšpilsētas tirdzniecības centram visai tipiska ir situācija, ka dažu pirmo gadu laikā vismaz trešdaļu sākotnējo nomnieku nomaina citi īrnieki. Bet Trampa tornis trīs gadu laikā pazaudēja tikai dažus veikalus, turklāt uz katru atbrīvoto vietu pretendēja piecdesmit citi veikali. Mūsu debesskrāpja iekšpagalmā peļņu guva arī visdārgāko preču tirgotāji.

Protams, šī vieta bija piemērota ne jau katram. Vislabākais piemērs ir viens no mūsu pirmajiem nomniekiem -ādas izstrādājumu preču veikals Loewe. Šajā veikalā varēja nopirkt ļoti skaistas preces. Diemžēl bagātās sievietes, kuras vēsā mierā samaksāja tūkstošiem dolāru par kādu juvelierizstrādājumu vai vakartērpu, negribēja izdot 3000 dolāru, lai nopirktu Loewe ādas bikses, pat ja tās bija izcili mīkstas un piekļāvīgas. Tāpēc veikalam Loewe pie mums pārāk labi neklājās. Tomēr galu galā viss atrisinājās bez problēmām. Loewe telpas noīrēja ļoti ienesīgais veikals Asprey, kas bija atvērts tieši blakus. Līdz ar to Loewe tika vaļā no ilgtermiņa

nomas līguma, veikals Asprey ieguva tam ļoti nepieciešamās papildtelpas 4600 kvadrātpēdu platībā, bet es varēju noslēgt jaunu - un ļoti izdevīgu - nomas līgumu.

Trampa torņa kopējās izmaksas samazināja arī tā dēvētā 421-A nodokļu atlaide; tās termiņš krietni vien pārsniedza laika periodu, kurā es paveicu visus sagatavošanas darbus un uzbūvēju Trampa torni.

421-A likumu pilsēta pieņēma 1971. gadā. Šis likums tika ieviests tāpēc, lai veicinātu dzīvojamo namu celtniecību. Kā atlīdzību par sabiedrisko labumu, kuru pilsētai deva nekustamo īpašumu biznesa uzņēmēji, pilsēta uzņēmējiem uz desmit gadiem piešķīra daļēju nekustamā īpašuma nodokļa atlaidi. Ik pēc diviem gadiem nodokļa atlaide samazinājās par 20 procentiem. Tolaik ikviens, kas gribēja saņemt 421-A paredzēto atlaidi, to arī dabūja. Un tad pieteicos es ar savu Trampa torni.

Manu ieceri neviens neapstrīdēja. Es gribēju nojaukt desmitstāvu ēku un tās vietā par 200 miljoniem uzbūvēt sešdesmit astoņus stāvus augstu daudzfunkcionālu debesskrāpi. Atšķirībā no nekustamā nodokļa atlaides, kuru biju saņēmis viesnīcai Grand Hyatt, šoreiz 421-A programma man nekustamā īpašuma nodokļa pilnīgu atlaidi nepiešķīra, tomēr jaunais likums mani pasargāja no nodokļa summas palielināšanās, kas izrietēja no man piederošā nekustamā īpašuma vērtības - un tā kadastrālā novērtējuma - pieauguma. Jo kurš gan varēja apstrīdēt faktu, ka, uzbūvējot Trampa torni, es šo vietu pilnveidošu un izmantošu labāk, nekā tā tika izmantota agrāk?

Eds Košs, kā izrādījās, to varēja. Bet ne jau tāpēc, ka viņam patiešām būtu kādi iebildumi pret maniem plāniem. Viņš tā rīkojās politikas dēļ. Eds un viņa deputāti gluži vienkārši nespēja noturēties pretī vilinošajai izdevībai pozicionēt sevi kā politiķus, kuri, vēršoties pret alkatīgu uzņēmēju, aizstāv godīgos iedzīvotājus. Es tobrīd, protams, biju viegli ievainojams. Piekto avēniju neviens neuzskatīja par mazu ieliņu attālā rajonā, tāpēc Trampa tornis nez vai nestu zaudējumus arī tādā gadījumā, ja nodokļa atlaide man netiktu piešķirta.

Tomēr es biju pārliecināts, ka tas nav iemesls, lai man liegtu likumīgās tiesības uz 421-A atlaidi. Pirmo reizi es lūdzu man to piešķirt 1980. gada decembrī. Pēc mēneša personiski tikos ar dzīvokļu celtniecības, saglabāšanas un attīstības departamenta vadītāju Toniju Glīdmenu. Martā Glīdmens un dzīvokļu celtniecības, saglabāšanas un attīstības departaments manu lūgumu noraidīja.

Tad es piezvanīju Edam Košam. Sacīju, ka, manuprāt, lēmums ir netaisnīgs, tāpēc nepadošos un ka tiesāšanās pilsētai izmaksās kaudzi naudas, jo prāvu es, vienalga, vinnēšu.

Lai panāktu pilsētas lēmuma atcelšanu, 1981. gada aprīlī, pamatojoties uz 78. pantu, vērsos pavalsts augstākajā tiesā. Tiesa pieņēma man labvēlīgu spriedumu, bet apelācijas kārtībā pilsētas lēmums atkal tika atjaunots, tāpēc es no jauna vērsos tiesā. 1982. gada decembrī - gandrīz divus gadus pēc mana pirmā iesnieguma - apelācijas tiesa nosprieda, ka pilsēta nepamatoti liegusi man tiesības uz nekustamā īpašuma nodokļa atlaidi. Tomēr tā vietā, lai liktu pilsētai apmierināt manu prasību, tiesa lietu nosūtīja atpakaļ uz pilsētu atkārtotai visu apstākļu izvērtēšanai. Pilsēta to izdarīja - un atkal manu lūgumu noraidīja.

Nu es biju tā pārskaities, ka tiesāšanās izdevumi mani vairs nebiedēja. Pamatojoties uz 78. pantu, iesniedzu prasību tiesā no jauna, un atkal atkārtojās tas pats scenārijs. Augstākās tiesas spriedums bija man labvēlīgs, apelācija to noraidīja, un es vēlreiz iesniedzu prasību tiesā. Mans advokāts Rojs Kons lieliski pastrādāja, bez jebkādām piezīmēm pārliecinoši uzstādamies septiņās tiesās. Šoreiz tiesa, atkal vienbalsīgi pieņēmusi lēmumu manā labā, lika pilsētai nekavējoties nodrošināt man nodokļa atlaidi.

Tobrīd tas jau bija vairs tikai kā pūdercukurs uz kūkas. Trampa tornis guva nepieredzētus panākumus. Tas mani padarīja ievērojamu, cēla manu prestižu un vairoja sabiedrības uzticību. Arī finansiāli Trampa tornis bija liela veikme. Viss projekts - tostarp zeme, projektēšana, būvdarbi, reklāmas un naudas izdevumi - izmaksāja aptuveni 190 miljonus dolāru, bet tikai ar dzīvokļiem vien mēs nopelnījām 240 miljonus dolāru. Tātad Trampa tornis, neskaitot ienākumus no veikaliem un birojiem, deva 50 miljonu dolāru lielu peļņu. Es nopelnīju arī vairāk nekā 10 miljonus dolāru komisijas naudas kā dzīvokļu pārdošanas aģents. Bet biroju telpu un veikalu īres maksa tagad katru gadu ienes vēl daudzus miljonus dolāru, jo gandrīz visi veikali strādā ar peļņu.

Beigās gribu vēl tikai piebilst, ka Trampa tornis nav vērtējams vienīgi kā labs darījums. Es Trampa tornī dzīvoju, strādāju un jūtos ar to personiski saistīts. Tieši savas personiskās attieksmes dēļ es 1986. gadā Trampa torni pilnībā atpirku no kompānijas Equitable Life Assurance Society. Tas notika pēc tam, kad šī kompānija par savu Ņujorkas nekustamo īpašumu pārvaldnieku iecēla jaunu darbinieku. Kādu dienu viņš man piezvanīja un sacīja: “Trampa kungs, es nupat kā izskatīju grāmatvedības ierakstu grāmatas. Man gribētos, lai jūs paskaidrojat, kāpēc mēs izdodam tik daudz naudas Trampa torņa uzturēšanai.” Trampa tornis izmaksā gandrīz miljonu dolāru gadā, un tas ir nedzirdēti daudz. Tomēr to var pavisam vienkārši izskaidrot. Ja ir izvirzīti visaugstākie standarti, tos saglabāt nav lēti. Minēšu tikai vienu mazu piemēru: es uzstāju, lai visi no misiņa izgatavotie iekšpagalma interjera elementi tiktu spodrināti divreiz mēnesī. Bet jaunais Equitable Life Assurance Society pārstāvis man jautāja: kāpēc mēs nevarētu ietaupīt naudu, spodrinot misiņu tikai reizi divos mēnešos?

Sākumā es izturējos laipni. Paskaidroju, ka viens no Trampa torņa veikalu ienesīguma galvenajiem iemesliem ir iekšējā pagalma nevainojamā kārtība. Pasacīju arī to, ka savu politiku nemainīšu, tāpēc varbūt jaunajam pārvaldniekam vienu dienu derētu rūpīgi apsvērt, vai viņš tiešām vēlas ieviest citu sistēmu. Pēc divdesmit četrām stundām puisis man piezvanīja un sacīja, ka esot visu apsvēris. Jā, viņš vēl aizvien gribot samazināt iekšējā pagalma uzturēšanas izdevumus. Tas bija manu partnerattiecību ar Equitable Life Assurance Society beigas. Lai arī kā man patika šī kompānija, es negrasījos izpostīt kaut ko tik veiksmīgu tikai tāpēc, lai ietaupītu dažus dolārus. To darīt būtu pašiznīcinoši.

Jutos apbēdināts, tomēr notikušo uztvēru filozofiski. Devos pie sava drauga Džordža Pīkoka - kompānijas Equitable Life Assurance Society vadītāja - un pastāstīju, ka mums ir radusies problēma, kuru nez vai izdosies atrisināt, tāpēc es vēlos atpirkt no Equitable Life Assurance Society visas Trampa torņa akcijas. Mēs ātri to nokārtojām, un tagad Trampa tornis pieder tikai man. Pēc tam kad jau bijām parakstījuši līgumu, saņēmu no Džordža Pīkoka vēstuli, kura beidzās ar šādiem vārdiem: “Dzīvē parasti notiek tā, ka laiks rada pārmaiņas, tāpēc vislabāk ir šo faktu pieņemt. Tomēr es vienmēr jutīšos lepns par to, ka biju iesaistīts Trampa torņa radīšanā un ar sirsnību atcerēšos mūsu kopējo darbu."

Šī vēstule mani ļoti iepriecināja. Tas bija elegants veids, kā pārtraukt labi uzsāktas partnerattiecības.

8. AZARTSPĒLES, Celtniecība Bordvoka

To, cik ienesīgas ir azartspēles, es pirmo reizi

aptveru kādā 1975. gada nogales dienā. Savā automašīnā braukdams uz tikšanos, kas bija saistīta ar viesnīcas Commodore Hotel projektu, klausījos radio ziņas. Reportieris stāstīja, ka Lasvegasas viesnīcu darbinieki Nevadā esot nolēmuši streikot. Tā rezultātā bija dramatiski noslīdējušas akciju cenas kompānijai Hilton Hotels, kurai bez visām pārējām viesnīcām piederēja arī divas kazino viesnīcas Lasvegasā. Tolaik es šo to par viesnīcu biznesu jau zināju, tomēr jutos bezgala pārsteigts. Kāpēc kompāniju, kurai visā pasaulē piederēja vismaz simts viesnīcas, tik stipri ietekmēja divu kazino viesnīcu darbinieku streiks?

Atgriezies savā birojā, ievācu informāciju. Nepagāja ilgs laiks, kad atbilde man bija rokā. Izrādījās, ka kompānijai Hilton Hotels dažādās pasaules malās piederēja vairāk nekā 150 viesnīcas, bet gandrīz 40 procentus no kompānijas peļņas ienesa abas Lasvegasas kazino viesnīcas. Savukārt Ņujorkā bāzētā Hilton Hotel - viena no Manhetenas lielākajām un, kā es domāju agrāk, ienesīgākajām viesnīcām -nopelnīja mazāk nekā vienu procentu no Hilton Hotels kompānijas kopējiem ienākumiem. Gandrīz divus gadus es dienu un nakti biju strādājis, lai 42. ielā uzceltu pats savu viesnīcu. Man neizsniedza atļaujas, nedeva finansējumu, un tā vien šķita, ka šis projekts izgāzīsies. Bet nu es pirmo reizi aptvēru, ka pat tādā gadījumā, ja man beigu beigās izdosies uzbūvēt greznu un labi pelnošu viesnīcu pasaules lielākajā pilsētā, šī viesnīca nebūs ne tuvu tik ienesīga kā pieticīga kazino viesnīca nelielā tuksneša pilsētiņā valsts dienvidrietumu pusē.

Tobrīd es daudz pūļu veltīju Commodore Hotel darījuma sakārtošanai, jo man piemīt tendence neatkāpties no tā, ko esmu uzsācis. Tomēr pēc radio ziņu noklausīšanās nolēmu aizbraukt uz Atlantiksitiju. Uzzināju, ka pirms gada sarīkotais referendums par azartspēļu legalizēšanu Ņūdžersijas pavalstī bija smagi izgāzies, tomēr 1976. gada vēlēšanās šo jautājumu gribēja izvirzīt no jauna, tikai šoreiz dienas kārtībā bija jautājums par azartspēļu legalizēšanu nevis visā Ņūdžersijā, bet vienīgi Atlantiksitijā.

Nolēmu, ka ir vērts visu kārtīgi pārdomāt. Pret azartspēlēm man nekad nav bijis aizspriedumu, jo lielāko daļu iebildumu vienmēr esmu uzskatījis par tīšu pārspīlējumu. Jo vai tad Ņujorkas fondu birža nav vislielākais kazino pasaulē? Vienīgā atšķirība, ka biržas spēlētāji valkā tumšzilus uzvalkus ar gaišu svītriņu un nēsā ādas portfeļus. Ja jau cilvēkiem ļauj riskēt biržā, kur var nopelnīt vai pazaudēt daudz vairāk naudas nekā visos pasaules kazino kopā, es neredzu iemeslu, kāpēc kādam būtu jāaizliedz spēlēt blek-džeku, acīti vai ruleti.

Jautājums par azartspēļu legalizēšanu Atlantiksitijā mani interesēja tikai no ekonomiskā viedokļa. Vai ir īstais laiks, vai es neriskēšu, ieguldot naudu azartspēļu organizēšanas licences saņemšanai, vai Atlantiksija būs piemērota vieta? Atlantiksitijā atrodas 120 jūdžu attālumā no

Ņujorkas, Ņūdžersijas dienvidu pusē pie okeāna. Kādreiz šī pilsēta bija iecienīts kūrorts un populārs konferenču rīkošanas centrs. Bet tad, kad konferenču bizness pārvietojās uz lielākām siltā klimata joslas pilsētām, Atlantiksitijai sākās grūti laiki. Tainību sakot, nebiju gaidījis, ka situācija būs tik bēdīga Atlantiksitija atgādināja gandrīz vai spoku pilsētu - ar nodegušām mājām, aizsistiem veikaliem un to izmisuma pilno gaisotni, kāda valda vietās, kur daudzi cilvēki palikuši bez darba.

Paradoksāli, bet sakarā ar izredzēm panākt azartspēļu legalizēšanu Atlantiksitijā zemes vērtība tolaik jau sāka celties. It īpaši tas attiecās uz okeāna piekrastes rajonu Bord-voku. Spekulanti - sākot ar lielām kompānijām un beidzot ar sīkiem blēžiem - jau rosījās kā maitasputni. Ģimenēm, kuras pirms gada savu nelielo mājiņu nevarēja pārdot pat par 5000 dolāriem, tagad pēkšņi tika piedāvāti 300 000 dolāri, 500 000 dolāri vai pat vesels miljons.

Tas bija diezgan smieklīgi, tāpēc nolēmu šiem spekulantiem nepievienoties. Man nepatīk riskēt ar naudu. Pieņemsim, ka es pirms referenduma par 500 000 dolāriem Atlantiksitijā būtu nopircis kādu īpašumu. Ja referendums izgāztos, nākamajā dienā no manas 500 000 dolāru investīcijas gandrīz nekas nebūtu palicis pāri. Protams, ja referendums azartspēles legalizētu, par to pašu zemesgabalu man nāktos samaksāt divus miljonus dolāru, tomēr es labāk izdodu naudu par kaut ko pilnīgi drošu. Kazino darbības ekonomiskais pamats ir tik stingrs, ka krietna maksa par labu vietu galu galā iznāk tikai tāds nieks.

1976. gada novembrī notika referendums, un, kā jau varēja paredzēt, 1977. gada vidū Atlantiksitijā stājās spēkā likums par azartspēļu legalizēšanu. Tobrīd Grand Hyatt projekts beidzot bija izkustējies no vietas, bet zeme Atlantiksitijā sasniedza tik astronomisku cenu kāpumu, kādu es nudien negaidīju. Tāpēc es tieši tāpat kā pirms pieciem gadiem Manhetenā, kad cenas šķita sakāpušās pārāk augstu, nolēmu mazliet nogaidīt. Labi zināju: ja būšu pacietīgs un turēšu acis vaļā, mana izdevība nekur nepaliks.

Pagāja gandrīz trīs gadi, līdz beidzot 1980. gada ziemā piezvanīja arhitekts, kas pārstāvēja manas intereses Atlantiksitijā. Viņš pastāstīja, ka radusies iespēja nopirkt lielisku Bordvokas zemesgabalu, par kuru es interesējos jau sen. Tas nāca tieši īstajā laikā. Pirmais eiforijas vilnis par kazino biznesu bija noplacis, un apstākļi kļuva skarbāki. Daži kazino - Resorts, Golden Nugget un Caesars - guva fantastisku peļņu, bet salīdzinoši jaunākus spēļu namus piemeklēja dažādas nedienas.

Atlantiksitijas visjaunākā kazino Bally celtniecības izmaksas vairāk nekā par 200 miljoniem dolāru pārsniedza budžetu. Kompānijai Ramada Inn piederošais kazino Tropi-cana tika pabeigts daudz vēlāk, nekā bija plānots, un piedzīvoja milzīgu celtniecības izmaksu pārtēriņu. Bobs Gučone no Penthouse publiski paziņoja par savu nodomu Bordvokā uzcelt kazino, bet, jau nopircis zemesgabalu, konstatēja, ka nevar saņemt finansējumu. Hjū Hefnera plāni par Playboy kazino viesnīcu izgāzās tāpēc, ka Kazino kontroles komisija viņam neizsniedza licenci. Vēl pusducis mazāk pazīstamu uzņēmēju, kuri ar lieliem plāniem ieradās Atlantiksitijā, saskārušies ar finansēšanas vai licences iegūšanas grūtībām vai nobijušies no milzīgajām kazino viesnīcas celtniecības izmaksām, klusi pazuda.

Tieši tolaik Atlantiksitijas reputāciju krietni aptumšoja FIB atklātā korupcija. 1980. gadā Kazino kontroles komisijas priekšsēdētāja vietnieks Kenets Makdonalds zaudēja amatu pēc tam, kad bija atzinies, ka viņa klātbūtnē kādam vietējam politiķim tika iedots 100 000 dolāru liels kukulis par to, lai viņš potenciālajiem investoriem palīdzētu saņemt kazino licenci. Lai visu padarītu vēl ļaunāku, 1980. gadā bija neparasti barga ziema: janvārī un februārī stindzinošā sala un svelošā vēja dēļ Bordvoka nemaz vairs nešķita pievilcīga.

Pilsēta, kura vairākus gadus gan vārda tiešā, gan pārnestā nozīmē bija ļoti karsta, pēkšņi atdzisa. Neviens šeit vairs negribēja celt jaunu kazino. Šķita, ka azartspēļu biznesam Atlantiksitijā labākajā gadījumā būs tīri sezonāls raksturs - un tas varēja nodrošināt pietiekamu peļņu tikai dažiem kazino. Bet man šī situācija pārvērtās par lielās iespējas brīdi. Slikti laiki bieži vien rada izdevību uzsākt labu darījumu.

Divarpus akru lielais zemesgabals, par kuru mani informēja, atradās Bordvokas pašā centrā netālu no galvenās ielas, kas, atzarojusies no Atlantiksitijas automaģistrāles, stiepās cauri pilsētai. Minētais zemesgabals robežojās ar Atlantiksitijas konferenču centru - pilsētas lielāko sanāksmju un dažādu izklaides pasākumu norises vietu - un reizē arī potenciāliem vārtiem uz kazino (ja to tur uzceltu). Es uzskatīju, ka tā ir Atlantiksitijas vispiemērotākā vieta kazino celtniecībai. Droši vien tā domāju ne tikai es, jo šis zemesgabals, kā izrādījās, sastāvēja no atsevišķām daļām, kuras piederēja dažādiem cilvēkiem, tāpēc nokomplektēt šo zemi vienotā īpašumā nebija nemaz tik vienkārši.

Līdz 1980. gadam to bija mēģinājuši izdarīt jau daudzi, savu centienu rezultātā radot īstu jucekli, ko veidoja dalītas īpašumtiesības, savstarpējas vienošanās, strīdi par opciju darījumiem, atsevišķu zemes fragmentu ieķīlājums un karojošu grupējumu nesaskaņas. Zemesgabala statusu bija grūti pat aptvert, kur nu vēl atšķetināt visus pinekļus. Visi juristi un nekustamo īpašumu mākleri vienā balsī teica, ka man, ja es patiešām vēlos Atlantikstijā uzbūvēt kazino, daudz labāk būtu nopirkt jau nokomplektētu zemi. Es uzklausīju viņu padomus, tomēr tie mani nepārliecināja.

Pirmkārt, es vienmēr esmu tiecies pēc vislabākās vietas -ja vien to var nopirkt par saprātīgu cenu. Otrkārt, man piemīt gandrīz vai nedabiska tieksme tikt galā ar sarežģītām lietām, jo šādi darījumi ir interesantāki, turklāt nepieciešamība pārvarēt grūtības vienmēr pazemina cenu.

Ja es būtu centies šo vietu “savākt kopā” jau 1976. gadā, viss varbūt notiktu pavisam citādi. Tolaik es vēl tikai sāku kaut ko būvēt Ņujorkā un neviens par mani neko nezināja. Bet 1980. gadā, kad jau tika celta viesnīca Grand Hyatt un bija publiski paziņots par Trampa torņa projektu, mani jau pazina, tāpēc es varēju rēķināties ar lielāku uzticēšanos - jo tad, ja cilvēks ir tikai solījis un solījis, bet nekas no tā nav iznācis, viņam neviens netic.

Zemes īpašums sastāvēja no trim lielām daļām - katra no tām piederēja savai investīciju grupai - un pusduča nelielu māju gruntsgabaliem - šajās mājās dzīvoja imigrantu ģimenes. Darījuma atslēga bija pilnīgi visu atsevišķo zemesgabalu vienlaicīga nopirkšana, jo tik lielu kazino viesnīcu, kādu biju iecerējis, es varētu uzbūvēt vienīgi tad, ja man izdotos apvienot visus zemesgabalus. Vismazāk es gribēju nonākt situācijā, kad, ieguldījis kaudzi naudas, pēkšņi attaptos, ka mani ir iedzinis stūri pēdējā man nepieciešamā zemes fragmenta īpašnieks, kurš saprot, cik vērtīgs piepeši kļuvis viņa īpašums.

Tieši tā gadījās Bobam Gučonem turpat blakus manai noskatītajai vietai. Līdz pat šai dienai nepabeigtā kazino kompleksa aprūsējušās armatūras pakājē ir saglabājusies viena ģimenes māja, kuru Bobam tā arī neizdevās nopirkt. Viņš dabūja finansējumu, bet ar mājas problēmu galā netika. Un kuram gan gribētos iztērēt 300 vai 400 miljonus dolāru, lai uzbūvētu jaunu, greznu kazino viesnīcu ap satrunējušu piecistabu būdu?

Savukārt es, runādams ar zemes īpašniekiem, izmantoju ticamības sviru. Stāstīju, ka mans darījums būs pilnīgi godīgs, tāpēc atšķirībā no daudziem citiem panākšu to, ko esmu izplānojis, jo man ar nekustamo īpašumu attīstīšanu jau ir krietna pieredze. Izteicu pieņēmumu, ka es, iespējams, esmu vienīgais cilvēks, kas ir spējīgs šo darījumu “savākt kopā” un pabeigt, tāpēc, ja zemes īpašnieki negribēs ar mani vienoties, viņi varēs sēdēt uz saviem īpašumiem vēl daudzus gadus.

Darījuma lielāko daļu veidoja vienošanās ar trim asociācijām - SSG, Magnum un Network III -, kurām piederēja trīs lielākie zemes īpašumi. Mēs norunājām, ka es zemi nevis uzreiz atpirkšu, bet ļoti ilgstoši nomāšu - ar nomas līgumos paredzētām tiesībām to vēlāk nopirkt. Saskaņā ar savu rīcības plānu centos pietaupīt naudu, jo gribēju izvairīties no nepieciešamības priekšlaicīgi lūgt bankām aizdevumu -īpaši tāpēc, ka bankas pret Atlantiksitijas projektiem bija kļuvušas visai piesardzīgas. Zemes nomas maksu es spēju segt pats no saviem līdzekļiem. Mana iecere bija ļoti vienkārša. Apsolīju, ka ātri izpirkšu ķīlas, bet zemes īpašnieki man to atlīdzinās, cits ar citu sadarbojoties, lai visus līgumus mēs varētu noslēgt vienlaikus. Viņiem arī bija jāpārtrauc savstarpējā tiesāšanās, kas bija uzsākta sakarā ar viņu sākotnējo vienošanos pārdot vai iznomāt visus trīs zemes īpašumus kopā. Es nekādā gadījumā negribēju tikt ievikts tiesas prāvu muklājā.

Savukārt ģimeņu īpašumus, kuri kopā ar mājām aizņēma zemesgabala atlikušo platību, es gribēju nopirkt. Та kā daudzas no šīm mājām piederēja angliski vāji runājošiem imigrantiem, kuri svešiniekiem īpaši neuzticējās, es noalgoju vietējos iedzīvotājus, lai viņi vienojas manā labā. Agrāk uzņēmēji bija maksājuši miljonu dolāru par mazu zemesgabaliņu tikai tāpēc, ka tas atradās izdevīgā vietā, bet nu viss vairs neizskatījās tik spoži, tāpēc gandrīz visas mājas man izdevās nopirkt par samērā mērenām cenām.

1980. gada jūlijā darījums beidzot bija “savākts kopā”. Es ļoti labi atceros piektdienas pēcpusdienu mana Atlan-tiksitijas jurista birojā, kad uzsākām noslēdzošo etapu. Mēs visu bijām nokārtojuši tā, lai līgumus varētu noslēgt vienlaikus. Kamēr tika parakstīti un apstiprināti dokumenti, pagāja divdesmit astoņas stundas. Kad viss beidzās, jurista birojs bija pilns ar drausmīgi pārgurušiem cilvēkiem - un man piederēja vislabākais zemesgabals Atlantiksitijā.

Lai viss virzītos uz priekšu, vajadzēja dabūt finansējumu, celtniecības atļaujas un azartspēļu licenci. Bet, galvenais, man bija jāizlemj, vai ir īstais laiks uzsākt tik vērienīgu projektu. Par laimi, pieņemt ātru lēmumu mani nekas nespieda. Protams, šajā projektā es biju ieguldījis vairākus miljonus dolāru, gan samaksājot par īpašumu pirkšanu un zemes nomas tiesībām, gan algojot juristus un savu personālu, gan izsniegdams honorāru arhitektam par izstrādātajām skicēm. Nešaubījos, ka krietni nopelnītu arī tad, ja sagatavoto vietu izmantotu nevis pats, bet pārdotu kādam citam. Labai precei vienmēr atrodas pircējs.

Tomēr, ja gribēju projektu turpināt pats, mana galvenā prioritāte bija Kazino kontroles komisijas licence. Tam, kas un kā notika Atlantiksitijā, es sekoju pietiekami uzmanīgi, lai zinātu, ka azartspēļu licences iegūšanas process ir ļoti garš, ārkārtīgi sarežģīts un pilnīgi neprognozējams.

Piemēram, Hjū Hefneram un kompānijai Playboy licence netika piešķirta tāpēc, ka kompānija pirms divdesmit gadiem it kā esot piedāvājusi kukuli, lai Manhetenas Playboy klubs iegūtu atļauju pārdot liķieri. Kad Hjū Hefneru Ņū-džersijā izjautāja, viņš apgalvoja, ka patiesībā tā bijusi likumīga iemaksa un ne pret viņu, ne pret Playboy nekad neesot izvirzīta krimināla apsūdzība. Un tomēr azartspēļu licenci viņam nepiešķīra. Valsts ierēdnis, kurš toreiz Hefneru iztaujāja, vēlāk izstāstīja, ka vairākiem Kazino kontroles komisijas locekļiem vienkārši neesot paticis Hefnera stils un izturēšanās veids. Es pieļauju, ka viņam patiešām nenāca par labu tas, ka uz licences piešķiršanas procedūru Tren-tonā Ņūdžersijā viņš ieradās, ģērbies zīda uzvalkā un zīda kreklā, ar blondu seksbumbu pie sāniem un aizdedzinātu pīpi rokā. Azartspēļu licences piešķirša ir ļoti subjektīva: ja Hefners būtu paņēmis līdzi nevis blondu zaķi, bet savu gudro meitu Kristiju, viss varbūt izvērstos pavisam citādi.

Vairākiem citiem pretendentiem tika izteikti jau daudz nopietnāki apvainojumi - viņi tika turēti aizdomās par saistību ar organizēto noziedzību. Šī iemesla dēļ Kazino kontroles komisija sākumā noraidīja arī Caesars un Bally, tomēr galu galā gan viena, gan otra kompānija kazino licenci tomēr saņēma. Vērojot licencēšanu, man radās iespaids, ka šī procedūra sevī ietver tādu kā asins nolaišanu: apmaiņai pret licenci pretendenti tika piespiesti ziedot vismaz vienu upurjēru. Та, piemēram, Caesars no savas kompānijas izmeta

Perlman Brothers, bet Bally - Viljamu O’Donelu. Diemžēl es atšķirībā no lielas kompānijas nevarēju upurēt nevienu. Tāpēc man vajadzēja būt tīram, šķistam un nevainojamam.

Vispirms es noalgoju advokātu, kuram vajadzēja kļūt par manu pārstāvi. Niķu Ribisu man ieteica Ņūhausu ģimene, kurai Niks bija daudz palīdzējis. Es pret Ņūhausiem izjūtu lielu cieņu, un, kad iepazinos ar Niķu, man uzreiz iepatikās viņa stils. Tolaik Nikam bija ap trīsdesmit, bet viņš izskatījās krietni jaunāks, tāpēc es viņam sacīju: "Neesmu pārliecināts, ka jūs ar tik lielu projektu tiksiet galā. Jūs esat pārāk jauns.” Niks pat acis nepamirkšķināja. “Ja runājam atklāti, Trampa kungs,” viņš attrauca, “man nekad nav bijis tik jauns klients kā jūs, kurš būtu varējis atļauties samaksāt manu rēķinu.”

Mēs abi tūlīt vienojāmies par stratēģiju: kazino celtniecību es uzsākšu tikai tad, kad būšu ieguvis licenci.

Visos iepriekšējos gadījumos kompānijas, kuras nopirka vai nokomplektēja zemesgabalu Atlantiksitijā, vienlaikus uzsāka gan licencēšanas procesu, gan kazino celtniecību. Licences iegūšana varēja aizņemt tikpat ilgu laiku kā būvdarbi, tāpēc, jo ātrāk tiktu uzcelts kazino, jo drīzāk varētu uzsākt naudas pelnīšanu. Tas bija ļoti loģiski - bet ar vienu nosacījumu: ja licenci patiešām izdevās iegūt.

Atšķirībā no citām kompānijām es nolēmu ar vairākiem simtiem miljonu dolāru neriskēt. Man arī negribējās atrasties neizdevīgā stāvoklī tad, kad nāksies stāties priekšā Kazino kontroles komisijai. Cilvēkam, kas sācis ieguldīt milzu summas, ir grūti pateikt “nē”, lai ko arī no viņa prasītu. Man personiski sagaidīt Kazino kontroles komisijas lēmumu nozīmēja mazliet ilgāk maksāt par zemi un pabīdīt uz priekšu peļņas gūšanas laiku, tomēr es domāju, ka tas ir tā vērts. Lieki piebilst, ka tagad, kad azartspēļu biznesa investoriem tik pievilcīgas iespējas paveras Nevadā, nudien nav daudz tādu cilvēku vai kompāniju, kas vēlas izbaudīt licences saņemšanas murgu Ņūdžersijā.

Mana stiprākā kārts bija fakts, ka jauni kazino Atlantik-sitijā vairs netika būvēti. Zināju, ka Ņūdžersijas pavalsts un Atlantiksitijas amatpersonas ļoti gribēja pierādīt, ka Atlantiksitijā vēl aizvien ir vērts investēt naudu. Та kā tolaik jau biju nostiprinājis uzticama uzņēmēja reputāciju, nemaz nešaubījos, ka pavalsts un pilsētas ierēdņi manu ieceri Atlantiksitijā uzbūvēt lielu kazino viesnīcu atbalstīs. Man negribējās būt lūdzēja lomā. Velējos runāt kā līdzīgs ar līdzīgiem: galu galā mēs visi bijām ieinteresēti, lai mans projekts izdotos.

Kopā ar mani virzīt uz priekšu Atlantiksitijas projektu es uzaicināju savu brāli Robertu. Atšķirībā no manis Roberts pēc koledžas beigšanas nolēma doties uz Volstrītu - iespējams tāpēc, lai izkļūtu no mūsu ģimenes tradīciju loka. Vispirms viņš strādāja kompānijā Kidder Peabody, bet pēc trim gadiem pārgāja uz Eastdil Realty, kur piecus gadus nodarbojās ar akciju sabiedrību nekustamo īpašumu finansēšanu. Galu galā Roberts pārcēlās uz kompāniju Shearson Loeb Rhodes; tur viņš nodibināja nekustamo īpašumu finansēšanas grupu, kuru pats arī veiksmīgi vadīja līdz brīdim, kad pievienojās man. Man šķiet, mēs abi vienmēr esam zinājuši, ka Roberts galu galā atgriezīsies pie mūsu ģimenes biznesa.

Atlantiksitijā radīja ideālu iespēju. Es meklēju 200 miljonu dolāru lielu finansējumu, ko gatavojos investēt pilsētā, kuru no Ņujorkas šķīra 120 jūdžu attālums, tāpēc nekādi nespēju katru dienu izsekot visām norisēm. Man bija nepieciešams ļoti kompetents, absolūti godīgs un pilnīgi uzticams cilvēks, kas uzraudzītu projektu manā vietā. Ja ģimenes loceklis labi pārzina darba specifiku, ar viņu nav salīdzināms neviens cits cilvēks, jo ģimenes loceklim var uzticēties tā kā nevienam citam.

Kādu vakaru 1980. gada maijā es Robertam piezvanīju. Pēc tam mēs vairākas stundas manā dzīvoklī apspriedāmies, bet nākamajā dienā viņš piekrita uzņemties atbildību par Atlantiksitijas projektu. Tas, starp citu, nozīmēja, ka arī pēc licences iesim abi kopā.

Kādā 1981. gada februāra rītā es kopā ar Robertu un Niķu Ribisu devos uz Ņūdžersiju, lai satiktos ar Ņūdžersijas galveno prokuroru, kas bija atbildīgs par azartspēļu likumu ievērošanu. Izturējos pret viņu ar cieņu, tomēr runāju pilnīgi atklāti. Sacīju, ka gatavojos Ņūdžersijā ieguldīt ļoti lielu naudu - personisko, nevis korporācijas naudu - un ka Bordvokas zemesgabala iegādei jau esmu iztērējis vairākus miljonus dolāru. Tomēr, es turpināju, mani uztrauc tas, ka Ņūdžersijā ir ieguvusi tādas pavalsts reputāciju, kurā azartspēļu biznesa uzņēmējiem jāsaskaras ar dažādām grūtībām. Piemēram, licencēšanas atļauja jāgaida astoņpadsmit mēnešus vai pat vēl ilgāk. Teicu, ka es, bez šaubām, vēlos uzbūvēt greznu kazino lieliskā vietā, kuru pats esmu izveidojis, bet man ir arī ļoti labs nekustamo īpašumu bizness Ņujorkā, tāpēc, ja reglamentētie nosacījumi būs pārāk grūti izpildāmi vai aizņems pārlieku daudz laika, es pametīšu Atlantiksitiju uz visiem laikiem. Vārdu sakot, es nobeidzu, man nenāk ne prātā ieguldīt vēl vairāk naudas vai uzsākt kazino celtniecību, pirms neesmu pilnīgi pārliecināts, ka saņemšu licenci.

Galvenais prokurors man atbildēja: "Trampa kungs, jums par Ņūdžersiju ir radies nepareizs priekšstats. Licencēšanas procedūra norisinās lietišķi un prasmīgi. Es, protams, nevaru jums neko apsolīt, jo atļauja ir atkarīga no pārbaudes rezultāta. Varbūt atklāsies, ka jums licenci nevar izsniegt. Tomēr vienu gan es apsolu - ja jūs pilnībā sadarbosieties, atbilde, lai kāda tā arī būtu, jums tiks dota sešu mēnešu laikā.” Tad viņš pagriezās pret azartspēļu departamenta vadītāju un noprasīja: “Tā taču būs, vai ne?”

Komitejas vadītājs centās izlocīties. "Mēs darīsim, ko varēsim,” viņš teica. “Bet tas var vilkties arī gadu.”

Šajā brīdī es iejaucos. "Ja tas vilksies veselu gadu,” sacīju, “es no šī projekta atsakos. Esmu ar mieru sadarboties, bet nevēlos sēdēt, virpinādams īkšķus, un gaidīt atbildi.” Galvenais prokurors piekrītoši pamāja ar galvu, un azartspēļu departamenta vadītājs piekāpās. Bija skaidrs, ka viss tiks nokārtots sešu mēnešu laikā, lai ko arī tas prasītu.

Pēc tam mēs satikāmies ar Kazino kontroles komisiju. Lai uzbūvētu kazino, jāsaskaņo gluži viss, sākot ar viesnīcas apartamentu lielumu un restorānu skaitu un beidzot ar kazino plānojumu un veselības kluba platību. Mēs jau ļoti savlaicīgi gribējām atbildīgajām amatpersonām parādīt detalizētu kazino viesnīcas plānu un arhitekta zīmējumus, lai pirms būvdarbu uzsākšanas paspētu ieviest pieprasītās izmaiņas.

Uzņēmēji, kuriem bija pieredze kazino vadīšanā, bet ne celtniecībā, sevi ar plānu saskaņošanu neapgrūtināja. Steigdamies pēc iespējas ātrāk tikt pie peļņas, viņi uzsāka celtniecību pirms galīgo atļauju saņemšanas. Tomēr regulatori, vienalga, ieradās un sacīja: “Nē, šī telpa ir pārāk maza,” -vai: “Šis spēļu automāts jānovieto tur, nevis šeit.” Bet es jau kopš senseniem laikiem zinu, ka jebkura pārbūve ir ārkārtīgi dārga - un varbūt tieši tāpēc daudzi lielie projekti nereti iedzīvojas milzīgos pārtēriņos.

Kaut ari mums vajadzēja apmierināt bezgala daudzas prasības un ievērot neskaitāmas normas, mēs paši tāpēc nekļuvām par birokrātiem, un tā bija mūsu priekšrocība. Lielās korporācijās nereti katrs jautājums tiek izskatīts septiņās dažādu līmeņu padomēs, vairums no kurām ir pilnīgi liekas. Bet mūsu kompānijā ikviens ar savu jautājumu vērsās tieši pie manis un uzreiz saņēma atbildi. Tieši tāpēc es bieži vien esmu spējis rīkoties daudz ātrāk nekā mani konkurenti.

Azartspēļu departaments, bez šaubām, pārbaudi pabeidza nepilnus sešus mēnešus pēc tam, kad tā tika uzsākta. Viņi turēja vārdu. Rezultātus mums paziņoja 1981. gada 16. oktobrī. Bet vislabākais bija tas, ka ne Roberta, ne manā darbībā nebija atklāti nekādi pārkāpumi. Azartspēļu departaments mums abiem rekomendēja izsniegt licenci.

Mana iztaujāšana Kazino kontroles komisijā notika tikai vairākus mēnešus pēc Azartspēļu departamenta izsniegtās rekomendācijas, tomēr pa to laiku mēs paspējām dabūt visas kazino celtniecībai nepieciešamās atļaujas, to skaitā ari atļauju uzbūvēt “gaisa ceļa” pāreju no blakus esošā konferenču centra uz mūsu kazino viesnīcu. Līdz ar to mēs varējām uzbūvēt tādu celtni, kura daļēji aizņēma gaisa platību virs ielas un kļuva par vienu no pilsētas lielākajām viesnīcām. Atšķirībā no citu Bordvokas viesnīcu īpašniekiem mēs apartamentus un restorānus uzbūvējām okeāna pusē. Ja pa logiem paveras tik skaista panorāma, kāpēc gan to neizmantot?

Kamēr vēl nebija piešķirta licence, mēs meklējām arī finansējumu. Tas nenācās viegli, jo vairums banku azartspēļu biznesa sliktās slavas dēļ nepiešķir kredītus šī biznesa attīstībai. Paradoksāli, bet man nācās saskarties ar pretēju problēmu. Mūsu reputācija bankās bija ļoti laba, bet, tiklīdz ieminējāmies par kazino celtniecību, atsaucība uzreiz noplaka. Centos paradoksālo situāciju pavērst mums izdevīgā rakursā. Vai tad nav labāk aizdot naudu cienījamai kompānijai ar tīru pagātni, es jautāju, nekā pieredzējušam azartspēļu biznesmenim ap apšaubāmu reputāciju? Un galu galā, es turpināju, mēs taču esam jau pārbaudīti uzņēmēji, tāpēc atšķirībā no citiem kazino celtniekiem varam garantēt, ka nodosim objektu laikā un nepārsniegsim budžetu.

Kaut arī Manufactures Hanover Trust banka, kura bija palīdzējusi finansēt viesnīcas Grand Huat celtniecību, parasti azartspēļu biznesa projektus neatbalstīja, mūsu veiksmīgās sadarbības dēļ tā beigās tomēr piekrita man piešķirt kredītu. Bankas piedāvātais termiņš mani nesajūsmināja, bet es nevarēju žēloties: priecājos, ka vispār dabūšu naudu.

1982. gada 15. martā, paņēmis līdzi finansējuma garantiju, celtniecības atļaujas un plānus apstiprinošos dokumentus, devos uz Ņūdžersijas pilsētu Trentonu un pulksten 10.15 stājos Kazino kontroles komisijas priekšā. Citām kompānijām licences piešķiršanas jautājuma izskatīšana reizēm ilga sešas līdz astoņas nedēļas, bet mani iztaujāja tikai septiņpadsmit minūtes. īsi pēc divpadsmitiem komisija vienbalsīgi pieņēma lēmumu Robertam, man un mūsu kompānijai Trump Plaza Corporation piešķirt azartspēļu rīkošanas licenci. Beidzot es varēju uzelpot.

Un tad notika kaut kas pilnīgi negaidīts. Kādā jūnija rītā uz manu biroju piezvanīja Maikls Ross. Kaut arī es personiski Rosu nepazinu, jutos pagodināts. Zināju, ka viņš ir kompānijas Holiday Inns prezidents. Runājot pa telefonu, Ross atstāja ļoti patīkamu iespaidu. Viņš sacīja, ka vēloties atbraukt no Memfisas, lai mēs abi varētu satikties.

Es viņam pat nepajautāju, kāds ir viņa nolūks. Tāds cilvēks kā Ross nepiedāvā satikties, ja sarunai nav nopietna iemesla. Tomēr es nojautu, kas viņam varētu būt padomā. Pirms pāris gadiem biju nopircis viesnīcu Barbizon-Plaza Hotel, kura atradās starp Dienvidu Centrālparku un Amerikas avēniju. Zinādams, ka kompānija Holiday Inns meklē augsta prestiža vietu Ņujorkā, es nekustamo īpašumu biznesa ļaužu aprindās ļāvu paklīst valodām, ka apsveru iespēju par labu cenu Barbizon-Plaza Hotel pārdot.

Maiks Ross ieradās pēc nedēļas. Viņš bija iespaidīga izskata vīrs - garš, stalts un labi ģērbies - un izturējās kā īsts džentlmenis. Mūsu sarunā piedalījās arī Roberts un Hārvijs Frīmens. Es tūlīt ņēmos stāstīt, ka Barbizon-Plaza Hotel ir lielisks nekustamais īpašums, turklāt atrodas ideālā vietā - īsts dārgakmens -, un cik pagodināts es jūtos, ka Ross pie manis ieradies, lai par to aprunātos. Kaut arī līdz šim man nebija nolūka šo viesnīcu pārdot, aizrautīgi turpināju, ka varbūt es tomēr pārdomāšu. Tā es uzstājos kādas desmit minūtes, bet kompānijas Holiday Inns prezidents Maiks Ross tikai sēdēja un, mani nepārtraukdams, ļoti pieklājīgi klausījās. Kad beidzot apklusu, viņš, izskatīdamies nedaudz apmulsis, sacīja: “Šķiet, jūs mani esat pārpratis, Donald. Es neinteresējos par Barbizon-Plaza Hotel. Vēlos būt jūsu partneris Atlantiksitijā. Tieši tāpēc arī esmu pie jums ieradies.”

Varu palepoties, ka man piemīt prasme veikli mainīt sarunas virzienu. Kaut arī nekad agrāk nebiju domājis Atlantiksitijā uzsākt partnerattiecības, es, pat acis nepamirkšķinot, tūlīt ar tādu pašu entuziasmu sāku runāt par saviem plāniem uzbūvēt kazino viesnīcu. Pastāstīju, ka mums pieder vislabākā vieta Bordvokā, ka mums ir lielisks projekts, ka esam saņēmuši visas nepieciešamās atļaujas un finansējuma garantiju un plānojam savu kazino viesnīcu atvērt pēc nepilniem diviem gadiem.

Holiday Inns piedāvājums mani ieintriģēja divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, šai kompānijai jau bija krietna azartspēļu biznesa pieredze. Otrkārt, Holiday Inns būtu spējīga finansēt mūsu Atlantiksitijas kazino celtniecību, tāpēc, ja mēs kļūtu partneri, man pašam nevajadzētu ņemt kredītu. Es tikai nesapratu, kāpēc partnerattiecības interesē Rosu. Viņa vadītajai kompānijai Atlantiksitijā jau piederēja ienesīgs kazino - Harrah’s. Šis kazino atradās Marinas rajonā. Zināju, ka Holiday Inns arī Bordvokā grib uzbūvēt kazino, bet Rosa kompānija Bordvokā bija nopirkusi ļoti dārgu zemesgabalu, tāpēc domāju, ka Holiday Inns savu jauno kazino būvēs tur.

Tomēr nolēmu nospēlēt mazu teātri. Galu galā Ross bija atbraucis pie manis, nevis es pie viņa. “Redziet, Maik,” es iesāku, “man ir finansējums, licence un visas atļaujas. Būtībā man partneris nav nepieciešams. Tāpēc es labprāt uzzinātu, ko jūs esat iecerējis.”

Ross paskaidroja, ka viņu interesējot mans Bordvokas zemesgabals, bet vēl svarīgāk esot tas, ka esmu ieguvis tāda būvuzņēmēja reputāciju, kas visus objektus vienmēr nodod laikā un nepārtērē budžetu. Tāpat kā daudzi citi Atlantiksitijas kazino īpašnieki, arī kompānija Holiday Inns, Marinas rajonā būvējot Harrah’s, bija saskārusies ar nebeidzamām celtniecības problēmām un piedzīvojusi desmitiem miljonu dolāru lielu budžeta pārtēriņu. Rosam īpaši patika tas, ka mēs savu kazino jau esam sākuši būvēt. Kompānijas Holiday Inns akcionāri otrreiz tik milzīgu pārtēriņu vairs negribot pieļaut, tāpēc, noslēdzot darījumu ar mums, Ross saskatot labu iespēju apvienot Holiday Inns uzkrāto pieredzi ar mūsu celtniecības prasmi.

Viņš bija iecerējis savdabīgu vienošanos. Mēs uzcelsim kazino viesnīcu, Holiday Inns to pārvaldīs, bet peļņu mēs dalīsim uz pusēm. Piedevām viesnīcas celtniecībai Holiday /rms piešķirs 50 miljonus dolāru no savas naudas, bet man nekavējoties atlīdzinās aptuveni 22 miljonus dolāru lielo investīciju. Mēs vēl ari sarunājām, ka Holiday Inns uzņemsies atbildību par visa finansējuma sagādāšanu un izmantos savas kompānijas garantijas, lai vienotos par iespējami zemu procentu likmi. Kā vēl viens stimuls kalpoja Holiday Inns apņemšanās uz pieciem gadiem, sākot no kazino atvēršanas, atbrīvot mani no varbūtējo zaudējumu segšanas un kazino celtniecības laikā maksāt man lielu algu.

Tas viss izklausījās gandrīz pārāk labi, lai būtu patiesība. Laiku pa laikam es uzlūkoju gan Robertu, gan Hārviju, lai pārliecinātos, vai neesmu kaut ko pārpratis. Bet viņi abi tikai smaidīja. Pirms Maiks Ross izgāja no mana biroja, mēs ar rokas spiedienu apstiprinājām vienošanos par partnerattiecību uzsākšanu Atlantiksitijā. Atlika tikai vēl sagatavot visus nepieciešamos dokumentus un saņemt Holiday Inns direktoru padomes oficiālo apstiprinājumu. Pieļāvu, ka dažus vienošanās punktus laika gaitā nāksies labot, tomēr tik ilgi, kamēr palika spēkā vissvarīgākais nosacījums - es nesedzu zaudējumus un saņemu 50 procentus peļņas man šis darījums bija ārkārtīgi izdevīgs. Turklāt es stājos partnerattiecībās ar lielu, solīdu, stabilu, viesnīcu un kazino biznesā ļoti pieredzējušu kompāniju - galu galā es pats par milzīgas kazino viesnīcas vadīšanu ne velna nezināju.

Kamēr Holiday Inns direktoru padome mūsu partnerattiecību līgumu nebiju apstiprinājusi, es sēdēju kā uz adatām. Vairumā gadījumu direktoru padomes piekrišana kompānijas vadības iniciatīvām ir tīrā formalitāte, bet man nedeva mieru varbūtība, ka Ross šo padomi var izmantot man nevēlamu izmaiņu ieviešanai.

Holiday Inns kompānijas gadskārtējā sanāksme notika Atlantiksitijā, jo Ross acīmredzot gribēja, lai direktoru padome apskata jaunā kazino celtniecības vietu un novērtē, cik tālu pavirzījušies būvdarbi. Tas mani neuztrauca, jo mēs jau bijām paveikuši krietni lielu darbu. Tomēr nedēļu pirms sanāksmes man piepeši radās laba ideja.

Piezvanīju darbu vadītājam un palūdzu, lai viņš sagādā visus buldozerus un pašizgāzējus, kādus vien var sadabūt, un nekavējoties liek visus pie darba. Es viņam sacīju, ka nākamajā nedēļā gribu savu divus akrus lielo, pustukšo zemesgabalu pārvērst par visaktīvāko celtniecības vietu pasaulē. Nav svarīgi, ko šie buldozeri un pašizgāzēji darīs -galvenais, lai to būtu ļoti daudz. Ja tie patiešām paveiks kādu darbu, būs vēl labāk; pretējā gadījumā buldozeri lai rok zemi vienā malā, bet mašīnas to izgāž otrā malā. Tas jādara tik ilgi, es sacīju, līdz došu citu rīkojumu.

Darbu vadītājs izskatījās mazliet apmulsis. “Trampa kungs,” viņš sacīja, “es jau daudzus gadus darbojos šajā biznesā, bet tik dīvainu lūgumu dzirdu pirmo reizi. Tomēr darīšu, ko varēšu.”

Pēc nedēļas aizvedu Holiday Inns vadītājus un direktoru padomi uz Bordvoku. Mūsu būvlaukumā izskatījās tā, it kā tur tiktu celts milzīgs upes dambis. Tehnikas bija tik daudz, ka buldozeri un pašizgāzēji tik tikko spēja izmanevrēt cits citam garām. Izcilās kompānijas vadītāji uz to visu noskatījās platām acīm. Dažās sejās es redzēju patiesu apbrīnu. Nekad neaizmirsīšu, kā viens no Holiday Inns vadības vīriem pagriezās pret mani un, galvu grozīdams, noteica: “Tas tiešām ir lieliski, ka jūs strādājat bez apstājas.”

Tomēr pēc dažām minūtēm pie manis pienāca cits direktoru padomes loceklis. Viņa jautājums bija pavisam vienkāršs: “Kāpēc tas puisis ber zemi bedrē, kuru nupat ir izracis?” Uz šo jautājumu man nebija viegli atbildēt, tomēr es kaut kā izlocījos, turklāt, par laimi, jautātāju bija vadījusi drīzāk ziņkāre nekā vēlēšanās piesieties. Un tā direktoru padome no būvlaukuma aizgāja pilnīgā pārliecībā, ka es esmu viņu vislabākā izvēle. Pēc trim nedēļām - 1982. gada 30. jūnijā - mēs parakstījām partnerattiecību līgumu.

Mūsu budžets bija 220 miljoni dolāru: 50 miljonus deva Holiday Inns, bet 170 miljonus kompānija aizņēmās. Šajā summā ietilpa viss: transporta un celtniecības izmaksas, ekspluatācijas izdevumi un obligātās naudas rezerves. Būvdarbus mēs plānojām pabeigt 1984. gada maijā, tomēr es nešaubījos, ka saskaņā ar rūpīgo plānošanu apsteigsim grafiku un ieekonomēsim budžetu.

Viens no veidiem, kā mēs ietaupījām naudu, bija tā dēvētā inženiertehniskā izcenošana. Šo praksi es silti iesaku izmantot arī jums. Piemēram, arhitekts parāda durvis, kuras viņam šķiet piemērotas, - durvis ar četrām eņģēm. Pirms jūs durvis pasūtāt, pasauciet celtniecības inženieri un pajautājiet viņa viedokli. Varbūt viņš teiks tā: “Vispār šīm durvīm pilnīgi pietiek ar divām eņģēm, nu bet, ja būs trīs, tad neko labāku vispār nevar gribēt.” Tad nu jūs to vienu eņģi, kura maksā desmit dolārus, neņemat, un, tā kā jūsu celtniecības objektam nepieciešamas 2000 durvis, šis sīkums jums ļauj ietaupīt 20 000 dolāru.

Vēl viens labs piemērs ir gaisa kondicionēšanas sistēmu dzesēšanas iekārtu instalācija. Sākumā mūsu arhitekti dzesēšanas iekārtu vienmēr projektēja viesnīcas visaugstākajā vietā. Izmantojot inženiertehnisko izcenošanu, mēs konstatējām, ka ietaupīsim daudz naudas, ja dzesēšanas iekārta tiks instalēta daudz zemāk - tikai septiņu stāvu augstumā, jo septītā stāva griestu pārsegums tiek uzbūvēts agrāk nekā viesnīcas augšstāva griestu pārsegums. Līdz ar to gaisa kondicionieru cauruļu un elektrības vadu ievilkšanu mēs varējām uzsākt sešus mēnešus agrāk.

Otrs veids, kā ietaupīt naudu, ir pilnīgi pabeigta plānošana, jo tad darbuzņēmējs skaidri zina, kas un kā jādara. Bet, ja rasējumi nav pabeigti, viltīgs darbuzņēmējs bieži vien apgalvo, ka darbs jau ir iesākts, jo viņš labi zina, ka pārbūves izmaksas tiks segtas ar uzviju.

Mums par labu nāca arī Atlantiksitijas vispārējais celtniecības biznesa stāvoklis 1982. gada pavasarī. Vienīgais kazino, kas tolaik tika būvēts, bija Tropicana, tāpēc tūkstošiem vietējo celtnieku meklēja darbu. Tas mums deva sviru, slēdzot līgumus ar darbuzņēmējiem, kuriem nācās vai nu segt pieskaitāmās izmaksas, vai arī uzsākt citu nodarbošanos. Es nevienam neuzspiedu ļoti neizdevīgus noteikumus; man vienkārši radās iespēja vienoties par saprātīgu samaksu.

Būvdarbi tika pabeigti tieši termiņā - mūsu kazino atvēra 14. maijā. Tas nozīmēja, ka Atlantiksitijas kazino biznesa trijās visienesīgākajās dienās - Karā kritušo piemiņas dienas vīkendā - mēs jau varējām labi nopelnīt. Arī budžets bija nedaudz ietaupīts - mūsu kopējās izmaksas aprobežojās ar 218 miljoniem dolāru.

Та bija vienīgā kazino viesnīca Atlantiksitijā, kura tika uzcelta laikā un nepārtērēja budžetu.

Kazino atklāšanas dienā publikas atsaucība pārspēja manas vispārdrošākās cerības. Šajā plašsaziņas līdzekļos plaši atspoguļotajā pasākumā piedalījās tūkstošiem cilvēku, to skaitā ari liela daļa Ņūdžersijas pavalsts vadošo amatpersonu. Galveno runu teica gubernators Tomass Kīns. Viņš par mūsu paveikto darbu izteicās ļoti atzinīgi. Arī kazino Harrah's direktors neskopojās ar uzslavām. Viņš sanākušajiem cilvēkiem sacīja, ka uzbūvēt tik milzīgu kompleksu termiņā un zem budžeta “ir gandrīz vai mūsdienu brīnums”.

Kad atvērām durvis, mūsu kazino ieplūda vesela cilvēku straume. Ikviens gribēja izmēģināt savu laimi pilsētas visjaunākajā spēļu namā. Dažu minūšu laikā gan visi kazino galdi, gan spēļu automāti jau bija blīvi ielenkti.

Ir plaši zināms, ka man un kompānijai Holiday Inns laika gaitā par mūsu kopējā kazino vadīšanu radās daudzas nesaskaņas. Bet, tā kā mums beidzot izdevās vienoties par to, ka nopirkšu Holiday Inns piederošās akcijas, neko sīkāk par mūsu konfliktiem nestāstīšu. Kaut gan mani advokāti vienā balsī apgalvoja, ka mūsu partnerattiecību līguma pirmais punkts man nodrošinātu uzvaru tiesas prāvā, tādā veidā es biznesa lietas nekārtoju. Uzskatīju, ka noslēgts darījums ir un paliek noslēgts darījums, tāpēc mūsu vienošanās man jārespektē, pat ja līguma nosacījumi man ļautu to nedarīt.

Pietiks, ja pasacīšu, ka 1986. gada februāra dienu, kad beidzot no kompānijas Holiday Inns atpirku visas mūsu kazino viesnīcas akcijas, es atceros ar īpašu prieku.

Viens no iemesliem, kāpēc man labāk patīk būt vienīgajam īpašniekam, nevis partnerim, ir saistīts ar amortizācijas atskaitījumiem. Tos veido īpašuma sākotnējās vērtības un šīs vērtības zuduma starpība. Amortizācijas atskaitījumu summu īpašnieks katru gadu pirms nodokļu nomaksas drīkst atrēķināt no ieņēmumiem. Izsakoties saprotamāk, naudu, kura tiek ieguldīta īpašuma uzturēšanai un saglabāšanai nevainojamā stāvoklī, neapliek ar nodokļiem. Līdz ar to jūs varat maksāt mazāku ieņēmumu nodokli. Piemēram, ja jūsu nekustamais īpašums Atlantiksitijā maksā 400 miljonus dolāru, bet amortizācijas atskaitījumi katru gadu ir četri procenti, jūs ik gadu no saviem ar nodokli apliekamajiem ienākumiem drīkstat atrēķināt 16 miljonus dolāru, bet tādā gadījumā, ja jūsu ieņēmumi pirms nodokļu nomaksas ir 16 miljoni dolāru, jums ieņēmumu nodoklis vispār nav jāmaksā.

Vairums akciju īpašnieku un Volstrītas puišu uzņēmumus novērtē tikai pēc ienākumiem, no kuriem amortizācijas izdevumi jau ir atrēķināti, bet korporāciju vadībai tas nepatīk, jo liecina par to, ka viņu kompānijas darbība nav īpaši veiksmīga. Bet es necenšos izpatikt Volstrītai un spēju novērtēt labumu, ko dod amortizācijas atskaitījumi. Man galvenais ir reālais ieguvums, nevis formalitāte.

Vislielākais ieguvums no partnerattiecību pārtraukšanas ar kompāniju Holiday Inns, protams, bija vienpersonisku īpašumtiesību iegūšana uz Atlantiksitijas kazino viesnīcu. Nemaz nešaubījos, ka, vadīdams to pats, nopelnīšu daudz vairāk. Turklāt manos plānos ietilpa paplašināt viesnīcu un uzbūvēt jaunus restorānus.

Par finansējuma sagādāšanu tagad, bez šaubām, nācās rūpēties man pašam. Tolaik, kad Atlantiksitijā meklēju piemērotu zemesgabalu, bankas par naudas kredītiem prasīja 14 procentus, bet līdz 1986. gada vidum kredītu likme bija noslīdējusi līdz deviņiem procentiem. Tomēr, lai arī cik izdevīga bija procentu likme, man problēmu radīja tas, ka naudu vajadzēja aizņemties pašam personiski. Šāds variants mani nevilināja, tāpēc nolēmu iegūt finansējumu no obligāciju emisijas.

Atlantiksitijas kazino viesnīcas akciju laišanai publiskā tirgū bija tāda ēnas puse, ka pircēju piesaistīšanas nolūkā man nācās maksāt augstāku procentu likmi, toties tādā veidā es izvairījos no personiskas atbildības.

Kad Bear Stearns piedāvāja 250 miljonus dolāru, es varēju ne tikai samaksāt 50 miljonus dolāru kompānijai Holiday Inns un dzēst 170 miljonu dolāru lielo kredītu par Atlantiksitijas kazino viesnīcas celtniecību, bet arī uzbūvēt piemērotu autogarāžu. Procentu maksa nedaudz pārsniedza 30 miljonus dolāru gadā. Tas bija aptuveni par septiņiem miljoniem dolāru vairāk, nekā agrāk maksāju bankai, tomēr, atbrīvojies no personiskas finansiālās atbildības, es beidzot naktīs varēju mierīgi gulēt.

Tajā pašā laika periodā es Atlantiksitijas kazino viesnīcu pārdēvēju par Trump Plaza Hotel & Casino un sameklēju tai jaunu direktoru.

Lai izvēlētos piemērotu cilvēku, sāku izvērtēt vadošos darbiniekus man konkurējošajās kazino viesnīcās. Tobrīd Stīvens Haids vadīja Stīvam Vainam piederošo Golden Nugget, bet pirms tam viņš bija strādājis vēl divos Atlantiksitijas labākajos kazino - Sands un Caesars. Kad pilsētā saviem paziņām apjautājos, kurš ir Atlantiksitijas labākais kazino direktors, visi kā viens uzreiz minēja Haidu. Tiklīdz es ar viņu iepazinos, uzreiz sapratu, kāpēc tā. Haidam bija ilgstoša azartspēļu operatora pieredze, viņam piemita asums un sacensību gars, bet galvenais - Haids lieliski prata samazināt izdevumus. Vairums kazino vadītāju tiecas vienīgi palielināt ieņēmumus, jo par galveno ienesīguma rādītāju nereti tiek uzskatīti ieņēmumi. Bet apķērīgākie puiši saprot, ka lieli ieņēmumi ir ļoti vēlami, tomēr īsto peļņu veido starpība starp ieņēmumiem un izdevumiem.

Tiklīdz es pieņēmu darbā Stīvu, viņš no labākajiem speciālistiem, ar kuriem gadu gaitā bija strādājis kopā, izveidoja savu komandu. Starp šiem cilvēkiem bija arī Pols Petejs - Atlantiksitijas labākais pārtikas tehnologs.

Kad man ir vajadzīgi administratīvie darbinieki, es vienmēr izmantoju ļoti vienkāršu metodi: piedāvāju savu sāncenšu visprofesionālākajiem cilvēkiem lielāku algu un pēc tam stimulēju viņus ar prēmijām. Šādā veidā es izveidoju pirmšķirīgu uzņēmuma vadību.

1985. gadā kazino viesnīcas Harrah's viena gada ieņēmumi pirms procentu un nodokļu nomaksas un amortizācijas izdevumu segšanas bija 35 miljoni dolāru. 1986. gadam tika plānoti 38 miljoni dolāru. Piecos pirmajos mēnešos, kamēr Harrah’s vēl vadīja iepriekšējā administrācija, bruto ieņēmumi bija nedaudz zemāki, nekā plānots.

16. maijā Harrah's sākām pārvaldīt mēs. Rēķinot uz gadu, mūsu peļņa sasniedza gandrīz 58 miljonus dolāru -tātad par 20 miljoniem dolāru vairāk, nekā plānoja iepriekšējā vadība. Ieņēmumi pieauga par spīti apstāklim, ka jūnijā mēs slēdzām autostāvvietu, lai tās vietā uzceltu daudzstāvu garāžu. Spriežot pēc provizoriskiem aprēķiniem, 1988. gadā mūsu kazino viesnīcas bruto ieņēmumi sasniegs 90 miljonus dolāru.

Būtībā ar to šis stāsts varētu beigties. Tomēr panākumi, kas tika gūti pēc partnerattiecību pārtraukšanas, mani pamudināja mūsu kazino biznesu paplašināt. Tāpēc es sāku meklēt iespēju nopirkt kompānijas, kurām pieder azartspēļu nami. Viena no šādām kompānijām bija Holiday Inns. Pēc Harrah’s pārdošanas šai kompānijai vēl aizvien piederēja trīs kazino - viens Atlantiksitijā un divi Nevadā kā arī gandrīz tūkstoš viesnīcu visā pasaulē.

Tāpēc augusta vidū, divus mēnešus pēc Harrah’s nopirkšanas, es sāku iegādāties kompānijas Holiday Inns akcijas. Līdz 9. septembrim biju nopircis jau gandrīz piecus procentus no šīs kompānijas. Līdz ar to man pavērās divas iespējas. Es varēju saglabāt Holiday Inns akcijas kā investīciju. Bet varēju arī censties iegūt akciju kontrolpaketi.

Zināju, ka šī kompānija ir nepietiekami novērtēta. Ņemot vērā, ka Holiday Inns piederēja ļoti daudzi īpašumi, tā aprēķināja lielus amortizācijas izdevumus. Nemaz nešaubījos, ka Holiday Inns deklarētie ienākumi bija daudz zemāki nekā faktiskie. 1986. gada augusta sākumā, kad viena šīs kompānijas akcija maksāja tikai 54 dolārus, es apsvēru iespēju par vienu miljardu dolāru nopirkt akciju kontrolpaketi. Viens no turpmākās rīcības scenārijiem varētu būt tāds, ka es pārdotu visas Holiday Inns viesnīcas bez kazino - par tām es iegūtu kādus 700 miljonus dolāru, - un saglabātu tikai trīs kazino viesnīcas, kuru vērtība bija gandrīz tikpat liela kā visām pārējām viesnīcām kopā.

Bet, tiklīdz es sāku uzpirkt Holiday Inns akcijas, to cena strauji cēlās. Droši vien akcijas pirka biržas spekulanti, kuri iztēlojās, ka es vai kāds cits ir nolēmis iegūt Holiday Inns kontrolpaketi. Oktobra sākumā viena akcija jau maksāja 72 dolārus.

Trešdien, 11. novembri, Alans Grīnbergs no Bear Stearns man pastāstīja, ka Holiday Inns restrukturizējoties. Lai izvairītos no kompānijai bīstami apjomīga pirkuma akciju biržā, Holiday Inns esot aizņēmusies 2,8 miljardus dolāru un nekavējoties no visiem akciju īpašniekiem atpirkusi viņu daļas, samaksājot 65 dolārus par vienu akciju. Tikmēr biržā vienas akcijas cena jau bija uzlēkusi līdz 76 dolāriem. Bez vilcināšanās liku Alanam akcijas pārdot, un viņš man piekrita.

Es vēl aizvien ticu, ka būtu spējis pārvarēt jebkuras barjeras, kādas vien Holiday Inns liktu manā ceļā, tomēr pavadīt visu dzīvi tiesājoties es, bez šaubām, negribēju. Daudz pievilcīgāka man šķita cita alternatīva - bez cīņas iegūt milzīgu peļņu. Un nedēļas beigās es visas Holiday Inns akcijas pārdevu, tādējādi divu mēnešu laikā nopelnot vairākus miljonus dolāru. Palūkojoties uz šo darījumu no citas puses, varēju uzskatīt, ka esmu atguvis krietnu daļu no tās summas, kuru samaksāju pirms trim mēnešiem, atpirkdams no Holiday Inns mūsu kopīgās Atlantiksitijas kazino viesnīcas akcijas.

Katrā ziņā es nevaru sūdzēties. Laikam gan neviens cits no kompānijas Holiday Inns nav ieguvis tik lielu labumu kā es. Tomēr vēl lielāka vērtība nekā nauda savā ziņā bija iegūtā pieredze - personiski izbaudītā korporatīvā vadība Amerikā.

9. VAINS ZAUDĒ. CĪņa par viesnīcu Hilton

Pat savās vispārdrošākajās fantāzijās es nepieļāvu

iespēju, ka reiz nopirkšu milzīgo kazino viesnīcu, kuru 1984. gadā Atlantiksitijā sāka būvēt kompānija Hilton Hotels Corporation. Tolaik šīs viesnīcas celtniecība manī izraisīja gandrīz vai bailes. Es nudien nejūsmoju par vēl vienu spēcīgu sāncensi, jo mūsu Harrah’s īsti labi nespēja konkurēt pat ar jau esošajām Atlantiksitijas kazino viesnīcām. Tomēr pēc vairākus gadus ilgušām šaubām par Atlantiksitijas piemērotību Hilton kompānija acīmredzot gribēja uzbūvēt kaut ko nepārspējamu.

Man šīs kompānijas apjomu bija grūti pat aptvert. Hilton Hotels Corporation 1921. gadā nodibināja Konrads Hiltons, pakāpeniski izveidodams visplašāko viesnīcu tīklu pasaulē. 50. gados Hilton kompānijai pievienojās Konrādā dēls Berons, kurš, bez šaubām, drīz vien pārņēma kompānijas vadību. Ar nopelniem tam nebija nekāda sakara, bet ar pirmdzimtā tiesībām gan. 1966. gadā Konrads aizgāja pensijā, un Berons kļuva par Hilton prezidentu. Nav viegli izdarīt kaut ko ievērības cienīgu tādā kompānijā, kuru ir nodibinājis un, gūstot milzu panākumus, vadījis paša tēvs. Daži dēli, negribēdami palikt tēva ēnā, izvēlas sev citu darbības jomu, citi jūtas apmierināti, ka var mierīgi turpināt tēva iesākto, bet reizēm gadās arī tādi dēli, kuri cenšas savu tēvu pārspēt. Tas patiešām nav vienkāršs uzdevums - it īpaši, ja tēvs ir Konrads Hiltons.

Berons sāka ar to, ka 1959. gadā uzņēmās Hilton kompānijas tikko nopirktā Hilton’s Carte Blanche kredītkaršu biznesa vadību. Viņš to darīja tik neprasmīgi, ka nākamo sešu gadu laikā Hilton’s Carte Blanche cieta miljoniem dolāru lielus zaudējumus. Hiltonu ģimene atmeta ar roku un 1966. gada kredītkaršu biznesu pārdeva kompānijai Citibank. 1967. gadā Berons pierunāja tēvu apmaiņai pret aviokompānijas TWA akcijām pārdot Hilton kompānijas ārzemēs uzceltās viesnīcas. Viena TWA akcija tolaik maksāja aptuveni 90 dolārus. Šoreiz problēmu radīja OPEC - naftas eksportētājvalstu organizācija. Gandrīz tūlīt pēc tam, kad Hilton kompānija bija nopirkusi TWA akcijas, naftas cenas uzcēlās līdz debesīm, aviolīnijām radot milzīgus zaudējumus. Pēc pusotra gada TWA akcija maksāja divreiz mazāk, bet 1974. gadā vienas akcijas vērtība noslīdēja līdz pieciem dolāriem. Līdz brīdim, kad TWA vadība tika uzticēta Kar-lam Aisenam, šīs aviokompānijas akciju cena bija daudz zemāka nekā to patiesā vērtība. Savukārt Hilton kompānijas ārzemju viesnīcas, kuras nesen tika pārdotas tālāk gandrīz par veselu miljardu dolāru, guva lielus ienākumus.

1983. gadā Hilton kompānijas ārzemju viesnīcas nopelnīja 70 miljonus dolāru - gandrīz tikpat, cik visas Amerikā esošās Hilton viesnīcas kopā. Daļēji tas bija izskaidrojams ar Hilton pārmērīgo paļaušanos uz šī tīkla viesnīcu pagātnes reputāciju un nerēķināšanos ar to, ka luksusa viesnīcu tirgū parādījušās tik agresīvas sāncenses kā Marriot un Hyatt. Kādreiz slavenais nosaukums Hilton vairs nebija sinonīms vārdu salikumam “vislabākā viesnīca”.

Tomēr vienu pareizu lēmumu Berons Hiltons pieņēma -viņš iesaistījās azartspēļu biznesā. 1972. gada Hilton kompānija par aptuveni 12 miljoniem dolāru nopirka divus kazino Nevadā. Šie kazino - Las Vegas Hilton un Flamingo Hilton - 1976. gadā veidoja 30 procentus no Hilton kompānijas kopējās peļņas, 1981. gadā - 40 procentus, bet 1985. gadā - 45 procentus jeb 70 miljonus dolāru.

Neskatoties uz Nevadas kazino panākumiem, uzcelt kazino Atlantiksitijā Berons nesteidzās. īsi pēc tam, kad Atlantiksitijā tika legalizētas azartspēles, Hilton kompānija Marinas rajonā nopirka zemesgabalu, un Berons kaut ko it kā sāka, bet tad pēkšņi apstājās, lai pēc kāda laika gandrīz vai negribīgi knibinātos tālāk. 1984. gadā, kad Hilton nopietni ķērās pie darba, visi šīs kompānijas Nevadas konkurenti - Bally, Caesars, Hurrah’s, Sands un Golden Nugget -jau guva milzu peļņu arī savās Atlantiksitijā uzbūvētajās kazino viesnīcās.

Tomēr tad, kad Hilton beidzot sarosījās, bija skaidrāks par skaidru, ka nu viss notiks ar vērienu. Uz sava astoņus akrus lielā zemesgabala - viena no lielākajiem pilsētā - Hilton gatavojās uzbūvēt grandiozu kazino ar milzīgu ieeju un trīsdesmit pēdu augstiem griestiem, viesnīcu un daudzstāvu garāžu 3000 automašīnām. Savā gada ziņojumā Hilton to raksturoja kā “lielāko projektu mūsu kompānijas vēsturē”. Ar savu 60 000 kvadrātpēdu lielo kazino un 615 viesnīcas numuriem Hilton kompānijas jaunais būvobjekts apjoma ziņā varēja mēroties ar Trump Plaza Hotel & Casino, kas tolaik bija Atlantiksitijas lielākā kazino viesnīca. Tomēr Hilton meistarīgais plānojums paredzēja vēl ari otra līmeņa platību - ar 100 000 kvadrātpēdu lielu kazino un vairāk nekā 2000 viesnīcas apartamentiem.

Vēloties iespējami ātrāk atgūt investēto naudu, kompānija Hilton savas kazino viesnīcas celtniecību uzsāka vienlaikus ar azartspēļu licences iegūšanu. Kā jau iepriekš minēju, iespēja saņemt Kazino kontroles komisijas noraidījumu, kad būvdarbi jau aizvirzījušies līdz pusei, mani pamudināja licenci saņemt vispirms.

Protams, kompānijai Hilton jau bija azartspēļu licence Nevadā, turklāt tobrīd Atlantiksitijā neviens cits neko nebūvēja, tāpēc Hilton deva nozīmīgu ieguldījumu pilsētas izaugsmē - un vēl jo vairāk tāpēc, ka Hilton kazino viesnīca tika celta Atlantiksitijas visvājāk attīstītajā daļā. Bet galvenais, ka jaunajam un - kā daudzi uzskatīja - šaubīgajam azartspēļu biznesam visā Amerikā sen pazīstamās Hilton kompānijas iesaistīšanās nenoliedzami nāca par labu. Tāpēc Hilton ļaudis licences saņemšanu uzskatīja vairāk tikai par formalitāti.

Tomēr Hilton pašpārliecinātība neattaisnojās. Hilton cilvēki uzskatīja, ka viņu slavenā kompānija Atlantiksitijai parāda godu, bet licencēšanas komisija tā nedomāja. Lai saņemtu licenci, pretendentam bija jāpierāda, ka viņš ir licences cienīgs, bet Hilton uzskatīja, ka licence viņu kompānijai vienkārši pienākas. Tā bija liktenīga kļūda.

Baumas par to, ka kompānija Hilton nokļuvusi neapskaužamā situācijā, sāka izplatīties 1985. gada sākumā. Atlan-tiksitija ir ļoti atkarīga no politiskajiem vējiem, un to zina ikviens šīs pilsētas biznesmenis. Gribēdami rīkoties viltīgi, Hilton ļaudis noalgoja ar politiku cieši saistītu juristu. Tas šķita gudrs gājiens. Tomēr mani paziņas, kas bija saitīti ar Kazino kontroles komisiju, uzskatīja, ka Hilton izvēle var izraisīt tieši pretēju efektu.

Otra Hilton kļūda bija nerēķināšanās ar iepriekšējo azartspēļu licences pretendentu pieredzi. Pirms trim gadiem, piemēram, licenci nedabūja Playboy. Viens no atteikuma iemesliem bija Playboy kādreizējā saistība ar advokātu Sid-niju Korsaku, kas tika turēts aizdomās par sakariem ar organizēto noziedzību. Kā izrādījās, tagad šis advokāts jau desmit gadus palīdzēja atrisināt darba strīdus kompānijai Hilton, par saviem pakalpojumiem nopelnot 50 000 dolāru gadā. Man nav ne jausmas, vai Korsaks tiešām bija sliktais puisis, tomēr šai gadījumā kaut ko nozīmēja vienīgi Kazino kontroles komisijas viedoklis. Un komisija vienreiz jau bija nepārprotami nodemonstrējusi, ka Korsaks tai nepatīk. Diemžēl Hilton tā vietā, lai klusi sarautu ar Korsaku jebkādas saites, izmantoja viņa pakalpojumus līdz pat 1984. gada vidum, kad Azartspēļu departaments pret Korsaku izvirzīja pretenzijas.

Nākamajā dienā Hilton Korsaku atlaida no darba. Kazino kontroles komisijai Berons vēlāk sacīja, ka darījis to vienīgi tāpēc, ka zinot, “cik stingri jūsu komisija uz kaut ko tādu skatās”. Neko sliktāku viņš nebūtu varējis pateikt. Kā vēlāk teica viens no komisijas locekļiem, kas bija nobalsojis pret licences piešķiršanu kompānijai Hilton, "šī korporācija acīmredzami neko negrib redzēt, iekams atduras pret licencēšanas zelta vārtiem”.

Kaut arī vēlāk Berons apliecināja, ka Korsaks nekad nav slepeni vienojies ar arodbiedrībām, lai novērstu Hilton darbinieku streikus, tas neko nelīdzēja. Berona iztaujāšanas laikā, kas ilga vairākas nedēļas, plašsaziņas līdzekļos parādījās vēstule, kuru Korsaks bija rakstījis Beronam - ar detalizētu aprakstu, ko tieši advokāts darījis Lasvegasā kompānijas Hilton labā. Atklātībā parādījās arī Berona vēstuļu kopijas, kurās Berons Korsakam pateicās par viņa pūlēm. Korsaka vēstules noslēgums bija graujošs. “Jūs man esat nodarījis nelabojamu kaitējumu,” viņš rakstīja Beronam, “un to es neaizmirsīšu, cik ilgi vien dzīvošu. Kāpēc es pēkšņi kļuvu par aizdomīgu tipu? Tikai tāpēc, ka Jums radās grūtības dabūt licenci Atalntiksitijā.”

Ja Berons licences saņemšanu būtu uztvēris nopietnāk, Hilton varbūt laimīgi pārdzīvotu ne to vien. Bet viņš šīs procedūras svarīgumu pilnībā ignorēja. Viena no retajām reizēm, kad Berons vispār parādījās Ņūdžerdžersijā, bija saistīta ar licences jautājuma izskatīšanu Kazino kontroles komisijā. Arī kompānijas Hilton vadošie darbinieki uz Ņūdžersiju atbrauca tikai licences dēļ.

1985. gada 14. februārī es strādāju savā birojā, kad man piezvanīja Els Glāsgovs - azartspēļu industrijas informatīvā izdevuma Atlantic City Action reportieris un īsts Deimona Ranjona personāža iemiesojums - azartspēļu entuziasts no galvas līdz kājām. Viņš par visiem vienmēr zināja visu. “Jūs jau esat dzirdējis par Hilton?" Els jautāja. “Neesmu vis,” atbildēju. Un tad Els teica: “Nupat tika noraidīts viņu lūgums saņemt licenci."

Pirmajā mirklī nodomāju, ka Els jokojas. Lai piešķirtu licenci, par to bija jānobalso četriem komisijas locekļiem. Hilton gan ieguva balsu vairākumu, tomēr tāpat kā Hjū Hefneram, par kuru Kazino kontroles komisijas locekļi nobalsoja attiecībā 3:2, arī kompānijai Hilton tas bija zaudējums, nevis uzvara. Els uzskatīja, ka Hilton savu Atlantik-sitijas projektu drīzāk pārdos nekā atkārtoti centīsies iegūt licenci.

Jaunās kazino viesīcas atklāšana bija ieplānota pēc divpadsmit nedēļām. Hilton jau algoja vairāk nekā 1000 darbiniekus, un katru dienu tika pieņemti darbā vēl aptuveni 100 cilvēki. Tas nozīmēja, ka atklāšanas dienā vajadzēs izmaksāt algu kādiem 4000 darbiniekiem, bet, ja nav nekādu ieņēmumu, tā neatkarīgi no kompānijas lieluma ir īsta katastrofa. Lai atkārtoti izietu licences saņemšanas procedūru, Hilton bija atlicis ļoti maz laika. Un tomēr es domāju, ka kompānija, kura projektā ieguldījusi 300 miljonus dolāru, centīsies dabūt licenci par katru cenu.

Aprunājies ar Glāsgovu un dažiem Atlantiksitijas cilkvē-kiem, nolēmu piezvanīt Beronam uz Kaliforniju. To darīt mani galvenokārt pamudināja līdzjūtība, jo viņa situācija bija neapskaužama. “Sveiks, Beron, kā klājas?” vaicāju. Nebrīnījos, kad Berons atbildēja: “Ne pārāk labi, nepavisam.” “Varu iedomāties,” turpināju. “Viss tiešām iznācis slikti.” “Teikšu atklāti, Donald,” sacīja Berons, “ka es kaut ko tādu negaidīju. Tas man bija briesmīgs pārsteigums.” Teicu, ka tik negaidīts pavērsiens pārsteigtu ikvienu, un tāda garā mēs kādu brīdi turpinājām. Bet pirms sarunas noslēguma es pievērsos biznesa tēmai. “Nezinu, ko jūs tagad gatavojaties darīt,” sacīju, “bet, ja jums rodas doma viesnīcu pārdot, mani tas varētu interesēt - ja cena būs piemērota.” Berons atbildēja, ka paturēs to prātā, un pateicās man par zvanu. Domāju, viņš patiešām to novērtēja. Centos iztēloties, kā viss beigsies. Zināju, ka Hilton plāno vēlreiz vērsties Kazino kontroles komisijā. Nešaubījos, ka šoreiz komisijas lēmums būs labvēlīgs.

Martā man piezvanīja sens paziņa - kompānijas Eastdil Realty īpašnieks Bendžamins Lamberts. Mēs abi iepazināmies pirms desmit gadiem, kad es meklēju partneri viesnīcas Commodore Hotel projektam. Nākamo gadu laikā mēs sadarbojāmies vairākos darījumos. Reizēm mums gadījās nesaskaņas, tomēr pamatos palikām labi draugi. Bens bija Hilton kompānijas valdes loceklis. Pēc tam kad Hilton nesaņēma licenci, mēs ar Benu dažas reizes par šo tēmu aprunājāmies. Bens domāja, ka kompānijai Atlantiksitijas kazino viesnīcu nāksies pārdot.

Tāpēc Bens mani uzaicināja uz Hilton valdes viesībām, kuras notika Bena pilsētas mājā neilgi pirms direktoru padomes gadskārtējās sapulces Ņujorkā. Kā izteicās Bens, tas “nebūšot visnepiemērotākais laiks”, kad man aprunāties ar Beronu par “notikumu turpmāko attīstību”.

Izrādījās, ka Atlantiksitijas situācija valdi ir sašķēlusi divās daļās. Kazino kontroles komisija tikko bija piekritusi izskatīt Hilton licencēšanas jautājumu vēlreiz. Tomēr vairāki valdes locekļi, to skaitā arī Bens, par daudz saprātīgāku variantu uzskatīja jaunās kazino viesnīcas tūlītēju pārdošanu - ja tikai atrastos piemērots pircējs. Šāda nostāja tika pamatota ar to, ka gadījumā, ja Kazino kontroles komisija nepiešķirs licenci arī otrajā piegājienā, Hilton kompānijai radīsies milzu zaudējumi. Tolaik jaunajā viesnīcā jau pāris mēnešus strādāja vairāki tūkstoši darbinieku. Tomēr mīnuss bija tāds, ka, pārdodot viesnīcu piespiedu kārtā, cena būtu zemāka, nekā Hilton kompānijai gribējās.

Viesību laikā Bens mani iepazīstināja ar Beronu - pirms tam mēs personiski nebijām tikušies. Viss beidzās ar to, ka abi izgājām dārzā un sākām sarunāties divatā. Neko konkrētu mēs neapspriedām. Pārsvarā Berons ļāva vaļu savam sarūgtinājumam par Atlantiksitijas situāciju, bet es viņu līdzjūtīgi uzklausīju. Savā būtībā Berons ir piesardzīgs un atturīgs. Viņš nav no tiem, kuri pieņem impulsīvus lēmumus, tāpēc es mūsu sarunu uztvēru vienkārši kā divu viesību dalībnieku patērzēšanu. Mēs abi labi sapratāmies, un Bens vēlāk pastāstīja, ka Berons manā sabiedrībā esot juties ļoti patīkami. Ir brīži, kad nekavējoties jāiet tieši uz mērķi, bet citreiz vislabāko rezultātu dod mierīga nogaidīšana.

Neilgi pēc viesībām Stīvs Vains no Golden Nugget nolēma pārņemt Hilton kompānijas vadību. Raugoties no manu interešu viedokļa, tas laikam gan bija vislabākais, kas varēja notikt. Ja Vains nebūtu uzsācis ofensīvu, es ļoti šaubos, vai Beronam Hiltonam rastos doma glābt savu Atlantiksitijas kazino viesnīcu, slēdzot darījumu ar mani vai kādu citu.

14. aprīlī Vains uzrakstīja Beronam vēstuli, kurā piedāvāja nopirkt 27 procentus no Hilton kompānijas, samaksājot 72 dolārus par vienu akciju. Tolaik biržā viena Hilton akcija maksāja apmēram 67 dolārus. Vains apņēmās - ja viņa piedāvājums tiks pieņemts - vēlāk par 72 dolāriem gabalā nopirkt akcijas no visiem Hilton akcionāriem.

Ironiski, ka Vains nekad nebūtu centies iegūt Hilton kompāniju, ja viņu uz šādu rīcību nosacīti nepamudinātu Konrads Hiltons. Kad Konrads 1979. gadā nomira, Beronam tika pilnīgi piegrieztas skrūves - citiem vārdiem to pateikt nevar. Visi domāja, ka Konrads Hilton kompāniju būs novēlējis Beronam vai vismaz sadalījis kompānijas akcijas starp Hiltonu ģimenes locekļiem. Bet Konrads Hiltons izmantoja testamentu, lai saviem bērniem un mazbērniem neatstātu gandrīz neko. Pirms nāves Konrādam Hilltion kompānijā piederēja akcijas apmēram par 500 miljoniem dolāru. Bet viņš bija stingri pārliecināts, ka mantota bagātība cilvēkus morāli samaitā. Un tā patiešām nereti ari notiek.

Ari es uzskatu, ka ir prātīgāk saviem bērniem domāto naudu noguldīt tresta fondā, lai, sasnieguši divdesmit viena gada vecumu, bērni tūlīt nemantotu miljonus. Tomēr Konrads šo principu realizēja līdz smieklīgai galējībai. Beronam viņš atstāja gluži simbolisku Hilton kompānijas akciju skaitu, bet katram no saviem mazbērniem novēlēja 10 000 dolāru. Gandrīz visa pārējā Konrādā bagātība, kurā ietilpa arī 27 procenti Hilton Hotels Corporation akciju, kļuva par Konrādā N. Hiltona fonda īpašumu. Gandrīz visus ieņēmumus viņš novēlēja Kalifornijas katoļu mūķenēm, lai viņas šo naudu izmantotu labdarībai.

Та rezultātā Berons kļuva tikai par Hilton kompānijas augsta līmeņa vadītāju, kuram nebija pat tik lielas varas kā lielākajiem akcionāriem. Pat opcijas darījumi, kurus Berons veica laikā, kamēr vadīja kompāniju, līdz 1985. gadam viņam bija ļāvuši iegūt tikai niecīgu Hilton Hotels Corporation daļiņu.

Lai tiktu pie Konrādā N. Hiltona fonda akcijām, Berons vērsās tiesā. Tiesāšanās ilga jau gadiem, un Berona izredzes bija visai nenoteiktas. Par nelaimi, viņam nācās stāties pretim katoļu baznīcas mūķenēm un garīdzniekiem, bet ar tādiem pretiniekiem nevienam negribas tiesāties.

Konrādā testamentā iekļautais nosacījums paredzēja arī šādu iespēju: ja fonds kaut kāda iemesla dēļ Hilton kompānijas akcijas nevar pieņemt, Beronam ir tiesības tās nopirkt par tādu cenu, kāda šīm akcijām bija 1979. gadā. Ņemot vērā, ka federālais likums labdarības fondiem aizliedza iegūt vairāk nekā 20 procentus publiskas kompānijas akciju, Berons tiesā varēja izvirzīt prasību, lai viņam atļauj nopirkt septiņus procentus fonda akciju, kas pārsniedza federālā likuma noteikto 20 procentu limitu.

Tomēr Berons gribēja panākt daudz vairāk. Viņš centās pierādīt, ka saskaņā ar likuma bizantisko interpretāciju viņam ir tiesības nopirkt visas fonda akcijas, turklāt samaksājot nevis šo akciju 1979. gada cenu, bet gan attiecīgi samazinātu summu - tikai 24, 625 procentus no 72 dolāriem, kāda 1979. gadā bija aptuvenā Hilton kompānijas vienas akcijas cena. Respektīvi, Berons 500 miljonus dolārus vērtās akcijas gribēja nopirkt par 170 miljoniem dolāru.

To varēja dēvēt par izcilu darījumu - bet varēja arī nosaukt par mēģinājumu pārrakstīt tēva testamentu. Man ir nopietnas aizdomas, ka Berons savā tiesiski deklarētajā pozīcijā tomēr nejutās īsti drošs. Bet, ja viņš kā akcionārs nespēja kontrolēt kompāniju, viņa izredzes atvairīt Stīvu Vainu vai kādu citu naidīgu pretendentu bija visai vājas. Turklāt tik ilgi, kamēr Atlantiksitijas kazino viesnīca nebija ieguvusi licenci, Beronu varēja iesūdzēt tiesā Hilton kompānijas akcionāri.

Skaidri zinu, kā pats būtu rīkojies Berona Hiltona vietā. Es cīnītos ar Stīvu Vainu, atsistu viņa draudus un panāktu, lai manas licences lietu pārskatītu vēlreiz un vēlreiz. Varbūt man neizdotos panākt savu, tomēr es nepadotos bez publiskas brēkas. Pēc tam es savu kazino viesnīcu aizslēgtu un ļautu tai sapelēt. Tas būtu mans demaršs. Es vienkārši neesmu spējīgs rīkoties citādi. Kad mani piespiež pie sienas, es cīnos, pat ja tas ir dārgi, grūti un riskanti.

Protams, tolaik es nevadīju publisku akciju sabiedrību, tāpēc man nevajadzēja nemitīgi uztraukties par Volstrītu, akcionāriem un nākamā ceturkšņa ieņēmumu ziņojumiem. Vienīgais cilvēks, kuram man vajadzēja izpatikt, biju es pats. Bet Berons, kā man šķiet, nosprieda, ka nespēj vienlaikus cīnīties gan par licenci, gan par savu kompāniju. Un šādā situācijā viņš, protams, izvēlējās Hilton.

Stīvs Vains man palīdzēja divējādi. Pirmkārt, cenzdamies iegūt Hilton kompāniju, Vains piespieda Beronu aizstāvēties, neļaujot viņam veltīt pietiekami daudz laika un uzmanības licences iegūšanas atkārtotajai procedūrai. Otrkārt,

Vaina agresīvais stils Beronu aizvainoja, tāpēc Berons manī saskatīja cēlo bruņinieku baltajā zirgā.

Es pēc šādas lomas nekad neesmu tiecies - Vains man to vienkārši piespēlēja. Būdams nelabojama azartspēl-maņa dēls, Vains bija izaudzis bingo spēļu zālē. Vēlāk viņš Lasvegasā sadraudzējās ar pareizajiem cilvēkiem, nopirka nedaudz Golden Nugget Hotel akciju un tad pakāpeniski ieguva savā īpašumā visu viesnīcu. Vaina pasaule sastāv tikai no Lasvegasas, Atlantiksitijas un azartspēlēm. Bet viņš prot izcili tēlot. Vains smalki runā, ir perfekti mani-kirēts un vienmēr valkā 2000 dolārus vērtus uzvalkus un 200 dolārus vērtus zīda virskreklus. Tomēr Vaina pārmērīgā cenšanās izskatīties nevainojami daudzus no viņa atgrūž. Viens no tiem, kuriem Vains izteikti nepatika, bija Berons Hiltons.

Grūti iedomāties divus atšķirīgākus cilvēkus. Berons bija - kā es to dēvēju - Veiksmīgās Spermas kluba biedrs. Viņš piedzima, būdams jau bagāts, un tika audzināts kā aristokrāts. Berons ir viens no tiem cilvēkiem, kuri nekad neviena priekšā neizliekas. Viņš necenšas citus iespaidot ar savu stilu, apģērbu vai kaut ko citu. Par Stīvu Vainu var teikt, ka viņš pārmērīgi nopūlas, turpretī Beronam Hilto-nam nenāktu par ļaunu mazliet pacensties.

Kaut arī Stīvs to droši vien nekad neatzītu, esmu pārliecināts, ka, uzsākdams ofensīvu pret Hilton, viņš nešaubījās par panākumiem. Domāju, ka Stīvs bija iecerējis nopirkt Hilton kompānijas Atlantiksitijas kazino viesnīcu - un, ļoti iespējams, samērā lēti. Par to, ka Stīva vienīgais mērķis ir šī viesnīca, bija pārliecināti daudzi. Šajā pieņēmumā netrūka loģikas. Ielenkts no abām pusēm, Berons, pārdodams viesnīcu Stīvam, ar vienu šāvienu nošautu divus zaķus. Berons varētu sacīt: “Labi, es tev pārdošu viesnīcu - bet tikai tad, ja tu necentīsies iegūt varu manā kompānijā.”

Savā pašpārliecinātībā Stīvs neiedomājās, ka Beronam viņš kļuvis kā nagla papēdī. Šajā brīdī spēlē iesaistījos es. Nākamajā dienā pēc Vaina piedāvājuma pirkt Hilton akcijas Berons Hiltons mani uzklausīja jau daudz nopietnāk.

Sākumā es piedāvāju 250 miljonus dolāru. Kaut arī tā bija liela nauda, zināju, ka Berons viesnīcu tik lēti nepārdos, jo mūsu pirmajā tikšanās reizē viņš minēja, ka viesnīcas celtniecībā esot ieguldīti 320 miljoni dolāru. Viesnīcas pārdošana par jebkuru cenu viņam bija šausmīga perspektīva, bet par to, ka Beronam pēc tam vajadzētu ziņot akcionāriem, ka Atlantiksitijas projekts cietis milzu zaudējumus, vispār nevarēja būt ne runas. Tāpēc es pēc pāris dienām summu paaugstināju līdz 320 miljoniem. Izgrozīties lētāk man nebija ne laika, ne iespējas. Vai nu es maksāju pilnu cenu, vai izstājos no spēles.

Tolaik 320 miljonu - un pat tikai 250 miljonu - dolāru liels darījums man bija bezprecedenta avantūra. Pirms gada Bordvokā uzbūvētā kazino viesnīca izmaksāja 220 miljonus dolāru, bet toreiz pilnīgi visu finansēja kompānija Holiday Inns, turklāt līgums mani pasargāja no iespējamo zaudējumu segšanas.

Šoreiz risku nācās uzņemties man pašam.

Tiklīdz biju piedāvājis Beronam 320 miljonus dolāru, piezvanīju savam draugam Džonam Torelam - Manufactures Hanover Trust prezidentam. Mūs jau agrāk saistīja liela mēroga biznesa darījumi, tāpēc šoreiz saruna bija pārsteidzoši īsa. “Džon,” es sacīju, “man ir radusies iespēja par trīssimt divdesmit miljoniem dolāru Atlantiksitijā nopirkt nepārspējamu Hilton kazino viesnīcu. Būtu labi, ja tu man aizdotu naudu. Tā man ir vajadzīga nedēļas laikā.” Uzdevis dažus jautājumus, Džons pēc pāris minūtēm atbildēja: "Labi, sarunāts.” Tas tikai pierāda, cik vērtīga ir cilvēka uzticamība. Tomēr šajā gadījumā man nācās izdarīt to, ko nekad agrāk nebiju darījis, proti - personiski garantēt kredītu.

Viss šis darījums balstījās gandrīz tikai uz manu intuīciju. Es piedāvāju nopirkt viesnīcu, kurā ne reizi nebiju pat iegājis. Tomēr vairāki mani paziņas zināja, kā tur izskatās, un es daudz ko biju uzzinājis arī no Hilton kazino viesnīcas celtniekiem. Man ar to pietika. Uzskatīju, ka nebūtu pareizi maisīties pa vidu kņadai, kas tobrīd valdīja ap Hilton kompāniju un Beronu. Ja es to visu izstāstītu savam tēvam, viņš noteikti sacītu, ka esmu sajucis prātā. Ļoti labi atceros tos laikus, kad es kā zēns devos tēvam līdzi apskatīt Brukli-nas namus, kurus viņš gatavojās pirkt. Māja maksāja varbūt 100 000 vai 200 000 dolāru, bet iepriekšēja pārbaude bija kā likums. Mēs abi stundām ilgi staigājām pa ēku un tai apkārt, rūpīgi apskatīdami gan katru kondensatoru un izlietni, gan ūdens tvertni, gan priekšnamu, gan jumtu.

Manos agrākajos darījumos citu cilvēku domas parasti dalījās, bet šai gadījumā gandrīz visi mani centās atrunāt. Daži atgādināja par manām problēmām ar kompāniju Holiday Inns Bordvokas projektā. Citi sacīja, ka nez vai spēšu vadīt milzīgo kompleksu, kuru plānots atvērt jau pēc diviem mēnešiem. Turklāt man nevajagot aizmirst par milzīgu personisko risku. No Manufactures Hanover Trust biju saņēmis tikai mutisku solījumu un nezināju, kādi būs kreditēšanas nosacījumi, turklāt nevarēja izslēgt iespēju, ka mani finansētāji pēkšņi pārdomās. Grūti bija prognozēt arī to, vai tik liela kazino viesnīca atradīs savu vietu jau esošo Atlan-tiksitijas piedāvājumu tirgū un vai tā spēs izturēt milzīgā parāda apkalpošanu, jo kredītprocentu likmes tolaik vēl aizvien bija diezgan augstas. Un visi kā viens jautāja, kāpēc es vispār šo darījumu gribot uzkraut sev plecos?

Tam bija tikai viens iemesls: es ticēju, ka Hilton kompānijas uzceltā kazino viesnīca, ja to labi pārvaldīs, ienesīs kaudzēm naudas.

Kad bijām vienojušies par cenu, pirms oficiālā pirkšanas un pārdošanas līguma parakstīšanas mums vēl vajadzēja saskaņot bezgala daudzus mazsvarīgākus līguma punktus. 1985. gada 14. aprīlī mēs, juristu ielenkti, devāmies uz Džerija Šrāgera biroju Parka avēnijā Nr. 101, lai visu, kā nākas, noformētu.

Parasti vienošanās par cenu ir darījuma visvieglākā daļa. Problēmas rada citi jautājumi. Reizēm darījumu izjauc šķietami sīkumi. Šai gadījumā vajadzēja saņemt garantijas par to, ka objekta celtniecība ir pabeigta un pārdevējs uzņemas atbildību par iespējamiem defektiem, kā arī noteikt ieguldījuma lielumu un atvēlēt visu izdevumu segšanai nepieciešamo naudu periodam starp līguma parakstīšanu un darījuma noslēgšanu. Hilton pārstāvji jau no paša sākuma ieņēma diezgan stingru nostāju. Viņi gribēja viesnīcu pārdot “tādu, kāda tā ir”, lai pēc līguma parakstīšanas varētu doties projām no Atlantiksitijas bez jebkādām turpmākām saistībām. Berons tolaik bija jau gluži vai traks aiz naida pret Ņūdžersiju un jo īpaši - Atlantiksitiju. Jo ātrāk viņam šo murgu izdotos atstāt aiz muguras, jo viņš būtu laimīgāks.

Tomēr man bez garantijām par ēkas tehnisko stāvokli vēlāk varētu rasties lieli izdevumi. Piemēram, ja atklātos nopietni defekti kanalizācijas vai gaisa kondicionēšanas sistēmā, man nāktos veikt vērienīgus remontdarbus, bet tik lielā ēkā tie izmaksātu miljoniem dolāru.

Sarunu sākumā šķita, ka tie punkti, kuri mani uztrauca visvairāk, līgumā tiks iekļauti. Bet tad Hilton kompānijas viceprezidentam Gregorijam Dilanam, kas bija Hilton kompānijas atbildīgais pārstāvis viesnīcas pārdošanas jautājumā, piezvanīja Berons Hiltons, kurš jau bija atbraucis no Sanfrancisko. Kad Dilans atgriezās, mūsu sarunas tonis pēkšņi mainījās. Noteikti es to nevaru apgalvot, bet man ir nopietnas aizdomas, ka Berons pašā pēdējā brīdī bija saņēmis piedāvājumu nopirkt viesnīcu par augstāku cenu, tāpēc centās mūsu darījumu izjaukt. Es nemaz nebrīnītos, ja šo piedāvājumu Beronam būtu izteicis Stīvs Vains no Golden Nugget.

Lai arī kā, Dilans un Hilton juristi piepeši sāka celt iebildumus pret līguma punktiem, kurus jau bijām saskaņojuši. Esmu piedalījies daudzās darījumu pārrunās, tāpēc tūlīt nopratu, ka līguma punktu apstrīdēšana tiek izmantota tāpēc, lai Hilton kompānija varētu izstāties no spēles. Ja mēs nepanāktu vienošanos, piemēram, par tehniskā stāvokļa garantijām, Hilton ļaudīm rastos iegansts pamest mūsu darījumu pusceļā, neatklājot, ka par viesnīcu ir piedāvāta prāvāka samaksa.

Mēs bijām nonākuši strupceļā. Gregs Dilans pēkšņi ierosināja: “Tā kā mēs, vienalga, nespējam vienoties, tagad labāk metīsim mieru un turpināsim apspriesties rīt.” Dilana priekšlikums likās saprātīgs: bija agrs sestdienas rīts, un mēs bez pārtraukuma bijām strādājuši jau gandrīz četrdesmit astoņas stundas, tāpēc visi jutās drausmīgi pārguruši. Tomēr es baidījos, ka, atliekot pārrunas uz veselu diennakti, rezultāts būs tāds, ka mūsu darījums tā arī nekad netiks noslēgts. Kā kompromisa variantu es piedāvāju dažu stundu pārtraukumu un sarunu atsākšanu jau tajā pašā pēcpusdienā. Hilton kompānijas ļaudis piekrita, un mēs šķīrāmies.

Pārtraukuma laikā juristi vēlreiz centās mani pierunāt, lai es eleganti izstājos no spēles. Džerijs Šrāgers īpaši raizējās par finansējumu. Mums vēl aizvien nebija oficiālu saistību ar Manufactures Hanover Trust. Tomēr man Džona Torela mutiskais solījums šķita tikpat nozīmīgs kā oficiāls dokuments. Tomēr Džerijs uzskatīja, ka arī finansējuma piešķiršanas gadījumā tās garantijas, kuras es pieprasīju, varētu man apgrūtināt naudas aizņemšanos citos vērienīgos darījumos.

Та bija tiešām savāda situācija. Sēdēdams Džerija Šrā-gera birojā, prātoju, vai darījumu dedzīgāk grib izjaukt manējie vai Hilton juristi.

Hilton komandas ļaudis uz pārrunu turpinājumu ieradās ar divu stundu nokavēšanos. Tas manas aizdomas nostiprināja vēl vairāk. Kad viņi ap pusčetriem beidzot parādījās, nolēmu, ka vienīgais veids, kā viņus piespiest noslēgt darījumu, ir atklāta valoda. Piecēlos kājās un sāku savu uzstāšanos. Kā viņi var paspiest man roku, bet pēc tam neturēt vārdu? Kāpēc viņi runāja ar mani trīs dienas, bet pēkšņi grib pagriezt muguru? Kāpēc viņi mani piespieda izdot simtiem tūkstošu dolāru par juristu pakalpojumiem un nu nevēlas darījumu novest līdz galam? Tas ir neglīti, es sacīju. Tas ir amorāli, nepareizi un negodīgi.

Mans tonis drīzāk pauda sāpes un aizvainojumu nekā dusmas. Es protu arī kliegt, ja vajag, bet šajā gadījumā nojautu, ka ar kliegšanu es Hilton kompānijas cilvēkus aizbaidīšu. Darījums jau krietni bija pavirzījies uz priekšu, tāpēc, ja tikai es pats nedotu pietiekami labu ieganstu, Hilton ļaudīm tīri psiholoģiski būtu grūti atkāpties. Protams, nav izslēgts, ka Hilton stingrā līnija bija tikai poza, lai noslēgtu ar mani darījumu, līgumā iekļaujot iespējami maz nosacījumu.

Galu galā mēs panācām kompromisu. Hilton pārstāvji apņēmās darīt visu, lai viesnīcu līdz atvēršanas brīdim pēc iespējas labāk sagatavotu. Viņi arī piekrita, ka tiks izveidots speciāls “nepabeigto darbu saraksts”, un atlaida piecus miljonus no pārdošanas cenas, lai - kā tas tika definēts līgumā - viesnīcu varētu atvērt “pilnīgi pabeigtā, nokomplektētā un nevainojamā stāvoklī”.

1985. gada 27. aprīlī pīkst. 21.00 mēs parakstījām darījuma līgumu. Es iemaksāju 20 miljonus dolāru lielu neatmaksājamo depozītu. Darījuma noslēgšana tika ieplānota pēc diviem mēnešiem.

Biju pārliecināts, ka būvdarbi ir paveikti rūpīgi. Diemžēl es kļūdījos. Atklāto defektu novēršana izmaksāja 30 miljonus dolāru. Šos papildu izdevumus gluži likumīgi būtu vajadzējis segt Hilton kompānijai.

Tomēr 1. maijā, kad pirmo reizi iegāju savā par 320 miljoniem dolāru nopirktajā kazino viesnīcā, es tūlīt sapratu, ka esmu pieņēmis pareizo lēmumu. Darāmā vēl bija daudz, tomēr celtne izskatījās iespaidīgi. Es tūlīt savus cilvēkus liku pie darba - un viņiem bija pamatīgi jānopūlas. Nākamo sešu nedēļu laikā mēs izdarījām tik daudz, cik citi kazino paveic gada laikā vai pat vēl ilgākā periodā. Mēs saņēmām pagaidu sertifikātu viesu izmitināšanai, pabeidzām kārtot licencēšanas dokumentus, papildus jau agrāk pieņemtajiem darbiniekiem noalgojām vēl 1500 cilvēkus un sagatavojām viesnīcu un kazino atvēršanai. Mēs arī izvēlējāmies nosaukumu Trump’s Castle. Sākumā gribēju savu kazino viesnīcu nodēvēt par Trump Palace, bet, kā izrādījās, ekskluzīvas tiesības uz vārdu “Palace” jau bija ieguvusi mūsu konkurente Caesers Palace. Nospriedu, ka cīnīties nav jēgas. Mums steidzami vajadzēja uzsākt reklāmas kampaņu, un vismazāk man gribējās izdot milzu naudu Trump Palace reklamēšanai, lai pēc tam savas kazino viesnīcas nosaukumu piespiedu kārtā mainītu. Ironiski, ka tūlīt pēc nosaukuma galīgā varianta paziņošanas kompānija Holiday Inns vērsās tiesā ar prasību konkurējošas kazino viesnīcas nosaukumā aizliegt izmantot vārdu “Trump”. Pēc dažām nedēļām Holiday Inns prasība tika noraidīta.

Gribēdams pēc iespējas ātrāk norēķināties ar Manufacturers Hanover Trust, es jau pirms Trump’s Castle atklāšanas vairākās investīciju bankās sāku apspriesties par obligāciju emisiju. Pat ja man tāpēc nāktos maksāt augstākus procentus, vēlējos atbrīvoties no personiskās atbildības. Galveno problēmu ar obligāciju emisiju radīja tas, ka manai jaunajai kazino viesnīcai vēl nebija nekādas dokumentācijas par ieņēmumiem, tāpēc neviens nevarēja aprēķināt, cik daudz obligāciju būtu saprātīgi laist apgrozībā. Arī mūsu kompānijai Trump Organization trūka kazino biznesa sasniegumu rādītāju, jo Trump’s Castle bija pirmais kazino, kuru mēs vadījām paši.

īsi sakot, katrs, kas nopirktu Trump’s Castle obligācijas, riskētu. Obligāciju īpašniekiem vajadzēja būt pārliecinātiem, ka Trump’s Castle jau no paša sākuma gūs lielu peļņu, jo parāda segšana mums izmaksātu 40 miljonus dolāru gadā. Šai sakarā jāpiezīmē, ka ne visi tolaik jau atvērtie Atlantiksitijas kazino spētu tikt galā ar tāda apjoma parād-saistībām.

Man par brīnumu, nokārtot Trump’s Castle obligāciju emisiju pieteicās vairākas investīciju kompānijas. Kā atlīdzību par saņemtajiem komisijas procentiem šis kompānijas Trump’s Castle obligācijām garantēja īpašu cenu. Mūsu obligācijas, starp citu, gribēja iegūt arī Drexel Burnham Lambert, kas specializējas uz potenciāli ienesīgām augsta riska investīcijām. Tomēr kompānija Bear Sterns, ar kuru mani saistīja jau gadiem ilga, veiksmīga sadarbība, paaugstināja piedāvājumu līdz 300 miljoniem dolāru jeb 95 procentiem no man nepieciešamās summas. Bear Sterns vadītājs Alans Grīnbergs un viņa partneris Pols Helingbijs centās man palīdzēt, un es to spēju novērtēt.

Lai piesaistītu pircējus tādam spekulatīvam piedāvājumam, kāds bija mūsējais, pircējos bija jārada pārliecība par augstu peļņu. Bear Sterns sagatavotā Trump’s Castle obligāciju emisija balstījās uz citu šīs kompānijas klientu - ļoti ienesīgu kazino - finansiālajiem rādītājiem, tomēr obligāciju pircējos tas radīja lielāku drošības izjūtu.

Bear Sterns paveica fantastisku darbu; labumu guvu gan es, gan obligāciju pircēji. Trump’s Castle obligācijas ienesa neparasti lielu peļņu un tagad tiek pārdotas par ievērojami augstāku cenu nekā sākumā.

Ķeroties pie saviem jaunajiem pienākumiem, es vairāk par visu vēlējos izvairīties no tām problēmām, kuras jau pašā sākumā radās Bordvokas kazino viesnīcā. Tāpēc direktora amatu uzticēju nevis kādam cilvēkam no malas, bet gan savai sievai Ivanai. Biju jau pietiekami ilgi apgrozījies Atlantiksitijā, lai būtu pārliecināts, ka veiksmīgai kazino darbībai labs administrators ir tikpat nozīmīgs kā prasmīgs azartspēļu operators. Un Ivana pierādīja, ka, izvēloties viņu, es nebiju kļūdījies.

Tā kā darījums ar Hilton kompāniju tika noslēgts 15. jūnijā, mums pavērās iespēja izmantot vasaras sezonas priekšrocības. Trump’s Castle mēs bez jebkādas aizķeršanās atvērām jau nākamajā dienā pēc darījuma noslēgšanas. Ļaudis nāca pūļiem, un ieņēmumi krietni pārsniedza mūsu cerības. Jau pirmajā dienā mēs ar azartspēlēm nopelnījām 728 000 dolāru, bet 1985. gada nepilnos sešos mēnešos gūtie ieņēmumi pārsniedza 131 miljonu dolāru. Mūsu peļņa bija tikpat liela kā trim konkurējošajām kazino viesnīcām kopā - un daudz, daudz lielāka par ieņēmumiem, kādus mans Bordvokas kazino guva Harrah’s vadības periodā.

Pirmajos mēnešos zināmas problēmas radīja līgumā ar Hilton ietvertais nosacījums, ka Trump’s Castle viesnīcai jābūt nevainojamā tehniskajā kārtībā. Slēdzot līgumu, darbu pabeigšanai no pirkuma naudas, kā jau iepriekš minēju, tika rezervēti pieci miljoni dolāru. Diemžēl laika gaitā mēs atklājām vēl daudzus nopietnus defektus gan gaisa kondicionēšanas iekārtās, gan kanalizācijas sistēmā, gan datoru tehnoloģijā, gan citur.

Pirmajos sešos kazino viesnīcas Trump’s Castle darbības mēnešos mani pārstāvji bez domstarpībām vienojās ar Hilton, par kuriem defektiem šī kompānija ir vai nav atbildīga. Mani cilvēki uzskatīja, ka nepabeigto darbu un remontu izmaksas ievērojami pārsniegs piecus miljonus dolāru. Tomēr es šo problēmu gribēju atrisināt mierīgā ceļā.

Man Berons Hiltons patika, es jutu viņam līdzi par Atlantiksitijā piedzīvoto neveiksmi un mēnešiem ilgi visās sarunās viņu aizstāvēju. Tāpēc, lai noskaidrotu, kurš kuram ir parādā naudu, 1986. gada janvārī es Beronam piezvanīju pats.

Kad viņš pacēla klausuli, sacīju, ka mūsu domstarpības varbūt vislabāk būtu atrisināt tad, ja mēs abi satiktos un saprātīgi vienotos. Šķita, ka Beronu mans zvans iepriecināja. Viņš pateica, ka pirmdien vai otrdien braukšot uz Ņujorku. Tad Berons man piezvanīšot, lai precizētu tikšanās datumu.

Tomēr pirmdien, ieradies savā birojā, Berona zvana vietā es sagaidīju tiesas pavēsti: Hilton kompānija tiesā bija iesniegusi prasību, lai es kompānijai nekavējoties samaksāju mūsu līgumā sankcionētos piecus miljonus dolāru. Vienkārši nespēju tam noticēt.

Nekavējoties vēlreiz piezvanīju Beronam. "Es kaut ko nesaprotu,” sacīju. “Mēs norunājām, ka šonedēļ satiksimies, lai visu apspriestu, bet tikko saņēmu tiesas pavēsti.” Berons mani pilnīgi apstulbināja. “Par tiesas prasību es neko nezinu,” viņš teica. Pēc tam Berons ierosināja, lai es piezvanu Hilton kompānijas viceprezidentam Gregam Dilanam. Neticami, bet arī Dilans atbildēja, ka par tiesas prasību viņš neko nezinot. Es, protams, nevienu mirkli neticēju, ka Berons Hiltons un viņa vietnieks nav tikuši informēti par nozīmīgu tiesas prasību, ko izvirzījusi viņu vadītā kompānija.

Saprotu, ka biznesā tiesāšanās reizēm ir neizbēgama, un pieņemu to kā realitāti. Bet tad, ja cilvēks apsola ar mani visu pārrunāt, es sagaidu, ka viņš savu vārdu turēs. Protams, ja mēs vēl aizvien nespējam atrast kopīgu valodu, sākas cits stāsts.

Kopš tās dienas es Beronu Hiltonu nekad vairs neaizstāvēju. Nekavējoties liku saviem juristiem sagatavot prasību pret Hilton kompāniju. 1986. gada 2. aprīlī mēs nodevām tiesas izskatīšanai lietu, kurā bija uzskaitītas deviņdesmit četras Trump’s Castle celtniecības nepilnības un pievienota remontdarbu izmaksu tāme. Summa ievērojami pārsniedza piecus miljonus dolāru. Šobrīd atkārtoti tiek izskatīta gan

Hilton, gan mūsu prasība. Es ticu, ka galu galā mūsu prasība tiks apmierināta.

Atskaitot šo vienu rūgto pilienu, kopumā Trump’s Castle darījums man saistās tikai ar pozitīvām emocijām. Liela atzinība par to pienākas Ivanai. Viņas uzmanībai nepaslīd garām it nekas. Viņa noalgo Atlantiksitijas labākos visu līmeņu speciālistus - sākot ar krupjē un viesu sagaidītājiem un beidzot ar vadošajiem darbiniekiem. Ivanas pārziņā ir arī publisko telpu interjera dizains, kas šobrīd izskatās visai iespaidīgs. Viņa pedantiski rūpējas arī par to, lai mūsu kazino viesnīca vienmēr būtu nevainojami tīra un spodra. Prasmīga saimniekošana atmaksājas šī vārda vistiešākajā nozīmē. 1986. gadā mūsu bruto ieņēmumi sasniedza 226 miljonus dolāru, kas kazino viesnīcas darbības pirmajam gadam ir rekordliela summa. Šogad mēs esam ieplānojuši 310 miljonu dolāru ieņēmumu budžetu ar 70 miljonu dolāru lielu peļņu.

Ko tur vēl piebilst - savai intuīcijai patiešām ir vērts uzticēties.

10. ZEMA IRE, AUGSTAS LIKMES. Dienvidu Centralparks

Reizēm, zaudējot kauju, jūs uzzināt, kā var uzvarēt

karā. Būtībā viss, kas jums vajadzīgs, ir tikai pietiekami ilgs laiks un nedaudz veiksmes. Dienvidu Centrālparka projektā man nepietrūka ne viena, ne otras.

Šis ir stāsts par grupiņu īrnieku, kas nikni cīnījās, lai es nenojauktu namu, kurā viņi dzīvoja, un tā vietā neuzceltu jaunu debesskrāpi. Viņiem labi veicās. Tomēr, aizkavējot mani vairākus gadus, kuru laikā nekustamā īpašuma vērtība ievērojami pieauga, un piespiežot mani pilnīgi mainīt sākotnējos plānus, īrnieki neapzināti palīdzēja man realizēt krietni lētāku un daudz ienesīgāku projektu.

Paradoksāli, bet šī darījuma visvieglākā dala bija īpašuma nopirkšana. 1981. gada sākumā Luīze Sanšaina, kura tolaik strādāja par manas kompānijas viceprezidenti, pastāstīja, ka esot radusies iespēja lieliskā vietā nopirkt divas celtnes. Pirmā no tām bija četrpadsmit stāvu dzīvojamā māja Dienvidu Centrālparkā Nr. 100 - respektīvi, Dienvidu Centrālparka un Amerikas avēnijas stūrī. Otra celtne - trīsdesmit deviņus stāvus augstā viesnīca Barbizon-Plaza - ielenca dzīvojamo māju tā, ka viesnīcas priekšējā fasāde bija pavērsta pret Dienvidu Centrālparku, bet austrumu puses fasāde -pret Amerikas avēniju.

Abas celtnes piederēja sindikātam, kuru veidoja kompānija Lambert Brussels Corporation kopā ar Henriju Grīn-bergu un Māršalu Lēbu no baņķieru Lēbu ģimenes. Savas vienreizīgās atrašanās vietas dēļ šis bija viens no labākajiem nekustamajiem īpašumiem pilsētā: turpat līdzās stiepās viena no Ņujorkas platākajām un elegantākajām ielām, bet pa ēku logiem pavērās skats uz Dienvidu Centrālparku.

Barbizon-Plaza bija panīkusi, nolaista vidējās klases viesnīca, kura ienesa pieticīgu peļņu, bet māju aizņēma tā dēvētie ierobežotās un kontrolētās īres maksas dzīvokļi. Tas nozīmēja, ka īres naudas tik tikko pietiek, lai segtu mājas uzturēšanas izdevumus.

Tieši šo neizdevīgo nosacījumu dēļ es varēju vienoties par samērā lētu pirkuma maksu. Man par labu, protams, nāca arī tas, ka ne viesnīca, ne māja vēl nebija nonākusi līdz atklātajam tirgum. Tik ilgi, kamēr ar mani nekonkurēja citi pircēji, es viegli varēju nosist cenu, atsaucoties uz ēku problēmām.

Varbūt man palīdzēja arī apstāklis, ka īpašums piederēja ļoti bagātu cilvēku grupai un tika pārdots nevis naudas nepieciešamības dēļ, bet vienīgi tāpēc, ka viens no īpašniekiem cienījamā vecuma dēļ gribēja savest kārtībā savas īpašumu lietas. Es nedrīkstu atklāt, cik samaksāju; varu pateikt vienīgi to, ka par šo naudu es tagad varētu nopirkt trīsreiz mazāku neapbūvētu zemesgabalu kādā no Manhe-tenas nepopulārajām daļām.

Par abu esošo ēku rentabilitāti es neinteresējos. Mani piesaistīja nekustamā īpašuma vērtība, nevis ieņēmumi.

Par pieticīgu cenu biju nopircis brīnišķīgu vietu un uzskatīju, ka šim darījumam nav nevienas ēnas puses. Tūlīt pēc īpašuma nopirkšanas es abas ēkas ieķīlāju, tādā veidā atgūdams naudu, kuru izdevu par pirkumu. Apzinājos, ka ļaunākajā gadījumā šo īpašumu varēšu ar peļņu pārdot. Pirmšķirīgām vietām atrodas pircēji pat vissliktākajos laikos.

Apsvēru arī iespēju viesnīcu nedaudz renovēt un, kad tās pirmajā stāvā iekārtotajiem veikaliem beigsies īres līguma termiņš, pacelt veikalu telpu īres maksu atbilstoši tirgus līmenim. Kas attiecās uz Dienvidu Centrālparka 100. nama ierobežotās īres maksas dzīvokļiem, pēc pašreizējo īrnieku nāves vai pārcelšanās uz citu dzīvesvietu es likumīgi varēju pacelt īres maksu arī atbrīvotajos dzīvokļos. Pat tik minimālas izmaiņas man dotu mērenu peļņu.

Nu jā, bet “mērens” nudien nav mans iemīļotākais vārds. Skaidri apzinājos, ka vislielāko vērtību no šīs vietas es iegūtu tad, ja nojauktu abas vecās ēkas un to vietā uzbūvētu milzīgu, brīnišķīgu, greznu un modernu dzīvokļu debesskrāpi. Tomēr šis plāns radīja divas problēmas. Pirmkārt, es jau no paša sākuma sapratu, ka nojaukt četrdesmit četrus stāvus augsto Barbizon-Plaza nebūs ne viegli, ne lēti. Tomēr es nešaubījos, ka jauno dzīvokļu pārdošanas cenas tik pirmšķirīgā vietā uzceltā debesskrāpī viesnīcas nojaukšanas izdevumus nosegtu ar uzviju.

Otrā problēma - bet to es pilnībā izpratu tikai daudz vēlāk - bija tāda, ka likumīgi gandrīz vai nekādi nav iespējams atbrīvot no īrniekiem namu, kura dzīvokļos ir noteikts īres ierobežojums. Nojautu, ka daļa īrnieku pavisam noteikti negribēs pārcelties, tomēr cerēju, ka laiks būs manā pusē. Es varēju atļauties nogaidīt. Biju sagatavojies būt tikpat pacietīgs, cik neatlaidīgs.

Diemžēl sākumā es nenovērtēju to, cik daudz būs spiesti zaudēt īrnieki. Tomēr drīz vien man nācās saprast vienkāršu aksiomu: jo zemāka ir īre, jo lielāks dzīvoklis un jo labāka mājas atrašanās vieta, jo enerģiskāk cilvēks cenšas saglabāt savu mājokli. Nav grūti pamest viduvēju dzīvokli tālā nomales rajonā, jo stimuls, lai cilvēks pārceltos, var būt arī neliela īres maksas starpība - ar nosacījumu, ka dzīvokļi visādā ziņā ir līdzvērtīgi.

Bet Dienvidu Centrālparka 100. nama īrnieki cīnījās, lai aizsargātu kaut ko patiešām vērtīgu - skaistus, plašus dzīvokļus ar augstiem griestiem, kamīniem un lielisku panorāmu aiz logiem. Viņi skaidri apzinājās, ka dzīvo nepārspējamā vietā, turklāt - un tas bija vēl svarīgāk - brīvā tirgus apstākļos var izmantot stingri noteikto īres griestu priekšrocības, jo atklātajā īres tirgū par šādiem dzīvokļiem nāktos maksāt desmitreiz vairāk. Arī es pats, ja būtu Dienvidu Centrālparka 100. nama īrnieks, nikni cīnītos pret katru, kās censtos mani aizdabūt projām.

Diemžēl īres griesti ir īsta nelaime visiem, atskaitot privileģēto ļaužu grupiņu, kurus šis ierobežojums aizsargā. Kā jau tas parasti notiek, ja tiek ieviesti vienpusēji izdevīgi noteikumi, īres maksas ierobežojumu noteikšana Ņujorkas dzīvokļu īres tirgū ir izraisījusi briesmīgo krīzi, kas pilsētu vārdzina nu jau divdesmit gadus.

Tāpat kā tas noticis jau ar daudzām neveiksmīgām valsts programmām, arī dzīvokļu īres kontrole no labas idejas ir pārtapusi pilnīgi pretēja efekta realitātē. īres kontrole tika ieviesta 1943. gadā kā federālās kārtības pagaidu variants. Lai nodrošinātu atgriezušos kara veterānus ar viņu budžetam pieņemamiem mājokļiem, īres griesti tika noteikti pilnīgi visos ASV dzīvokļos. 1948. gadā, kad iecerētais mērķis bija sasniegts, īres likumu atcēla. Bet 1962. gadā Ņujorka pieņēma pati savu īres kontroles likumu, kam tika pakļauti visi pilsētas centrā līdz 1947. gadam uzceltie dzīvokļu nami. ŠI likuma rezultātā pieci miljoni ņujorkiešu ieguva neatņemamas tiesības maksāt zemu īri.

Protams, tas izklausās brīnišķīgi. Vienīgā problēma, ka Ņujorka šo likumu finansiāli neatbalsta. Tā vietā subsidēt īrniekus pilsēta piespiež namīpašniekus. Kurināmā, namu apsaimniekošanas un saglabāšanas izmaksas nepārtraukti pieaug, bet pilsēta ne tikai aizliedz pacelt īres maksu līdz brīvā tirgus līmenim, bet pat neliekas ne zinis par inflāciju.

Kad namīpašnieki vairs nespēj savilkt kopā galus, viņi savas mājas vienkārši pamet. Laikā no 1960. līdz 1976. gadam Ņujorkā īpašnieki pameta apmēram 300 000 dzīvokļu namus. Pamestas vai ļaunprātīgi nodedzinātas vispirms tika sliktāko rajonu mājas, kuru dzīvokļos bija viszemākā īre, tāpēc namīpašnieki no saviem niecīgajiem ienākumiem vairs nespēja segt izdevumus. Upuri bija arī šo māju nabadzīgie īrnieki. Bronksas dienvidu daļā un Bruklinā par spoku pilsētām ir pārvērtušies veseli kvartāli. Savukārt pilsēta zaudē simtiem miljonu dolāru, kurus namīpašnieki būtu samaksājuši nodokļos, bet pēc namu pamešanas, protams, vairs nemaksā.

Tomēr visbēdīgākais laikam gan ir tas, ka īres kontrole vairs neaizsargā cilvēkus, kuriem šāda aizsardzība būtu nepieciešama visvairāk. Labākie īres kontroles dzīvokļi vienmēr ir tikuši augstu vērtēti un bijuši grūti iegūstami, tāpēc tos pa saviem pazīšanās ceļiem iegūst bagātie un varenie. Pagājušajā gadā rakstnieks Viljams Takers izpētīja un aprakstīja īpaši kliedzošus gadījumus. Piemēram, viens no 73. ielas namiem pie Rietumu Centrālparka ir ļoti grezns, ar plašiem apartamentiem, brīnišķīgiem dekoratīvajiem elementiem, skaistu, divus stāvus augstu vestibilu un, protams, lielisku apkārtni. Nav brīnums, ka šādā namā vēlas dzīvot naudīgi cilvēki ar labu gaumi. Piemēram, Mia Fe-rova šeit īrē desmit istabu dzīvokli, no kura logiem paveras brīnišķīgas parka ainavas. Viņa mēnesī maksā aptuveni 2000 dolāru lielu īri, kaut gan brīvajā tirgū par šādu dzīvokli nāktos atdot vairāk nekā 10 000 dolārus. Dziedātāja un dziesmu autore Karlija Saimona šajā namā par desmit istabu dzīvokli ar skatu uz parku maksā 2200 dolārus mēnesī.

Kādā citā 73. ielas mājā netālu no Linkolna centra Takers atrada New York City Ballet balerīnu Sjūzenu Ferelu. Viņa par 1000 dolāriem mēnesī īrēja divstāvu dzīvokli ar četrpadsmit istabām, bet ļoti cienījamais advokāts Viljams Vendens Heivels, kurš Džimija Kārtera prezidentūras laikā strādāja par sūtni Apvienoto Nāciju Organizācijā, par savu sešistabu dzīvokli lieliskā Austrumu 72. ielas namā netālu no Piektās avēnijas maksāja tikai nepilnus 650 dolārus mēnesī. Televīzijas raidījumu vadītājs Alistērs Kuks par apmēram 1100 dolāriem īrēja astoņu istabu dzīvokli kādā Piektās avēnijas mājā, bet The New Yorker bijušajam redaktoram Viljamam Šonam viņa astoņu istabu dzīvoklis tajā pašā mājā mēnesī izmaksāja tikai 1000 dolārus.

Tomēr visskandalozākais bija Ņujorkas mēra Eda Koša gadījums. Viņš īrēja ļoti skaistu trīsistabu dzīvokli ar terasi Grīnvičvilidžas visburvīgākajā daļā, maksādams tikai 350 dolārus mēnesī - kādu piekto daļu no dzīvokļa patiesās vērtības -, tomēr šo mājokli nemaz neizmantoja. Eds Košs, kā pieklājās, dzīvoja Ņujorkas mēra oficiālajā rezidencē Greisimensonā.

Atšķirībā no daudziem citiem nekustamā īpašuma attīstības biznesa pārstāvjiem es neiestājos par īres kontroles likvidēšanu. Man tikai šķiet, ka vajadzētu ieviest tādu mehānismu, kas ļautu pārbaudīt visu kontrolētās īres dzīvokļu iemītnieku materiālos apstākļus. Cilvēkiem ar zemiem ienākumiem, bez šaubām, jāsaglabā savi dzīvokli un tiesības uz ierobežotu īres maksu, bet tiem, kuru ienākumi pārsniedz noteiktu summu, būtu jāpiedāvā viena no divām alternatīvām - maksāt augstāku īri vai pārcelties uz citu dzīvesvietu.

Situācija ar Dienvidu Centrālparka 100. namu ir uzskatāma ilustrācija. īsi pēc mājas nopirkšanas es ievācu informāciju par īrnieku finansiālo stāvokli. Tas, ko atklāju, mani izbrīnīja, tomēr nepārsteidza. Mājā dzīvoja trīs dažādas īrnieku grupas. Tie, kuri dzīvoja nama augšējo stāvu lielajos apartamentos ar skatu uz parku, pārsvarā bija veiksmīgi, bagāti un atsevišķos gadījumos arī slaveni cilvēki.

Piemēram, tērpu modes dizainers Arnolds Skasi īrēja divstāvu dzīvokli ar sešām istabām parka pusē, mēnesī par to maksājot 985 dolārus - tikpat, cik brīvajā tirgū jāmaksā par mansarda vienistabas dzīvokli. Bagātais, ievērojamais arhitekts Andželo Desapio par 1600 dolāriem mēnesī īrēja deviņu istabu dzīvokli, kas aizņēma visu septīto stāvu. Kādam citam manas mājas iemītniekam, kurš par 2500 dolāriem mēnesī īrēja četrus kopā savienotus trīspadsmitā stāva dzīvokļus ar pasakainu skatu uz parku, kā izrādījās, piederēja vēl arī vismaz piecus miljonus dolāru vērts dzīvoklis ļoti skaistā un greznā 63. ielas namā. Visiem minētajiem īrniekiem brīvajā tirgū par līdzīgiem apartamentiem būtu jāmaksā daudzreiz vairāk.

Otru īrnieku grupu veidoja tā dēvētie japiji - jauni biržas brokeri, žurnālisti un advokāti. Viņi nebija gluži miljonāri, bet diezgan labi pārtikuši gan. Vairums jauno profesionāļu īrēja divistabu vai trīsistabu dzīvokļus parka pusē.

Trešās grupas īrnieki aizņēma nelielus dzīvokļus ar mazām virtuvītēm un pret iekšējo pagalmu pavērstiem logiem. Šo cilvēku ienākumi, bez šaubām, bija pieticīgi. Daudzi šīs grupas īrnieki, būdami gados vecāki ļaudis, pārtika tikai no pensijas. Viņu īres maksa nedaudz atpalika no brīvā tirgus līmeņa, bet ne jau tādos apmēros kā viņu bagāto kaimiņu kontrolētā īre. Citur trešās grupas īrniekiem par tādu pašu dzīvokli nāktos maksāt apmēram divreiz vairāk.

īrnieku vadonis Džons Mūrs tā īsti neiekļāvās nevienā no trim grupām. Šis džentlmenis, kuram bija nedaudz pāri četrdesmit gadiem, nāca no turīgas labāko aprindu ģimenes. Pirms tam, kad Tiffany & Company nopirka Valters Hovins, Džona Mūra vectēvam piederēja šīs kompānijas akciju kontrolpakete. Tomēr pašam Džonam Mūram īpaši labi neveicās, tāpēc iespēja kļūt par īrnieku vadoni, manuprāt, ļāva viņam justies nozīmīgam un vajadzīgam. Protams, Džonam Mūram arī bija, par ko cīnīties: viņš par pieticīgu maksu īrēja skaistu trīsistabu dzīvokli parka pusē.

Atbrīvot Barbizon-Plaza es varēju pavisam viegli, proti -vairs nevienam neizīrējot viesnīcas istabas. Tomēr man negribējās zaudēt Barbizon-Plaza ieņēmumus, pirms biju atbrīvojis Dienvidu Centrālparka 100. namu. Par nelaimi, es pašā sākumā pieļāvu lielu kļūdu: pārrunas ar īrniekiem neuzsāku pats. Parasti visā mēdzu iesaistīties personiski, un tas vienmēr nāk par labu. Taču tobrīd man šķita, ka īrnieku pārliecināšana, lai viņi pārceļas uz dzīvi citur, nav tāda rakstura darbs, kurā es varētu gūt sekmes. Tāpēc nolēmu noalgot firmu, kura specializējās īrnieku pārvietošanā. Izmantot Citadel Management pakalpojumus man ieteica vairāki labi pazīstamu kompāniju vadītāji, kuri bija sadarbojušies ar šo firmu un galvoja par tās labo reputāciju. Es nemeklēju skarbos puišus, jo apzinājos, cik labi redzamā vietā - gan tiešā, gan pārnestā nozīmē - atrodas 100. nams. Jau tāpat netrūka ļaužu, kuri uz Donaldu Trampu grieza zobus. Publiskas domstarpības un ķildas man vajadzēja vismazāk.

Mans sākotnējais plāns bija tiešs un atklāts. Nolēmu, ka bez aplinkiem darīsim zināmu Dienvidu Centrālparka 100. nama īrniekiem, ka gatavojamies nojaukt gan šo namu, gan blakus esošo viesnīcu Barbizon-Plaza. Pēc tam mēs īrniekiem palīdzēsim sameklēt jaunus dzīvokļus un samaksāsim pārcelšanās naudu.

Tomēr īrnieki ļoti ātri apvienojās, izveidoja īrnieku asociāciju un savu interešu pārstāvēšanai noalgoja juridisko pakalpojumu biroju. Maksa viņus nebiedēja. Bagātākie īrnieki līdz ar saviem 100. nama dzīvokļiem potenciāli varēja zaudēt tik daudz naudas, ka labprāt sedza visus juridiskos izdevumus. Daži šim nolūkam apņēmās ziedot pat 8000 dolāru gadā. Būtībā tas nebija nemaz tik daudz, ja par līdzīgu dzīvokli citur viņiem nāktos maksāt 10 000 dolārus mēnesī. Mana nama īrnieku nolīgtā juridisko pakalpojumu firma jau agrāk bija diezgan sekmīgi cīnījusies pret īrnieku piespiedu izlikšanu no dzīvokļiem. Šīs firmas juristi pelnīja krietni vairāk nekā lielākā daļa advokātu, kuri aizstāvēja namīpašnieku tiesības. Ar dažādiem paņēmieniem aizkavēdami īrnieku izlikšanu un iespējami ilgi novilcinādami lietas izskatīšanu tiesā, īrnieku interešu pārstāvji acīmredzot cerēja panākt mierizlīgumu.

Tomēr es biju pilnīgi pārliecināts, ka man ir likumīgas tiesības atbrīvot Dienvidu Centrālparka 100. namu, jo tā vietā es gribēju uzbūvēt jaunu, ļoti lielu augstceltni. Lai izliktu cilvēkus no nekontrolētas īres nama dzīvokļiem, vajadzēja tikai parādīt projektu, kas paredz esošās ēkas nojaukšanu sakarā ar jaunas mājas celtniecību. Atbrīvot kontrolētās īres namu tik vienkārši nevarēja, jo nācās saskarties ar stingrākiem normatīviem, tomēr neiespējami tas nebija.

Pirmkārt, vajadzēja pierādīt, ka jaunajā namā dzīvokļu būs vismaz par 20 procentiem vairāk nekā vecajā namā. Tas man nesagādāja nekādas problēmas, jo būvēt lielāku māju finansiāli ir izdevīgāk. Otrkārt, bija jāpierāda, ka vecās mājas īres ieņēmumu un izdevumu starpība ir mazāka par

8.5 procentiem no mājas vērtības. īres ierobežojuma dēļ mājas vērtība bija tikai 1,5 miljoni dolāru. Tas nozīmēja, ka pilsēta no šīs nama nesaņēma gandrīz nekādus nodokļus. Kaut arī izdevumos man neļāva iekļaut hipotekārā kredīta izmaksas, mājas peļņa, vienalga, ne tuvu nesasniedza

8.5 procentu robežu, bet, ja izdevumiem pieskaitīja kredīta izmaksas, es faktiski cietu ievērojamus zaudējumus. Biju pārliecināts, ka tādā gadījumā, ja pilsēta vadīsies pēc izdevīguma principa, es saņemšu mājas nojaukšanas atļauju un īrnieki būs spiesti aiziet.

Kad 1981. gada sākumā māju sāka pārvaldīt kompānija Citadel Management, es devu divus rīkojumus: pirmkārt, sameklēt iespējami daudziem īrniekiem jaunus dzīvokļus un, otrkārt, mājas iemītniekus joprojām nodrošināt ar visiem komunālajiem pakalpojumiem.

Namīpašnieki, kuriem nav iebildumu kļūt par sliktajiem zēniem, no īrniekiem tiek vaļā ļoti viegli. Kad sliktais zēns iegādājas māju, kuru ir iecerējis atbrīvot, viņš to nopērk nevis savā, bet gan kādas grūti izsekojamas kompānijas vārdā. Pēc tam viņš nolīgst bandītus, kuri atnāk un ar veseriem sadauza ūdens tvertni, izdemolē kāpnes un, sabojājuši ūdensvadu, izraisa plūdus. Lai terorizētu nepakļāvīgos īrniekus, tukšajos dzīvokļos jaunais namīpašnieks ļauj ievākties narkomāniem, prostitūtām un zagļiem.

Es to uzskatu par ļaunprātību. Lai arī kādi būtu bijuši praktiskie apsvērumi, morālu iemeslu dēļ es nekad neko tamlīdzīgu neesmu darījis. Mājas vienmēr pērku pats savā vārdā, un man ir svarīga mana vārda labā slava.

Dienvidu Centrālparka 100. nama īrnieki varēja baudīt gan siltumu, gan ūdens pārpilnību. Tā kā māja bija diezgan nolaista, es parūpējos, lai viss tiktu savests kārtībā. Liku novērst pat nelielos trūkumus, kaut gan, taisnību sakot, daudz dažādu defektu var atrast gandrīz visos Augšīstsai-das elegantajos namos. Tomēr man vairāk par visu negribējās saviem īrniekiem dot iemeslu celt pret mani likumīgas pretenzijas.

Kaut arī Dienvidu Centrālparka 100. māju es uzturēju tādā kārtībā, it kā tā būtu viena no Parka Avēnijas aristokrātiskajām skaistulēm, īres ieņēmumi man tik tikko ļāva segt galvenos izdevumus, tāpēc nekādu papildu luksusu atļauties nevarēju. Arī no īrniekiem man nebija tiesību lūgt īres piemaksu - un viņi paši to, protams, nepiedāvāja. Piemēra pēc minēšu bezmaksas telefonu, kas, novietots mājas vestibilā, bija paredzēts ārkārtas gadījumiem. Tomēr, kā izrādījās, daži īrnieki šo telefonu izmantoja, lai zvanītu saviem draugiem uz Gstādu un Sentmoricu^12.

Mājas šveicariem nācās šķirties no savām smalkajām uniformām. Tas deva iespēju nedaudz ietaupīt uz ķīmiskās tīrīšanas rēķina. Drošības nolūkos mēs šveicariem vairs neļāvām atstāt posteni pie ārdurvīm un iziet uz ielas, lai aiznestu vai atnestu īrnieku bagāžu. Vestibilā un visos gaiteņos spilgtās spuldzes tika nomainītas ar vājākām, jo - kā to labi zina ikviens namīpašnieks - šāda elektrības ekonomija gada laikā ļauj ietaupīt tūkstošiem dolāru.

Mēs neparedzējām, ka mūsu centieni samazināt mājas apsaimniekošanas izdevumus īrniekiem kalpos kā pierādījums mūsu tīšajai kaitēšanai, kas viņu dzīves apstākļus padarījusi pilnīgi neciešamus. Un savā ziņā viņiem bija taisnība. Galu galā daļa no maniem īrniekiem par neciešamiem apstākļiem uzskatīja ari situāciju, ja viņiem trīsdesmit minūtes nācās gaidīt galdiņu La Cirque restorānā. Nespēja paciest pat niecīgas neērtības, kā esmu novērojis, ir viena no bagātnieku raksturīgākajām īpašībām.

Savukārt mūsu priekšlikumu mainīt dzīvesvietu mani īrnieki pamanījās klasificēt kā uzmākšanos. īrnieki apgalvoja, ka mēs, cenzdamies atbrīvot māju, īrniekus esot pakļāvuši “spēcīgam, nepārtrauktam spiedienam”, kaut gan faktiski mēs katram īrniekam tikai vienreiz izteicām piedāvājumu sniegt palīdzību pārcelšanās jautājuma atrisināšanā. Ja mūsu piedāvājums tika noraidīts - un parasti tā arī notika, jo īrnieki bija vienojušies mums pretoties visos iespējamos veidos, - mēs īrnieku vairs netraucējām. Vēlāk daži nama iemītnieki mums pastāstīja, ka īrnieku komiteja viņiem nav atļāvusi mūsu piedāvājumu pat apsvērt. Tā nudien bija likteņa ironija, jo tiem, kuri īrēja mazākos un vienkāršākos dzīvokļus, mēs būtu varējuši piedāvāt labāku alternatīvu.

Vienu gan es nevaru noliegt: mūsu apvainošana uzmācībā bija ļoti gudrs gājiens. Ņujorkā “uzmākšanās” ir viens no populārākajiem vārdiem. Tas iztēlē tūlīt uzbur ļaunu, izvirtušu namīpašnieku un viņa nabaga upurus - neaizsargātos īrniekus. Ja īrnieku advokātam izdotos pārliecināt līdzjūtīgos zvērinātos - kuri paši arī varbūt ir īrnieki ka mēs īrniekiem patiešām uzmācamies, mājas nojaukšanas atļauja mums automātiski tiktu liegta. Dienvidu Centrāl-parka 100. nama īrnieki nevēlējās pārcelties, tāpēc darīja visu, ko spēja. Tolaik presē parādījās daudz negatīvas informācijas par mani - un vienīgi tāpēc, ka es, kā apgalvoja īrnieki, viņiem uzmācoties. Fakts, ka es to noliedzu, rakstus padarīja tikai vēl pikantākus.

Diemžēl dažas no mūsu aktivitātēm īrnieki ļoti veiksmīgi pavērsa mums nelabvēlīgā rakursā. Piemēram, mēs nolēmām ar tiesas lēmumu izlikt no dzīvokļa ikvienu Dienvidu Centrālparka 100. nama iedzīvotāju, kas ilgstoši nebija maksājis īri vai arī pretrunā ar likumu savu kontrolētās īres maksas dzīvokli neizmantoja kā pastāvīgo mājokli. Šādas prasības Ņujorkas namīpašnieki tiesā iesniedza katru dienu. Tās bija pilnīgi likumīgas, un vairākās instancēs mēs guvām uzvaru.

Muļķīgi, ka vairākas mūsu ierosinātās lietas tika noraidītas. Vienā no tām mēs vērsāmies pret mūsu nama iemītnieku par īres nemaksāšanu, tomēr izrādījās, ka viņš ir ne tikai samaksājis, bet arī saglabājis īres kvīti, bet maksājums vienkārši nebija iereģistrēts Citadel Management dokumentācijā. Kad kļūda tika atklāta, Citadel Management īrniekam apsolīja, ka lieta tiks izbeigta, ja viņš parādīs īres nomaksas čeku. Šajā situācijā īrnieku advokāts saskatīja ideālu iespēju virzīt lietu tālāk. īrnieks atteicās uzrādīt kvīti, un mēs tiesas prāvu, protams, zaudējām. Kādā citā gadījumā mēs īrnieku laikus nebijām brīdinājuši par uzsākto izlikšanas procesu. Mūsu prasība bija likumīga, bet tiesa vadījās pēc tik tikko pieņemtā likuma, kas atšķīrās no agrākās likumdošanas normām.

Vēl viena kļūda bija brīvo dzīvokļu logu aizklāšana ar skārda plāksnēm. Paradoksāli, bet tieši tādā veidā no vandālisma tolaik visā pilsētā tika aizsargāti municipālo ēku brīvie dzīvokļi. (Tiesa - tolaik pilsētai gan vēl nepiederēja neviena māja pie Dienvidu Centrālparka.) Bet, kas attiecās uz manu māju, protams, izskatītos smalkāk - un tas mums arī aiztaupītu krietni daudz nepatikšanu -, ja mēs jau no paša sākuma tukšo dzīvokļu logus pret vandāļiem būtu nodrošinājuši neuzkrītošāk.

Skaļu diskusiju izraisīja arī mans publiskais piedāvājums Dienvidu Centrālparka 100. nama dzīvokļos izmitināt bezpajumtniekus. 1982. gada vasarā - apmēram gadu pēc tam, kad biju iegādājies šo māju, - sabiedrība bezpajumtnieku problēmai Ņujorkā sāka pievērst lielu uzmanību. Kādu rītu, parkā ejot garām cilvēkiem, kuri gulēja uz soliņa, man radās ideja. Dienvidu Centrālparka 100. mājā bija dučiem brīvu dzīvokļu, bet, tā kā es gatavojos šo namu nojaukt, tukšajos dzīvokļos ielaist pastāvīgus īrniekus negribēju. Un tā nu man ienāca prātā, ka es varētu piedāvāt pilsētai savas mājas neaizņemtajos dzīvokļos uz kādu laiku ielaist bezpajumtniekus. Neapgalvošu, ka mani uztrauca tas, kā jutīsies Dienvidu Centrālparka 100. nama bagātie iemītnieki, ja viņiem nāksies dzīvot vienā mājā ar nabadzīgiem ļaudīm, kuriem dzīvē nav paveicies. Daudz vairāk mani uztrauca apziņa, ka ir apkaunojoši savā mājā turēt tukšus dzīvokļus, ja tik daudzi cilvēki dzīvo uz ielas.

Feļetonisti un redakcijas sleju autori manu piedāvājumu tūlīt sāka kritizēt. Baidoties no publiskas polemikas, pilsētas amatpersonas sacīja: "Nē, nē, paldies.” To, ka mans piedāvājums nav bijis patiess, šķietami apliecināja arī kāda žurnālista raksts par poļu imigrantiem, kuru lūgumu apmesties manā mājā es pēc pavisam neilga laika noraidīju. Taču tobrīd apstākļi jau bija mainījušies. Mani advokāti, izpētījuši situāciju, paskaidroja, ka es nedrīkstu ielaist mājā nevienu jaunu īrnieku - pat īslaicīgi ne -, jo vēlāk man būšot grūti šos īrniekus likumīgi izlikt. Un to nu man vajadzēja vismazāk.

Visu izstāstot publiski, es sliktu situāciju varēju padarīt tikai vēl sliktāku, tāpēc nesacīju neko. Bet arī klusēšana, kā izrādījās, nebija daudz labāks variants. Toreizējā pieredze, kaut arī ne visai patīkama, man kaut ko iemācīja. Nekad nevajag rīkoties impulsīvi - pat ne labdarības mērķu vārdā. Vienmēr vispirms jāapsver arī savas rīcības ēnas puses.

1984. gada sākumā grupa īrnieku tiesā oficiāli izvirzīja pret mani apsūdzību uzmācībā. Pilnīgi visas īrnieku pretenzijas bija nenozīmīgas, bet es piekodināju saviem ļaudīm, lai viņi neatstāj bez ievērības pat vismuļķīgākos pārmetumus. Tomēr ar to nepietika. 1985. gada janvārī tiesa nolēma izskatīt īrnieku izvirzīto apsūdzību. Protams, sākumā mēs pieļāvām ne mazumu kļūdu, tomēr nevienam īrniekam nekādas īpašās grūtības tāpēc nebija jācieš. Viņi ļoti labi zināja, ka apsūdzībai uzmācībā nav nekāda pamata. īrnieki to vienkārši izmantoja kā metodi, lai saglabātu savus dzīvokļus -vai vismaz izpiestu no manis iepējami lielu kompensāciju.

Kampaņu vadīja īrnieku komiteja. Uzmācībā un tīšā vārdzināšanā mani apsūdzēja gandrīz piecdesmit īrnieki. Viņi visi iesniedza pilnīgi identiskus apsūdzību sarakstus, kuri visi kā viens beidzās ar šādu frāzi: “Donalds Tramps ir mūsdienu Skrūdžs." Kad mani juristi šo lietu papētīja dziļāk, viņa atklāja kaut ko ļoti interesantu. Vairāki bagātākie īrnieki pēdējo desmit, divdesmit un pat trīsdesmit gadu laikā bija vērsušies pilsētas institūcijās ar tieši tādām pašām sūdzībām, kādas viņi tagad izvirzīja pret mani, un nemainīgiem lūgumiem samazināt viņiem īres maksu. Dienvidu Centrālparka 100. nama īrnieki, kā izrādījās, prasmē grezni dzīvot par lētu maksu bija pasaules klases speciālisti.

Diemžēl īrnieki nerēķinājās ar to, ka es neesmu viens no tiem namīpašniekiem, kuri, vēlēdamies izvairīties no negatīvas publicitātes vai negribēdami tiesāties, klusi piekāpjas. Nemaz nešaubījos, ka arī apsūdzības pret maniem priekšgājējiem ir bijušas nepamatotas. Cīņa pret īrniekiem varēja krietni vien palielināt manus juridiskos izdevumus un varbūt pat pamudināt pilnīgi mainīt stratēģiju. Man ne prātā nenāca piespiedu kārtā vienoties par kaut kādu smieklīgu mierizlīgumu.

Man par labu nāca daži ārējie apstākļi. Vissvarīgākās bija izmaiņas Ņujorkas nekustamo īpašumu tirgū. Sākot ar 1974. gadu, cenas nepārtraukti cēlās, bet 1981. gada sākumā, kad nopirku abas Dienvidu Centrālparka ēkas, cenas nostabilizējās. Pāris nākamajos gados, kuru laikā sākumā biju cerējis pabeigt jauno augstceltni, nekustamo īpašumu tirgus sāka atdzist. Daudzi cilvēki domāja, ka bums ir beidzies. Tomēr 1984. gadā tirgus atkal sāka sasilt. Ekonomika grīļojās. 1981. gada nogalē kooperatīvajā dzīvoklī viena istaba maksāja 93 000 dolāru, bet 1983. gada sākumā -tikai 67 000 dolāru. Taču 1985. gada janvārī, kad mana konfrontācija ar īrniekiem sasniedza kulmināciju, vidējā cena par vienu istabu bija uzlēkusi līdz 124 000 dolāru. Vārdu sakot, kamēr īrnieki darīja visu, lai mani aizkavētu, Ņujorkā nekustamo īpašumu vērtība dubultojās.

Pat tad, ja es uzbūvētu jaunu celtni tikai Barbizon-Plaza vietā - un tas man tobrīd šķita visvienkāršākais atrisinājums -, es nopelnītu vairāk, nekā pirms diviem gadiem būtu nopelnījis, apbūvējot visu zemesgabalu. Piedevām Dienvidu Centrālparka 100. namā bija atbrīvojušies daudzi dzīvokļi, un tukšo dzīvokļu skaits turpināja pieaugt. Tā kā likums atļāva daļu no brīvajiem dzīvokļiem izīrēt par tirgus cenu, es, kā saka, sēdēju uz zelta.

Otrs objektīvais apstāklis bija tas, ka sāka mainīties arhitektūras tendences un cilvēku gaume. Tolaik, kad nopirku Dienvidu Centrālparka ēkas, visiem patika stikloti, spīdīgi, ļoti moderni debesskrāpji. Kā spilgtu piemēru varu minēt Trampa torni. Tā kā šī debesskrāpja arhitektoniskais risinājums tika labi novērtēts un dzīvokļus ātri izpirka, man šķita loģiski tādu pašu modernu, stiklotu celtni uzbūvēt arī pie Dienvidu Centrālparka.

Bet 1984. gads atnesa cita arhitektūras viļņa noskaņas -nostalģiju pēc vecā. Es esmu praktisks cilvēks. Zinu, ka cilvēki, kuri pērk Ņujorkas visdārgākos dzīvokļus, ārkārtīgi seko modes vēsmām it visā - arī arhitektūrā. Tāpēc, ja ļaudīm pēkšņi sāk patikt veclaicīga arhitektūra, es viņiem to piedāvāju. Mani neinteresē tādu namu celtniecība, kuru dzīvokļus es nevaru pārdot.

Tāpēc 1985. gada sākumā, pasūtīdams arhitektam projektu viesnīcas Barbizon-Plaza vietā paredzētajai celtnei, es lūdzu, lai jaunā ēka stilistiski harmonētu ar Dienvidu Centrālparka 100. mājas veclaicīgi klasisko izskatu.

Patiesībā es pats par šādu risinājumu nebiju sajūsmā. Man nekad nav īpaši paticis postmodernisms - arhitektūras stils, kurā modernās tendences ir apvienotas ar klasiskajiem elementiem. Manuprāt, postmodernisms bieži vien sevī ietver sliktāko no abiem laikmetiem. Tā kā vairums celtnieku nevēlas izdot tik daudz naudas, cik ir nepieciešams pirmšķirīgu celtniecības materiālu iegādei un izcilu amatnieku darba samaksai, klasiskie elementi postmodernisma namos gandrīz vienmēr izskatās pēc lētas imitācijas, turklāt klasiciskais piesitiens pat ļoti labu moderno projektu padara eklektisku.

Kad arhitekts parādīja viesnīcas Barbizon-Plaza vietā iecerētā nama projektu, man tas nemaz nepatika. Ievēroju, ka jaunā celtne ir daudz zemāka par Barbizon-Plaza. “Ko tad tas nozīmē?” es jautāju arhitektam.

“To pieprasa zonēšanas normas,” arhitekts paskaidroja. “Kad cēla viesnīcu Barbizon-Plaza, zonēšanas noteikumi nebija tik stingri. Tagad šajā vietā būvēt tik augstu celtni vairs nedrīkst.”

“Vai tas nozīmē,” es jautāju, “ka tad, ja es no iekšpuses pilnībā renovētu veco Barbizon-Plaza, atstājot tikai fasādi un tērauda balstu konstrukciju, viss būtu kārtībā, bet, ja es viesnīcu nojaukšu, man vajadzēs tās vietā būvēt daudz mazāku ēku?”

“Jā, Trampa kungs," sacīja arhitekts. “Jūs esat sapratis pareizi.”

“Tad kāda velna pēc jaukt nost Barbizon-Plaza, lai tās vietā uzbūvētu divreiz mazāku celtni, kura neizskatīsies ne tuvu tik labi kā vecā ēka, un par to vēl izdot milzu naudu?”

“Atbilde ir vienkārša, Trampa kungs,” arhitekts atbildēja. “Viesnīcas Barbizon-Plaza logi greznam dzīvokļu namam ir pārāk mazi.”

Atrisinājums bija skaidrāks par skaidru: viesnīcas ēka ir jāatstāj, bet logi jāizbūvē lielāki.

Tīrās sagadīšanās dēļ mana gaume mainījās. Es sāku novērtēt senāk celto ēku arhitektoniskos elementus un nenoliedzamo eleganci. Man aizvien vairāk iepatikās arī abi man piederošie nami pie Dienvidu Centrālparka. Pamazām aptvēru, cik lielā mērā to apveidi ir kļuvuši par ierastu daļu no Dienvidu Centrālparka silueta.

Pēc sākotnējā aprēķina Barbizon-Plaza nojaukšana un jaunas celtnes uzbūvēšana būtu izmaksājusi apmēram 250 miljonus dolāru. Kad sastādījām tāmi viesnīcas iekšējai pārbūvei un logu paplašināšanai, viss darba apjoms, kā izrādījās, bija paveicams par 100 miljoniem dolāru. Oriģinālajai Barbizon-Plaza ēkai man īpaši patika savdabīgais akmens kronis, kura atdarināšana pati par sevi būtu izmaksājusi veselus 10 miljonus dolāru, turklāt atdarinājums noteikti nespētu līdzināties oriģinālam. Līdz ar to renovācija bija izdevīgāks risinājums ne tikai no materiālā, bet arī no dizaina viedokļa.

Lēmumu saglabāt abas celtnes to oriģinālajā izskatā veicināja vēl viens faktors. Es jau vairākus gadus biju centies nopirkt viesnīcu St. Moritz Hotel ielas otrā pusē tieši pretim abām manām Dienvidu Centrālparka celtnēm. Viesnīcu pārdeva divi nekustamo īpašumu biznesa lauvas - Harijs Helmslijs un Lorencs Vīns. Problēmu jau ilgstoši radīja cena. St. Moritz Hotel pārdevēji gribēja dabūt tādu summu, kādu, pēc manām domām, viesnīca nespēja atpelnīt. Helmslijs un Vīns jau vairākas reizes bija mēģinājuši viesnīcu pārdot citiem pircējiem, bet šie darījumi visi kā viens galu galā izjuka. Ne jau pirmo reizi es redzēju, kas notiek, ja par īpašumu prasa pārāk augstu cenu. Ja acis ir lielākas par maku, pircējs paliek bešā.

Noskatījies, kā laika gaitā vairākas reizes izjūk viesnīcas St. Moritz Hotel pārdošana, piezvanīju Harijam Helmslijam un sacīju: “Es labprāt nopirktu St. Moritz Hotel, un ar naudu man problēmu nebūtu, bet es negribu maksāt tik augstu cenu, kādu jūs prasāt.” Helmslijs atbildēja: “Nu, bet tas, ko piedāvājat jūs, ir pārāk maz.” Mēs kaulējāmies tik ilgi, līdz vienojāmies par cenu, kura man, ņemot vērā viesnīcas ieņēmumus, šķita taisnīga.

Tobrīd man bija viens trumpis - viesnīca Barbizon-Plaza ar 1400 numuriem turpat ielas otrā pusē. Tūlīt pēc viesnīcas St. Moritz Hotel nopirkšanas plānoju Barbizon-Plaza slēgt, bet to es, protams, nevienam nestāstīju. Mana loģika bija vienkārša: tiklīdz tiks slēgta Barbizon-Plaza, šīs viesnīcas izcilais administrators Čārlzs Froenfelds un visi pārējie Barbizon-Plaza labākie darbinieki varēs pāriet darbā uz viesnīcu St. Moritz Hotel. Та kā, izņemot Barbizon-Plaza, Dienvidu Centrālparka rajonā St. Moritz Hotel bija vienīgā samērā lētā viesnīca, nešaubījos, ka uz to pārcelsies daudzi Barbizon-Plaza iemītnieki. Pēc maniem aprēķiniem, St. Moritz Hotel apdzīvotībai burtiski vienas dienas laikā vajadzēja pieaugst vismaz par 25 procentiem.

Bankas izrādīja lielu pretimnākšanu. Kad devos meklēt finansējumu viesnīcas St. Moritz Hotel pirkšanai, es uzreiz dabūju 6 miljonus dolāru vairāk, nekā man vajadzēja. Vārdu sakot, St. Moritz Hotel iegādei man ne tikai nevajadzēja izdot savu naudu, bet 6 miljonus dolāru es vēl varēju ielikt kabatā. Kad mēs slēdzām darījumu, Harijs Helmslijs dokumentos ieraudzīja man izsniegtā hipotekārā kredīta summu. Viņš neizskatījās sajūsmināts. Tomēr Harijs un Lerijs īpaši žēloties nevarēja. Viņi tomēr nopelnīja krietni daudz naudas, jo pirms dažiem gadiem viesnīcu bija nopirkuši gandrīz par grašiem.

Viesnīca St. Moritz Hotel par manu īpašumu kļuva

1985. gada septembrī. Drīz pēc tam es slēdzu Barbizon-Plaza. Pirmā gada laikā St. Moritz Hotel viesu skaits pieauga par 31 procentu - tātad nedaudz vairāk, nekā biju prognozējis. Bet viesnīcas prasmīgās vadīšanas rezultātā peļņa gandrīz četrkāršojās.

Vienīgais, ar ko man vēl vajadzēja tikt galā, bija apsūdzība par uzmākšanos Dienvidu Centrālparka 100. nama īrniekiem. Ņemot vērā, ka es šo namu vairs negribēju nojaukt un līdz ar to dzīvokļu atbrīvošana man vairs nelikās aktuāla, apsūdzība uzmācībā manus plānus neapdraudēja. Tomēr vairāki no maniem juristiem ieteica šo lietu nokārtot gluži vienkārši tāpēc, lai pieliktu punktu nepatīkamajai situācijai. Starp citu, viņi ierosināja, lai es apmaiņā pret apsūdzības atsaukšanu īrniekiem piedāvu iespēju par 10 miljoniem dolāru māju nopirkt. Tāds darījums man būtu diezgan izdevīgs, jo no Dienvidu Centrālparka 100. mājas nopirkšanas un pārdošanas cenas starpības es gūtu ļoti labu peļņu. Tomēr galu galā es no šāda varianta atteicos. Sava rakstura ievirzes dēļ nespēju pieļaut, ka īrnieki varētu izmantot apsūdzību uzmācībā kā sviru, lai piespiestu mani pārdot māju par cenu, kas ir zemāka par tās tirgus vērtību. Šī iemesla dēļ 100. nama īrniekiem un viņu advokātiem aizgāja gar degunu varens ķēriens, jo tagad dzīvokli pie Dienvidu Centrālparka daudzi būtu ar mieru nopirkt par gluži astronomisku cenu.

Bet apsūdzība pret mani tikmēr virzījās cauri tiesām. 1985. gadā Augstākā tiesa atzina, ka manai uzmācībai nav pietiekami pārliecinošu pierādījumu, bet 1986. gada decembrī apelācijas tiesa vienbalsīgi nolēma Augstākās tiesas spriedumu atstāt spēkā.

Tikmēr mani juristi centās panākt ar īrniekiem vienošanos. Galu galā 1986. gada nogalē gandrīz visi īrnieki apsolīja turpmāk nekādas apsūdzības pret mani vairs neizvirzīt, savukārt es, tā kā māju nojaukt vairs neplānoju, atsaucu visas īrnieku piespiedu izlikšanas prasības. Mēs sastādījām un parakstījām jaunus īres līgumus, kuros es pieļāvu, ka īres nomaksāšanu īrnieks drīkst kavēt trīs mēnešus, tomēr visiem parādniekiem - daži no viņiem īri nebija maksājuši pat veselu galdu - noteikti ir jānorēķinās. Kopējā nesamaksātās īres naudas summa pārsniedza 150 000 dolāru.

Par spīti valsts Augstākās tiesas un apelācijas tiesas lēmumam, pilsēta pret mani uzsākto lietu turpināja virzīt tālāk. Tas pārsteidza pat īrnieku grupas vadītāju Džonu Mūru, kurš par pilsētas centieniem vēl aizvien mani apvainot uzmācībā kādam reportierim izteicās šādi: "Nesaprotu, kāpēc vajag sist zirgu, kurš pats jau ir atgriezies stallī.”

Galu galā vienīgie cietēji bija nodokļu maksātāji, par kuru naudu pilsēta algoja juristus, lai turpinātu šķetināt jau atrisinātu strīdu. Bezjēdzīgi izšķiesto naudu un laiku pilsēta labāk būtu varējusi atvēlēt svarīgākām problēmām. Domāju, ka mani apsūdzēt pilsēta turpināja vienīgi tāpēc, ka biju nokaitinājis Edu Košu gan ar Trampa torņa nodokļa atlaidi, gan ar Volmena slidotavas pārbūvi, bet tas, protams, ir tikai mans personiskais viedoklis.

Kamēr notika tiesāšanās un tika panākta vienošanās ar īrniekiem, es viesnīcu Barbizon-Plaza pārdēvēju par Trump Parc un uzsāku ēkas iekšējo pārbūvi. Viens no maniem pirmajiem darbiem bija ārkārtīgi šauri specializētās kompānijas Holes, Inc. nolīgšana. Šīs kompānijas ļaudis nedarīja it neko citu kā vienīgi paplašināja māju logus. Par laimi, savu darbu viņi veica godam. Burtiski dažu nedēļu laikā Holes,

Inc. viesnīcas Barbizon-Plaza mazos lodziņus pārvērta par milzīgiem panorāmas skatlogiem. Tas ēkai piešķīra milzu vērtību, jo, kā mēdz teikt, lieliska panorāma ir vērtīgāka par mazumiņu naudas.

Tirgū, kuru pārplūdināja jaunās celtnes, mēs varējām piedāvāt kaut ko unikālu: vislabāko, ko dod vecais apvienojumā ar jauno. Ēkas ārējie elementi un rotājumi, ieskaitot kroni, bija saglabāti. Tas pats attiecās uz divpadsmit pēdas augstajiem dzīvokļu griestiem, kādus būvēt jauno namu celtniekiem nenāca ne prātā, jo tas izmaksāja pārāk dārgi. Tomēr salīdzinājumā ar vecākām celtnēm šai mājai bija acīmredzamas priekšrocības: moderna sanitārtehnika, gludas sienas, mūsdienīga elektroinstalācija, ātri lifti - un, protams, arī milzīgi vienlaidu stikla logi.

Ēkas pārbūvi bija paredzēts pabeigt 1987. gada rudenī, bet Trump Parc dzīvokļi tirgū parādījās jau 1986. gada novembrī. Astoņu mēnešu laikā mēs pārdevām gandrīz 270 dzīvokļus, kas veidoja 80 procentus no mājas dzīvojamā fonda. Kāds cilvēks par 20 miljoniem dolāru nopirka veselus septiņus apartamentus. Kad bija pārdoti visi dzīvokļi - tas, kā parasti, notika, pirms mājā paspēja ievākties pirmie iemītnieki, - mūsu peļņa pārsniedza 240 miljonus dolāru. Ar Dienvidu Centrālparka 100. māju un veikaliem ielas malā mēs tolaik neko vēl nebijām sākuši darīt.

Viss labs, kas labi beidzas. 100. mājas īrnieki saglabāja savus dzīvokļus, Dienvidu Centrālparks saglabāja abas raksturīgās celtnes, un pilsēta tuvākajā nākotnē no šī īpašuma iekasēs tik lielus nodokļus kā nekad agrāk. Bet es no darījuma, kuru daudzi uzskatīja par nolemtu pilnīgai neveiksmei, kopumā nopelnīju vairāk nekā 100 miljonus dolāru. Un par to es lielā mērā varu pateikties īrnieku sīvajai pretestībai.

11. DROSMĪGAIS MĒĢINĀJUMS. USFL uzplaukums un noriets

Visu mūžu esmu ticējis, ka ir vērts maksāt tikai par vislabāko. Tomēr attiecībā uz Savienoto Valstu Futbola līgu es rīkojos pavisam citādi.

Kad 1983. gada rudenī nopirku New Jersey Generals komandu, Savienoto Valstu Futbola līga pārdzīvoja smagu periodu. Zaudējumi tobrīd sasniedza jau gandrīz 30 miljonus dolāru. Tikai “Ņūdžersijas ģenerāļi” vien (tolaik šī komanda piederēja Oklahomas naftas magnātam Dž. Valteram Dankanam) bija radījusi vairāk nekā divus miljonus dolāru lielu zaudējumu, jo komanda nespēja uzvarēt gandrīz nevienā spēlē. Runājot nekustamo īpašuma biznesa valodā, es Piektās avēnijas un 57. ielas vietā nopirku Dien-vidbronksu.

Tomēr komandas “Ņūdžersijas ģenerāļi” iegādi es nevērtēju kā tipisku darījumu. Tas man drīzāk bija drosmīgs mēģinājums. Un kāpēc ne, ja es šo risku varēju atļauties? Man patīk sports, un es vienmēr esmu bijis liels futbola cienītājs. Vadīt pašam savu komandu man šķita kaut kas līdzīgs liela sapņa piepildījumam. Perspektīvā es cerēju iegūt savā īpašumā arī Nacionālo futbola līgu - šo pašapmierināto monopolu, kas, manuprāt, ar mērķtiecīgi uzbrukošu sāncensi nespēja konkurēt.

Uzsākot savu riskanto mēģinājumu, rēķinājos ar Savienoto Valstu Futbola līgas trūkumiem. Mana sākotnējā investīcija bija samērā maza, bet potenciālā peļņa - ļoti liela. Salīdzinājumā ar 70 miljoniem dolāru, cik maksāja īpašumtiesības uz Nacionālo futbola līgu, mans nepilnus sešus miljonus dolāru lielais ieguldījums par profesionālas futbola komandas iegādi vienā no pasaules perspektīvākajām vietām likās riska vērts. Ja man izdotos izveidot spēcīgu komandu un pārņemt USFL^13 vadību, es nopelnītu daudzreiz vairāk, nekā biju ieguldījis. Sliktākajā gadījumā man vismaz tiktu prieks par to, ka biju mēģinājis.

Galvenā problēma ar USFL šķita diezgan skaidri saskatāma un samērā viegli novēršama. Pirmkārt, USFL spēles notika pavasarī. Katram sporta veidam ir savs gadalaiks, un līdzjutējiem labāk patīk futbola mačus skatīties rudenī. Tāpēc televīzijas kanāli, kuri pārraida profesionālā sporta sacensības, par pavasara futbola spēļu translāciju nemaksā pārāk daudz. Tolaik, kad nopirku “Ņūdžersijas ģenerāļus”, kanāls ABC par ekskluzīvām tiesībām pārraidīt USFL pavasara spēles maksāja vienu miljonu dolāru gadā, bet trīs citi televīzijas kanāli, kuri pārraidīja NFL^14 rudens mačus, visi kopā gadā maksāja apmēram 359 miljonus dolāru. Tāpēc vispirms visas USFL spēles noteikti vajadzēja pārcelt uz rudeni.

Otrā problēma bija pirmšķirīga spēlētāju sastāva nokom-plektēšana. Tas nozīmēja, ka man, lai ko tas arī maksātu, jānoslēdz līgumi ar vislabākajiem futbolistiem un jāatbalsta mūsu līgas vadošās futbola komandas, lai tās spētu līdzvērtīgi sacensties ar NFL komandām un pelnīt televīzijas dolārus.

Savulaik ar NFL konkurēja divas futbola līgas, un rezultāts abos gadījumos bija ļoti pamācošs. Amerikas Futbola līgu 1962. gadā nodibināja astoņi ļoti bagāti uzņēmēji. Viņi noslēdza līgumus ar augstākās klases futbolistiem un atvēlēja iespaidīgus līdzekļus, lai nostiprinātu skatītāju uzticību savas futbola līgas komandām. Līdz 1966. gadam Amerikas Futbola līga pārvilināja dučiem Nacionālās futbola līgas labāko spēlētāju un galu galā pat kļuva populārāka par NFL. AFL^15 uzbrukumiem pastiprinoties, NFL vadītājs Pīts Rozels padevās. Viņš ierosināja abas līgas apvienot.

Kādreizējās AFL futbola komandas vēl aizvien veidoja NFL spēlētāju sastāva spēcīgāko daļu. Tas ļāva secināt, ka AFL būtu guvusi ļoti labus panākumus arī bez apvienošanās ar NFL.

Vēlāk ar NFL centās konkurēt arī Pasaules futbola līga. Tā tika nodibināta 1973. gadā, bet cilvēki, kas izveidoja WFL^16, nebija tik bagāti un tālredzīgi kā AFL dibinātāji. Atšķirībā no saviem priekšgājējiem WFL īpašnieki noslēdza līgumus tikai ar dažiem slaveniem futbolistiem un savas līgas komandas izvietoja nelielās pilsētās. Par Pasaules futbola līgu neieinteresējās neviens televīzijas kanāls, tāpēc WFL spēles televīzija nepārraidīja. Pēc diviem gadiem WFL bankrotēja. Šīs līgas dibinātāji neieguva bagātību tāpēc, ka savā projektā neieguldīja pietiekami daudz naudas.

Ja mums gadījumā izdotos USFL spēles pārcelt uz rudeni un izveidot spēcīgas futbola komandas, es paredzēju divus iespējamos scenārijus, kuri kā viens, tā otrs šķita daudzsološi. Pirmais notikumu attīstības scenārijs bija saistīts ar cerību, ka vismaz viens no trim televīzijas kanāliem mums piedāvās noslēgt pastāvīgu līgumu par rudens spēļu translāciju. Tas mums dotu finansējumu tik spēcīgas līgas izveidošanai, ka drīz vien mēs varētu konkurēt ar NFL. Otrs variants bija tāds: ja visi trīs televīzijas kanāli, baidīdamies saraut attiecības ar NFL monopolu, neatkarīgi no mūsu līgas spēka atteiktos ar mums noslēgt līgumu par rudens spēlēm, mums būtu pietiekams pamats izvirzīt apsūdzību pret NFL par monopoltiesību piesavināšanos.

Otra varianta sliktākajā gadījumā mēs zaudētu, un tad mūsu līgai būtu beigas. Tomēr es ticēju, ka iznākums varētu būt kaut kas līdzīgs uzvarai. Ja zvērinātie mūsu apsūdzību uzskatītu par pamatotu, mums pienāktos zaudējuma atlīdzība, turklāt liela, jo monopolu lietu iztiesāšanas gadījumos zaudējuma atlīdzības apmērs vienmēr tiek trīskāršots. Līdz ar to mēs iegūtu nepieciešamo finansējumu. Tomēr pastāvēja arī tāda iespēja, ka NFL, baidoties no dārgas un pazemojošas sakāves tiesā, piedāvātu mierizlīgumu, kā tas pirms divdesmit gadiem bija noticis NFL sadursmē ar AFL.

Savu viedokli es neslēpu. Negribēju, lai pēc pāris gadiem NFL tiesā apgalvotu, ka mani plāni pārcelt mūsu līgas spēles uz rudens sezonu tikuši izperināti slepeni. Tūlīt pēc New Jersey Generals nopirkšanas visiem reportieriem sāku stāstīt, kas man uz sirds. 1983. gada 18. oktobrī - mēnesi pēc “Ņūdžersijas ģenerāļu" iegādes - Teksasas pilsētā Hjūstonā sastapies ar šīs futbola komandas agrākajiem īpašniekiem, arī viņiem izklāstīju, kas un kā.

Kad pienāca tikšanās reize ar citu USFL komandu īpašniekiem, piecēlos kājās un paskaidroju, ka New Jersey Generals neesmu nopircis tāpēc, lai kā otršķirīgas līgas komandas īpašnieks nolaistām rokām samierinātos, ka mani futbolisti spēlē nevis sezonas laikā, bet pavasarī. Uzsvēru, ka vairums futbola līdzjutēju un televīzijas kanālu fokusējas uz rudens spēlēm, un atgādināju, ka NFL spēlētāju streiks, kas notika pagājušajā rudenī, daudzus futbola fanus ir izsitis no līdzsvara un attālinājis no futbola. Beigās piebildu, ka mēs varētu mazināt NFL spēku un ietekmi, pārpērkot šīs līgas komandu izcilākos spēlētājus un noslēdzot līgumus ar labākajiem futbolistiem, kuri mācās koledžu pēdējos kursos.

Ja nu es ar USFL pieļāvu kādu kļūdu, tā bija citu šīs līgas futbola komandu īpašnieku pārvērtēšana. Jebkurās partnerattiecībās jūs esat tikai tik stipri, cik stiprs ir ķēdes vājākais posms. Vairāku USFL futbola komandu īpašnieki bija ļoti spēcīgi gan finansiāli, gan psiholoģiski. Starp viņiem bija Els Taubmens, kuram piederēja Michigan Panthers, un Philadelphia Stars boss Mailzs Tanenbaums - abi bija kļuvuši bagāti, būvēdami tirdzniecības centrus -, kā arī Memphis Showboats īpašnieks Billijs Danevouts un Jacksonville Bulls īpašnieks Freds Balerds.

Diemžēl drīz vien man kļuva skaidrs, ka daudziem citiem USFL komandu saimniekiem nav ne naudas, ne sacensību gara, lai izveidotu tāda līmeņa līgu, kas varētu pārspēt NFL. Jau tikai doma par konfrontāciju ar NFL viņiem lika nodrebēt. Viņus pilnībā apmierināja nepopulārās pavasara spēles, un viņi domāja nevis par līgas nostiprināšanu, bet tikai par to, kā samazināt savus izdevumus.

Mana prioritāte, protams, bija nesen nopirktā futbola komanda. “Ņūdžersijas ģenerāļiem” pēdējā laikā galīgi neveicās. Iepriekšējā sezonā viņi bija zaudējuši četrpadsmit spēlēs, bet uzvarējuši tikai četrās. Komandā spēlēja izcilais futbolists Heršels Vokers, Heismena balvas ieguvējs, tomēr pat Heršels nespēja panākt jūtamu izrāvienu. Kaut arī “Ņūdžersijas ģenerāļi” tik tikko bija pabeiguši profesionālā futbola sezonu, masu informācijas līdzekļi par šo komandu neizrādīja nekādu interesi un arī “Ņūdžersijas ģenerāļu” fanus varēja saskaitīt uz pirkstiem.

Vislabākais veids, kā uzlabot situāciju, bija spēlētāju sastāva nomaiņa. Futbola līdzjutējiem patīk uzvarētāji. Līdzjutēji nāk skatīties uz zvaigznēm - izciliem, aizrautīgiem futbolistiem, kuri spēj parādīt lielisku, aizraujošu spēli. Heršels, nenoliedzami, bija zvaigzne, bet jebkuras futbola komandas panākumi galvenokārt ir atkarīgi no aizsargiem. Nekas cits tik ļoti neveicināja AFL - un New York Jets - panākumus kā par tolaik nedzirdētu summu - 400 000 dolāriem gadā - noslēgtais līgums ar Alabamas Universitātes futbola komandas aizsargu Džo Nemetu. Galu galā Nemets komandu New York Jets un Amerikas Futbola līgu aizveda līdz viņu pirmajai Superkausa izcīņai, tomēr savu lielo atalgojumu viņš godam nopelnīja jau pirms tam, jo bija AFL līdzjutēju visiecienītākais, kolorītākais un šarmantākais futbolists.

Pirmais spēlētājs, ar kuru es nolēmu slēgt līgumu, bija Cleveland Browns saspēles vadītājs Braiens Saips. Pirms pāris sezonām Saips bija NFL visdārgākais futbolists un īsta superzvaigzne. Viņa līguma termiņš jau gāja uz beigām, un tas nozīmēja, ka pēc dažiem mēnešiem mēs viņu varētu dabūt. Noslēdzot līgumu ar Saipu, es nošautu divus zaķus uzreiz: nostiprinātu “Ņūdžersijas ģenerāļus” un USFL un radītu sāpīgu zaudējumu Nacionālajai futbola līgai. Manas pārrunas ar Saipu bija ilgas un grūtas, tomēr 1983. gada 27. decembrī es varēju sasaukt preses konferenci, lai publiski paziņotu, ka Saips ir parakstījis ilgtermiņa līgumu ar “Ņūdžersijas ģenerāļiem” un gadā saņems 800 000 dolāru.

Tolaik, kad tika noslēgts līgums ar Saipu, mēs jau bijām pārvilinājuši arī vairākus citus NFL labākos spēlētājus. Pirmais no tiem bija Kanzas City Shiefs brīvais aizsargs Gerijs Barbaro. Ar viņu mēs noslēdzām līgumu 5. novembrī. Barbara iekļaušanai mūsu komandas sastāvā bija vēl arī papildu labums: mēs citiem NFL futbolistiem nodemonstrējām, ka esam ar mieru spēlētājiem maksāt daudz naudas, lai izveidotu īsti labu komandu. 28. novembrī mēs parakstījām līgumu ar Seattle Seahawks malējo aizsargu Keriju Džastinu, bet decembrī “Ņūdžersijas ģenerāļu” sastāvu papildināja divi Superkausu izcīnījušās komandas San Francisco Forty-niners centra aizsargi - Villijs Hārpers un Bobijs Leopolds. Saipa aizsardzībai mēs nolīgām Cincinnati veterānu Deivu Lephemu.

Paralēli komandas spēlējošā sastāva veidošanai es uzsāku sarunas ar Miami Dolphins treneri Donu Salu. Viņš bija viens no labākajiem treneriem visā NFL vēsturē, bet viņa atalgojums to ne tuvu neatspoguļoja. Tāpēc es Salam uzreiz piedāvāju daudz vairāk, nekā viņš tobrīd pelnīja. Domāju, ka mans piedāvājums pārsniegs Sala vispārdrošākās cerības, bet tad, kad viņš gribēja dabūt arī dzīvokli Trampa tornī, mūsu sarunas beidzās. Maksāt futbola komandām es varu atļauties tāpēc, ka neatdodu savu namu dzīvokļus. Tūlīt gan jāpiebilst, ka mans piedāvājums Šalam nāca par labu: tas pamudināja Miami Dolphins īpašniekus noslēgt ar treneri jaunu līgumu par krietni vien lielāku atlīdzību, ko viņš nenoliedzami bija pelnījis.

Vislielāko ievērību mums sagādāja līgums ar New York Giants centra aizsargu Lorensu Teiloru, kas laikam gan bija NFL vislabākais futbolists. 1983. gada 31. decembrī mēs publiski darījām zināmu, ka Teilors uz četriem gadiem par 3,25 miljoniem dolāru ir noslēdzis līgumu ar “Ņūdžersijas ģenerāļiem”. Jāpiebilst, ka šim līgumam vajadzēja stāties spēkā tikai 1988. gadā, kad izbeidzās Teilora līgums ar New York Giants. Savā ziņā tas bija pat labāk nekā dabūt Teiloru savā komandā uzreiz, jo mūsu “nākotnes līgums” Nacionālajai futbola līgai deva nepārprotamu signālu, ka mēs varam dabūt jebkuru NFL futbolistu - arī tādu, kuru ar NFL saista ilgtermiņa līgums.

Kā izrādījās, mūsu paziņojums “Ņujorkas milžus” pamatīgi pārbiedēja. Divas nedēļas vēlāk - 1984. gada 17. janvārī - New York Giants Teiloram piedāvāja pagarināt viņu līgumu vēl uz sešiem gadiem, par to viņam kopsummā samaksājot 6,55 miljonus dolāru. Viss beidzās ar to, ka Teilors no “Ņujorkas milžiem” saņēma trīs miljonus dolāru tikai tāpēc, lai viņš arī turpmāk paliktu komandā, bet mums tika samaksāts līgumsods 750 000 dolāru apmērā.

Mana neatlaidīgā līgumu slēgšana ar NFL spēlētājiem iedvesmoja arī citus USFL komandu īpašniekus. 1984. gada 4. janvārī Pittsburgh sastādīja līguma projektu ar Nebraska futbolistu, Heismana balvas ieguvēju Maiku Rozjē. Pēc piecām dienām šis līgums tika noslēgts. Sezonas biļetes cena uz Pittsburgh spēlēm no 6000 dolāriem tūlīt pieauga līdz 20 000 dolāriem. Brigham Young aizsargs Stīvs Jangs - koledžas futbola superzvaigzne - noslēdza vairāku miljonu dolāru vērtu līgumu ar USFL komandu Los Angeles Express. Dons Klostermens, Los Angeles Express prezidents, savas komandas sastāvu atjaunoja ar vēl četrpadsmit perspektīviem futbolistiem, kas potenciāli būtu varējuši kļūt par NFL spēlētājiem. Kopumā USFL komandas noslēdza līgumus ar gandrīz pusi no labākajiem koledžu komandu futbolistiem. Sports Illustrated rakstā par mūsu futbolistu izlasi uzdeva daiļrunīgu jautājumu: “Vai NFL var atļauties zaudēt vēl daudzus tāda līmeņa futbolistus kā Rozjē un Jangs?"

Kad 17. janvārī Ņuorleānā notika kārtējā USFL komandu īpašnieku tikšanās, es atkal izvirzīju jautājumu par mūsu līgas spēļu sezonas pārcelšanu uz rudeni. Ņemot vērā mūsu panākumus NFL spēlētāju pārvilināšanā un koledžu komandu izcilāko futbolistu piesaistīšanā, bija pienācis īstais laiks veikt radikālas pārmaiņas. Es ierosināju nekavējoties nobalsot par spēļu pārcelšanu no pavasara uz rudeni, bet neuzņēmīgie komandu īpašnieki pamanījās izgrozīties tā, lai nobalsotu par kompromisa variantu, kas paredzēja izveidot perspektīvās plānošanas komiteju pavasara-rudens jautājuma izpētīšanai. Manuprāt, šadas komitejas parasti tiek izveidotas vienīgi tāpēc, lai nedroši cilvēki varētu izvairīties no grūtu lēmumu pieņemšanas. Tomēr jautājums par rudens sezonu beidzot vismaz bija izkustināts no nulles punkta. Es kļuvu par jaunās komitejas locekli. Nešaubījos, ka galu galā man izdosies vairumu USFL komandu īpašnieku pārliecināt, ka rudens ir mūsu vislabākā cerība.

Tikmēr NFL sāka zaudēt pašpaļāvību. Visnepārprotamāk to pierādīja fakts, ka NFL vadība 1984. gada februārī Masa-čūsetsas pavalsts pilsētā Kembridžā sarīkoja tikšanos, lai apspriestu līgas nākotni - un saistībā ar to jo īpaši USFL radītos draudus. Galveno semināru - kā mēs to uzzinājām jau krietni vēlāk - vadīja ļoti cienījamais Hārvarda Biznesa skolas profesors Maikls Porters, kas bija sagatavojis četrdesmit septiņu lappušu apjoma lekciju “USFL pret NFL”. Semināru apmeklēja sešdesmit pieci NFL vadītāji, to skaitā arī NFL administratīvās padomes izpilddirektors Džeks Donlens, kā ari daudzu futbola komandu īpašnieki. Porters pilnīgi atklāti runāja par vispārēja kara pieteikšanu mūsu līgai un ieteica dažādus stratēģiskos paņēmienus. Viņa divarpus stundu garā uzstāšanās bija sadalīta tādos tematiskajos blokos kā "Uzbrukuma metodes”, "Partizānu karš”, “Kara māksla Ķīnā 500 gadus pirms mūsu ēras” un tamlīdzīgi. Portera ieteikumos ietilpa arī televīzijas kompānijas ABC “atrunāšana” pat no turpmākām USFL pavasara spēļu televīzijas pārraidēm, mūsu komandu futbolistu sakūdīšana pieprasīt lielākas algas un mēģinājumi aizvilināt varenākos un ietekmīgākos USFL komandu īpašniekus uz NFL.

1984. gada pavasarī uzsākot līgas otro sezonu, mēs par NFL slepenajiem plāniem vēl neko nezinājām, tomēr uzsāktā kara sekas jau sākām izjust. Vairāku mūsu līgas īpaši nozīmīgo ķēdes posmu turētāji - it īpaši tas attiecās uz Chicago, Washington, San Antonio un Oklahoma īpašniekiem - pēkšņi nonāca nopietnās finansiālās grūtībās. Mūs apdraudēja ne tik daudz pāris komandu zaudējums, cik uzticības reitinga kritums. Tik ilgi, kamēr mums bija problēmas, mēs nevarējām panākt, lai masu informācijas līdzekļi fokusējas uz mūsu līgas stiprākajām komandām. Sporta jaunumu reportieri rakstīja par to, ka mūsu vājāko komandu pārstāvētajās pilsētās sarūk futbola spēļu apmeklētāju skaits un ka dažu komandu īpašnieki netiek galā ar finansiālajām problēmām.

Kā jau baidījos, plānošanas komitejas uzsāktā pavasara-rudens jautājuma izpēte ieilga. Komandu īpašnieki ar balsu vairākumu nolēma izmantot pieaicinātu konsultantu pakalpojumus, tāpēc nolīga McKinsey and Company. Var jau būt, ka šī kompānija savā darbības jomā bija labākā no labākajām, bet man personiski konsultanti patīk vēl mazāk nekā komitejas. Ja ir jāpieņem gudrs lēmums, visšaurākā profila plānošanas komiteja ar visdārgāko konsultantu palīdzību nespēj turēt līdzi grupiņai saprātīgi domājošu puišu, kuri iegulda savu personisko naudu.

McKinsey and Company pētījumi ilga trīs mēnešus un izrādījās pasakaini dārgi - mēs kompānijai samaksājām 600 000 dolārus. 1984. gada 22. augustā McKinsey and Company vadītāja Šārona Patrika kompānijas pētījumu rezultātus darīja zināmus USFL komandu īpašniekiem, kuri šim notikumam par godu bija sapulcējušies Čikāgā. Patrika paziņoja, ka mūsu līgas komandām vislabākais variants esot pavasara sezonas spēļu turpināšana, jo tas mums ļaušot izvairīties no ļoti lieliem izdevumiem. Jautājumu par spēļu pārcelšanu uz rudeni esot vērts apsvērt varbūt tikai pēc ilgāka laika, viņa turpināja, jo vairums aptaujāto futbola līdzjutēju vēloties, lai USFL spēles arī turpmāk notiek pavasarī.

Jūs droši vien spējat uzminēt, cik daudz šī aptauja man izmaksāja. McKinsey and Company slēdzienu mēs gluži vienkārši nevarējām pieņemt. Pat tad, ja mēs pavasarī samazinātu izdevumus, mums, vienalga, nebija izredžu gūt peļņu, bet dažu komandu īpašnieki nevarēja atļauties zaudēt pat desmit centus. Mums vajadzēja rīkoties radikāli - un to es arī pateicu skaļi. Divas stundas pēc Patrikas uzstāšanās man izdevās panākt, lai komandu īpašnieki nobalso par spēļu sezonas pārcelšanu no pavasara uz rudeni. Manu priekšlikumu atbalstīja vairāk nekā divas trešdaļas klātesošo.

Jau tajā pašā pēcpusdienā publiski paziņojām par savu lēmumu mainīt mūsu līgas spēļu grafiku, kā pamatojumu minot iepriekšējā pavasara sezonas radītos zaudējumus.

Pēc tam mēs sākām apspriest iespēju NFL iesūdzēt tiesā par monopoltiesību piesavināšanos. Mūsu līgas priekšsēdētāja Četa Saimonsa vārdā uzrakstījām brīdinājuma vēstuli NFL komisāram Pītam Rozelam. Mūsu viedoklis vēstulē tika izteikts laipni un pieklājīgi: "USFL kā jauna sporta uzņēmuma situācija salīdzinājumā ar NFL ieņemto tirgus pozīciju ir neizdevīga. Lai USFL varētu izdzīvot, NFL un NFL komandu īpašniekiem jārīkojas saskaņā ar likuma noteiktajiem ierobežojumiem, kuri biznesa uzņēmumiem tirgū aizliedz ieņemt dominējošu stāvokli.” Vārdu sakot, mēs NFL caur puķēm paziņojām: ja jūs mums kaitēsiet, mēs jūs iesūdzēsim tiesā.

Oktobrī kļuva pilnīgi skaidrs, ka mūsu attiecībās ar televīzijas kompānijām CBS un NBC kaut kas ir kardināli mainījies. Kamēr mēs tikai apsvērām iespēju pārcelt savu spēļu sezonu uz rudeni, abi televīzijas kanāli šķita ieinteresēti, bet, tiklīdz mēs paziņojām, ka spēles jau ir pārceltas, neviena no abām kompānijām par rudens tēmu neko vairs negribēja pat dzirdēt. Man bija pilnīgi skaidrs, ka NFL, negribēdama pieļaut, ka mūsu spēles tiek translētas rudenī, uz visiem televīzijas sporta kanāliem ir izdarījusi milzīgu spiedienu - un jo īpaši uz ABC, ar kuru mūs saistīja pavasara līgums.

Vēlāk Pīts Rozels apgalvoja, ka viņš ar ABC Sports vadītāju Ronu Arlidžu par šo tēmu nekad neesot runājis. Tas man šķita neiespējami. Rozels un Arlidžs jau gadiem ilgi sadarbojās un bija labi draugi. Kurš gan spētu noticēt, ka Rozels, kuru tik ļoti uztrauca USFL spēļu sezonas pārcelšana uz rudeni, par to neko nebūtu sacījis savam draugam Arli-džam? Un vai patiešām Arlidžs, kurš ABC programmā iekļāva raidījumu “NFL pirmdienas vakara futbols” un līdz ar to deva iespēju savai televīzijas kompānijai nopelnīt miljoniem dolāru, nebija ļoti ieinteresēts ar Rozelu saglabāt labas attiecības?

Paradoksāli, bet visi trīs televīzijas kanāli - ne tikai ABC, bet arī NBC un CBS - NFL spēļu dēļ cieta zaudējumus. Tā kā par tiesībām translēt NFL spēles televīzija Nacionālajai futbola līgai maksāja vairāk nekā 350 miljonus dolāru gadā, pēc pašu televīzijas kanālu aprēķiniem futbola pārraides pēc kopējās bilances rādītājiem 1985. gadā televīzijai bija sagādājušas vairāku miljonu dolāru lielu zaudējumu.

Neskatoties uz to, neviens televīzijas kanāls neriskēja ar NFL sabojāt attiecības. Futbolu televīzija uzskata par augsta prestiža sportu, tāpēc televīzijas kompānijas, cita ar citu konkurējot, NFL radītos zaudējumus pacieta bez iebildumiem. Pārraut apburto loku mums nebija nekādu cerību, tāpēc 1984. gada 17. oktobrī mēs Ņujorkas dienvidu rajona tiesā iesniedzām prasību pārtraukt NFL monopoltiesības, konkrētāk - aizliegt NFL slēgt līgumu ar vairāk nekā diviem televīzijas kanāliem. Mēs arī pieprasījām, lai NFL atlīdzina mums nodarītos zaudējumus 1,32 miljardu dolāru apmērā.

Tobrīd mums bija vēl kāda problēma, turklāt neatliekama: vajadzēja steidzami glābt USFL.

1985. gada 3. janvārī mēs trešo reizi uzsākām USFL komandu atjaunošanu ar koledžu futbolistiem. “Ņūdžersijas ģenerāļi” uzrādīja ļoti labus rezultātus: deviņās no četrpadsmit spēlēm “Ņūdžersijas ģenerāļi” bija uzvarējuši, un katru spēli noskatījās aptuveni 40 000 līdzjutēju, - bet daudzas citas USFL komandas piedzīvoja zaudējumu pēc zaudējuma. Mums bija nepieciešami svaigi papildspēki.

Es “Ņūdžersijas ģenerāļu” sastāvā gribēju iekļaut vislabāko un populārāko no visiem koledžu komandu futbolistiem - Bostonas koledžas zvaigzni Dagu Flatiju, kurš tolaik jau bija paspējis iegūt Heismena balvu. Bostonas koledžas komandas pēdējā spēlē ar Maiami Universitātes komandu -šo spēli pārraidīja nacionālā televīzija - Flatijs izraisīja sensāciju, aizmezdams bumbu piecdesmit jardus tālu, tā ļaujot pēdējā sekundē veikt piezemējumu, kas Bostonas koledžas komandai atnesa uzvaru ar 47 pret 45^17. Šī slavenā piespēle ātri vien kļuva par acumirklīga atsitiena klasisku paraugu jaunajiem futbolistiem un padarīja Flatiju par sporta leģendu. Dažādās televīzijas ziņās un sporta apskatos es šo metienu biju redzējis vismaz divdesmit reizes. Man patika arī Flatijam piemītošais potenciāls piesaistīt plašsaziņas līdzekļu uzmanību. Tieši šāda tipa puiši - glīti, droši un apveltīti ar veiklu mēli - presi interesē visvairāk.

Bija tikai divas nelielas problēmas. Pirmkārt, “Ņūdžersijas ģenerāļos” jau spēlēja viens ļoti talantīgs aizsargs - Brai-ens Saips. Otrkārt, Dags Flatijs bija tikai piecas pēdas desmit collas garš un 170 mārciņas smags. Daudzi to uzskatīja drīzāk par mīnusu nekā plusu, jo līnijas aizsargu parastais standarts ir sešas pēdas sešas collas un vismaz 260 mārciņas.

Tomēr es nolēmu paļauties uz intuīciju. Braiens Saips jau bija trīsdesmit piecus gadus vecs un, par spīti savam labi nostiprinātajam futbola zvaigznes statusam, diemžēl jaunāks nekļuva. Bet Dags Flatijs ar laiku varēja kļūt par

USFL Džo Nemetu vai - sliktākajā gadījumā - vismaz nodrošināt “Ņūdžersijas ģenerāļu” spēlēm labas biļešu cenas un spodrināt līgas vispārējo tēlu. Man gan vairāk gribējās ticēt, ka Flatijs arī turpmāk sevi parādīs no vislabākās puses.

5. februārī mēs ar Flatiju parakstījām līgumu uz pieciem gadiem par vairāk nekā vienu miljonu dolāru gadā - šo summu es garantēju personiski. Man tas īsti nepatika, tomēr tāda līmeņa spēlētājs kā Flatijs bez noteiktām garantijām nez vai riskētu slēgt līgumu ar finansiāli nestabilu līgu.

6. februārī es Braienu Saipu pārdevu komandai Jacksonville Bulls. Man negribējās, lai labi atalgots aizsargs sēž uz rezervistu soliņa.

Flatijs debitēja 24. februārī, kad “Ņūdžersijas ģenerāļi” spēlēja pret Birmingham Stallions. Viņš iesila lēni, bet atraisījies spēles ceturtajā ceturtdaļā ar trim piezemējumiem gandrīz aizvilka “Ņūdžersijas ģenerāļus” līdz uzvarai. Rēķinot “kases vērtības” izteiksmē, Flatijs paveica pat vēl vairāk, nekā es biju cerējis. Spēli pārraidīja ABC kanāls. Reitinga tabulā tā ieņēma devīto vietu, paceldama “Ņūdžersijas ģenerāļus” gandrīz divreiz augstāk nekā iepriekšējā sezonā.

Sezonas pirmajā nedēļas nogalē ievērību izpelnījās vēl divi ar saspēles vadītājiem saistīti notikumi. Viens no tiem bija Džima Kellija izcilais sniegums Houston Gamblers sezonas atklāšanas spēlē. Ar saviem tālajiem metieniem 574 jardu kopgarumā un pieciem piezemējumiem Kellijs pierādīja, ka spēj konkurēt ar jebkuras līgas katru spēles vadītāju. Otrs notikums diemžēl nebija iepriecinošs. Pirmo reizi spēlēdams Jacksonville Bulls sastāvā, Brains Saips izmežģīja plecu, kas viņam nozīmēja sezonas - un varbūt arī visas profesionālā sporta karjeras - beigas.

10. martā mēs savā laukumā cīnījāmies ar L. A. Express. Ja USFL kādu reizi ir demonstrējusi izcili augstas klases spēli, tad tā bija šī. Noskatīties jaunpienācēja Flatija un jau labi pārbaudītā USFL aizsarga Stīva Janga divkauju ieradās vairāk nekā 60 000 līdzjutēju. Abi futbolisti parādīja žilbinošu meistarību, bet labākais, ka “Ņūdžersijas ģenerāļi” guva virsroku. Flatija divi ceturtajā ceturtdaļā izdarītie pie-zemējumi “Ņūdžersijas ģenerāļiem” nodrošināja uzvaru ar 35 pret 24.

Nākamajā dienā pēc Flatija izcilās spēles es uzrakstīju vēstuli USFL jaunajam priekšsēdētājam Harijam Ašeram. Ņemot vērā, ka Flatijs cēla visas mūsu līgas prestižu, es vēstulē ierosināju Flatija atalgojumu līdzvērtīgi sadalīt starp USFL komandu īpašniekiem. Labi apzinājos, ka mans priekšlikums, visticamāk, tiks noraidīts - un tā arī notika -, tomēr vienmēr esmu uzskatījis, ka no lūguma izteikšanas mēle nenodilst.

Flatijs, Kellijs un Jangs uzskatāmi demonstrēja, ka USFL spēj parādīt klasi. Bet sliktā ziņa bija tā, ka daudzu vājo komandu likteni izšķīra viduvēji aizsargi.

Manas bažas par sekām, kuras var izraisīt vārgi partneri, reālu apstiprinājumu ieguva 1985. gada sezonas vidū. Džonam Basetam piederēja USFL komanda Tampa Bay. Basets bija viens no bēdīgu galu ņēmušās Pasaules futbola līgas dibinātājiem. Es ar Basetu nespēju saprasties jau no paša sākuma, bet jo īpaši mūsu nesaskaņas saasinājās jautājumā par spēļu sezonas pārcelšanu uz rudeni. Lielāko daļu USFL komandu īpašnieku man izdevās pārliecināt, bet Basets pretojās līdz pēdējam brīdim, līdz galu galā, pārspēka pieveikts, negribīgi padevās. Par spīti mūsu nesaskaņām, gluži personiski viņš man patika. Kādā marta nogales pēcpusdienā uzzinājis, ka Basetam ir vēzis, izjutu patiesu līdzcietību. Man pastāstīja, ka stāvoklis esot ļoti smags: viņš cīnoties par savu dzīvību, un viņa uzvedība pēdējos mēnešos kļuvusi neprognozējama.

Patiešām nezinu, vai Baseta spriešanas spējas tobrīd ietekmēja slimība, bet, piekritis sniegt interviju ABC televīzijas žurnālistei Keitai Džeksonei, uz viņas jautājumu, kādas varētu būt USFL pieļautās kļūdas, Basets atbildēja ar veselu tirādi. Nacionālās televīzijas auditorijas priekšā viņš sāka nikni kritizēt USFL lēmumu spēļu sezonu pārcelt uz rudeni, sauca mūsu līgu par pašas ļaunāko ienaidnieci, sacīja, ka līga tiekot neprasmīgi vadīta un vainoja USFL visos pasaules grēkos. Klausīdamies šo interviju, nespēju ticēt savām ausīm. Mana pirmā doma bija tāda, ka Basets dod liecības par labu NFL mūsu pretmonopola lietā. Bet tad es sapratu, ka viņš vienkārši ir galēji izmisis cilvēks, kas neapdomīgi izgāž visu savu rūgtumu.

Ja vispār kāds vēl spēja izlīdzināt kaitējumu, kuru līgai bija nodarījis Basets un citu vājāko komandu īpašnieki, tad laikam gan vienīgi Hārvijs Meijersons, kuru mēs 1985. gada vidū nolīgām par mūsu pretmonopola lietas advokātu. Kompānijā Finley Kumble Meijersons vadīja tiesvedības departamentu un bija labs speciālists pret monopoliem vērsto prasību iztiesāšanā. Viņam piemita arī nikni konfrontējošā attieksme, kāda nepieciešama cietējam, kas vēlas saņemt atlīdzību. Liela daļa USFL komandu īpašnieku sen vairs neticēja, ka mēs šajā lietā varētu uzvarēt. Viņi uzskatīja, ka NFL visādā ziņā ir pārāk labi nostiprinājusies. Bet jau pirmajā tikšanās reizē - tā notika 1985. gada aprīlī - Meijersons sacīja, ka mūsu prasība ir pilnīgi pamatota, tāpēc mums jādara viss iespējamais, lai lieta nonāktu līdz tiesai, jo mums esot ļoti lielas izredzes uzvarēt.

Tikmēr USFL daudzo nepatikšanu jūklī uzspīdēja mazs gaismas stariņš: “Ņūdžersijas ģenerāļi” - un it sevišķi Heršels Vokers - spēlēja vienkārši lieliski. Divās pirmajās spēļu sezonas nedēļās Heršels nez kāpēc netika izmantots. Viņš nomākts piezvanīja uz manu biroju uz sacīja: “Trampa kungs, ja tikai es dabūtu bumbu, man nebūtu grūti tikt tiem puišiem garām.” Es kārtīgi izlamāju mūsu komandas treneri Voltu Maiklsu, tomēr tas, kā izrādījās, nelīdzēja. Tad es piedraudēju, ka uz karstām pēdām viņu atlaidīšu. Tas nostrādāja. Septītajā spēlē Heršelu beidzot izlaida uz laukuma. Viņš skrēja ar bumbu trīsdesmit reizes kopumā gandrīz 250 jardus, uzstādīdams līgas rekordu. Katrā no nākamajām desmit spēlēm Heršels ar bumbu noskrēja vairāk nekā 100 jardus. Līdz sezonas beigām viņa kontā bija 2411 jardi. Heršela rezultāts pārspēja iepriekš sasniegto profesionālā futbola rekordu, ko bija uzstādījis NFL spēlētājs Ēriks Dikersons. Heršela panākumi mani ļoti iepriecināja.

Diemžēl 1985. gada sezonas beigās Dags Flatijs tika savainots, un tas, kā esmu pārliecināts, bija vienīgais iemesls, kāpēc “Ņūdžersijas ģenerāļi” nekļuva par čempioniem. Kamēr Flatijs stāvēja malā, mēs zaudējām trīs punktus komandai Baltimore Stars.

1986. gada februārī nolēmām USFL komandu skaitu samazināt no četrpadsmit līdz astoņām. Šīs procesa laikā mēs atsijājām tos komandu īpašniekus, kuriem bija vislielākās finansiālās problēmas, un mērķtiecīgi apvienojām spēkus. Piemēram, no Houston Gamblers un maniem "Ņūdžersijas ģenerāļiem" tika izveidota viena komanda, tādējādi radot tik pasakainu kombināciju, kādu profesionālais futbols,

manuprāt, nekad vēl nebija pieredzējis: Heršels Vokers spēlēja kopā ar Džimu Kelliju. Ari pārējās komandas, kuras saglabājās pēc apvienošanas - Memphis, Baltimore Stars, Jacksonville, Tampa, Orlando, Arizona un Birmingham - bija spēcīgas un populāras.

Ari aprīlis atnāca ar labām ziņām: federālais tiesnesis Pīters Lezers noteica mūsu pretmonopola lietas iztiesāšanas datumu - tiesai vajadzēja sākties nākamajā mēnesī. Tas nozīmēja, ka spriedums tiks pieņemts jau pirms mūsu pirmās rudens sezonas. Es skaidri apzinājos: ja mēs prāvu uzvarēsim, mums būs lielisks atspēriena punkts, bet, ja zaudēsim, USFL nez vai izdzīvos - bet mums beidzot vairs nevajadzēs segt zaudējumus. USFL nākotne tagad bija atkarīga no sešu zvērināto pieņemtā lēmuma.

Zvērināto tiesas sistēma ir ieviesta tāpēc, lai nodrošinātu pēc iespējas taisnīgāku tiesu. Problēmu rada vienīgi tas, ka nejauši izraudzītajiem zvērinātajiem trūkst kvalifikācijas, lai pilnībā izprastu sarežģītu lietu būtību. Reizēm tas nāk par labu - piemēram, ja prasība nav īsti pamatota, tomēr advokāts spēj zvērinātos pārliecināt. Diemžēl zvērināto tiesas rezultātu nekad nevar paredzēt. Jums var būt ideāla lieta, tomēr jūs zaudējat, bet no kaut kā drebelīgi sagrābstīta jūs varat aiziet kā uzvarētājs.

Tiesā vispirms uzstājās mūsu puse, un ļoti drīz radās iespaids, ka Hārvijs Meijersons NFL purina kā pelavmaisu. Kad tiesas priekšā stājās NFL komisārs Pīts Rozels, Meijersons viņu burtiski piespieda pie sienas. Rozels veiksmīgi un bez problēmām bija vadījis NFL jau divdesmit sešus gadus. Protams, lai vadītu monopolu, nav jābūt ģēnijam. Tomēr, ja labam monopola vadītājam nāktos cīnīties ar sīviem konkurentiem, stāsts varētu būt pavisam citāds.

Meijersona spiediena rezultātā Rozels sāka uztraukties. Viņš piesarka, stomījās, murmināja, pārteicās un ņēma atpakaļ savus vārdus. Brīžiem radās iespaids, ka Rozels jau ir nolikts uz lāpstiņām. Nedēļas laikā, kamēr nācās izturēt jautājumu krustugunis, Rozels vienkārši sabruka. Viņa uzstāšanās bija tika vārga, ka mani pārņēma līdzjūtība. Atskatoties pagātnē, man diemžēl jāatzīst, ka līdzīgas jūtas droši vien pamodās arī zvērinātajos, un varbūt tieši tas bija viens no iemesliem, kāpēc viss nebeidzās gluži tā, kā cerēju.

īpaši nepārliecinošs Rozels kļuva tad, kad viņam vajadzēja stāstīt par Hārvarda Biznesa skolas profesora vadīto semināru "USFL pret NFL", kas bija mūsu galvenais trumpis. Rozels apgalvoja, ka par šo semināru neko neesot zinājis un, kad dažas nedēļas vēlāk viņam par to pastāstīts, Rozelam esot kļuvis “gluži fiziski slikti”.

"Jūs runājat par kuņģa darbības traucējumiem, kungs?” ne aci nepamirkšķinot, Hārvijs Meijersons jautāja.

“Jā,” Rozels atbildēja.

“Saprotu,” noteica Meijersons. “Un cik ilgi tas turpinājās?” “Apmēram pusi dienas,” sacīja Rozels. Domāju, tiesas zālē nebija neviena vienīga cilvēka, kas šai brīdī viņam ticēja.

Diezgan neapskaužamā stāvoklī Rozels nokļuva arī tad, kad Meijersons tiesai nolasīja iznīcinoši inkriminējošus izteikumus, kurus Rozels 1961. gadā bija sacījis kongresa komitejā. Tolaik NFL spēles pārraidīja tikai viens televīzijas kanāls - CBS. “Ja visi televīzijas kanāli būtu saistīti tikai ar vienu futbola līgu,” senators sacīja Rozelam, “citas līgas tas nostādītu ļoti neizdevīgā pozīcijā, vai ne?”

“Neapšaubāmi,” Rozels tūlīt piekrita. “Tāpēc jau mēs neplānojam izmantot vairāk kā vienu televīzijas kanālu.” Bet 1987. gadāNFL, protams, izmantoja visus trīs televīzijas kanālus. Kad Meijersons vaicāja, vai USFL tāpēc neatrodas "ļoti neizdevīgā stāvoklī”, Rozels spēja tikai kāsēt un krekšķināt.

Vienā gadījumā es pats apstrīdēju Rozela liecību. Tā attiecās uz mūsu tikšanos 1984. gada martā. Tolaik USFL komandu īpašnieki vēl apsprieda jautājumu par mūsu līgas spēļu sezonas pārcelšanu uz rudeni. Portera vadītais seminārs bija noticis jau pirms vairākām nedēļām. Kā vienu no labākajām USFL nogremdēšanas metodēm Porters bija ieteicis spēcīgāko USFL komandu īpašnieku pārvilināšanu uz NFL, apsolot viņiem NFL komandas.

Pēc Rozela ierosinājuma es noīrēju numuru viesnīcā Pierre Flotei, kur mēs abi 12. martā satikāmies. Es vienmēr izvērtēju visas iespējas, tāpēc mani, protams, interesēja, kas NFL komisāram ir padomā. Tiesā Rozels liecināja, ka mūsu tikšanās laikā es esot interesējies par iespēju nopirkt NFL komandu un apsolījis - ja mani pieņemšot NFL, es pametīšot USFL. Tas bija vienkārši smieklīgi. Mani nekad nav interesējusi futbola komanda, kas bāzējas ārpus Ņujorkas, un es jau sen zināju, ka neviena no abām Ņujorkā bāzētajām NFL komandām - ne Giants, ne Jets - netiek pārdota.

Īstenībā mūsu tikšanās laikā Rozels centās mani pierunāt. Viņš sacīja, ka es esot labs kandidāts uzņemšanai NFL. To varētu nokārtot, vai nu ieplūdinot "Ņūdžersijas ģenerāļus” NFL spēlējošajā sastāvā, vai arī ļaujot man nopirkt kādu no NFL komandām, ko Rozels man palīdzēšot izdarīt. Kā atlīdzību viņš vēlējās divas lietas: lai USFL spēļu sezona netiek pārcelta uz rudeni un lai mēs atsaucam apsūdzību par NFL monopolu.

Es labi sapratu, ka Rozels grib izpētīt situāciju. Ja būtu iespējams tikt vaļā no USFL, vienkārši saplūdinot pāris

USFL komandu ar NFL komandām, Rozels tā ari izdarītu -par to es nešaubījos. Tomēr, izteikdams šādu piedāvājumu, viņš atraidījuma gadījumā nopietni riskēja. Un es patiešām no viņa piedāvājuma atteicos. Tāpēc tiesā Rozels, protams, visu atstāstīja citādi.

Tiesas prāvas pirmajā mēnesī tika iztaujāti astoņpadsmit liecinieki, un mēs savā labā ieguvām daudz punktu. Meijer-sons pierādīja, ka NFL ir izdarījusi uz televīziju pamatīgu spiedienu, lai neviens no kanāliem neslēdz līgumu ar USFL. Viņš pierādīja arī to, ka bez neviena pārraides līguma USFL nespēj izdzīvot. Meijersons citu pēc cita uzskaitīja faktus, kuri apliecināja, ka NFL jau kopš bēdīgi slavenā semināra apzināti un nelikumīgi centusies sagraut USFL.

Kad mūsu puse beidza liecināt, pat prese sāka ticēt, ka mēs prāvā uzvarēsim. Sports Illustrated raksts lasītājus piesaistīja jau ar savu daiļrunīgo nosaukumu - “PIRMAJĀ RAUNDĀ UZVAR USFL”. Apakšvirsraksts bija vēl graujošāks: “Kaujinieciski noskaņotā jaunākā līga ir savākusi krietni daudz punktu 1,32 miljardu kompensācijas prasībā pret NFL monopolu. Tagad bumbu pārtver NFL.”

Atskatoties atpakaļ, man šķiet, ka mūsu spēks radīja pretēju efektu, jo NFL vārgā pretošanās zvērinātajos izraisīja līdzjūtību. Meijersons ar savu zīda mutautiņu nevainojami pašūta uzvalka krūšu kabatiņā, teatrālo runas veidu un metodiskajiem uzbrukumiem zvērinātajiem varbūt šķita pārāk glums un agresīvs. NFL pārstāvji, tieši pretēji, atgādināja piekautus, ielenktus suņus. Rozelam jautājumu krustugunīs kļuva slikti, un NFL advokāts Frenks Rotmens ar savu pelnu pelēko seju tiesas pēdējās dienās visos klātesošajos, mani ieskaitot, modināja nopietnas bažas. Daudzi šaubījās, vai viņš vispār izturēs līdz tiesas beigām; uztraukums bija pamatots, jo izrādījās, ka īsi pēc sprieduma nolasīšanas Rotmens ir steidzīgi nogādāts slimnīcā, kur viņam veikta smaga operācija. Nešaubos, ka zvērinātos aizkustināja arī Rotmena acīmredzamās veselības problēmas.

Apzinos, ka daļu problēmu radīju arī es pats. Kā liecinieks - pašpārliecināts, profesionāls un spējīgs precīzi izteikties - es laikam gan biju pilnīgs pretstats Pītam Roze-lam. Bet arī tas, baidos, nāca par labu nevis mums, bet NFL. Jau no paša sākuma NFL mani atainoja kā ļaunu, alkatīgu, viltīgu un nodevīgu miljardieri, kas vienmēr cenšas gūt labumu uz citu rēķina. "USFL ir līga," savā noslēguma runā sacīja advokāts Frenks Rotmens, "kuru pilnībā pārvalda Donalds Tramps - cilvēks, kas spēj gan nopirkt, gan pārdot daudzus no NFL komandu īpašniekiem.”

Patiesībā NFL bagātie un ietekmīgie komandu īpašnieki klusi sēdēja kaktiņā tikai tāpēc, ka šai gadījumā tas kalpoja viņu interesēm. Ja laiku varētu pagriezt atpakaļ, mēs kā galvenos lieciniekus droši vien izvēlētos nabadzīgākos USFL komandu īpašniekus, kuri bija pazaudējuši pēdējo kreklu un varēja tiesai un zvērinātajiem uzticēt patiešām ļoti bēdīgus stāstus.

Mūsu sakāvi veicināja arī NFL labās attiecības ar masu informācijas līdzekļiem. Gods kam gods - nevar noliegt, ka Rozels vienmēr bija stāvējis un kritis par savu līgu. To pašu var teikt par Rozelam pakļauto preses dienesta vadītāju Džo Braunu, kas visiem spēkiem spodrināja NFL labo slavu. Katru dienu pēc liecību sniegšanas Džo devās pie preses pārstāvjiem un stāstīja, cik lieliski NFL ir atspēkojusi mūsu izvirzīto apsūdzību. Tas mani padarīja vai traku. Es jautāju mūsu līgas komisāram Harijam Ašeram: “Kāpēc mums nav pašiem sava sabiedrisko attiecību pārstāvja?”

Ašers man atbildēja: "Tam nav nozīmes. Visu izlems zvērinātie."

Diemžēl šāda taktika nenostrādāja. Kaut ari formāli zvērinātie nedrīkstēja lasīt avīžu rakstus un skatīties televīzijas ziņas, kurās tika atspoguļota mūsu tiesas prāva, viņi, kā jau normāli cilvēki, protams, nespēja neinteresēties par lietu, kurā paši bija iesaistīti un kurai presē tika pievērsta ārkārtīgi liela uzmanība. Pieņemot, ka daži zvērinātie no preses informācijas stingri norobežojās, viņi, vienalga, šo to varēja uzzināt no saviem draugiem un ģimenes locekļiem. Ne velti Rozels bija licis Džo Braunam veselas sešas nedēļas katru dienu tikties ar reportieriem.

1986. gada 25. jūlijā, kad zvērinātie sāka apspriesties, es biju pārliecināts, ka mēs esam pierādījuši savu taisnību un zvērinātie to ņems vērā. Man ne prātā nenāca, ka zvērināto lēmums varētu būt mums labvēlīgs, tomēr mūsu prasību noraidošs. Pēc četru dienu ilgas apspriešanās zvērinātie 29. jūlijā paziņoja, ka NFL ir pārkāpusi likumu, cenšoties monopilizēt profesionālo futbolu un tādējādi nodarot zaudējumus USFL. Tomēr kā zaudējumu atlīdzību tiesa mums piešķīra tikai vienu dolāru. Та bija tukša uzvara. Ņemot vērā, ka NFL par likuma neievērošanu netika sodīta, tiesas spriedumam nebija jēgas.

Kad tūlīt pēc sprieduma paziņošanas reportieri zvērinātos sāka intervēt, atklājās, ka viņu domas ir dalījušās. Divi zvērinātie uzskatījuši, ka mūsu līgai nodarītie zaudējumi noteikti jāatlīdzina. Piemēram, skolotāja Mirjama Sančesa esot gribējusi, lai mums atlīdzina zaudējumus 300 miljonu dolāru apmērā, bet neesot zinājusi, kā to panākt. “Es īsti neizpratu noteikumus," viņa pastāstīja reportieriem, “tāpēc paļāvos, ka tiesnesis USFL piešķirs vairāk naudas."

Šāds iznākums mani neiepriecināja, tomēr jutos atvieglots. Vienmēr esmu uzskatījis, ka ir jādara viss iespējamais, bet, ja arī tad neizdodas, jāuzsāk kaut kas jauns. Tobrīd, kad notika tiesa, “Ņūdžersijas ģenerāļi” man jau bija sagādājuši ievērojamus finansiālos zaudējumus, un USFL kopumā pazaudēja daudzreiz vairāk nekā es. Bez cerībām pārcelt spēļu sezonu uz rudeni šķita bezjēdzīgi ieguldīt vēl vairāk naudas.

Vairums USFL komandu īpašnieku man piekrita. Nedēļu pēc tiesas sprieduma pasludināšanas USFL sanāksmē tika nobalsots par spēļu sezonas pārtraukšanu. Mēs nobalsojām arī par to, ka vērsīsimies apelācijas tiesā.

Diemžēl par vislielākajiem zaudētājiem kļuva mūsu komandu līdzjutēji. Tagad NFL monopols atkal ir nodrošināts un NFL vadībai nav nekādas vajadzības papildināt savu līgu ar jaunām komandām.

Protams, labākos USFL spēlētājus NFL iekļāva savās komandās. Ar Heršelu Volkeru līgumu noslēdza Dallas Cowboys. Tā kā es Volkera līgumu biju personiski garantējis, viņš nākamos sešus gadus būtu varējis nespēlēt futbolu un no manis iekasēt 1,2 miljonus dolāru gadā. Bet Heršels ir sportists no galvas līdz kājām, tāpēc nauda viņam nav galvenais.

Ar Dallas Cowboys man izdevās noslēgt ļoti labu darījumu. Es apzinājos, ka “Dalasas kovboji” nez vai gribēs pārpirkt tik dārgu līgumu, tomēr, saprazdams, cik ļoti šī komanda vēlas Heršelu dabūt, piekritu viņu atdot tikai par pilnu līguma cenu. Dallas Cowboys, protams, piekrita. Galu galā tas bija labi gan man, gan Heršelam, gan - kā izrādījās - arī “Dalasas kovbojiem”. Kaut arī Heršels savai jaunajai komandai pievienojās tikai augustā, līdz sezonas beigām viņš sasniedza komandas rekordu skrējienos ar bumbu.

Ari Džims Kellijs kā Buffalo Bills aizsargs tūlīt kļuva par zvaigzni. “Ņūdžersijas ģenerāļu” bijušo līnijas aizsargu Frediju Gilbertu pieņēma Atlanta, un šajā komandā viņam izdevās izvirzīties par vienu no labākajiem spēlētājiem. Pat Dagu Flatiju, kurš pēc daudzu domām bija pārāk mazs, lai spēlētu NFL, savā sastāvā uzņēma Chicago Bears. Ar NFL līgumus noslēdza vēl vairāki duči citu bijušo USFL futbolistu, un daudzi no viņiem savās jaunajās komandās kļuva par zvaigznēm.

Skatoties, kā Heršels Volkers, Džims Kellijs un citi viņu līmeņa futbolisti tagad spēlē NFL sastāvā, man reizēm kļūst žēl, ka vairs nav USFL. Esmu pārliecināts, ka tad, ja pēdējā sezonā būtu piedalījusies USFL, “Ņūdžersijas ģenerāļi” kļūtu par vienu no labākajām profesionālā futbola komandām.

Tomēr es neesmu pilnīgi padevies. Ticu, ka dzīvē vienmēr ir iespējama atgriešanās un apelācijas tiesā mums izdosies mainīt smieklīgo spriedumu. Pēdējos mēnešos man daudzas reizes ir zvanījis ļoti apķērīgs un neatlaidīgs puisis, kurš grib nokomplektēt pilnīgi jaunu rudens sezonas spēļu līgu. Viņš grib, lai es vadu jaunās līgas Ņujorkas komandu - un šo priekšlikumu ir vērts nopietni apsvērt.

12

ICE CAPADES

Volmena slidotavas pārbūve

Man nebija iepriekšēja plāna. Vienkārši kādu dienu jutu, ka beidzot man tas ir apnicis, un nolēmu kaut ko darīt.

1986. gada 22. maija rītā izlasīju New York Times pirmajā lappusē nodrukātu rakstu par to, ka Ņujorkas amatpersonas ir nolēmušas darīt visu, lai uzsāktu Centrālparkā esošās Volmena slidotavas rekonstrukciju. Ja viss noritēšot gludi, solīja pilsētas amatvīri, pēc apmēram diviem gadiem slidotava tikšot no jauna atvērta.

Es tam nespēju noticēt.

Pirmām kārtām nebija nekāda pamata uzskatīt, ka pat tikai kaut kas noritēs gludi, nemaz nerunājot par visu. 1950. gadā uzbūvēto Volmena slidotavu sakarā ar ieplānoto reno-vāciju slēdza 1980. gada jūnijā. Saskaņā ar grafiku darbus vajadzēja pabeigt pēc divarpus gadiem. Jāpiebilst, ka slidotavas rekonstrukcijai tas bija krietni ilgs laiks.

Sagadīšanās pēc tieši 1980. gada jūnijā es sāku būvēt Trampa torni - sešdesmit astoņus stāvus augstu debesskrāpi ar sešiem veikalu līmeņiem, tūkstošiem kvadrāt-pēdu lielu biroju platību un 263 dzīvokļiem. Pēc divarpus gadiem Trampa tornis tika pabeigts - tieši laikā un nepārsniedzot plānoto budžetu.

No mana jaunā dzīvokļa logiem pavērās skats uz Vol-mena slidotavu. Panorāma neizcēlās ar īpašu pievilcību. Kaut arī slidotavas renovācijā jau bija ieguidīts miljoniem dolāru, pat no attāluma varēja redzēt, ka līdz tās atvēršanai vēl būs ilgi jāgaida.

Pagāja vēl trīs gadi, slidotavas renovācijā tika ieguldīti vēl vairāki miljoni, bet viss kļuva aizvien sliktāk. Faktiski stāvoklis bija tik bēdīgs, ka tajā 1986. gada maija rītā pilsētas amatvīri jutās spiesti paziņot, ka slidotavas pārbūve tiks sākta no nulles punkta.

Par slidotavu ledus izgatavošanu es nezināju neko, bet par celtniecību un rekonstrukciju gan kaut ko zināju. Ja es divarpus gados biju spējis uzbūvēt milzīgu debesskrāpi, tad par diviem miljoniem dolāru rekonstruēt slidotavu man droši vien izdotos dažu mēnešu laikā. Pirms diviem gadiem, kad slidotavā darbi galīgi negāja uz priekšu, es piezvanīju pilsētas parku pārvaldniekam Henrijam Ster-nam un piedāvāju slidotavu pārbūvēt bez maksas. Viņš no mana piedāvājuma atteicās. Bet nu, izlasījis avīzes rakstu, es Henrijam piezvanīju atkal un vēlreiz izteicu savu piedāvājumu - un no jauna saņēmu tieši tādu pašu atbildi. “Nē, paldies,” Henrijs teica. “Mēs paši tiksim galā.”

“Tas ir lieliski, Henrij, “ es teicu. “Vienīgā nelaime, ka jūs man to sacījāt jau pirms diviem gadiem, bet pats redzat, kas no tā ir iznācis.”

Tad es nolēmu uzrakstīt ļoti asu vēstuli Ņujorkas mēram Edam Košam. Pilsētas nekompetence mani šausmināja. Es patiešām ticēju, ka spēšu šo darbu paveikt un ka slidotavas priekus ar pilnām tiesībām drīkst izbaudīt tūkstošiem ņujorkiešu, to skaitā arī mani bērni. Lai ko arī citi domāja, mans motīvs bija pavisam vienkāršs.

“Dārgais Ed,” es iesāku vēstuli. "Jau daudzus gadus mani pārsteidz Ņujorkas atkārtotie, bet tā arī neizpildītie solījumi restaurēt un atvērt Volmena slidotavu. Šis darbs, kas būtībā sastāv tikai no betona slāņa uzliešanas virs saldēšanas sistēmas caurulēm, nevar aizņemt vairāk kā četrus mēnešus. Tāpēc sešus gadus pēc slidotavas slēgšanas uzzināt, ka būs nepieciešami vēl divi gadi, ir nepieņemami gan man, gan tūkstošiem citu cilvēku, kuri nevar sagaidīt, kad beidzot atkal varēs izmantot Volmena slidotavu. Man un citiem ņujorkiešiem ir apnicis vērot Volmena slidotavas rekonstrukcijas nejēdzības. Nekompetence, ko uzskatāmi demonstrē nespēja īstenot tik vienkāršu projektu, ir uzlūkojama par klaju Jūsu administrācijas nevarīguma pierādījumu. Baidos, ka arī pēc diviem gadiem Volmena slidotava vēl nebūs gatava un potenciālajiem slidotavas apmeklētājiem diemžēl nāksies ar šo zaudējumu samierināties.”

Pēc tam ķēros vērsim pie ragiem.

“Tāpēc es piedāvāju,” turpināju, “par saviem personiskajiem līdzekļiem uzbūvēt pilnīgi jaunu Volmena slidotavu, kuru apņemos atvērt šī gada novembrī. Slidotavu no pilsētas vēlos nomāt par tirgus cenu līmeņa nomas maksu. Kad slidotava būs gatava, es par to pienācīgi rūpēšos.”

Vēstuli Edam Košam nosūtīju 1986. gada 28. maijā. Viņš man atbildēja jau nākamajā dienā. Man par lielu pārsteigumu, Košs piedāvājumu nepieņēma. Atbildes vēstulē viņš rakstīja, ka pilsēta nenodos slidotavu manā pārvaldījumā, tomēr pilsētas administrācija būšot iepriecināta, ja es ziedošu trīs miljonus dolāru slidotavas atjaunošanai un uzraudzīšu atjaunošanas darbu. Pievienojis dažus sarkastiskus komentārus, Košs savu vēstuli pabeidza šādi: “Ar aizturētu elpu gaidu Jūsu atbildi.”

Mēra vēstules tonis mani nokaitināja. Par laimi, es nebiju vienīgais, kurš uzskatīja, ka Košs aizgājis par tālu -un par to viņš varēja pateikties pats sev. Es paša rakstīto vēstuli presē nenopublicēju, jo negribēju, lai mani apvaino ārišķībā, bet Košs savu vēstuli nolēma nodot presei. Acīmredzot viņš iedomājās, ka, publiski izsmejot manu piedāvājumu, viņam izdosies panākt, lai es klusi atkāpjos malā.

Diemžēl Košs pareizi nenovērtēja sagaidāmo preses reakciju. Pirmkārt, plašsaziņas līdzekļiem konfrontācija ļauj plaukt un zelt. Otrkārt, presei patīk galējības, viss viens, vai runa ir par milzu panākumiem vai briesmīgām neveiksmēm. Un mūsu stāstā bija gan konfrontācija, gan galējības. Bet vēl svarīgāk, ka reportieri vienmēr sevi pozicionē kā patērētāju interešu aizstāvjus. Viņus nekas nesanikno tik ļoti kā vidusmēra pilsoņu padarīšana par upuriem. Un pilsētas ieilgušais fiasko ar Volmena slidotavas renovāciju tam bija klasisks piemērs.

Es pat jutos pārsteigts, cik vienprātīgi prese nostājās manā pusē. Protams, tā notika ne jau vienmēr. Bet toreiz triju dienu laikā parādījās dučiem rakstu un redakcijas sleju, kuru autori uzbruka Košam.

“Koša administrācija,” bija rakstīts Daily News redakcijas slejā, “ņurd un krekšķ par Donalda Trampa piedāvājumu pārbūvēt un pārvaldīt Volmena slidotavu Centrālparkā. Kāpēc? Piedāvājums ir atklāts un godīgs, bez slepeniem blakus nolūkiem. Košam vajadzētu to nekavējoties pieņemt un atviegloti nopūsties, ka no pilsētas pleciem ir novelta ilgi nesta un ļoti dārga nasta. Bet mērs tā vietā ceļ bezjēdzīgus iebildumus... Varbūt galvenais iemesls ir tāds, ka Košs & Со jūtas neērti par Volmena slidotavas nepabeigtajā renovācijā izšķērdētajiem 12 miljoniem dolāru?"

“Tramps piedāvā pārņemt Volmena slidotavas projektu, atjaunot slidotavu un atvērt to jau novembri, neprasot no pilsētas nekādu finansējumu,” rakstīja New York Post. “Tomēr mēs nevaram gaidīt, ka pilsētas amatpersonas pēc veselu 13 miljonu dolāru izsaimniekošanas par šo piedāvājumu aiz prieka sāks lēkāt. Administrāciju, šķiet, vairāk interesē atrunāšanās un dažādu ieganstu sagudrošana nekā darījuma noslēgšana. Pilsētai steidzīgi būtu jādod Donaldam Trampam zaļā gaisma, jo Volmena slidotavas farss ir vilcies jau pietiekami ilgi.”

“Viņam jāļauj to darīt,” maniem aizstāvjiem piebalsoja Newsday. “Galu galā pilsēta ir pierādījusi vienīgi to, ka pašas spēkiem ar šo darbu nespēj tikt galā.”

Ja gadu gaitā es par politiķiem kaut ko esmu uzzinājis, tad pavisam noteikti to, ka viņus ar simtprocentīgu garantiju spēj iekustināt vienīgi prese - vai, konkrētāk, bailes no preses. Jūs varat izdarīt dažādu veidu spiedienu, lūgties, draudēt, ziedot lielas naudas summas priekšvēlēšanu kampaņām un darīt vēl nez ko, bet parasti tas jums neko nedod. Taču jebkurš mājiens par negatīvām atsauksmēm presē, pat ja tas tiek izteikts caur puķēm, politiķiem uzreiz liek palēkties. Slikta publicitāte tiek iztulkota kā balsu zaudējums vēlēšanās, bet, ja politiķis zaudē daudz balsu, viņš netiek pārvēlēts. Ja tā gadās, politiķim jāmeklē cits darbs un jāstrādā no deviņiem rītā līdz pieciem pēcpusdienā, un to nu politiķis vēlas vismazāk.

Lai izprastu Edu Košu, jums jāzina, ka viņš bija iebiedēts, nesasmērējies un vienkāršs. Iebiedēti cilvēki reizēm var rīkoties stingri, tomēr sirds dziļumos viņi parasti ir īsti zaķpastalas. Vienīgie cilvēki, kuriem zaķpastalas turas pretī, ir tādi, kurus viņi spēj sakaut. Ja jums gadās konfrontēt ar

spēcīgu, kompetentu pretinieku, viņš cīnās pretī kā velns, bet iebiedētais vairumā gadījumu tūlīt saliecas kā niedre vējā.

Protams, tiklīdz Košam uzklupa prese, viss mainījās. Pēkšņi pilsēta sāka burtiski lūgties, lai es uzņemos Vol-mena slidotavas pārbūvi. Un tā 6. jūnijā manā birojā ieradās pilsētas amatpersonas, to skaitā arī Henrijs Sterns, lai ar mani vienotos par slidotavas pārbūves termiņu.

Sākumā pilsēta bija uzstājusi, ka jārīko konkurss, jo to paredzēja likums par ikvienu pilsētas finansētu projektu. Bet es piedāvāju citu risinājumu - sacīju, ka visus izdevumus segšu pats. Kā kompensāciju es gribēju saņemt visus slidotavas ieņēmumus tik ilgi, līdz peļņa būs vienāda ar izdevumu summu. Citiem vārdiem sakot, es piedāvāju ne tikai uzraudzīt slidotavas rekonstrukcijas darbus, bet arī uz nenoteiktu laiku aizdot pilsētai trīs miljonus dolāru, kurus, ja slidotava nenesīs peļņu, es tā arī nekad neatgūšu.

Tomēr pilsēta savā neizsmeļamajā gudrībā sāka atrunāties. “Mēs to nekādi nevaram darīt,” pilsētas amatpersonas sacīja. “Mums nav tiesību pieļaut, ka jūs no slidotavas gūstat peļņu.”

“Jūs neesat sapratuši,” es sacīju. “Ja slidotava dos peļņu, es to izmantošu, lai nolīdzinātu parādu. Es netiecos pēc personiska labuma. Ja kādreiz parāds tiks nolīdzināts, visu turpmāko peļņu es ziedošu labdarībai.”

Man un maniem advokātiem par lielu pārsteigumu, pilsēta šādam variantam nepiekrita. Pilsētai bija cits priekšlikums: lai apietu konkursu, es par savu naudu - trim miljoniem dolāru - slidotavu pārbūvēšu, bet, kad darbs būs pabeigts, pilsēta uzreiz ar mani pilnībā norēķināsies.

Pilsētas amatvīriem nudien bija palaimējies, ka viņi savulaik izvēlējās vadīt pilsētu, nevis biznesu. Darījums,

kuru viņi man piedāvāja, bija daudz sliktāks nekā mans variants. Es, protams, nesāku cīnīties pats sev par sliktu.

Piektdien, 6. jūnijā - tātad desmit dienas pēc mana sākotnējā piedāvājuma mēs panācām vienošanos, kuru vēl vajadzēja apstiprināt vienīgi Budžeta projektu valdei. Es sastādīju tāmi un apņēmos darbu pabeigt līdz 15. decembrim. Pilsēta apsolīja rekonstrukcijai nepieciešamos nepilnus trīs miljonus man atdot tūlīt pēc tam, kad darbs būs pabeigts, - bet vienīgi tādā gadījumā, ja slidotava patiešām darbosies. Ja es darbu paveiktu par mazāku summu, pilsēta man atlīdzinātu vienīgi reālos izdevumus, bet, ja es budžetu pārsniegtu, pārtēriņu nāktos segt man pašam. To man pilsēta laipni atļāva bez jebkādas stīvēšanās.

Pēc tam man atlika vairs tikai viena problēma: uzbūvēt slidotavu ātri un pareizi. Ja es ciestu neveiksmi - nokavētu kaut vai vienu dienu vai pārtērētu vienu dolāru -, biju apņēmies sapakot somas un ar pirmo lidmašīnu doties projām uz Argentīnu, jo Eda Koša un viņa ļaužu dēļ man šeit vairs dzīves nebūtu.

Tā kā pats ar slidotavu būvēšanu nekad nebiju nodarbojies, sāku meklēt labus speciālistus. Spriežot pēc loģikas, man skatienu vajadzēja vērst uz Kanādas pusi. Amerikāņiem nacionālā izklaide ir beisbols, taču kanādiešiem - hokejs. Izdomāju, ka visprasmīgākie speciālisti šai jomā noteikti ir tie, kuri veidoja laukumus Kanādas profesionālā hokeja komandām. Visi, kam vaicāju, kā labāko no labākajām minēja Toronto bāzēto kompāniju Cimco. Šīs kompānijas paveikto darbu kontā bija arī Montreal Canadiens hokeja laukums. Piezvanījis Cimco vadītājam, tūlīt skaidri un gaiši pajautāju: “Kā var uzbūvēt lielu brīvdabas slidotavu?”

Citnco boss man īsumā pastāstīja, kādi ir slidotavas izveidošanas principi. Būtībā viss esot atkarīgs no ledus saldēšanas sistēmas izvēles. Pilsēta bija nolēmusi izmantot samērā jaunu tehnoloģiju, kurā saldēšanu nodrošināja freons. Šādas tehnoloģijas izmantošana ļāva ietaupīt elektroenerģiju un līdz ar to samazināja slidotavas ekspluatācijas izdevumus. Diemžēl freona sistēma nespēja nodrošināt ideāli gludu, no gaisa temperatūras neatkarīgu, viegli saglabājamu ledu. It īpaši tas attiecās uz publiskām slidotavām, kuras apmeklēja daudz dažādu cilvēku. Cimco vadītājs man atklāja, ka vismaz viena trešdaļa no slidotavām, kurās tiek izmantota freona sistēma, saskaras ar dažādām problēmām.

Otra alternatīva, kas jau vairākus gadu desmitus ļāva teicami saglabāt simtiem slidotavu, bija sālsūdens sistēma -respektīvi, sālsūdens cirkulācija pa saldēšanas iekārtas caurulēm. Sālsūdens saldēšanas iekārtas uzturēšana izmaksāja mazliet vairāk nekā freona sistēma, toties ledus bija daudz cietāks un izturīgāks. Piemēram, Rokfellera centra slidotavā sālsūdens sistēma tika izmantota jau kopš slidotavas atvēršanas 1936. gadā, un ar ledu nekad vēl nebija radušās nekādas problēmas.

Pabeidzis telefona sarunu ar Cimco šefu, es jau zināju, ka Volmena slidotavā izmantošu sālsūdens sistēmu. Arī pilsēta galu galā nonāca pie tāda paša slēdziena. Vienīgā nelaime, ka pilsētai tas prasīja sešus gadus un vairākus miljonus veltīgi izšķiestu dolāru.

Drīz vien nāca gaismā, ka pilsētas nekompetence attiecībā uz Volmena slidotavas projektu ir bijusi gluži neticama. 16. jūnijā - nedēļu pēc darījuma noslēgšanas par Volmena slidotavas pārbūvi - parādījās pilsētas ziņojums par kļūdām, kuras sešu gadu laikā pieļautas Volmena slidotavas projektā. Pieļauto kļūdu pētīšana bija aizņēmusi piecpadsmit mēnešus - tātad četrreiz ilgāku laiku, nekā man vajadzēja šīs slidotavas pilnīgai pārbūvei. Pētījums atklāja absolūtu kompetences trūkumu gan lielās lietās, gan sīkumos, tomēr, par spīti nebeidzamajiem aplamību piemēriem, pētījumā nebija ietvertas nekādas norādes par to, kam tad īsti par Volmena slidotavas projekta fiasko būtu jāatbild un kas jādara, lai turpmāk tamlīdzīgas kļūdas vairs nepieļautu.

Ja pilsētas ziņojums ar tajā ietverto nolaidības, neizlē-mīguma, nekompetences un klajas muļķības pārsteidzošo hronoloģiju neizraisītu nožēlu, tas varētu likties gandrīz vai komisks.

Kā jau iepriekš minēju, Volmena slidotavu pilsēta slēdza 1980. gada jūnijā sakarā ar ieplānoto renovāciju. Kamēr tika izstrādāti renovācijas plāni un noslēdzās konkurss par darbu veikšanu, pagāja gandrīz gads. 1981. gada martā beidzot sākās slidotavas rekonstrukcija. Freona sistēmai samontēja ļoti plānas un ārkārtīgi dārgas vara caurules, kuru kopējais garums bija apmēram 22 jūdzes. Pa to laiku parku departaments izdomāja, ka kompresoru telpa jāuzbūvē citā vietā, nekā sākotnēji bija plānots, un ledus saldēšanai jāizmanto citāds aprīkojums. Līdz ar to, kaut ari freona sistēmas caurules jau bija samontētas, darbs apstājās ledus saldēšanai nepieciešamā aprīkojuma neesamības dēļ.

Galu galā nelaimīgais aprīkojums tika samontēts, bet tad atklājās, ka sākotnējā projekta izmaiņu dēļ saldēšanas sistēma nedarbojas - un nekad arī nedarbosies. Pēc plāna slidotavas padziļinājumam vienā galā vajadzēja būt par astoņām collām augstākam nekā otrā galā, bet kļūmes rezultātā pamats bija iznācis slīpāks nekā iecerēts - abu galu starpība veidoja nevis astoņas, bet vienpadsmit collas. Slīpums tika izveidots tāpēc, ka vasarā pilsēta slidotavu gribēja pārvērst par dīķi, bet dīķis, kā zināms, daudz labāk atspoguļo gaismas tad, ja dīķa pamatne nav pilnīgi horizontāla. Diemžēl ziemā pamata slīpums radīja problēmas.

Nav jābūt ģēnijam, lai saprastu, ka, šādos apstākļos veidojot ledu, ir iespējami tikai divi varianti. Labākajā gadījumā ledus stingri sacietē, bet slīpā pamata dēļ nav līdzens. Sliktākajā gadījumā - un parasti tieši tā arī notiek - slidotavas dziļākajā galā, lai arī cik jaudīga ir saldēšanas sistēma, ūdens īsti labi nesasalst.

Tomēr drīz vien šis jautājums kļuva sekundārs. Jūlijā, divus mēnešus pēc freona sistēmas cauruļu samontēšanas, slidotavu pārplūdināja pamatīga lietusgāze, uz jaunajām caurulēm atstājot biezu sanesumu slāni. Tikai septembri parku departaments beidzot noalgoja brigādi, kas visu atkal saveda kārtībā.

Kamēr tika novērstas plūdu sekas, parku departamentā sākās jauna diskusija. Tika lauzti šķēpi par to, kā izveidot betona celiņu, kuram vajadzēja stiepties visapkārt slidotavai. Šīs diskusijas rezultātā visi betonēšanas darbi, ieskaitot betona masas ieliešanu slidotavas padziļinājumā, aizkavējās par deviņiem mēnešiem. Par nelaimi, strīds par celiņu plosījās ziemā, tāpēc veselus deviņus mēnešus smalkās vara caurules bija pakļautas bargo ziemas laikapstākļu iedarbībai - gan sniegputeņiem, gan atkārtotiem ūdens plūdiem. Та kā varš ir diezgan dārgs, pāri slidotavas iežogojumam rāpās krāsainā metāla zagļi un demontēja cauruļu gabalus pārdošanai. Vasarā freona cauruļu sistēma izskatījās tāda, it kā nupat būtu beidzies karš. Nevienam nebija ienācis prātā, ka slidotava ir jāuzrauga.

1982. gada jūnijā, tieši divus gadus pēc slidotavas slēgšanas, nepārbaudītās vara caurules tika pārklātas ar betonu. Lejot betona masu uz nelīdzenas virsmas, celtnieki parasti izmanto speciālos betona maisītājus, jo vibrācija novērš burbuļu rašanos. Diemžēl šoreiz betona maisītāju radītā vibrācija izraisīja neparedzētas sekas: vara cauruļu savienojumu vietas kļuva vaļīgas. Darbuzņēmējam radās vēl viena problēma - viņš nebija pareizi aprēķinājis slidotavai nepieciešamā betona daudzumu. Jāpiebilst, ka betonēšanā ir ļoti svarīgi visu darbu pabeigt vienā paņēmienā, lejot betona masu lēni, vienmērīgi un nepārtraukti, jo vienīgi tad beto-nējums iznāk viengabalains un līdzens. Tāpēc darbuzņēmējs nolēma nevis darbu pārtraukt, bet atšķaidīt betona masu ar ūdeni. Tas bija ļoti neapdomīgs lēmums.

Pēc nepilnas nedēļas jaunajā betona slānī parādījās plaisas. Galvenokārt tās koncentrējās slidotavas galos, kur tika uzliets atšķaidītais betons un kur betona maisītāji apgriezās, lai brauktu pretējā virzienā.

Nespēja laikus izšķirties par to, kur novietot saldēšanas iekārtas, radīja jaunu problēmu. Kad sešpadsmit mēnešus pēc pārrunu uzsākšanas pilsēta beidzot pieņēma lēmumu, darbuzņēmējs, kas savulaik bija nolīgts saldēšanas iekārtu uzstādīšanai, pieprasīja, lai darba līgumā ievieš “grozījumus”. Izsakoties konkrētāk, viņš gribēja saņemt vairāk naudas. Sarunas ilga vēl divpadsmit mēnešus. 1983. gada jūlijā pilsēta piekrita parakstīt jaunu līgumu, kurā darbuzņēmējs bija noteicis arī jaunu termiņu. Saldēšanas iekārtas viņš apņēmās ierīkot līdz 1984. gada septembrim.

1984. gada vēlā rudenī sistēma beidzot pirmo reizi tika pārbaudīta. Izrādījās, ka izveidot ledu nav iespējams, jo sūces vara caurulēs zem betona neļauj radīt pietiekami lielu spiedienu. Laikā no 1984. gada oktobra līdz decembrim tika atrastas un salabotas sešas freona noplūdes vietas. Tomēr tas nepalīdzēja. Sistēmu pārbaudīja vēlreiz, tomēr ūdeni sasaldēt neizdevās.

Tad es pirmo reizi piezvanīju Henrijam Sternam un piedāvājos ņemt slidotavas rekonstrukciju savā pārziņā. Kad viņš manu piedāvājumu noraidīja, es sacīju: “Varbūt mēs vismaz varētu aiziet turp kopā un paskatīties, kas un kā?”

Pēc dažām dienām abi ziemas kailsalā devāmies uz slidotavu. Tas, ko ieraudzīju, mani satrieca. Cementa slāni caurauda simtiem sīku plaisiņu, bet vēl ļaunāk, ka cementā dažādās vietās bija arī kāds ducis pamatīgu caurumu. Kad painteresējos, kā tie radušies, Sterns paskaidroja, ka caurumi cementā izsisti tāpēc, lai varētu salabot sūces vara caurulēs. Par nelaimi, betona dauzīšanai bija izmantoti smagi veseri, bet zem betona slāņa stiepās plānas, smalkas caurules, tāpēc betona dauzītāji, cenzdamies piekļūt sūcēm, jau tāpat bēdīgo stāvokli padarīja vēl ļaunāku.

Tieši tad es pagriezos pret Sternu un sacīju: “Jums ir liela problēma. Visas plaisas caurulēs netika atrastas, bet remontēšanas laikā radās vēl jaunas. Cauruļu sistēma ir pagalam. Aizmirstiet par to. Sāciet visu no jauna.”

Henrijs pret mani centās izturēties pieklājīgi, tomēr es skaidri redzēju, ka sākt visu no sākuma bija pats pēdējais, ko viņš gribēja darīt.

1985. gada pavasarī pilsētai radās jauna ideja. Par 200 000 dolāriem tika noalgota inženiertehnisko konsultāciju kompānija, kurai vajadzēja izpētīt, kāpēc freons sūcas laukā no caurulēm, un dot padomu, kā rīkoties tālāk. Konsultantu kompānija apsolīja dot savu slēdzienu pēc četriem mēnešiem. Pēc deviņiem mēnešiem - 1985. gada decembrī - konsultanti paziņoja, ka ferona noplūdes iemeslu viņi nespēj noteikt.

Kopš Volmena slidotavas slēgšanas nu jau bija pagājuši gandrīz seši gadi un renovācijas darbiem iztērēti gandrīz 13 miljoni dolāru. Parku departaments beidzot pieņēma lēmumu, ka freona sistēma jānomaina ar sālsūdens sistēmu. 1986. gada 21. maijā pilsēta paziņoja, ka ir izstrādāts jauns slidotavas rekonstrukcijas projekts, kas izmaksās trīs miljonus dolāru. Jauno rekonstrukciju pilsēta plānoja pabeigt pēc astoņpadsmit mēnešiem. Šajā brīdī es jutu, ka nu gan man noteikti jāiejaucas.

Jūnija vidū, kad Budžeta projektu valde apstiprināja darījuma līgumu, kuru biju noslēdzis ar pilsētu, Volmena slidotavas rekonstrukcijas darbi jau gāja pilnā sparā. Tikai tad uzzināju, ka pilsēta par 150 000 dolāru ir nolīgusi citu konsultējošo kompāniju - St. Onge Ruff Associates (SORA). Šai kompānijai vajadzēja sniegt konsultācijas, kā pareizi uzbūvēt slidotavu ar sālsūdens sistēmu. Līgums ar SORA stājās spēkā 1986. gada 1. jūlijā, bet ziņojums kompānijai bija jāiesniedz decembra beigās. Vārdu sakot, pilsēta gatavojās saņemt atzinumu par to, kā pārbūvēt slidotavu, pēc tam, kad es šo darbu jau būšu pabeidzis.

Nelolodams ilūzijas, ka SORA varētu dot kādus prātīgus padomus, es vairāk tikai intereses pēc nolēmu ar konsultantiem aprunāties. Atzīšos - nejutos īpaši pārsteigts, kad uzzināju, ka abi džentlmeņi, kuriem piederēja SORA, par saldēšanas iekārtām kaut ko zināja gan, bet nekad nebija piedalījušies slidotavas būvēšanā. Maniem padomdevējiem trūka pat aptuvena priekšstata, kā šo darbu dara. Kā viņi varēja palīdzēt?

Tāpēc gan konsultācijām, gan saldēšanas iekārtas un cauruļu sistēmas uzstādīšanai es nolīgu kompāniju Cimco, bet slidotavas ārējo konstrukciju uzbūvēšanu uzticēju celtniecības kompānijai HRH, ar kuru biju veiksmīgi sastrādājies jau viesnīcas Grand Hyatt un Trampa torņa projektos. Šoreiz HRH augstsirdīgi piedāvāja paveikt darbu par pašizmaksu. Savukārt Chase Manhattan banka, kura jau agrāk man ne reizi vien bija izpalīdzējusi, piedāvāja aizdot naudu, turklāt bez procentiem. Volmena slidotavas renovācija bija projekts, kuru visi augstu novērtēja un kurā vēlējās ieguldīt arī savu artavu.

Aizgājis apskatīt slidotavas ēku, konstatēju, ka situācija ir vēl bēdīgāka, nekā iztēlojos. Ēkas iekšpuse bija dramatiski cietusi caurā jumta dēļ, jo telpā brīvi ieplūda nokrišņu ūdeņi. Pilsētas attieksmi pret slidotavu atspoguļoja arī citi klajas nolaidības pierādījumi. Piemēram, slidotavas teritorijā es pamanīju pamestus, nezālēs ieaugušus audekla maisus. Kad ielūkojos vienā no maisiem, konstatēju, ka tas ir pilns ar augiem, kuri acīmredzot bija paredzēti slidotavas teritorijas ainaviskajai labiekārtošanai. Tomēr tā vietā, lai augi rotātu slidotavas apkārtni, tie tika nevērīgi nomesti zemē un neatvērtajos maisos pamesti nokalšanai.

Kamēr kavējos pie maisiem, kāds pilsētas strādnieks, iedams garām, uzkāpa tieši uz viena no nedaudzajiem dekoratīvajiem stādiem, kas šeit vēl auga. Viņš pat neatskatījās. Savā ziņā tā bija perfekta metafora: cilvēks, kuram pilsēta maksāja par slidotavas atjaunošanu, nomīdīja to, kas šeit vēl zaļoja.

Šis atgadījums man atsauca atmiņā kādu skaistu vasaras dienu pirms vairākiem gadiem. Ap diviem pēcpusdienā, iedams garām slidotavai, pamanīju apmēram trīsdesmit strādniekus. Neviens no viņiem neko nedarīja, tāpēc iedomājos, ka strādniekiem ir pusdienas pārtraukums. Apmēram pēc stundas, kad nācu atpakaļ, aina nebija mainījusies: tie paši vīri atpūtās tieši tāpat kā iepriekš. Tolaik es pilnībā neizpratu redzētā nozīmi, bet nu man kļuva skaidrs, ka Volmena slidotavas vislielākā problēma ir tā, ka neviens par slidotavas renovāciju nav atbildīgs.

Jebkura darba panākumu atslēga ir darba vadīšana. Tāpēc tad, kad slidotavas rekonstrukcija tika uzticēta man, es veicu pārbaudes katru dienu. Parasti uz slidotavu devos pats personiski. Slidotavas rekonstrukciju gribēju pabeigt sešus mēnešu laikā, nesagaidot termiņu, kaut gan arī iekļaušanās termiņā - ja salīdzina ar pilsētas tempiem - būtu īsts brīnums. Tomēr, pēc maniem aprēķiniem, ar sešiem mēnešiem vajadzēja pietikt, bet mēnesis līdz termiņa beigām man varēja noderēt tādā gadījumā, ja kaut kas noietu greizi. Savukārt, ja pilnīgi viss notiktu pareizi, darbus - kā es cerēju - varētu paveikt arī četru mēnešu laikā.

Vispirms mēs izdomājām, ka lietderīgāk būs nevis visu plēst laukā, bet būvēt jauno slidotavu uz jau izveidotā pamata. Līdz augustam mēs pamatu nolīdzinājām tā, lai uz tā varētu samontēt cauruļu sistēmu un tai virsū uzliet betonu. Cimco ātri samontēja divas milzīgas, 35 000 mārciņu smagas saldējamās iekārtas. Kad uzņēmos darbu, es īsti nenovērtēju Volmena slidotavas lielumu. Tā aizņem gandrīz trīs ceturtdaļas akra platības un ir viena no lielākajām slidotavām visā valstī.

Jau pirms slidotavas pārbūves uzsākšanas mēs izpelnījāmies vētrainu preses uzmanību. Žurnālisti gribēja zināt, cik tālu ir pavirzījušies darbi, lai mūsu stāstīto varētu atreferēt presē. Reportieri, kuri par būvdarbu specifiku parasti neinteresējas, pēkšņi gribēja uzzināt vissmalkākās nianses gan par cauruļu sistēmas instalēšanu, gan betona masas liešanu, gan kompresora telpas celtniecību.

Pēc tam kad bija piezvanījuši jau kādi divpadsmit žurnālisti, nolēmu sasaukt preses konferenci, lai uz visiem jautājumiem atbildētu uzreiz. Līdz 7. augustam - preses konferences datumam - bijām paspējuši tikai nolīdzināt slidotavas pamatu. Man par pārsteigumu, ieradās savi trīs duči reportieru, fotogrāfu un operatoru, to skaitā visu vietējo televīzijas kanālu un abu radio raidstaciju pārstāvji. Neko graujošu es viņiem pavēstīt nevarēju. Pastāstīju, ka visi darbi norit saskaņā ar grafiku un ka atvērt rekonstruēto slidotavu mēs plānojam decembrī. Tomēr ar to pietika. Nākamajā dienā visās avīzēs parādījās reportāžas ar tādiem virsrakstiem kā “Tramps gatavo pārsteigumu slidotājiem” un “Tramps uzliek glazūru Volmena tortei”.

Daži teica, ka preses konferenci par Volmena slidotavas pārbūvi es esmu noorganizējis pāragri. Varbūt viņiem bija taisnība, tomēr no savas puses varu piebilst, ka presei ar šo konferenci nepietika. Ikreiz, kad sakarā ar slidotavas rekonstrukciju notika kāds publisks pasākums, ieradās vismaz ducis plašsaziņas līdzekļu pārstāvju.

Par mums interesējās ne tikai vietējā prese. Volmena slidotavas sāga tika atspoguļota arī Maiami, Detroitas un Losandželosas avīzēs. Žurnāls Time nodaļā “Mūsu valsts” šai tēmai atvēlēja veselu lappusi. Tas bija vienkāršs, visiem saprotams stāsts par kontrastu starp pilsētas administrācijas nekompetenci un privātuzņēmēja prasmīgo darbību.

Laikā no 7. līdz 10. septembrim mēs samontējām caurules, kuru kopējais garums sasniedza 22 jūdzes. 11. septembrī ieradās cementa maisītāju karavāna, un desmit stundas bez pārtraukuma tika lieta cementa masa. Mums cementa nepietrūka. Nākamajā dienā inženieri konstatēja, ka cementējums ir ideāli gluds. 15. septembri renovētajā kompresora telpā tika ieinstalēta jaunā saldēšanas iekārta. Līdz ar to par vienīgo kavēkli kļuva siltais laiks. Kad lējām cementa masu, gaisa temperatūra pacēlās līdz 87 grādiem^18. Sapratu, ka mēs būsim gatavi uzņemt slidotājus agrāk, nekā to atļaus laikapstākļi.

Septembra beigās viss ledus saldēšanas aprīkojums bija kārtībā. Lai pārbaudītu, kā sistēma strādā, mums tikai vajadzēja sagaidīt, kad četras dienas pēc kārtas gaisa temperatūra būs zemāka par 55 grādiem. Tomēr veselas divas nedēļas valdīja jauka atvasara. Pirmo reizi mūžā es ilgojos pēc ziemas.

12. oktobrī gaisa temperatūra beidzot noslīdēja zem 55 grādiem un tā arī noturējās vairākas dienas. 15. oktobrī mēs pirmo reizi ielaidām caurulēs sālsūdeni, lai pārbaudītu jauno sistēmu. Plaisu nebija, un sistēma izturēja spiedienu. Tā kā tās dienas vakarā lija lietus, naktī slidotavā izveidojās ilgi gaidītais ledus - skaists, gluds un tīrs. Atļauju renovēt slidotavu es biju saņēmis pirms nepilniem četriem mēnešiem. Mums arī izdevās ietaupīt 750 000 dolāru. Par šo naudu mēs ar pilsētas svētību atjaunojām slidotavas ēku un restorānu.

Slidotavas rekonstrukcijas laikā pilsēta mums nelika nekādus šķēršļus - galvenokārt tāpēc, ka biju piekodinājis saviem cilvēkiem pilsētas amatpersonas nelaist slidotavai tuvumā. Pieredze mani mācīja, ka viņu iejaukšanās rada tikai nepatikšanas.

Kad darbs bija pabeigts, ieradās grupa parku departamenta darbinieku, traktorā ar piekabi vezdami nelielu kociņu, kuru - kā viņi svinīgi paziņoja - pilsēta esot nolēmusi iestādīt par godu man. Ar šo darbu viegli būtu tikuši galā pāris puiši, tomēr pie koka ierakšanas ķērās pusducis vīru, un viņu darbu uzraudzīja dārznieks.

Sagadīšanās pēc es ierados tieši tobrīd, kad vīri ieraka koku. Tas bija reti neglīts, mazs, mezglains koks, tomēr to es vēl pārdzīvotu. Mani satrieca kaut kas cits. Tikai iepriekšējā dienā mēs visu slidotavas teritoriju bijām pabeiguši izklāt ar skaistu zāles velēnu, un pēc naktī uzlijušā lietus jaunā zāle izskatījās spirgta un mīksta. Diemžēl traktors zālienu bija pamatīgi izbraukājis. Dažu minūšu laikā seši vīri pamanījās sapostīt velēnu, kuras noklāšana bija ilgusi divas dienas, bet atjaunošana prasīja trīs mēnešus.

Apmēram tajā pašā laikā es saņēmu vēstuli no Henrija Sterna priekšgājēja Gordona Deivisa. Viņš rakstīja, ka, būdams cilvēks, kas ir atbildīgs par sākotnējām problēmām ar Volmena slidotavas renovāciju, viņš jūtas “iepriecināts un atvieglots par to, cik lieliski tikušas novērstas (viņa) pieļautās kļūdas.” Es gan domāju, ka Deiviss ne tuvu nav vienīgais cilvēks, kuram par šīm kļūdām jāuzņemas atbildība. Tāpēc mani vēl jo vairāk pārsteidza viņa laipnā, atvainošanās pilnā uzslava, kas tik ļoti kontrastēja ar Henrija Sterna attieksmi.

Stāstīdams reportieriem par Volmena slidotavas pārbūvi, Sterns neskaitāmas reizes pie pirmās izdevības centās mūsu paveikto darbu noniecināt. Atsaucoties uz kādu sevišķi zemisku komentāru, ko Sterns bija izteicis presē, Daily News redakcijas slejas autors viņam atkoda pretī: “Labāk pasaki paldies, Henrij. Šajos apstākļos tā būtu daudz krietnāka rīcība."

Arī Košs pret mums izturējās diezgan rezervēti. Pieļauju, ka šoreiz atkal bija nostrādājis preses faktors. Oktobrī par Volmena slidotavas atjaunošanu rakstīja visas vietējās avīzes, un tas Košam laikam gan mazliet koda kaulā. To var saprast, jo prese pilsētas administrācijai neglaimoja. Piemēram, Times ievadraksts noslēdzās ar šādiem vārdiem: “Ņujorkas vadības nemākulības dēļ sešus gadu laikā Volmena slidotavas atjaunošanai bezjēdzīgi tika izšķērdēti daudzi miljoni dolāru. Šo mācību mēs nedrīkstam aizmirst.”

Gan Košs, gan Sterns reportieriem vienā balsī apgalvoja, ka Volmena slidotavas veiksmīgās pārbūves dēļ pilsēta esot nolēmusi mani un manus ļaudis piesaistīt arī citiem pilsētas budžeta projektiem. To viņi sacīja ne tikai savās oficiālajās runās 13. novembrī, kad publikai no jauna tika atvērta Volmena slidotava, bet vēl arī daudzas citas reizes.

Tomēr līdz pat šai dienai neviens no pilsētas vadības man tā arī nav piezvanījis. Es patiešām jūtos pārsteigts. Acīmredzot Košs un Sterns raizējās tikai par to, ko uzrakstīs prese, un tagad, kad negatīvā publicitāte ir noklususi, viņiem man nekas vairs nav sakāms.

Tomēr es ticu, ka pilsētai Volmena slidotavas pārbūve kaut ko ir iemācījusi. Reiz Košs izteica savu viedokli par to, kāpēc mēs varējām izdarīt, ko pilsēta nespēja. "Tramps ieplānoja laika rezervi.” Košs sacīja. “Pēc tam viņš savai izvēlētajai darba grupa lika strādāt tik smagi, cik vien tā spēja, lai varētu pabeigt darbu pirms termiņa. Šie ļaudis labi zināja - ja kaut kas noies greizi, Donalds Tramps viņu pakalpojumus nekad vairs neizmantos.”

Koša viedoklī bija daļa patiesības. Viņš vienīgi nesaprata, ka tieši to pašu, ko es, būtu varējusi izdarīt arī pilsēta. Pieļauju, ka pilsētai neizdotos darbu pabeigt piecos mēnešos, kā tas izdevās man, vai sešos mēnešos, tomēr nav nekāda loģiska attaisnojuma, kāpēc pilsēta to neizdarīja gada laikā, par sešiem gadiem nemaz nerunājot. Vienīgais izskaidrojums ir pavisam vienkāršs: Volmena slidotavas garo neveiksmes stāstu no sākuma līdz galam caurvij viens vienīgs motīvs - absolūta nekompetence.

Pilsētas amatpersonas nepārtraukti piesauc divus iemeslus, kāpēc pilsēta nespēj darboties tik ātri kā privātuzņēmējs. Pirmkārt, pilsētai saskaņā ar likumu jārīko konkurss un jāizvēlas tas pretendents, kas neatkarīgi no kvalifikācijas kritērijiem apņemas darbu paveikt vislētāk. Tomēr man nešķiet, ka šī problēma ir neatrisināma. Pilsēta, piemēram, varētu ieviest kvalifikācijas standartu, kas būtu obligāts visiem pretendentiem. Gadījumā, ja konkursam pieteiktos ārzemju kompānija, pilsēta drīkstētu pieprasīt oficiālus pierādījumus par šīs kompānijas agrāk paveiktajiem darbiem. Pilsēta arī varētu dot priekšroku ikvienam darbuzņēmējam, kas veiksmīgi ticis galā ar kādu pilsētas projektu, iekļaudamies gan termiņā, gan plānotajā budžetā.

Otrs pilsētas amatpersonu minētais iemesls ir tā dēvētais “degļu likums”, kas paredz, ka visos budžeta projektos, kuru summa pārsniedz 50 000 dolāru, jāiesaista vismaz četri dažādi darbuzņēmēji. Šis likums tika pieņemts tāpēc, lai palielinātu konkurenci un samazinātu izmaksas, bet faktiski tas izraisa pretēju efektu. Та kā par visa projekta īstenošanu neatbild viens galvenais darbuzņēmējs, sākas strīdi, darbi kavējas un nauda tiek pārtērēta.

Negribu noliegt, ka ierobežojošie noteikumi pilsētu bremzē, tomēr, manuprāt, galvenā problēma slēpjas konstruktīvas vadības trūkumā. No personiskās pieredzes zinu, ka vienīgais veids, kā piedabūt darbuzņēmēju visu pabeigt termiņā un budžeta ietvaros, ir ļoti uzstājīga un nepiekāpīga attieksme. Ar gribasspēku var panākt jebko -ja tikai jūs skaidri zināt, ko gribat panākt. Bet pilsētā diemžēl notiek tā, ka darbuzņēmējs saka pilsētas amatpersonai: “Man ļoti žēl, bet mums radusies problēma, tāpēc, lai pabeigtu darbu, vajag vēl vienu vai divus miljonus dolāru.” Neviens neiebilst, jo pilsētas vadībā it neviens neko nezina par celtniecību.

Bet vēl ļaunāk ir tas, ka neviens no pilsētas vadības birokrātiem nav atbildīgs par neveiksmēm. Es varu minēt klasisku piemēru. 1984. gadā, kad pilsēta jau četrus gadus bija nesekmīgi centusies rekonstruēt Volmena slidotavu, pilsētas pārstāvis Bronsons Bingers sarīkoja preses konferenci. Tolaik viņš ieņēma pilsētas parku pārvaldnieka vietnieka amatu, un Volmena slidotavas atjaunošana ietilpa viņa vistiešākajos pienākumos. Reportieriem Bingers drosmīgi un pašpārliecināti paziņoja - nākamajā sezonā Volmena slidotava noteikti būšot atvērta. Ja tas tomēr nenotikšot, Bingers uzreiz atkāpšoties no amata.

Pagāja gads, slidotava netika atvērta, un Bingers tiešām turēja vārdu - viņš aizgāja no darba. Tikai šajā stāstā bija viens mazs knifs. īsi pēc parku pārvaldnieka vietnieka amata pamešanas Bingers tika nozīmēts par Ņujorkas pavalsts cietuma celtniecības atbildīgo pārvaldnieku. Nezinu, kā ceļ cietumus, tomēr esmu pilnīgi pārliecināts, ka rekonstruēt slidotavu ir daudz vieglāk. Par neveiksmi nevar atlīdzināt ar paaugstinājumu darbā, jo tas neizbēgami beigsies ar vēl lielāku neveiksmi.

Viena ļaužu grupa, kas gūst labumu no pilsētas vadības kompetences trūkuma, ir darbuzņēmēji, ar kuriem pilsēta slēdz līgumus. Kad jauna tuneļa, automaģistrāles vai tilta projekts pārsniedz budžetu par miljoniem dolāru, darbuzņēmēji izliekas par beigtiem. Viņu uzvārdus jūs neizlasīsiet Forbes četrsimt pasaules bagātāko cilvēku sarakstā, un reizēm viņi pat īsti labi neprot runāt angliski, bet es jums varu garantēt: daudzi no šiem puišiem, strādādami Ņujorkas līgumdarbus, ir kļuvuši neizmērojami bagāti. Viņi iegūst milzu summas no lielajiem budžeta pārtēriņiem, kurus akceptē pilsētas amatpersonas, bet sedz nodokļu maksātāji.

Par Volmena slidotavas atklāšanas svinību priekšnesumiem parūpējās bijušie daiļslidošanas čempioni Diks Batens un Aja Zanova-Steindlcre. Viņiem izdevās sapulcināt pasaules labākos daiļslidotājus - Pegiju Flemingu, Dorotiju Hamiltoni, Skotu Hamiltonu, Debiju Tomasu, Robiņu Kuzēnu un Tolleru Krenstonu, ledus deju grupas Torvill and Dean un Blumberg and Seibert un citas zvaigznes. Tas bija patiesi iespaidīgs pasākums.

Ja pilsēta par atjaunotās Volmena slidotavas pārvaldnieku būtu izvēlējusies kādu otršķirīgu administratoru, šis stāsts droši vien beigtos bēdīgi. Tomēr šoreiz pilsēta ņēma vērā, ka konkurss par slidotavas administratora vietu atkal novilcinātu slidotavas atvēršanu, tāpēc pirmajai sezonai sameklēt slidotavas administratoru pilsēta atļāva man. Arī šoreiz es izvēlējos vislabāko no visām iespējām - nolīgu kompāniju Ice Capades. Šī kompānija ne tikai organizēja lieliskas daiļslidošanas izrādes, bet arī pārvaldīja dažas no valsts populārākajām slidotavām.

Ice Capades uztur Volmena slidotavu nevainojamā kārtībā, turklāt slidotava tagad gūst lielu peļņu. 20. gadsimta 70. gados, kad Volmena slidotavu pārzināja pilsēta, bruto ieņēmumi viena gada laikā svārstījās caurmērā no 100 000 līdz 150 000 dolāru. Tā kā mēs slidotavas ieejas maksu pacēlām privātas slidotavas līmenī (pieaugušajiem jāmaksā

4,5 dolāri, bērniem - 2,5 dolāri), pirmajā sezonā mums izdevās nopelnīt 1,2 miljonus dolāru. Tīrā peļņa sasniedza 500 000 dolārus. Visa šī nauda tika ziedota labdarībai un pilsētas parku pārvaldei. Bet pats galvenais, ka Volmena slidotava ir ļoti iecienīta: jaunatvērtās slidotavas ledu izmēģinājuši jau vairāk nekā 500 000 slidotāju.

Vēl tagad, 1987. gada pavasarī, rakstīdams šīs rindas, es jūtos pacilāts, pa savas Trampa torņa istabas logu redzot, kā Volmena slidotavā aizejošās ziemas priekus steidzas izbaudīt simtiem slidotāju. Es gan viņiem nekad nepiebiedrojos. Daudzi cilvēki jau gadiem ilgi grib redzēt, kā es kritīšu, bet es viņiem šo izdevību nesagādāšu. Lai nu kas, bet slidošana nav mana stiprā puse.

13

ATGRIEŠANĀS

Vestsaidas stāsts

Smagākais biznesa lēmums, kādu jebkad esmu pieņēmis, bija pirmpirkuma tiesību zaudēšana uz Vestsaidas vagonu parku - septiņdesmit astoņus akrus lielu platību upes piekrastē starp 59. ielu un 72. ielu. Tas notika 1979. gadā. Bet visvieglāko biznesa lēmumu es pieņēmu 1985. gada janvārī, kad man no jauna pavērās iespēja šo gandrīz simt akru lielo zemesgabalu nopirkt - un es to arī izdarīju.

Es visus darījumus kārtoju ar lielu aizrautību, tomēr šis bija īpašs darījums. Domāju, nebūs daudz tādu cilvēku, kuri iebildīs manam apgalvojumam, ka tobrīd šis zemesgabals bija vislabākā neapbūvētā platība visā Amerikā.

Publiskā informācija, ka esmu nopircis Vestsaidas vagonu parku, kopumā samaksājot 95 miljonus dolāru vai aptuveni vienu miljonu dolāru par akru, lielos vilcienos atbilda patiesībai. Tomēr 1985. gadā es Vestsaidas zemesgabalu nopirku lētāk, nekā tas man būtu izmaksājis 1979. gadā, izmantojot pirmpirkuma tiesības. Laikā no 1979. līdz 1985. gadam nekustamo īpašumu Manhetenā cenas bija pieaugušas vairāk nekā piecas reizes, tāpēc pat tādā gadījumā, ja es uz nopirktās zemes uzbūvētu tikai vienu namu, to pārdodot, man izdotos gūt ļoti labu peļņu. Es jau biju saņēmis dažādus

piedāvājumus, tomēr apsvēru tikai vienu iespēju. Ļoti drīz pēc tam, kad nopirku Vestsaidas vagonu parku, kāda uzņēmēju grupa tikai četrus kvartālus tālāk par 500 miljoniem dolāru iegādājās Columbus Circle Coliseum, kas salīdzinājumā ar manu jauniegūto īpašumu bija pavisam mazs zemesga-baliņš.

Vestsaidas vagonu parku par tik zemu cenu man izdevās nopirkt šādu iemeslu dēļ: pirmkārt, banka Vestsaidas vagonu parka īpašniekam bija liegusi ķīlas izpirkšanas tiesības, otrkārt, es parakstīju pirkuma līgumu pirms tam, kad Vestsaidas vagonu parks nonāca atklātajā tirgū, un, treškārt, es biju viens no nedaudzajiem uzņēmējiem, kas gribēja un spēja maksāt miljoniem dolāru gadā tikai par to, lai segtu visas izmaksas, kas bija saistītas ar šī īpašuma uzturēšanu.

Vestsaidas vagonu parka pirmpirkuma tiesību nodrošināšana bija mans pirmais lielais darījums Manhetenā. Es to noslēdzu 1974. gadā ar Perm Central dzelzceļa kompāniju. Tolaik - kā jau iepriekš stāstīju - pilsētai draudēja bankrots, tāpēc Vestsaidas vagonu parka teritorija netika uzskatīta par potenciāli perspektīvu dzīvesvietu. Bet es vadījos pēc veselā saprāta: nopērkot zemes īpašumu upes piekrastē pašā Manhetenas centrā, es nevarēju palikt zaudētājos.

Diemžēl pēdējo piecu gadu laikā valdības subsīdijas vidēju ienākumu īres namu celtniecībai bija apsīkušas, vietējo iedzīvotāju pretestība jebkādai Vestsaidas turpmākajai attīstībai tobrīd sasniedza gluži histērisku līmeni un bankas vēl aizvien negribēja finansēt nevienu liela mēroga projektu. Bet galvenais, ka tolaik es strādāju ar citiem projektiem - viesnīcu Commodore Hotel, Trampa torni un savu pirmo Atlantiksitijas kazino viesnīcu. Es arī negribēju segt milzīgās kredīta apkalpošanas izmaksas, jo mani personiskie naudas resursi tolaik bija diezgan ierobežoti.

Veltot laiku citiem darījumiem, es pakāpeniski radīju pietiekami lielu naudas plūsmu, lai varētu segt jebkura projekta izmaksas, turklāt tad jau biju ieguvis veiksmīga uzņēmēja reputāciju, tāpēc bankas ar vislielāko prieku man aizdeva naudu gandrīz vai jebkuram darījumam.

Drīz pēc tam, kad es 1979. gadā neizmantoju savas ekskluzīvās pirkšanas tiesības, Penn Central Vestsaidas vagonu parku pārdeva manam draugam Eibam Hiršfeldam. Tomēr Eiba entuziasms ātri apdzisa, un viņš pieņēma partneri. Francisko Makri bija ieguvis bagātību, 20. gadsimta 60. gados savā dzimtajā Argentīnā pēc valdības pasūtījuma būvējot tiltus. Darījumā ar Hiršfeldu viņš apņēmās paveikt pilnīgi visus darbus. Hiršteinam bija gaidāmi diezgan lieli peļņas procenti, tomēr faktiski viņš projektā nepiedalījās. Projekta uzraudzību Makri uzticēja bijušajam fizikas profesoram Karlosam Varšavskim, kurš vadīja Argentīnā bāzēto Makri kompāniju BA Capital.

Makri komandā netrūka gudru cilvēku, tomēr viņiem pietrūka Ņujorkas nekustamo īpašumu biznesa attīstībai nepieciešamās praktiskās pieredzes.

Lai apbūvētu lielu zemesgabalu Manhetenā, vispirms jāsaņem atļaujas, kas nepieciešamas ekonomiski dzīvotspējīga projekta realizēšanai. Sevišķi grūti ir saskaņot zonē-šanas izmaiņas. Šī sarežģītā, ļoti politizētā un laikietilpīgā procedūra sevī ietver dokumentācijas sakārtošanu daudzās pilsētas un pavalsts komisijās, kā arī atļaujas saņemšanu no vietējiem iedzīvotājiem un politiķiem.

Galu galā Makri tomēr izdevās saņemt zonēšanas atļauju projektam, kuru viņš bija nodēvējis par Lincoln West, tomēr šī procesa gaitā Makri pārāk pakļāvās dažādām pilsētas prasībām, tāpēc zemesgabala pārdošana viņam kļuva par visizdevīgāko alternatīvu. Ja Makri būtu mēģinājis uzbūvēt Lincoln West, ievērojot visus pilsētas nosacījumus, viņš zaudētu simtiem miljonu dolāru.

Savā ziņā žēl, ka viņam nekas neiznāca, jo Makri ir brīnišķīgs un godprātīgs cilvēks. Diemžēl jau pašā sākumā viņš liktenīgi pārrēķinājās: Makri domāja, ka tik liels zemesgabals kā Vestsaidas vagonu parka platība viņam ļaus gūt milzu peļņu neatkarīgi no tā, cik lielas būs izmaksas. Tomēr patiesībā, ja projekts celtniecības laikā nespēj pats sevi uzturēt, jūs riskējat, ka tiksiet apēsts dzīvs, pirms sāksiet gūt peļņu.

Viena no Makri problēmām bija tā, ka viņš dzīvojamo namu celtniecībai izmantoja tiltu būvēšanas principus. Ja pēc valsts pasūtījuma tiek būvēts tilts, projekta vadītājs, aprēķinājis izmaksas, slēdz līgumu, kurā ir uzrādīta pilna summa. Pēc tam, lai gūtu peļņu, atliek tikai iekļauties plānotajā budžetā. Bet ēku būvēšanā jārīkojas pēc cita principa. Var aprēķināt celtniecības izmaksas, tomēr precīzi paredzēt peļņu nav iespējams, jo daudz kas ir atkarīgs no situācijas nekustamo īpašumu tirgū. Izmaiņas rada gan tirgus situācijas noteiktās dzīvokļu cenas, gan tas, cik ilgā laikā dzīvokļi tiek izpārdoti, gan kredīta apkalpošanas izdevumi. Jo mazāk naudas iztērē avansā, jo mazāks ir risks beigās.

Bet Makri trīs gadus naudu tikai ieguldīja. Kā atlīdzību par projekta apstiprināšanu gribēdama saņemt pēc iespējas vairāk, pilsēta no Makri prasīja gan šo, gan to. Vispirms viņš piekrita ieguldīt 30 miljonus dolāru, lai renovētu 72. ielas metrostaciju, kura atradās netālu no Lincoln West projekta. Jāpiebilst, ka šī renovācija aprobežojās ar viena perona paplašināšanu par četrām pēdām, bet ar 30 miljoniem dolāru pietiek, lai pilnīgi pārbūvētu visu metrostaciju.

Pēc tam Makri sakarā ar Vestsaidas vagonu parka likvidēšanu uzņēmās par pieciem miljoniem dolāru nodrošināt dzelzceļa platformu kustību Dienvidbronksā. Tad viņš apsolīja veltīt 30 miljonus dolāru, lai pie Lincoln West projekta izveidotu publisku parku. Vēlāk Makri piekrita uzbūvēt jaunu tuneli zem ielu krustojuma - arī šis darbs noteikti maksāja vairākus desmitus miljonu dolāru.

Kad Kons Edisons palūdza, lai Makri uzņemas izdevumus, kas bija saistīti ar Edisona kompānijai piederošās termoelektrostacijas skursteņa pārbūvi Vestsaidas vagonu parka teritorijā, Makri atkal piekrita. Tas man šķita pilnīgs absurds. Edisons ar savu biznesu nopelnīja tik daudz kā reti kurš visā pavalstī. Saticis Makri, jautāju, kāpēc viņš piekritis kaut ko darīt Edisona labā. Vai tad nepietiek ar to, es vaicāju, ka Edisons, pārdodot saražoto elektrību, gadu gaitā ir nopelnījis miljardiem dolāru?

“Viņa kompānijas cilvēki man sacīja,” paskaidroja Makri, “ka celšot iebildumus pret manu projektu. Un vispār - kas tur tik īpašs? Neko daudz jau tāds skurstenis nemaksā.”

Pēkšņi es sapratu: Makri nav papūlējies noskaidrot, cik daudz naudas tas prasīs. Bet es to uzzināju. 500 pēdu augsta skursteņa uzcelšana izmakstā gandrīz tikpat daudz kā ēkas uzbūvēšana. “Tas prasīs trīsdesmit vai pat četrdesmit miljonus dolāru,” es sacīju. Tomēr Makri neizskatījās šokēts. Lai izpildītu visus dotos solījumus, viņam galu galā nācās šķirties no vairāk nekā 100 miljoniem dolāru, turklāt šī nauda viņam bija jāatdod jau tad, kad vēl nebija uzbūvēta neviena no Lincoln West projekta celtnēm, nemaz nerunājot par to, ka būtu pārdots kaut vai viens vienīgs dzīvoklis.

Makri piekrita ari diezgan sliktiem zonējuma nosacījumiem. Kad zonēšanas izmaiņu procedūra beidzās, Makri savā gandrīz simt akru platībā drīkstēja uzbūvēt tikai 4300 dzīvokļus - tātad pieļautais blīvums bija mazāks, nekā tas reizēm mēdz būt priekšpilsētas sešstāvu dzīvojamo namu kompleksos. Piedevām zemesgabala visvērtīgākajā daļā - starp 68. un 72. ielu blakus jau esošajam dzīvojamo namu rajonam - Makri piekrita uzbūvēt tikai 850 dzīvokļus, bet visas pārējās Lincoln West projekta mājas viņš plānoja celt zemesgabala industrializētajā dienvidu galā, kur dzīvokļu tirgus iespējas vēl nebija pārbaudītas.

Sacīt, ka Augšvestsaidas apbūves pretinieki ar Makri nikni cīnījās, būtu maigi teikts. Viņš kļuva par šo ļaužu ļaunāko ienaidnieku.

Makri pēdējā lielā kļūda bija tā, ka viņš nedarīja neko, lai sabiedrībā par Lincoln West projektu radītu interesi. Četru gadu laikā, kamēr viņam piederēja brīnišķīgais zemesgabals pie upes, presē par to neparādījās neviena vienīga rindiņa. Šī projekta nenozīmīgumu netieši apliecināja pat tā nosaukums Lincoln West; tas vedināja domāt, ka runa ir vienkārši par kaut kādu apbūvi Linkolna centra rietumu pusē, nevis par vienu no lielākajiem un potenciāli nozīmīgākajiem projektiem visās Amerikas Savienotajās Valstīs.

Grezna Ņujorkas debesskrāpja 150 dzīvokļu izpārdošanai nepieciešami apmēram divi gadi - ar nosacījumu, ka ir laba reklāma un tālredzīga tirgus politika. Bet, lai pārdotu tūkstošiem dzīvokļu jaunā projektā, kas uzcelts agrāk neapbūvētā vietā, piedāvājumam jābūt patiesi unikālam, un mārketingam - ļoti agresīvam. Makri nebija ne viena, ne otra. Linkoln West projektu viņš bija iecerējis visai ordināru - kompleksu veidoja divi duči ne pārāk augstu ķieģeļu namu. Šādus neizteiksmīgus, pieticīgus projektus 20. gadsimta 60. gados Manhetenā uzcēla dučiem. Nav jābrīnās, ka neviena no vismaz desmit bankām, kurās Makri triju gadu laikā centās aizņemties naudu, ar viņu negribēja saistīties, kaut arī daudzu citu Ņujorkas dzīvojamo namu projektu attīstībai bankas naudu gandrīz vai pašas piedāvāja.

1983. gadā Makri nonāca arī personiskās finansiālās grūtībās. Karš Folklenda salās acīmredzot ietekmēja viņa biznesa intereses Argentīnā. Tobrīd Lincoln West projektā Makri kopumā jau bija ieguldījis vairāk nekā 100 miljonus dolāru. Naudas problēmu dēļ Makri vairs nespēja pildīt kredītsaistības ar Chase Manhattan banku par aizdevumu, ko viņš bija paņēmis Vestsaidas vagonu parka iegādei.

1984. gada pavasarī man piezvanīja Eibs Hiršfelds. Viņš pastāstīja, ka Makri ir nokļuvis finansiālās grūtībās, tāpēc interesējas par iespēju savu projektu pārdot. Es pie viņa aizbraucu, un mēs ilgi runājām. Makri par katru cenu gribēja gūt peļņu, tomēr banka jau mina viņam uz papēžiem. Tāpēc novembrī mēs galu galā vienojāmies, ka cena būs aptuveni 100 miljoni dolāru. Krietnu daļu no transakcijas izmaksām apņēmās finansēt Chase Manhattan.

Domāju, ka viens no iemesliem, kāpēc Franko Makri piekrita pārdot savu projektu tieši man, bija kāds pakalpojums, kuru Makri labā biju izdarījis pirms ilgāka laika. Drīz pēc mūsu pirmās tikšanās 1984. gada pavasari vienojāmies par darījuma līguma parakstīšanas aptuveno termiņu. Makri vēl nebija īsti pārliecināts, vai patiešām savu projektu pārdos, tomēr viņš piekrita parakstīt nodoma vēstuli. Šai sakarā vēlos piebilst: ikvienam nekustamo īpašumu biznesa uzņēmējam - un it īpaši Ņujorkā - ir jāzina, cik izšķiroša nozīme var būt šķietami vienkāršas un it kā nesaistošas nodoma vēstules parakstīšanai. Reizēm, lai novērstu šī dokumenta radītās sekas, nākas tiesāties gadiem ilgi.

Makri to pilnībā neapzinājās, turklāt mans advokāts Džerijs Šrāgers uzrakstīja daudz saistošāku nodoma vēstuli, nekā tas ir pieņemts. Man bija ļoti svarīgi, lai vēstule noteikti tiktu parakstīta, tāpēc 1984. gada vidū viesnīcas Sherry Netherlcmd Hotel apartamentā mēs satikāmies ar Makri, viņa gados jauno dēlu un tulkotāju Kristīni - īstu latīņamerikāņu skaistuli. Mēs visi jutāmies mazliet apmulsuši. Nekad neaizmirsīšu, kā Kristīne, tulkodama kādu īpaši sarežģītu līguma punktu, pēkšņi pievērsās Makri un sacīja: “Domāju, jums patiešām būtu vajadzīgs jurists, kas palīdzētu izprast šī dokumenta nozīmi. Tas ir ļoti komplicēts."

“Nē, nē, Kristīne," Makri attrauca. “Ja vien es šādā veidā varu izkulties, viss pārējais nav svarīgs.” Pēc tam viņš nodoma vēstuli parakstīja.

Kā vēlāk izrādījās, no sapņa realizēt savu Lincoln West projektu Makri tomēr negribēja atteikties. Pēc vairākiem mēnešiem viņš man piezvanīja un lūdza nodoma vēstuli anulēt. Es atteicos to darīt. Tad Makri izteica vēlēšanos ar mani satikties, un es piekritu.

Kad satikāmies, Makri paskaidroja, ka projekts velkot viņu zem ūdens, tomēr viņš vēl pēdējo reizi centīšoties dabūt finansējumu, lai varētu virzīties uz priekšu. Tā kā pats gadiem ilgi biju cīnījies ar grūtiem projektiem, es Makri labi sapratu un jutu viņam līdzi. Man patika arī viņa atklātba.

Izņēmu no dokumentu mapes mūsu nodoma vēstuli un Makri acu priekšā pārplēsu to uz pusēm. Pēc tam es viņam sacīju: “Ja jūs tomēr galu galā gribēsiet savu projektu pārdot, ceru, ka neaizmirsīsiet par mani. Bet lai jums veicas!”

Kad izstāstīju Šrāgeram, ko esmu izdarījis, viņš nepriecājās. Tomēr es vēl aizvien esmu pārliecināts, ka tad, kad Ma-kri galu galā neizdevās dabūt finansējumu, tieši mūsu nodoma vēstules saplēšana viņu pamudināja izvēlēties mani, nevis kādu citu no daudzajiem potenciālajiem pircējiem.

Jau pirms tam, kad 1985. gadā parakstīju pirkšanas līgumu, man lielos vilcienos bija radies plāns. Atšķirībā no Makri es gribēju uzbūvēt tikai dažas celtnes, turklāt vienā rindā diezgan tuvu citu pie citas. Vērtējot no dzīvokļu pārdošanas iespēju viedokļa, par Vestsaidas vagonu parka platībā uzcelto namu vislielāko priekšrocību, bez šaubām, vajadzēja kļūt panorāmai. Es gribēju, lai burtiski no katra dzīvokļa logiem pavērtos skats uz Hudzonu, kura plūda rietumu pusē, vai savdabīgo pilsētas ainavu austrumu pusē, vai arī gan uz upi, gan uz pilsētu. Es arī gribēju uzbūvēt daudz augstākas ēkas, nekā plānoja Makri, jo, pirmkārt, augstceltnes ļautu pilnvērtīgāk izmantot panorāmas priekšrocības un, otrkārt, mans iecerētais projekts izskatītos majestātiskāks un valdzinošāks.

Visu celtņu pirmo stāvu platību upes pusē gribēju atvēlēt veikaliem. Zināju, ka Manhetenas Augšvestsaidai vairāk par visu bija nepieciešams labs tirdzniecības serviss -lieli supermārketi, apavu veikali, aptiekas un saimniecības preču veikali. īres maksa Brodvejā, Amsterdamas avēnijā un Kolumba avēnijā bija kļuvusi tik augsta, ka nelielo veikalu īpašniekiem nācās aiziet. Diemžēl šobrīd Kolumba avēnijā vieglāk var nopirkt ādas cimdu pāri, kas maksā 100 dolārus, nekā maizes klaipu. Tā kā Vestsaidas vagonu parka zemi man izdevās nopirkt samērā lēti, domāju, ka varēšu atļauties no veikalu īpašniekiem prasīt ne pārāk augstu īres maksu.

Mans plāns, bez šaubām, bija atkarīgs no zonējuma maiņas atļaujas. Es nesāku veikt sarežģītu analīzi, lai nonāktu pie secinājuma, ka vienīgais veids, kā īstenot projektu, ir Makri variants - daudzas celtnes ar noteiktu apbvūvējamās platības kvadratūru. Lai saņemtu atļauju tādam projektam, kas, manuprāt, būtu ekonomiski izdevīgs, biju nolēmis palikt pie sava, cik ilgi vien vajadzēs, - pat ja man nāktos gaidīt, līdz pilsētā nomainīsies administrācija.

Vispirms es gribēju iespējami tālu distancēties no jau apstiprinātā Makri projekta un izveidot pats savu šīs vietas apbūves vīziju. Jebkāda saikne ar Makri projektu man varēja nākt tikai par ļaunu.

Tobrīd, kad Makri man pārdeva Vestsaidas zemesgabalu, viņš ar pilsētu vēl nebija noslēdzis oficiālu līgumu un pilsēta oficiāli vēl nebija devusi viņam celtniecības atļauju. Tas mani atbrīvoja no pienākuma pildīt daudzos Makri dotos solījumus. Apzinājos, ka, sākot visu no nulles punkta, man nāksies iztērēt daudz laika un daudz naudas, tomēr man nebija izvēles.

Vispirms nolēmu radīt tik iedvesmojošu un pievilcīgu projektu, lai noskaņotu pilsētu dot man nepieciešamo zonējumu. Šai etapā galvenais bija panākt savstarpēju ieinteresētību. Parasti lietas vislabāk virzās uz priekšu tad, ja katra puse dabū to, ko vēlas no otras saņemt. Laimīgas sagadīšanās dēļ drīz pēc zemesgabala nopirkšanas es kādu rītu avīzē izlasīju iedvesmojošu rakstu. Izrādījās, ka televīzijas kanāls NBC, kas ilgstoši bija darbojies Rokfellera centrā, meklēja jaunas telpas. Šo ziņu man apstiprināja viens no Ņujorkas vadošajiem nekustamo īpašumu mākleriem Edvards S. Gordons. NBC pieļāva iespēju pārcelties pāri upei uz Ņūdžersiju; tas televīzijas kanālam ļautu ietaupīt krietni daudz naudas tāpēc vien, ka Ņūdžersijas pavalsti bija zemāki nodokļi un lētāka zeme.

Pilsētai ir neizdevīgi pazaudēt jebkuru lielu kompāniju, par nacionālu televīzijas kanālu nemaz nerunājot. Kaut gan NBC pārcelšanās Ņujorkai atņemtu aptuveni 4000 darbavietas un kādus 500 miljonus dolāru gada ienākumu, ekonomiskie apsvērumi šai gadījumā nebūtu noteicošie. Daudz lielāku ļaunumu nodarītu psiholoģiskais zaudējums. Pazaudēt ražošanas kompāniju, par kuru neviens neko nav dzirdējis, nav ne tuvu tik smagi kā šķirties no visiem zināmas televīzijas sabiedrības, kas Ņujorkai palīdz saglabāt pasaules plašsaziņas līdzekļu centra statusu. Abi pārējie pavalsts televīzijas kanāli - ABC un CBS - tagad gandrīz visas savas programmas veido Losandželosā, bet NBC populāro raidījumu “Šodien”, “Vakara ziņas”, "Vakars ar Deividu Letermenu”, “Kosbija šovs”, “Sestdienas nakts dzīve” un vēl citas pārraides translē no Ņujorkas. Spožumu un slavu, ko Ņujorkai sagādā šis pirmšķirīgais televīzijas kanāls ar visaugstākā reitinga raidījumiem, nevar aprēķināt dolāru izteiksmē. Tas būtu apmēram tāpat, kā iedomāties Ņujorku bez Brīvības statujas vai Empire State Building.

Tā kā man piederēja Vestsaidas vagonu parks, es kompānijai NBC varēju piedāvāt kaut ko tādu, ko nespēja neviens cits nekustamā īpašuma uzņēmējs, - respektīvi, pietiekami lielu teritoriju, lai uzceltu milzīgas Holivudas paviljonu stila studijas. Rokfellera centrā NBC nācās saspiesties 1,2 miljonu kvadrātpēdu platībā, bet Vestsaidas vagonu parkā es kompānijai varēju atvēlēt 2 miljonus kvadrātpēdu lielu zemesgabalu un vēl arī platību, kurā NBC varētu izplesties nākotnē, bet man pašam paliktu pietiekami daudz vietas jau agrāk iecerētajam projektam.

Tā kā zemi biju nopircis samērā lēti, man pavērās iespēja pārdot vienu kvadrātpēdu zemes par daudz zemāku summu, nekā kompānijai NBC to būtu iespējams nopirkt kādā citā Ņujorkas vietā. Tomēr, ja gribēju līdzvērtīgi konkurēt ar Ņūdžersiju, man no pilsētas vajadzēja dabūt nodokļu atlaidi. Zināju, ka pilsēta ir vairāk nekā ieinteresēta radīt tādus priekšnosacījumus, lai NBC paliktu.

Jo vairāk es par šo ideju domāju, jo labāk tā man patika. Gadījumā, ja NBC nolemtu nepārcelties uz manu zemesgabalu, šī, vienalga, bija lieliska vieta televīzijas un filmu studiju pilsētiņai. Nojautu, ka gan ar, gan bez NBC līdzdalības studiju celtniecība būs ļoti ienesīgs bizness. Vel nesaņēmis piekrišanu no NBC, nolēmu savu projektu pielāgot jaunajai koncepcijai.

Pirmais solis bija nosaukums - Televīzijas pilsētiņa. Nākamais solis - tūlītēja sabiedrības iztēles piesaistīšana manam projektam. Jo lielāku interesi izdodas izraisīt sākumā, jo vieglāk piesaistīt pircējus vēlāk. Diemžēl vairums uzņēmēju namu vispirms uzceļ un tikai tad ķeras pie reklamēšanas - ja vispār to dara.

Doma par pasaules augstākās celtnes uzbūvēšanu man šad tad ienāca prātā jau pirms Vestsaidas vagonu parka nopirkšanas. Man vienmēr ir patikuši ļoti augsti nami. Atceros, kā es, Bruklinas zēns, lūdzu tēvu, lai viņš mani aizved paskatīties uz Empire State Building, kas tolaik bija pasaules augstākais debesskrāpis. Bet tad Empire State Building pārspēja Čikāgā uzceltais Sears Tower. Tomēr man patika domāt par to, ka pasaules augstākā celtne atkal sliesies Ņujorkā - pilsētā, kura, pēc manām domām, šo godu bija pelnījusi visvairāk.

Zināju, ka būvēt šādu celtni no ekonomiskā viedokļa nav pārāk izdevīgi. Ikvienai ēkai, kuras augstums pārsniedz 50 stāvus, celtniecības izmaksas pieaug ģeometriskā progresijā. Ja vienīgais motīvs ir peļņa, labāk uzcelt trīs 50 stāvu ēkas nekā vienu 150 stāvu debesskrāpi. Tomēr man šķita, ka debesskrāpis galu galā atmaksātos, jo piesaistītu tūristus un kļūtu par vispārējas ievērības objektu. Galu galā savulaik paskatīties uz Empire State Building ir gribējuši miljoniem cilvēku, to skaitā arī es.

Nākamā problēma saistījās ar arhitektu. Es gribēju sameklēt tādu projektētāju, kuru ideja par milzu debesskrāpi kompleksa vidū aizrautu tāpat kā mani. Galu galā es aprunājos tikai ar diviem arhitektiem. Pirmais bija Rihards Mcijers, kurš tiek uzskatīts par Ņujorkas arhitektūras stila iedibinātāju. Kritiķi par Meijeru jūsmoja, un viņam bija daudz sekotāju. Tomēr es ļoti ātri atklāju, ka viņš nepieder pie tā tipa cilvēkiem, kuros kūsā enerģija un entuziasms. Viņam labāk patika visu rūpīgi apsvērt, analizēt un teoreti-zēt. Nedēļām ilgi es gaidīju, ka Meijers man atnesīs debesskrāpja modeli vai vismaz zīmējumus, bet nekā.

Paralēli es apspriedos arī ar Helmūtu Jānu. Viņš man patika pavisam citu iemeslu dēļ nekā Rihards Meijers. Jāns bija autsaiders - dzimis Vācijā un apmeties uz dzīvi Čikāgā. Ar Ņujorkas arhitektu sabiedrību viņu nekas nesaistīja. Helmūts mazliet atgādināja dendiju, izcēlās ar spilgtu iniciatīvu un bija saņēmis labas atsauksmes par saviem neordinārajiem darbiem, starp kuriem bija Xerox Center Čikāgas iekšpilsētā un ultramodernā State of Illinois augstceltne. Kad mēs iepazināmies, pēc Helmūta projekta tika būvētas četras nozīmīgas celtnes Manhetenas centrā.

Tomēr visvairāk man Helmūtā patika tas, ka viņš, tāpat kā es, saskatīja skaistumu vērienīgajā. Viņu aizrāva efek-tīgums. Kopš mūsu pirmās tikšanās nebija pagājušas pat trīs nedēļas, kad Helmūts ieradās manā birojā ar projekta modeli, kurā manu vīziju papildināja viņa paša iecerētie elementi. 1985. gada vasarā es Helmūtu pieņēmu darbā par projekta galveno arhitektu.

Līdz rudenim mēs apspriedām dučiem Vestsaidas zemesgabala apbūves variantus. Abi uzskatījām, ka tik lielā un neparastā platībā nav jēgas radīt kaut ko tādu, kas saplūstu ar apkārtni. Mums, gluži pretēji, gribējās uzbūvēt pilnīgi patstāvīgu pilsētiņu, kura gan pēc sava izskata, gan rakstura uzkrītoši atšķirtos no kaimiņu rajoniem.

18. novembrī mēs sasaucām preses konferenci, lai publiski paziņotu par saviem Vestsaidas vagonu parka apbūves plāniem. Gadiem ilgi, kamēr Makri centās īstenot savu Lincoln West projektu, masu informācijas līdzekļi viņu ignorēja. Bet pēc mūsu paziņojuma ieradās kādi piecpadsmit reportieri - gan no vietējiem, gan nacionālajiem plašsazi-ņas līdzekļiem. Es viņiem pastāstīju, kāda ir mūsu ieceres būtība. Sacīju, ka esam nolēmuši projektu nodēvēt par Televīzijas pilsētiņu un kā pirmo īrnieku ceram piesaistīt kompāniju NBC. Pēc tam turpināju, ka kopumā plānojam uzcelt daudzfunkcionālu projektu, kura 18,5 miljonu kvadrātpēdu platību aizņems dzīvokļi, komerciālās telpas un veikali. Televīzijas pilsētiņā būs apmēram 8000 dzīvokļu, 3,5 miljonu kvadrātpēdu liela platība tiks atvēlēta televīzijas un kinofilmu studijām un administrācijas telpām, 1,7 miljoni kvadrātpēdu - veikaliem un 8500 kvadrātpēdas - autostāvvietām. Gandrīz četrdesmit akrus aizņems parki un atpūtas zona, kurā ietilps upmalas promenāde. Televīzijas pilsētiņas centrā mēs uzbūvēsim pasaules augstāko celtni -1670 pēdu debesskrāpi, kas būs apmēram 200 pēdas augstāks nekā Sears Tower Čikāgā.

Man šis plāns šķita valdzinošs tāpēc, ka tas apvienoja vienkāršību un majestātiskumu. Pasaules augstāko debesskrāpi mēs kompozicionāli papildinājām ar septiņām zemākām augstceltnēm - trim ziemeļu pusē un četrām dienvidu pusē. Slēgtā triju līmeņu piebūve celtņu priekšpusē - tā bija paredzēta automašīnu novietošanai un veikaliem - mums ļāva augšpusē izveidot gājēju ietvi, kas stiepās mazliet augstāk nekā turpat netālu esošā Vestsaidas automaģistrāle. Та rezultātā no ikvienas vietas pavērās skats uz upi. Kaut arī ļoti lielu zemesgabala daļu mēs atvēlējām parkiem, mūsu projekta ekonomiski lietderīgā platība bija par 50 procentiem lielāka nekā Makri projektā - bet ar visu to Televīzijas pilsētiņas iedzīvotāju blīvums ne tuvu nesasniedza to līmeni, kāds mēdz būt daudzos mazākos projektos, kas tiek iespiesti nelielos iekšpilsētas zemesgabalos.

Esmu novērojis, ka pilsētas attīstības racionālie aspekti reportierus īpaši neinteresē. Prese meklē sensācijas - un šajā gadījumā es to varēju izmantot savā labā. Biju sagatavojies atbildēt uz jautājumiem par iedzīvotāju blīvumu, satiksmes iespējām un dzīvojamo namu apvienojumu ar komerciāliem objektiem, bet visi reportieri uzdeva jautājumus tikai par pasaules augstāko celtni. Tā mūsu projektam piešķīra patiesu intrigu. Tovakar, aizraucis mājās, ieslēdzu CBS vakara ziņas, kurās cerēju kaut ko uzzināt par Ronalda Reigana tikšanos ar Mihailu Gorbačovu. Par godu šim notikumam CBS vakara ziņu vadītājs Dens Rāzers bija aizbraucis uz Zenēvu. Bet dienas svarīgāko ziņu uzskaitījuma noslēgumā viņš pēkšņi sacīja: “Šodien Ņujorkā uzņēmējs Donalds Tramps ir paziņojis par saviem plāniem uzbūvēt augstāko celtni pasaulē.” Tas tikai pierāda, cik iespaidīgs un ievērības cienīgs plašsaziņas līdzekļiem šķita jaunā projekta simbols.

Protams, ne jau visi par manu nodomu bija sajūsmā, bet to jau es sagaidīju. Tomēr diskusija nemaz nenāca par ļaunu, jo atšķirīgie viedokļi palīdzēja mūsu projektam noturēties plašsaziņas līdzekļu ziņās. Kritizētāji uzstāja, ka tāds debesskrāpis nevienam nav vajadzīgs, jo cilvēkiem nepatīkot dzīvot tik augstu, un ka man, vienalga, kaut ko tādu neizdošoties uzcelt. Newsweek manam iecerētajam debesskrāpim veltīja veselu atvērumu ar nosaukumu “Donalda Trampa pārdrošās ambīcijas”. Bet New York Times redakcijas slejā mani plāni tika novērtēti drīzāk pozitīvi. “Tikai laiks,” rakstīja New York Times, “parāda atšķirību starp lieliem sapņiem un veltīgām ilūzijām. Pagaidām vēl pāragri spriest, vai Donalda Trampa alkas iezīmēt Ņujorkas siluetā 150 stāvu debesskrāpi ir sapnis vai tikai ilūzija.”

Tomēr vislabāk man patika feļetonista Džordža Vila reakcija. Man Vils vienmēr bija paticis - un daļēji tieši tāpēc, ka viņš nebaidījās nostāties pret vispārpieņemto viedokli. “Donalds Tramps nav saprātīgs,” rakstīja Vils. “Bet, par laimi, cilvēku ne vienmēr vada saprāts. Būdams pārliecināts, ka pārmērība ir tikums, Tramps, cerot izmainīt Ameriku ar Manhetenas siluetu, sevī iemieso mūsu valsts kūsājošo enerģiju. Viņš saka - superdebesskrāpis ir vajadzīgs tāpēc, ka tas ir vajadzīgs. Trampa ticībā, ka arhitektūras izaicinājums mums dos labumu, ir nenoliedzama jēga. Galu galā pārdrošība, dedzīgums un plaši žesti veido daļu no mūsu zemes rakstura.”

Atlika tikai nožēlot, ka Džordžs Vils nav Pilsētas plānošanas komisijas loceklis.

Man par pārsteigumu, opozīcija pret pasaules visaugstāko celtni ar laiku pierima. Kritizētāji vairāk sāka fokusēties uz citiem projekta aspektiem, kuri, kā biju iedomājies, neizraisīs diskusijas. īpaši izcēlās Times arhitektūras kritiķis Pols Goldbergers, kurš pret Televīzijas pilsētiņas projektu uzsāka veselu krusta karu. Nedēļu pēc tam, kad publiski biju paziņojis par saviem plāniem, Goldbergers publicēja garu rakstu ar šādu nosaukumu - “Vai tagad Tramps ir iecerējis uzbūvēt vēl arī Gaisa pili”? Goldbergeram ne tikai bija principiāli iebildumi pret debesskrāpjiem, bet viņš arī uzskatīja, ka mūsu projekts visā kopumā galīgi neiederēsies apkārtējā vidē.

Bet personiski man tieši tas patika vislabāk. Manuprāt, visnejēdzīgākais, ko varēju izdarīt, bija tāda jaunā projekta radīšana, kas labi iekļautos apkārtnē. Pirms desmit gadiem es ieņēmu tieši tādu pašu pozīciju, kad vajadzēja renovēt viesnīcu Commodore Hotel. Tolaik Centrālās stacijas apkārtne izskatījās drūma un nolaista, tāpēc es nolēmu veco viesnīcu ietērpt spoguļstikla apvalkā, lai tā uzkrītoši izceltos uz apkārtnes nolaisto namu fona. Renovētā viesnīca kļuva ārkārtīgi populāra un ienesīga, un pamazām kritizētāji apklusa. Lasot Goldbergera rakstu, nojautu, ka atkārtosies Commodore Hotel variants.

Skaidri zināju, ka Pols Goldbergers un daži citi kritiķi manu projektu novērtētu daudz labvēlīgāk, ja es būtu ieplānojis uzbūvēt divreiz zemākas mājas un darījis visu, lai tās izskatās iespējami līdzīgas Vestsaidas slavenākajām pirmskara laika augstceltnēm. Diemžēl tādā gadījumā mans projekts vairs nebūtu ekstraordinārs, bet tas, bez šaubām, nenāktu par labu tirgus iespējām. Taisnību sakot, mani vienmēr ir kaitinājis tas, ka kritiķi, bet tas paši neko neprojektē un nebūvē, ar pilnām tiesībām drīkst publiski paust savu viedokli, bet tie, kurus kritizē, aizstāvēties var visai ierobežoti. Tomēr es varēju dusmoties, cik uziet, - no tā, vienalga, nekas nemainījās. Tik ilgi, kamēr Goldbergera kritiskie raksti tika publicēti tādās avīzēs kā New York Times, viņa viedoklim - vai man tas patika, vai nepatika - bija ļoti liela ietekme.

1986. gada pavasarī mūsu projekts iestrēga pilsētas plānošanas labirintā. Šāda situācija izveidojās galvenokārt tāpēc, ka Eda Koša administrācija gandrīz pilnībā paralizēja pilsētas pārvaldi. Košs varēja lepoties ar kaut ko gluži fantastisku: viņš vadīja administrāciju, kura bija vienlaikus caurcaurēm korumpēta un pilnīgi nekompetenta. Agrākajam Čikāgas mēram Ričardam Deilijam izdevās izbēgt no korupcijas skandāliem tāpēc, ka viņš vismaz prasmīgi vadīja pilsētu. Bet Koša laikā Ņujorkā strauji pieauga bezpajumtnieku skaits, lielai daļai pilsētas iedzīvotāju vēl aizvien nācās iztikt bez telefona, autoceļi netika remontēti, metro izbūve palika nepabeigta, kompānijas pārcēlās uz citām pilsētām un sabiedriskie pakalpojumi bija zem katras kritikas.

Tikmēr vairāk nekā desmit Koša ieceltie darbinieki un viņam pietuvinātie ļaudis vai nu tika apsūdzēti par kukuļdošanu, kukuļņemšanu un nepatiesu liecību sniegšanu tiesā, vai arī ētisku pārkāpumu dēļ bija spiesti ar kaunu atkāpties no amata. Tiesas priekšā vajadzēja stāties Taksometru un limuzīnu komisijas vadītājam Džejam Tjūrofam, pilsētas slimnīcu valdes priekšsēdētājam Džonam Maklāflinam un transporta pārvaldes priekšniekam Entonijam Ameruzo. Viens no Koša tuvākajiem padomdevējiem Viktors Botniks aizgāja no darba pēc tam, kad atklājās viņa meli par iegūto izglītību un nāca gaismā, ka viņš darba darīšanu aizsegā devies vairākos pilsētas apmaksātos ceļojumos. Kultūras lietu komisāre Besa Meijersone, viena no Koša labākajām draudzenēm, ar kaunu atkāpās no amata pēc tam, kad atklājās, ka viņa, vēlēdamās nodrošināt sev aizmuguri, iekārtojusi darbā tiesneša meitu un vēlāk šai sakarā atkārtoti melojusi. Galu galā ari pret Meijersoni tika izvirzīta apsūdzība. Vēlāk atklājās, ka Košs par Meijersones nelikumīgo rīcību zināja, tomēr nekādi to neaizkavēja.

Paradoksāli, bet Košs vienmēr bija centies nostiprināt godīga un neuzpērkama politiķa reputāciju. Šķiet, viņš neaptvēra elementāru patiesību: ja cilvēki, kurus viņš pieņēma darbā, tika apsūdzēti korupcijā, atbildība bija jāuzņemas viņam. Tomēr Košs rīkojās tieši pretēji. Tiklīdz kādam no viņa draugiem draudēja nepatikšanas, Košs uzreiz pagrieza muguru. Piemēram, kad pret viņa draugu Donaldu Meinsu, toreizējo Kvīnsas rajona vadītāju, tika uzsākta izmeklēšana un Meinss centās izdarīt pašnāvību, Košs tūlīt sāka viņu dēvēt par “blēdi”, kaut arī nekāda oficiāla apsūdzība Meinsam vēl nebija izvirzīta. Tolaik Meinss ārstējās slimnīcā. Pēc dažām nedēļām viņš pašnāvības mēģinājumu atkārtoja - un šoreiz veiksmīgi.

Daudziem Koša pieņemtajiem darbiniekiem no apsūdzības izdevās izvairīties, tomēr viņu kompetences trūkums bija vienkārši skandalozs. Dažiem trūka dotību, citi uzskatīja, ka vislabākais veids, kā nosargāt savu krēslu, ir izvairīšanās no jebkādu lēmumu pieņemšanas, jo tad neviens viņus nevarēja apvainot likumpārkāpumos. Diemžēl tad, ja milzīgas pilsētas amatpersonas vairs nepieņem nekādus lēmumus, jūs nonākat birokrātijas sprostā. Nav viegli paciest netaisnību, bet saskarties ar bezdarbību un kompetences trūkumu ir vēl ļaunāk.

Pilsēta, protams, arī apzināti bremzēja manu projektu, tādā veidā cenšoties mani piespiest tajā veikt izmaiņas. Manā skatījumā tas līdzinājās ekonomiskai šantāžai. Kamēr es pretojos pilsētas idejām, pilsēta man nedeva nepieciešamās atļaujas, bet tikmēr dīkstāves izmaksas auga augumā.

Pilsētas plānošanas komisija gribēja, lai es projektā ieviešu šādas izmaiņas: nodrošinu tiešāku pieeju upmalai, izveidoju vairākas austrumu-rietumu virziena ielas, kas projektu savienotu ar jau esošajām ielām, un būvēju pasaules augstāko celtni zemesgabala dienvidu pusē, lai debesskrāpis atrastos iespējami tālāk no dzīvojamo namu rajona, kas robežojās ar manu zemesgabalu. Es pilsētas ierosinājumiem nepiekritu, tomēr sapratu, ka zonēšanas atļauju var saņemt tikai vienošanās ceļā. Ar visu savu stūrgalvību tomēr esmu praktisks cilvēks. Ja daži kompromisi ļāva bīdīt projektu uz priekšu un veiktās izmaiņas neietekmēja projekta ekonomisko dzīvotspēju, es biju gatavs piekāpties.

Martā nolēmu pasaules augstāko celtni būvēt tuvāk 63. ielai. Tiklīdz to paziņoju, Pilsētas plānošanas komisijas ļaudis tūlīt atdzīvojās. Ap to laiku New York Tomes publicēja pētījumu par to, kā mans projekts ietekmēs apkārtējo vidi. Daži no secinājumiem man patiesībā nāca tikai par labu. Vienmēr esmu uzskatījis, ka bažas par iedzīvotāju blīvumu ir bijušas nepamatotas. Faktiski Manhetenas Vestsaida nav īpaši blīvi apdzīvota. Tautas skaitīšanas dati apliecina, ka 1960. gadā Vestsaidā bija 245 000 iedzīvotāju, bet 1980. gadā - tikai 204 000. Laikā no 1980. līdz 1984. gadam šeit uzceltās mājas dzīvokļu fondu papildināja tikai par 3100 vienībām. Rajona papildināšanu ar vēl dažiem tūkstošiem dzīvokļu nez vai varēja kvalificēt kā pārapdzīvotības veicināšanu.

Pētījumā bija uzskaitīti arī vairāki mana projekta potenciālie labumi. Piemēram, tika prognozēts, ka jaunie iemītnieki Vestsaidai katru gadu dos vismaz 500 miljonu dolāru lielus ienākumus, kā arī desmitiem tūkstošu darbavietu gan projekta celtniecības laikā, gan vēlāk. (Es uzskatu, ka cilvēku nodrošināšana ar darbu ir daudz konstruktīvāks nenodarbinātības problēmas atrisinājums nekā sociālo programmu radīšana.) Sakarā ar manis iecerēto metro tīkla paplašināšanu un maršruta taksometru ieviešanu pētījums paredzēja arī transporta plūsmas noregulēšanos - starp citu, daži projekta kritizētāji visvairāk uztraucās tieši par satiksmes sastrēgumiem.

Jau pirms nodoma mainīt pasaules augstākās celtnes plānoto atrašanās vietu es sāku apsvērt iespēju pieņemt darbā citu arhitektu. Man personiski Helmūta Jāna nepa-kļāvigums patika, bet es baidījos, ka Pilsētas plānošanas komisijas ļaudis viņa izturēšanās veids var aizvainot. Šķita, ka ar Helmūtu nespēj saprasties neviens no komisijas locekļiem. Tas varbūt nebija nekas īpašs, tomēr pietiekams iemesls pārdomām. Lai projekts virzītos uz priekšu, mums ar pilsētu vajadzēja vairāk vai mazāk sadarboties. Kaut arī negribīgi, tomēr izšķīros par arhitekta nomainīšanu.

Mans lēmums izvēlēties Aleksi Kūperu daudzus pārsteidza. Kūpers bija pat vēl izteiktāks Jāna pretpols nekā Ričards Meijers. Būdams leģendārs ar savu pilsonisko apzinīgumu, Kūpers nostiprināja savu pilsētas plānotāja reputāciju, piecus gadus nostrādādams Pilsētas plānošanas komisijā un palīdzēdams izstrādāt plānošanas nolikumu, kura normās man tagad bija jāiekļaujas. Tobrīd Kūpers kopā ar savu tālaika partneri Stentonu Ikstutu tikko bija beidzis plānot Battery Park projektu Manhetenas dienvidu galā. Kritiķiem

Kūpers ļoti patika, un Beteripārkas projektu viņi dēvēja par klasisku inteliģentas urbānās arhitektūras paraugu.

Neapgalvošu, ka es par šo projektu īpaši jūsmoju. Kaut arī Beteripārku bija paredzēts būvēt upmalā, no daudzām mājām upi nemaz nevarēja redzēt, jo priekšā slējās citas mājas. Arī no arhitektūras viedokļa Beteripārka man likās galīgi neizteiksmīga. Tomēr Kūpera ģenerālplāns - ielu, parku un citu pilsētas vides elementu izkārtojums - man patika, tāpēc cerēju, ka viņš ar jaunām idejām papildinās arī Televīzijas pilsētiņas projektu.

Pirmo reizi es ar Kūperu runāju 1985. gada oktobri -neilgi pirms tam, kad publiskam vērtējumam nodevu Helmūta Jāna projektu. Tolaik jau varēja manīt, ka pilsēta cels iebildumus pret neapbūvētās platības plānojumu, tāpēc gribēju noalgot Kūperu, lai viņš palīdz Jānām tikt ar šo problēmu galā. Tomēr strādāt kopā nepatika ne Kūperam, ne Jānām, tāpēc es no savas ieceres atteicos.

1986. gada maijā es Kūperam piezvanīju vēlreiz. Piedāvāju viņam uzņemties pilnīgu atbildību par Televīzijas pilsētiņas projektu. Uzskatīju, ka Kūpers atrodas pietiekami izdevīgā stāvoklī, lai spētu projektu virzīt uz priekšu. Kaut gan agrākajos laikos mēs atradāmies katrs savā frontes līnijas pusē, būdams gudrs un ambiciozs, Kūpers manu priekšlikumu nenoraidīja. Televīzijas pilsētiņa laikam gan bija vislabākais un izaicinošākais no visiem tālaika projektiem. Es Aleksam ļāvu noprast, ka dodu priekšroku vērienīgajam un drosmīgajam, nevis mazajam un izsmalcinātajam. Gods kam gods, Aleksis šo izaicinājumu pieņēma. “Tas ir trīs ceturtdaļjūdzes Hudzonas piekrastē,” viņš vēlāk stāstīja kādam reportierim. “Tik lielu gabalu nav viegli pat noiet.”

Mūsu viedokļi ne vienmēr sakrita, tomēr es drīz vien atklāju, ka Alekss ir apveltīts ar daudz vērienīgāku domāšanu, nekā daudzi cilvēki uzskatīja, tāpēc profesionāli mēs sapratāmies tik labi, ka bija grūti viņa teiktajam nenoticēt. Alekss projektu papildināja ar ielām un gājēju ietvēm, kas deva iespēju cauri Televīzijas pilsētiņai taisnā ceļā nokļūt pie upes. Ari parki tika izplānoti tā, lai tajos viegli varētu ieiet cilvēki no ārpuses. Mēs piekritām palielināt ēku skaitu un celt tās nedaudz zemākas. Lai projektu padarītu vizuāli harmonisku, augstāko celtņu priekšā Alekss izplānoja uzcelt mazākus namus.

Veicot šīs izmaiņas, Alekss būtiski nesamazināja kopējo kvadratūru, kāda, manuprāt, bija nepieciešama, lai nodrošinātu projekta ekonomisko dzīvotspēju. Līdz ar to lielos vilcienos viss palika pa vecam, tomēr Pilsētas plānošanas komisija pēkšņi sāka izrādīt atsaucību. 1986. gada 23. oktobrī, kad mēs parādījām jauno plānu, mazliet atmaiga pat visniknākie kritizētāji. Vietējo iedzīvotāju biedrības valdes priekšsēdētājs Džons Kovels gan vēl iebilda pret debesskrāpi, bet Alekša jauno pieeju raksturoja kā “izcilu atbildi uz Trampa ambīcijām” un “nesalīdzināmi labāku plānu”.

Savukārt Kūpers, kuram sākumā projekts šķita pārāk liels, pamazām aizvien vairāk iesaistoties darbā, kļuva aizrautīgāks. 1987. gada aprīlī viņš New York Times reportierim sacīja: “Ceru, ka mūsu projekts tiks atbilstoši novērtēts. Diemžēl tieši šobrīd sabiedrībai pret pilsētas attīstības plāniem ir ļoti noraidoša attieksme. Tomēr Televīzijas pilsētiņā mēs darām kaut ko pilnīgi atšķirīgu. Hudzonas piekrastes platībā izveidojot parkus, pastaigu promenādi un citas publiskās atpūtas vietas, mēs darām visu, lai pasaules augstākās celtnes uzbūvēšana attaisnotos. Tik milzīgs debesskrāpis diktē pats savus noteikumus. Ja to ir vērts kaut kur būvēt, tad vienīgi šeit.”

Tas bija ļoti precīzi teikts.

Izredzes Televīzijas pilsētiņai piesaistīt NBC palielinājās 1986. gada vidū, kad kompānija General Electric nopirka NBC īpašnieci RCA. Es pazinu General Electric prezidentu Džeku Velču, junioru. Būdams apveltīts ar izcili asu prātu, viņš uzreiz saprata, cik izdevīgi būtu pārcelt NBC uz tādu vietu kā Televīzijas pilsētiņa. NBC vadību Velēs bija uzticējis Bobam Raitam - vienam no General Electric vadošajiem darbiniekiem. Arī par Raitu man radās vislabākais iespaids. Kaut arī NBC galu galā apmetās citur, es, vienalga, no visas sirds varu apgalvot, ka viņi abi - gan Velčs, gan Raits - ir patiešām lieliski cilvēki.

Iekams kompāniju NBC nopirka General Electric, televīzija jau bija apsvērusi iespēju pārcelties vai nu uz Ņūdžersiju, vai vienu no četrām vietām Ņujorkā. 1987. gada janvārī NBC paziņoja, ka savu izvēli ir sašaurinājusi līdz trim iespējām - palikt Rokfellera centrā, nākt pie mums vai pārcelties uz Ņūdžersiju, konkrētāk - uz purvainu zemesgabalu, kas piederēja kompānijai Hartz Mountain Industries. Trīs pārējās Ņujorkas vietas no konkurences bija izslēgtas.

Līdz ar to jautājums kļuva pavisam vienkāršs: vai nu NBC pārcēlās pie mums, vai devās uz Ņūdžersiju. Vēlēdamās panākt, lai televīzijas kompānija paliek Ņujorkā, pilsēta jau bija publiski paziņojusi, ka gatavojas televīzijai piešķirt nodokļu atlaidi - galvenokārt īpašuma nodokļa samazināšanas izteiksmē. Nu visu izķīra tas, vai Ņujorkas piedāvājums spēs sacensties ar Ņūdžersijas piedāvājumu.

Neticami, bet pilsēta tikai mierīgi nogaidīja. Es saku “neticami" tāpēc, ka 1987. gada sākumā viena no pasaules lielākajām korporācijām Mobil Oil paziņoja savu lēmumu pārcelties no Ņujorkas uz Virdžlniju. Drīz vien atklājās, ka Ņujorku gatavojas pamest vēl viena milzīga kompānija -J. C. Penney, pilsētai atņemot vēl daudzus tūkstošus darbavietu. Varētu domāt, ka draudi pazaudēt vēl arī trešo lielo kompāniju pilsētai beidzot liks sarosīties. Tomēr Eda Koša administrācija nedarīja neko.

1987. gada februāra beigās šī dilemma precīzi bija atspoguļota Daily News redakcijas slejā. Pieļaujot iespēju, ka NBC dosies projām, raksta autors to novērtēja kā “pamatīgu triecienu pilsētai” un “milzīgu pašcieņas, prestiža un darbavietu zaudējumu”. Varbūtību, ka NBC varētu pārcelties uz Televīzijas pilsētiņu, Daily News nopietni apšaubīja. “Nekas pat aptuveni nav skaidrs. Televīzijas pilsētiņas projektam vēl jāiziet cauri pilsētas atļauju saņemšanas procesam, bet pilsētā ikviens, sākot ar kūtrajiem birokrātiem un beidzot ar gļēvajiem politiķiem, šo projektu var apstādināt. Tas nenozīmē, ka domei bez ierunām akli jāapstiprina Trampa plāns; runa ir tikai par to, ka kritiskās situācijās lēmums “jā” vai "nē” jāpieņem ātri un efektīvi. Pilsētai jādara viss, lai NBC pilsētu nepamestu. Mazdūšības dēļ pazaudēt lielu televīzijas kompāniju būtu visļaunākās, kas varētu notikt.”

Es uzskatu, ka tieši tā arī notika.

1987. gada maija sākumā devos uz pilsētu, lai ierosinātu ieviest nodokļu atlaides programmu, kura man ļautu izteikt kompānijai NBC tādu priekšlikumu, kas spētu konkurēt ar Ņūdžersijas piedāvājumu. Pilsētas ekonomiskās attīstības komitejas vadītāja Elēra Taunsenda pastāstīja, ka pat tādā gadījumā, ja Ņujorka dotu nodokļu atlaidi, pārceļoties uz Ņūdžersiju, NBC divdesmit gadu laikā, vienalga, ietaupītu divus miljardus dolāru.

Es piedāvāju uzbūvēt NBC administratīvo ēku pats par saviem līdzekļiem; tas man izmaksātu 300 līdz 400 miljonus dolāru. Piedāvāju arī trīsdesmit gadus subsidēt NBC īres maksu, iekasējot tikai 15 dolārus par kvadrātpēdu -tātad divreiz mazāk, nekā to paredzētu pat viszemākā iespējamā īres maksa. Beigās es pat piekritu 40 gadus atdot pilsētai 25 procentus no visiem Televīzijas pilsētiņas ieņēmumiem. Kā atlīdzību es vēlējos 20 gadus saņemt nekustamā īpašuma nodokļa atlaidi visai Televīzijas pilsētiņai, turklāt šī vienošanās stātos spēkā tikai tad, kad projekts jau būtu pilnīgi pabeigts, kas labākajā gadījumā varēja notikt pēc dažiem gadiem. Kamēr Televīzijas pilsētiņa vēl nebūtu uzcelta, es apņēmos subsidēt NBC pats no savas kabatas; tas gadā prasītu vairāk nekā 30 miljonus dolāru.

Uzreiz piezīmēšu, ka pret šo plānu iebilda gandrīz visa mana kompānija. Roberts, Hārvijs Frīmens un Normens Levins - visi vienā balsī sacīja, ka, uzņemdamies katru gadu NBC televīzijai maksāt 30 miljonus dolāru, es ļoti riskētu, jo nav zināms, kādi vēlāk būs mūsu ieņēmumi. Tomēr es domāju, ka risks atmaksāsies. Nodokļu atlaide dzīvokļu namiem ļautu dzīvokļus vieglāk pārdot, turklāt NBC klātbūtne celtu Televīzijas pilsētiņas prestižu. Pilsēta neko nezaudētu: nekādu naudu NBC noturēšanai tā neieguldītu, un nodokļu atlaidi kompensētu lielie procenti no mūsu peļņas.

Šis piedāvājums lika atklāti uzliesmot manām pirmajām nopietnajām domstarpībām ar pilsētu. Eds Košs turējās malā, bet viņam padotie ierēdņi sākumā, kā likās, mana plāna vispārējo struktūru atbalstīja. Tomēr pēc triju nedēļu ilgām, intensīvām sarunām Eds Košs 25. maijā paziņoja, ka pilsēta ar mani šo darījumu neslēgs. Esmu pārliecināts, ka šādu lēmumu viņš pieņēma tikai tāpēc, lai neielaistos ar mani nekādās darīšanās - neatkarīgi no tā, vai pilsētai tas nāktu par labu vai ne.

Nākamajā dienā uzrakstīju Košam vēstuli, kuru grasījos viņam rakstīt jau ilgāk nekā gadu. “Dārgais Ed," es iesāku. “Jūsu attieksme pret NBC iespējamo aiziešanu no Ņujorkas ir gluži neticama, tāpēc paredzu, ka šī televīzija tieši tāpat, kā to jau ir izdarījušas daudzas lielas kompānijas, pārcelsies uz Ņūdžersiju.” Uzskaitījis visus labumus, kurus dotu NBC palikšana Ņujorkā, savu vēstuli pabeidzu ar šādiem vārdiem: “Man ir apnicis sēdēt malā un noskatīties, kā Ņujorkas dzīvās asinis aizplūst uz Ņūdžersiju un citām pavalstīm.”

Košs reaģēja tieši tā, kā es biju gaidījis. Та vietā, lai atbildētu uz maniem konkrētajiem jautājumiem, viņš visu iegrieza personiskās ieinteresētības gultnē - taisnīguma aizstāvis Košs pret alkatīgo uzņēmēju Trampu. Mēnešiem ilgi viņš bija meklējis iespēju man atspēlēties par to, ka es tik ātri un prasmīgi pārbūvēju Volmena slidotavu. Acīmredzot nu Košam šķita, ka Vestsaidas vagonu parks ir viņa lielā izdevība. Kad piedāvāju vēl vienu NBC saglabāšanas variantu - par ļoti zemu cenu pārdot pilsētai deviņus akrus no Vestsaidas zemesgabala -, Košs manu priekšlikumu noraidīja bez jebkādām diskusijām.

Nejutos īpaši pārsteigts, kad pret manu plānu iestājās arī New York Times. Redakcijas sleju bija uzrakstījis Koša sabiedrotais Herbs Šturcs. Tikai dažas nedēļas pirms pievienošanās New York Times kolektīvam Šturcs vēl vadīja Pilsētas plānošanas komisiju un bija tieši atbildīgs par Televīzijas pilsētiņas projektu. Manuprāt, atļaut Herbam Šturcam rakstīt redakcijas sleju par Ņujorkas attīstību bija apmēram tas pats, kas dot tiesības Kasparam Veinbergeram novērtēt Reigana administrācijas militāro politiku.

Tomēr Daily News mani atbalstīja. “Pilsētas mēram ir taisnība, ka televīzijas kompāniju NBC var atbalstīt tikai līdz zināmai robežai,” rakstīja Daily News. “Tomēr tas nenozīmē, ka nevajag darīt neko. Košam pašam personiski būtu jāizveido darba grupa no NBC, Rokfellera centra un “Trampa organizācijas” vadošajiem darbiniekiem un, lai ko tas arī prasītu, jāizstrādā noteikts plāns.”

Tā vietā Košs kompānijai NBC piedāvāja daļēju nodokļu atlaidi jebkurā Manhetenas vietā, kuru NBC izvēlētos. Viņš arī piedāvāja par velti ieteikt dažus agrāk nefigurējušus nekustamos īpašumus, kuri varētu būt piemēroti televīzijas kompānijai. Par velti dots padoms, protams, ir tā vērts, lai par to samaksātu. Tiklīdz Košs izteica savu priekšlikumu, NBC preses sekretārs paziņoja, ka citas vietas viņu televīziju neinteresējot.

Tikmēr kompānijas Hartz Mountain Industries vadītāji kala dzelzi, kamēr tā vēl karsta. Saskatot iespēju uz NBC izdarīt spiedienu, kompānijas vadība 1. jūnijā paziņoja, ka dod televīzijai trīsdesmit dienu termiņu galīgā lēmuma pieņemšanai. Paziņojumā bija uzsvērts, ka Ņujorka ar Hartz Mountain Industries piedāvājumu pat nemēģina konkurēt.

Daži cilvēki man ir teikuši, ka, publiski nostājoties pret Košu, es esmu samazinājis zonēšanas atļaujas saņemšanas iespēju līdz minimumam. Varbūt viņiem taisnība. Tomēr man šķiet, ka tas bija to vērts. Ņemot vērā, cik nekompetents un destruktīvs Ņujorkas mēra amatā ir Eds Košs, kādam beidzot vajadzēja piecelties kājās un skaļi to pasacīt. Kad Daily News sarīkoja lasītāju aptauju, vai viņi NBC jautājumā aizstāv Koša vai manu viedokli, rezultāti bija

vairāk nekā apmierinoši: par mani nobalsoja vairāk nekā 10 000 lasītāju, bet Košs dabūja tikai 1800 balsis.

Iespēju apbūvēt Vestsaidas vagonu parka platību esmu gaidījis jau ļoti ilgi, tomēr es nesteigšos, līdz dabūšu man nepieciešamo zonēšanas atļauju. Galu galā es Televīzijas pilsētiņu tomēr uzbūvēšu - ar vai bez NBC un ar vai bez pašreizējās pilsētas administrācijas piekrišanas.

Protams, es saglabāju ari rezerves iespējas, jo, kā jau esmu sacījis, tas ir vienīgais veids, kā sevi var droši aizsargāt. Ja dzīvokļu tirgus būs spēcīgs, es, neapšaubāmi, ļoti labi nopelnīšu, pārdodams lielus, lepnus dzīvokļus upes krastā, bet, ja nekustamā īpašuma tirgus stipri atdzisīs - kaut gan tādā pilsētā kā Ņujorka tas var notikt tikai uz laiku -, varbūt es uzcelšu tirdzniecības kompleksu. Arī tādā gadījumā varēšu krietni nopelnīt.

Mans - un Televīzijas pilsētiņas - laiks vēl pienāks. Esmu laimīgs, ka varu atļauties gaidīt, jo tikai tā es nekļūdīšos. Nemaz nešaubos, ka nodarbošos ar uzņēmējdarbību Ņujorkā vēl ilgi pēc tam, kad Eds Košs jau būs atstājis pilsētas mēra rezidenci.

14. AIZVADĪTĀ NEDĒĻA. Kā viss beidzās

Sīs grāmatas sākumā rakstīju, ka es daru, lai izdarītu. Beigās cilvēku vienmēr vērtē nevis pēc iecerētā, bet tikai pēc paveiktā. Tāpēc tagad gribu atskaitīties par darījumiem, ar kuriem nodarbojos tajā nedēļā, kuru aprakstīju grāmatas sākumā.

Holiday Inns

Dažas nedēļas pēc kompānijas Holiday Inns akciju pārdošanas, kas man ienesa 35 miljonu dolāru lielu peļņu, es sāku iegādāties kazino kompānijas Bally Manufacturing Corporation akcijas. Diezgan īsā laikā man izdevās nopirkt 9,9 procentus šīs kompānijas akciju. Lai novērstu iespēju, ka es kompānijā varētu iegūt kontroli, Bally Manufacturing Corporation ķērās pie indes kapsulas pasākumiem. Kompānija arī vērsās tiesā, lai liegtu man iespēju iegādāties vēl vairāk akciju. Es tiesā iesniedzu pretprasību.

Divas dienas pēc tam, kad tika uzsākta manas prasības izskatīšana, Bally Manufacturing Corporation paziņoja, ka par Atkantiksitijā nepieredzēti augstu cenu - gandrīz 500 miljoniem dolāru - pērk kazino viesnīcu Golden Nugget kopā ar visām obligāciju saistībām. Patiesais šī pirkuma mērķis

bija vēlēšanās likt man ceļā šķēršļus. Nevienai kompānijai Atlantiksitijā nav atļauts iegūt savā īpašumā vairāk nekā trīs kazino, tāpēc, ja man izdotos iegūt Bally Manufacturing Corporation jau pēc tam, kad šī kompānija būtu nopirkusi Golden Nugget, man piederētu četri kazino.

Faktiski Bally Manufacturing Corporation man izdarīja pakalpojumu. Samaksājot tik augstu cenu par Golden Nugget, kompānija automātiski pacēla Atlantiksitijas kazino vērtību - bet man šajā pilsētā pieder divas kazino viesnīcas.

Galu galā Bally Manufacturing Corporation man piedāvāja mierizlīgumu, un es piekritu, ka neiebildīšu pret kompānijas plāniem nopirkt Golden Nugget, bet kompānija no manis atpirks 9,9 procentus akciju par tādu cenu, kas krietni vien pārsniedza manu ieguldījumu. Tādējādi īslaicīgā investīcija man ļāva nopelnīt vairāk nekā 20 miljonus dolāru.

1987. gada martā es vēlreiz mēģināju iegādāties kazino kompāniju, tikai šoreiz mana pieeja bija draudzīga. Kad nomira Resorts International dibinātājs Džims Krosbijs, viņa kompānijai uzradās vairāki pircēji, tomēr to nopirkt nevienam neizdevās. Tolaik es biju izveidojis draudzīgas attiecības ar vairākiem Resorts International vadošā ešalona cilvēkiem. 1987. gada aprīlī Krosbija ģimenes locekļi piekrita man pārdot 93 procentus kompānijas akciju par 135 dolāriem gabalā.

Vairāki pircēji pēc tam piedāvāja augstāku cenu, bet Krosbija ģimene no mūsu vienošanās neatkāpās. Šādu lēmumu, iespējams, ietekmēja fakts, ka materiālās iespējas man ļāva pabeigt Džima Krosbija sapņu projektu - Bord-vokas Taj Mahal. Iecerēta kā pasaules lielākā un greznākā kazino viesnīca, Taj Mahal jau par vairākiem miljoniem

pārsniedza plānoto budžetu, bet tolaik, kad nomira Kros-bijs, vēl ne tuvu nebija gatava.

Ceru, ka šī kazino viesnīca tiks atvērta 1988. gada oktobrī. Lai nodrošinātu ideālu Taj Mahal darbību, es varbūt slēgšu kompānijas Resorts Intarnational blakus esošo kazino, lai visus spēkus koncentrētu Taj Mahal apkalpošanai. Es, bez šaubām, saglabāju iespēju par labu cenu pārdot Taj Mahal kādam citam kazino operatoram. Dzīvē visādi gadās. Varbūt kādreiz kazino viesnīcu Taj Mahal iekāros kompānija Bally Manufacturing Corporation vai Holiday Inns.

Anabela Hilla

Anabelas Hillas fondā mēs savācām vairāk nekā 100 000 dolāru. Par šo naudu izpirkām hipotēkas ķīlu un izglābām viņas lauku saimniecību. Lai atzīmētu šo notikumu, mēs atvedām Hillas kundzi un viņas meitu uz Ņujorku, lai Trampa torņa iekšējā pagalmā sarīkotu pirmo - un, cerams, pēdējo - ķīlas zīmes sadedzināšanas ceremoniju.

ASV futbola Ilgas

USFL komandu īpašnieki vienbalsīgi pieņēma lēmumu iesniegt apelācijas sūdzību sakarā ar tiesas spriedumu, kas, par spīti pierādījumiem par Nacionālās futbola līgas mono-pollikuma pārkāpumiem, noteica zaudējumu kompensāciju tikai viena dolāra apmērā. Domāju, ka apelācijas prasība ir tikpat pamatota, kāda bija sākotnējā sūdzība.

Volmena slidotava

Volmena slidotavas pārbūve izmaksāja par 750 000 dolāru mazāk, nekā bija plānots. Slidotavu atvēra 1986. gada novembrī - mēnesi pirms termiņa. Pirmā gada laikā slidotavu apmeklēja vairāk nekā 500 000 cilvēku. Pirms slidotavas atklāšanas pilsēta prognozēja, ka slidotavas uzturēšana nesīs lielus zaudējumus. Tomēr pirmā sezona pierādīja, ka pilsēta kļūdījās. Mēs nopelnījām gandrīz 500 000 dolāru. Visa šī summa tika ziedota labdarībai.

Palmbičas debesskrāpji

Lī lakoka kļuva mans partneris, un mēs nopirkām divus dzīvokļu debesskrāpjus Palmbīčā, par kuriem samaksājām apmēram 40 miljonus dolāru. Kad iegādājāmies šo projektu, bija pārdoti tikai daži dzīvokļi. Tomēr, lai arī cik piesātināts tolaik bija Floridas dienvidu daļas dzīvokļu tirgus, mums īsā laika periodā izdevās pārdot vai izīrēt gandrīz piecdesmit dzīvokļus, tādā veidā draudošo bankrotu pārvēršot par veiksmes stāstu. Nākamajā gadā mēs viena debesskrāpja pirmajā stāvā plānojam atvērt lielu restorānu. Uz vietu Palmbīčas debesskrāpjos šobrīd pretendē Ņujorkas 21 Club dibinātājs un Harry’s Bar saimnieks Harijs Kaprioni. Pirms savu amata pilnvaru nolikšanas ar mums dzīvokļa pirkuma līgumu noslēdza arī konsuls sers Čārlzs Goldšteins.

Austrālijas kazino

Kaut arī mūsu kompānija kļuva par vienu no divām finālistēm konkursā uz Austrālijas kazino viesnīcas pārvaldīšanu

(tā tiek uzskatīta par pasaules otru lielāko kazino viesnīcu tūlīt aiz Atlantiksitijas Taj Mahal), es pēdējā brīdī pārdomāju. Ideja par biznesa vadīšanu divdesmit stundu lidojuma attālumā no Ņujorkas man šķita bezjēdzīga - īpaši tāpēc, ka man netrūka darba arī tepat. Neilgi pirms tam, kad Jaundienvidvelsas amatpersonas paziņoja savu lēmumu, es jau biju pavēstījis, ka konkursā nepiedalīšos.

Viesnīca Beverly Hills Hotel

Šī viesnīca galu galā tika pārdota naftas uzņēmējam Mer-vinam Deivisam, jo viņš piedāvāja lielāku summu, nekā es biju ar mieru maksāt. Tomēr, ja Deiviss kādreiz nolems šo viesnīcu pārdot man, viņš, vienalga, labi nopelnīs.

Starp citu, Mervins Deiviss savulaik bija viens no pretendentiem uz kompāniju Resorts International. Pēc tam kad es jau biju noslēdzis darījumu, viņš ne tikai piedāvāja lielāku summu, bet arī mēģināja pierunāt Mērfija un Krosbija ģimenes locekļus lauzt ar mani noslēgto līgumu. Mērfiji un Krosbiji atteicās to darīt; arī tiesas spriedums bija man labvēlīgs, un galu galā Ņūdžersijas Kazino kontroles komisija nobalsoja 5 pret 0 manā labā.

Tieši tajā laikā es piedalījos leģendārajās viesībās, kuras Kalifornijā bija sarīkojušas Mērija Aidelsone un Barbara Voltersa. Kāds žurnālists man vaicāja, kā es vērtēju Mer-vina Deivisa piedāvājumu nopirkt kompāniju Resorts International. Joka pēc pateicu, ka Deivisam ar viņa pārmērīgo lieko svaru vairāk vajadzētu domāt par to, kā atbrīvoties no 200 personiskā svara mārciņām, nevis censties izjaukt manu darījumu ar Resorts International. Vēlāk uzzināju, ka Deivisu mana piezīme esot saniknojusi. Tomēr es to

nenožēloju. Man ne prātā nenāk atteikties no savām iecerēm tikai tāpēc, lai izpatiktu ienaidniekiem.

Daudzstāvu garāža

Kādā 1986. gada oktobra dienas rītā, kad mēs jau vairākus mēnešus bijām būvējuši jauno garāžu, tieši pirms plānotās tikšanās ar Ņujorkas uzņēmēju grupu man piezvanīja būvdarbu vadītājs Toms Pipets. Viņš pastāstīja, ka ceļamkrāna vadītājs acīmredzot pārāk zemu nolaidis krānu, lai paceltu siju, tāpēc ceļamkrāns kopā ar 22 tonnas smago siju uzkritis virsū garāžai. Liela daļa garāžas esot burtiski sagrauta. “Un strādnieki?” es jautāju. “Vai kāds ir ievainots?”

Pipets teica, ka objektā esot strādājuši vismaz simts cilvēki un tagad tiekot pārbaudīts, vai kāds negadījumā nav cietis. Pateicis, lai tur mani lietas kursā, devos runāt ar uzņēmējiem. Par negadījumu centos nedomāt. Kad biju beidzis uzrunu, man pateica, lai piezvanu Tomam. Es to nekavējoties izdarīju. “Jūs neticēsiet, Trampa kungs,” Toms sacīja, “bet neviens strādnieks nav cietis.”

Pat viena cilvēka nāve būtu briesmīga un iznīcinoša. Laimīgas nejaušības dēļ negadījuma brīdī celtnieki strādāja citā garāžas daļā. Tas viņiem izglāba dzīvību.

Šis gadījums pierāda, cik neprognozējams ir celtniecības bizness. Maniem strādniekiem toreiz palaimējās - un man arī.

Garāžas celtniecība tika pabeigta bez turpmākiem incidentiem. 1987. gada maijā mēs atvērām autostāvvietu, kuru kazino viesnīcas Trump Plaza pievedceļš savienoja ar Bordvoku. Nākamās nedēļas laikā mūsu ienākumi no spēļu automātiem dubultojās - galvenokārt tāpēc, ka tagad cilvēki

uz mūsu kazino viesnīcu varēja nokļūt daudz ērtāk. Jūlijā mēs atvērām 2700 automašīnām paredzētu garāžu.

Gan garāžu, gan pāreju, kas no autobusu pieturas un autostāvvietas cilvēkiem ļauj ērti aiziet līdz kazino viesnīcai, mēs uzbūvējām termiņā un budžeta ietvaros.

Lasvegasa

No azartspēļu licences Lasvegasā es atteicos. Darījums ar Resorts International un abi mani Atlantiksitijas kazino aizņēma pārāk daudz laika, lai es turpinātu nodarboties ar kazino biznesu tik tālu no mājām. Tagad fokusējos vienīgi uz Atlantiksitiju. Tomēr tas nenozīmē, ka nākotnē es neuzbūvēšu vai nenopirkšu kādu kazino arī Nevadā.

Trampa automašīnas

Mēs esam nolēmuši ieviest ražošanā divu veidu kadiljaka tipa automašīnas, kuras būs nosauktas manā vārdā. Trump Golden ir iecerēts kā ārkārtīgi grezns un ļoti garš limuzīns, bet Trump Executive būs nedaudz pieticīgāks Trump Golden variants. Neviena no šo mārku automašīnām vēl nav izgatavota. Varbūt tāpēc Cadillac Motors Division ļaudis man nesen uzdāvināja skaistu, zeltītu Cadillac Allante. Iespējams, viņi domā, ka man vajag vairāk rotaļlietu, ar kurām nodarboties.

Darījums ar Drexel Burnham Lambert

No Drexel Burnham Lambert piedāvātā viesnīcu kompānijas darījuma esmu atteicies. Mani investīciju baņķieri tagad ir tikai Alans Grīnbergs un Bear Sterns. Drexel Burnham Lambert pašlaik pārdzīvo smagus laikus.

Kā jau minēju, ar Ivanu nav iespējams strīdēties - un viņa pierādīja savu taisnību pat ātrāk, nekā gaidīju. Kad tika paziņoti 1987. gada trīs pirmo mēnešu rezultāti, Trump’s Castle ienākumi pārsniedza Atlantiksitijas divpadsmit pārējo kazino ieņēmumus. Kā izrādījās, Trump’s Castle bija arī pilsētas visienesīgākā viesnīca. Triju mēnešu laikā mūsu kazino viesnīca nopelnīja 76,8 miljonus dolāru - tātad par 19 procentiem vairāk nekā iepriekšējā gada pirmajā ceturksnī. Tomēr, lai arī cik labi veicas darbs, Ivanai nekad nav mierīgs prāts, ja viņa pati visu nav pārbaudījusi.

Gulf & Western

Es turpinu pārrunas ar Gulf & Western prezidentu Mārtiņu Deivisu par teātriem. Esmu arī nopircis krietni daudz veikalu tīkla Alexander’s akciju. Vislielākais šī tīkla veikals atrodas blakus veikalam Bloomingdale’s, aizņemdams platību starp 58. ielu, 59. ielu, Trešo avēniju un Leksingtona avēniju. Tā būtu lieliska vieta teātrim - bet varbūt arī daudzfunkcionālam debesskrāpim.

Mar-a-Lago

Mereladžo baseins ir izbūvēts un tenisa korts - pabeigts. Abi izskatās tik skaisti, kā biju iecerējis. Kaut arī atpūta mani īpaši neinteresē, es tomēr ļauju sev izbaudīt visus jaukumus, kurus piedāvā Mereladžo. Tur aizbraucis, es jūtos gluži kā paradīzē.

Maskavas viesnīca

1987. gada janvāri saņēmu vēstuli no Jurija Dubiņina -Padomju Savienības vēstnieka Amerikas Savienotajās Valstīs. Viņa vēstule sākās šādi: “Ar prieku vēlos Jums paziņot labas vēstis no Maskavas.” Turpinājumā padomju vēstnieks rakstīja, ka padomju valsts internacionālā tūrisma aģentūra Coscomintourist interesējoties par iespēju sadarbībā ar mani uzcelt viesnīcu Maskavā un kopīgi to pārvaldīt. 4. jūlijā es kopā ar Ivanu, viņas asistenti Lizu Kelendru un Normu aizlidoju uz Maskavu. Tas bija neparasts piedzīvojums. Mēs apskatījām pusduci vietu, kur potenciāli varētu uzcelt viesnīcu; dažas vietas atradās netālu no Sarkanā laukuma. Mēs bijām apmetušies Nacionālās viesnīcas Ļeņina apartamentos. Mani patīkami pārteidza mērķtiecība, ar kādu padomju amatpersonas kārtoja mūsu darījumu.

Trampa fonds

Galu galā es nolēmu nedibināt speciālu fondu apgrūtināta nekustamā īpašuma objektu pirkšanai, izmantojot izvestoru naudu. Man nav iebildumu pašam riskēt, bet uzņemties atbildību par citu cilvēku naudu, jo īpaši - ja starp šiem cilvēkiem ir mani draugi, es tomēr nespēju. Šī paša iemesla dēļ man nekad nav radies kārdinājums padarīt kādu no savām kompānijām publisku. Pieņemt lēmumus ir daudz vieglāk, ja par sekām jāatbild tikai sev pašam.

Mans dzīvoklis

Mana dzīvokļa pārbūve beidzās 1987. gada rudenī. Es varēju atļauties gaidīt, un tagad par to priecājos. Pasaulē nav otra dzīvokļa, kas līdzinātos manējam.

Lidmašīna

Man beidzot pieder pašam sava lidmašīna. 1987. gada pavasarī es laikrakstā Business Week izlasīju par Teksasā bāzēto kompāniju Diamond Shamrock, kura bija nonākusi finansiālās grūtībās. Raksts stāstīja par to, ka šīs kompānijas vadītāji dzīvojot gluži kā karaļi un izmantojot neticami ekskluzīvu servisu. Kā viens no piemēriem kalpoja kompānijai piederošā lidmašīna 727, ar kuru Diamond Shamrock vadītāji braucot visur, kur vien vēloties.

Nojautu, ka man paveras iespēja. Pirmdienas rītā piezvanīju Diamond Shamrock vadītājam, kura fotoattēls bija nopublicēts pie Business Week raksta. Izrādījās, ka viņa vietā kompānijai jau ir iecelts cits prezidents - Čārlzs Blekberns. Mani tūlīt ar viņu savienoja, un mēs dažas minūtes aprunājāmies. Novēlējis viņam veiksmi jaunajā amatā, pastāstīju, ka esmu izlasījis rakstu un, ja kompānija vēlas pārdot savu 727, es to labprāt nopirktu. Blekberns, protams, piekrita: lai arī cik ļoti kompānijas ļaudīm patīkot viņu lidmašīna, tās pārdošana tagad viņiem esot dienas kārtības pirmais punkts. Blekberns pat apsolīja atsūtīt lidmašīnu uz Ņujorku, lai es to varētu kārtīgi apskatīt.

Nākamajā dienā aizbraucu uz La Guardia lidostu. Iekāpis lidmašīnā, nespēju atturēties no smaida. Apmēram 200 pasažieriem paredzētā lidmašīna bija pārbūvēta tā, lai

pārvadātu piecpadsmit cilvēkus. Lidmašīnas daudzo ērtību skaitā ietilpa guļamistaba, liela vanna un atsevišķs nodalījums biroja darbam. Lidmašīna manām vajadzībām bija mazliet par lielu, tomēr nespēju neizmantot iespēju, kas pati iekrita man rokās.

Jauna 727 maksā aptuveni 30 miljonus dolāru, bet četrreiz mazākā G-4 - 18 miljonus dolāru. Tomēr es apzinājos, ka Diamond Shamrock ļoti grib savu 727 pārdot, bet pircēju šādai lidmašīnai nez vai ir sevišķi daudz.

Es piedāvāju piecus miljonus dolāru, kas, protams, bija smieklīgi maz. Diamond Shamrock iebilda, ka gribot dabūt desmit miljonus. Šajā brīdī sapratu, ka neatkarīgi no turpmākajām sarunām šis būs ārkārtīgi izdevīgs darījums. Tomēr es vēl mazliet pakaulējos, un galu galā mēs vienojāmies par astoņiem miljoniem dolāru. Nedomāju, ka pasaulē kādam pieder otra tik lepna privātā lidmašīna kā man.

Kas būs tālāk?

Par laimi, es nezinu atbildi, jo tad, ja es to zinātu, nākotne man sagādātu tikai pusi no prieka, ko tā man atnesīs.

Viens gan man ir skaidrs: nākotne nebūs tāda pati kā pagātne.

Pirmos divdesmit savas darba dzīves gadus es būvēju, veidoju iestrādes un pabeidzu iesāktos darbus. Ne reizi vien citi man sacīja, ka tas, ko esmu uzņēmies, nav paveicams. Tāpēc tagad mana svarīgākā problēma ir izdomāt, kādā veidā radoši atdot atpakaļ daļu no tā, ko esmu ieguvis.

Ar to es nedomāju naudu, kaut arī daļu no mana ieguvuma, protams, veido nauda. Nav grūti būt devīgam, ja pašam pieder tik daudz, bet devīgam ir jābūt. Tomēr es

vairāk apbrīnoju nevis ziedotājus, bet tos, kuri paši aktīvi piedalās dzīvē. Nekad īpaši neesmu interesējies, kāpēc cilvēki ziedo, jo viņu motīvi parasti nav tādi, kādi tie šķiet. Diemžēl patiess altruisms ir ļoti reta parādība. Es personiski uzskatu, ka daudz vairāk citiem spēju dot ar savu darbu nekā ar naudas ziedojumiem.

Apzinos, ka man piemīt divas īpašas spējas: prasme pārvarēt šķēršļus un motivēt cilvēkus labi padarīt darbu. Tāpēc viens no izaicinājumiem, kas mani sagaida, ir šo spēju maksimāli lietderīga izmantošana gan citu, gan savā labā.

Tikai nepārprotiet mani. Es joprojām turpināšu nodarboties ar biznesu un kārtošu vērienīgus darījumus, turklāt nevis kaut kad nezināmā nākotnē, bet jau rīt.

Donalds Tramps un Tonijs Švarcs TRAMPS

BIZNESS KĀ MĀKSI.A

Redaktore Daina Borovska

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6. Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2905.

A/'s “Poligrāfists”, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

1

Unated States Football League - Savienoto Valstu Futbola līga. Šeit un turpmāk - tulk. piez.

2

Bronksa - Ņujorkas nabadzīgo ļaužu rajons.

3

30. maijā.

4

Fug (izrunā kā fag) - sasmacis gaiss (angļu vai.).

5

Grāmata The Art of Deal pirmoreiz iznāca 1987. gadā.

6

Vārdu spēle: angļu vai. paint nozīmē gan “krāsot”, gan “uzgleznot”.

7

Es metu acis uz Manhetenu jau kopš 1968. gada, kad absolvēju Vortonu. Bet tobrīd pilsētā nekustamo īpašumu tirgus bija ļoti aktīvs un cenas šķita pārāk augstas, tāpēc man neizdevās atrast piemērotu darījumu -vai, runājot konkrētāk, es nevarēju nopirkt labu īpašumu par man pieņemamu cenu. Tēvs tolaik jau bija sapelnījis krietni daudz naudas, bet viņš neuzskatīja par pareizu izveidot saviem bērniem noguldījumu fondus. Kad beidzu koledžu, man piederēja vairāku nekustamo īpašumu daļas apmēram 200 000 dolāru vērtībā - galvenokārt Bruklinā un Kvīnsā. Un tā nu es nogaidīju. Joprojām palīdzēdams tēvam viņa biznesā, iespējami daudz laika centos pavadīt Manhetenā.

Par pagrieziena punktu kļuva 1971. gads, kad nolēmu sev noīrēt Manhetenā dzīvokli. Tas bija studijas tipa dzīvoklis Trešās avēnijas un 75. ielas stūra namā. No mana dzīvokļa logiem pavērās skats uz kaimiņu mājas iekšējā pagalmā novietoto ūdens tvertni. Tā kā mans dzīvoklis atradās mājas augšstāvā, jokodamies to saucu par penthouse*. Es arī centos savu jauno dzīvokli sadalīt tā, lai tas izskatītos lielāks. Bet, lai arī ko es darīju, tas, vienalga, palika tumšs,

* Stilīgs, plašs mākslinieka darbnīcas tipa dzīvoklis nama mansardā.

8

Roberts Mozess (1888-1981) - 20. gadsimta pilsētas plānotājs un celtnieks, kas ievērojami ietekmējis atsevišķu Ņujorkas daļu pašreizējo izskatu.

9

Jeo Minpejs (dz. 1917)-pasaulslavensķīniešu izcelsmes amerikāņu arhitekts, kura darbu skaitā ietilpst Luvras ieejas stikla piramīda.

10

Skip - lēkāt (angļu vai.). Skips - Hugo M. Frenda juniora iesauka.

11

“Slazds-22” (Catch-22) - amerikāņu rakstnieka Džozefa Hellera 1961. gadā izdots satīrisks, vēsturisks romāns par Otro pasaules karu.

12

Gstāda (Gstaad) un Sentmorica (St. Moritz) - kūrortpilsētas Šveicē.

13

United States Football League - Savienoto Valstu Futbola liga.

14

Nationan Football League - Nacionālā futbola līga.

15

American Football League - Amerikas Futbola līga.

16

World Football League - Pasaules futbola līga.

17

Autors šeit un turpmāk stāsta par amerikāņu futbolu.

18

Pēc Fārenheita skalas.

Content

Tramps Donalds, et al Tramps. Bizness kā māksla

1