Mosterte Nataša

Tumšā lūgšana

Nataša Mosterte

Tumšā lūgšana

"Žilbinoši <[isdi i un oriģināli... atliek vien apbrīnot autores ragamgas spējas apburt lasītājus.“

0,iīly Mail

"Intelekts sastopas ai paianoimalo. Mosterlei ii ķeriens sapludināt zinātni un paianntmalo interesantos un "iespejamos" veidos... Romai la veslijimts, to veidojoša zinātne un tam piemiloša mistika liks lasītajam prātot (un diskutēt) vel ilgi pec gramatas izlasīšanas.”

"Mostertes gudli sarakstītais romāns nepārkāpj /aina robe/as. fas šīm robe/am i/bia/as cauri.“

Observer

Manai mātei Hentijai: māksliniecei, meklētājai, brīvajam garam

Ērtības labad jedzieni “parkurs”* un “brīvais skrējiens” tiek izmantoti pamīšus.

' Parkūrs (parcours du combattant— franču vai.) —šķēršļu pārvarēšanas distance. Pārvietošanās māksla (ari pilsētas apstākļos), kurā tiek apvienota šķēršļu pārvarēšana, skriešana un kustība. (Tulkotājas piezīme.)

“Ks ilgojos apskaut savas mirušās mātes rēgu. Trīs reizes es mēģināju satvert viņas tēlu, un tris reizes tas izslīdēja man no rokām. Kā ēna, kā sapnis...”

Homērs “Odiseja ’

IEVADS

Mazā meitene nemēdza gulēt ciešā miegā. Rīta agrumā viņa bieži vien atvēra acis un mierīgi un bez bailēm lūkojās tumsā. Mirkli raudzījusies griestos, meitene pārkāra pēdas pāri gultas malai, pasita padusē Mīļlāča kungu un pa gaiteni devās uz mātes istabu.

Viņa nekad negāja iekšā. Dažu sirdspukstu garumā viņa pagaidīja pie durvīm, vērojot pēļu gultā dusošās maigās aprises. Ja meitene uzmanīgi ieklausītos, viņa sadzirdētu mātes elpu. Ar to viņai būtu gana, un, pāris reižu nožāvājusies, viņa atgrieztos savā gultā.

Šonakt ir tāpat. Mātes istabas durvis. Tur tikko saskatāmas spoguļgal-diņa kontūras ar zemē noslīdējušu mātes sarkano šalli, kuras čigānisko uguni apslāpē tumsa. No smaržu pudelītēm, kuras redzamas spoguļa apēnotajā vaigā, izplūst un gaisā virmo pazīstams aromāts. Meitenīte uz sliekšņa apstājas un pagriež galvu sniegbaltās gultas virzienā.

Tā ir tukša.

Bērns lūkojas uz neaiztiktiem palagiem un uzbužinātiem spilveniem. Viņa pieliec galvu, kā to dara, būdama apjukusi vai samulsusi.

Vilcinoties viņa atgriežas gaitenī.

“Mammu?”

Vārds paliek karājamies gaisā, biezais paklājs un samta aizkari neļauj skaņai aizplūst.

Viņa dodas uz kāpnēm, vienā rokā līdzi velkot Mīļlāča kungu. Otra roka tur pidžamas bikses, kuras slīd nost.

Meitene nokāpj pa kāpnēm un iet garām vēdekļveida logam, kas ierāmē mirdzošo tumsu laukā. Tālāk cauri istabai ar tās augstajiem plauktiem un daudzajām grāmatām, kuras šķiet spīdam pat tumsā. Viņa iet garām klavierēm ar atsegtiem taustiņiem un uz grīdas nokritušām nošu lapām.

Pie sienas maigi tikšķ vecmodīgs pulkstenis. Lielie cipari un filigrānie rādītāji vēsi fosforescēti kvēlo. Meitenītei ir tikai pieci gadi, taču viņa pazīst pulksteni. Viņa skatās uz to un izslej kreisās rokas rādītājpirkstu un īkšķi nedrošā “L” burta veidā.

“Mammu?”

Virtuves durvis ir aizvērtas, taču uz grīdas redzama dzeltenas gaismas strēle. Pagriežot rokturi un pagrūžot vaļā durvis, viņa saož citronus.

Grīdas melnbaltās flīzes spilgti izceļas elektriskajā apgaismojumā. Ūdens piliens iekrīt izlietnē. Sieviete guļ uz muguras, viņas labā kāja veido dīvainu trijstūri, mute smaida, bet acis slēpj matu un asiņu lipīgā ligzda. Asinis ir uz grīdas un uz kriketa nūjas vīrieša rokā, kurš pagriežas, atveroties durvīm.

Viņš pastiepj pretī otru roku. “Nāc man līdzi, meitenīt. Es tev palīdzēšu aizmirst.”

“Vienīgi roka, kura izdzēš, spēj uzrakstīt patiesību.”

Meistars Ekharts

PIRMĀ NODAĻA

Atmiņa ir viena dīvaina lieta.

Džeks vēroja savu tēvu pieliecamies tuvāk intervētājai un savelkam seju mīlīgā pašnožēlā. Džeks skaidri zināja, ka tēvs grasās izstāstīt kādu pagātnes atgadījumu: stāstu, kurš vēstītu par bezbailību bīstamā situācijā un jaunekļa drosmīgi izturēto pārbaudi. Ikreiz, kad tēvs to atstāstīja, kauja kļuva mazliet niknāka, briesmas — mazliet lielākas, bet lodes — mazliet tuvākas. Tēvs izklausījās patiess, jo viņš bija patiess. Viņš nepārspīlēja apzināti: allaž, kad viņš ķērās klāt šim stāstam, viņš bija pārliecināts, ka precīzi atstāsta notikušo.

Džeka tēvs viegli pielieca galvu, kamēr intervētāja izplūda apbrīnā. Džeks pasmaidīja. Tas nu bija jāatzīst — vecais zēns prata izmantot mirkli.

Ar tālvadības pulti izslēdzis televizoru, viņš slinki ieprātojās, kurā brīdī apšaubāmas atmiņas sāk ietekmēt to, kā cilvēks sevi uztver. ]a agrāko sevi atceries kā drošāku, stiprāku un gādīgāku, nekā īstenībā biji, vai šīs izpušķotās atmiņas ietekmē to, kā rīkojies tagad? Ja piedzimi kā pieticīgs Ford Focus, bet sāc sevi atcerēties kā Shelby Mustang, vai tu par tādu kļūsi? Varbūt viņa tēvs, visus šos gadus prātā veidodams leģendu, no tiesas sevi pārvērtis par cilvēku, kurš pašaizliedzīgi steigtos palīgā: mezdamies liesmojošās ēkās, lēkdams straujās upēs, vilkdams laukā samaņu zaudējušos no degošām mašīnām?

“Pabeidzāt?”

Kabinetā ienāca Kloja Kvindlena, viņa tēva personīgā asistente. Kloja bija pievilcīga, gudra un bezcerīgi iemīlējusies savā šefā. “Gudra” un “naiva” nav nesavienojami jēdzieni.

“Jā, paldies, ka man parādījāt.”

Kloja piespieda pirkstu videoatskaņotāja pogai un ar godbijīgu sejas izteiksmi izņēma disku. “Lieliska intervija, vai nav tiesa? Simoneti kungs ir brīnišķīgs cilvēks.”

“Jā, patiesi.”

Kloju neapmierināja viņa balss tonis. Viņa sarauca pieri.

“Es dzirdu, ka esat nejauks.”

Nejauks. Džeks izmisīgi centās izdomāt kaut attāli atbilstošu atbildi uz šo apvainojumu.

“Jūsu tēvs ir diezgan vīlies, Džek.”

“Es zinu. Ļoti žēl.”

“Kā jūs varat par to smieties?” Kloja viņam veltīja dzalkstīgu skatienu.

Bija skaidrs, ka tiek pieprasīta nožēla. “Man žēl, dārgā. Es slikti uzvedos. Vai jūs man piedosiet?”

Kloja, mazliet atmaigusi, nošņaukājās. “Viņam drīz jābūt. Vai varu jums kaut ko piedāvāt, kamēr gaidāt?”

“Nē, neko. Paldies.”

Viņa izgāja, aiz sevis atstādama L’Air du Temps smaržu mākoni, un Džeks palika viens pats ar tēva modernās mākslas kolekciju. Leons Simoneti nesen bija sācis sevi uztvert kā Ņujorkas atbildi Čārlzam Saači, un viņa biroja plašās sienas bija noklātas ar dzēlīgā satraukumā vibrējošiem audekliem.

Džeka tēva rakstāmgalds bija īpaši atturīgs. Izņemot ādas paliktni un tālruni, uz pulēta mahagonija plātnes atradās vienīgi trijkāja formā veidots tērauda priekšmets, uz kura bija iegravēti vārdi Aut vincere aut mori— uzvarēt vai mirt. Ļoti mačiski. Taču latīņu valoda nebija tikai zīmēšanās. Džeka tēvs no sirds aizrāvās ar klasiķiem un savulaik uzstāja, lai dēls vispārīgos vilcienos apgūst latīņu un grieķu valodu. Pusaudža

vecumā Džeks nekādi nespēja novērtēt mirušu valodu studijas, lai gan vēlākos gados šīs zināšanas atmaksājās necerētās situācijās. Viņš atklāja, ka puisis, kurš it kā starp citu var nocitēt pāris frāzes no Ars Amatoria, uz meitenēm atstāj pārsteidzoši labu iespaidu.

Aiz durvīm atskanēja balsis, un pēc mirkļa kabinetā ienāca tēvs. Viņa pleci bija sagumuši, bet acis aiz briļļu tērauda ietvara meta zibšņus. Viņš nepacietīgi pamāja Džekam, kurš cēlās kājās, un nosvieda uz rakstāmgalda avīzi.

“Pie velna, ko tu domāji?”

Džeks palūkojās uz graudainu, melnbaltu attēlu un saviebās. Fotogrāfam bija izdevies notvert mirkli, par to nu nebija šaubu. Attēlā bija redzams Džeks, kurš, baisi atiezis zobus, turēja virs galvas paceltu krēslu, ko neapšaubāmi grasījās triekt pret indivīdu ar šausmās ieplestām acīm. Virsraksts vēstīja: “Bagātnieka dēliņš iesaistās kautiņā.”

“Es palīdzēju nelaimē nonākušai dāmai.”

“Tu meklēji dzertuves kautiņu un atradi to. Sieviete ir tikai aizbildinājums.”

Džeks nopūtās. “Man ļoti žēl.”

Tēvs ar pirkstu nikni norādīja uz fotogrāfiju. “Un to tagad var aplūkot katrs!”

Droši vien tagad nebūtu piemērots brīdis, lai pavēstītu tēvam, ka Džeks ir kļuvis arī par YouTube slavenību: kopš iepriekšējā vakara video ir skatīts 2300 reižu, un šis skaitlis turpina augt.

“Es tevi nesaprotu. Tev ir smadzenes, bet tu tās neizmanto. Esmu tev devis izglītību. Esmu tev iedevis visu nepieciešamo, lai tu par kaut ko kļūtu, taču tu neko neuztver nopietni. Tu vairs neesi bērns. Vai ir kas tāds, kas tev rūp, Džek? Kaut kas, ko tu patiesi vēlies?”

“Slaidu, foršu sievieti melnā kleitā...”

Tēva nāsis notrīsēja.

“Nē, atvaino. Protams, nē. Mieru pasaulei. Tieši tā — mieru pa-

saulei.”

Iestājās ilgs klusums.

“Nu man reiz pietiek.” Tēva seja bija stingra.

Džeks uzmanīgi uz viņu paskatījās. Šos vārdus viņš jau bija dzirdējis agrāk, taču šoreiz tie skanēja citādi. Kaut kas Džekam teica, ka tālākais viņam nepatiks.

Tēvs atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma aploksni.

“Lūk. E-biļete līdz Londonai. Tev ir rezervēta vieta vēlajā reisā uz Hītrovu.”

Londona. Tai nebija ne vainas. Ir jau arī ļaunākas vietas par Londonu, ja reiz tēvs grib patriekt viņu no mājām un pavarda. Džeks iebāza roku aploksnē un izvilka biļeti. Ekonomiskā klase. Tomēr...

“Kādam manam draugam anglim ir sarežģījumi. Viņš domā, ka tu varētu palīdzēt. Viņa vārds ir Daniels Bārons.”

Šis vārds šķita dzirdēts. Mājās tēva darbistabā bija dučiem gaumīgi ierāmētu fotogrāfiju, kurās redzams tēvs apmierināti sarokojamies ar bagātajiem un slavenajiem. Bet aizmugurējā rindā bija aizlikta fotogrāfija, kurā iemūžināti trīs vīrieši un divas sievietes. Tas bija satriecošs bariņš: jauni, skaisti, pašpārliecināti. Tēvam attēlā joprojām bija melnu matu ērkulis un tikpat stūrains zods kā Klārkam Kentam. Viņam blakus stāvēja izskatīgs vīrietis tumši blondiem matiem un no smagnēju plakstiņu apakšas lūkojās objektīvā. “Bārons,” Džeka māte viņam pirms daudziem gadiem paskaidroja, kad viņš jautāja par fotogrāfiju. “Viņš bija tava tēva draugs, kad abi mācījās Oksfordā. Bārons bija slavens zinātnieks. Es viņu reiz satiku. Šarmants vīrietis.”

“Un meitenes?”

Māte sarauca pieri. “Es nezinu. Kad tavs tēvs pārcēlās uz ASV, viņš esot pazaudējis sakarus ar visiem, izņemot Dānieļu.” Viņa atkal sarauca pieri un domīgi pieskārās rāmja stiklam, pirkstiem slīdot pāri jaunajām sejām.

Džeks ielika biļeti atpakaļ aploksnē. “Par kādu problēmu mēs runājam?”

“Ir pazudusi Dāniela aizbilstamā.”

Aizbilstamā. Džekam šis vārds šķita vecmodīgs. Gluži kā no “Džeinas Eiras”.

“Ar to būtu jānodarbojas policijai.”

“Tu nesaproti. Viņa aizbilstamā pazuda, taču tika atrasta. Bet radās... sarežģījumi.”

“Es nesaprotu, kā varu līdzēt.”

“Tas nav apspriežams, Džek. Tu šovakar kāpsi lidmašīnā, bet, ieradies galā, būsi pilnīgā Dāniela rīcībā. Ja tu atteiksies vai kaut ko tur salaidīsi grīstē, es tevi vairs nefinansēšu. Nebūs uzturlīdzekļu. Dzīvokļa. Modīgās mākslas galerijas tavai draudzenei Nikolai. Tu nesaņemsi vairs finansējumu savām alpīnisma ekspedīcijām vai tām muļķīgajām autosacīkstēm. Un šoreiz es to domāju nopietni. Un nemēģini žēloties vecmāmiņai — esmu ar viņu apspriedies, un viņa beidzot piekrīt, ka tev ir pienācis laiks nostāties uz pareizā ceļa.”

Tā nebija iepriecinoša perspektīva. “Cik ilgi man tur vajadzēs palikt?”

“Tu paliksi tik ilgi, kamēr Dānielam būsi vajadzīgs.”

Leons Simoneti pasniedzās pēc telefona. Džeks saprata, ka var iet, taču vēl bridi skatījās uz tēvu. Cilvēki allaž uzsvēra spēcīgo tēva un dēla līdzību, un Džeks pieļāva, ka tā ir taisnība. Viņš ir mantojis tēvam raksturīgo romieša profilu, un viņiem abiem ir melni mati un zilas acis. Abi ir vienādas miesasbūves, gariem locekļiem, lai gan tēva ķermenī jautās mīkstums, kura Džekam vēl nebija. Varbūt pēc trīsdesmit gadiem arī Džeka viduklī parādīsies gaļīgs apaļums, bet žoklis būs saburzīts kā savecējušam imperatoram. Kas to lai zina. Varbūt viņš ir mantojis arī citas iezīmes. Iespējams, laika gaitā arī Džeks kļūs par pasauļu iznīcinātāju.

Tēvs palūkojās augšup, seju savelkot nepacietīgā “Vai ir vēl kas?” izteiksmē. Džeks papurināja galvu un piecēlās no krēsla. Tiklīdz viņš bija sasniedzis durvis, tēvs ierunājās atkal.

“Dzīve ir tāda, kādu to izveido, Džek.”

Jaunais vīrietis pagriezās, lai pāri milzīgajam Obisonas paklājam, kas abus šķīra, paskatītos uz tēvu. Parasti Džekam šie vārdi būtu vien kārtējā banalitāte. Taču tēva balss skanēja savādi: tā bija klusa, dzedra.

“Izdarītās izvēles nosaka dzīves virzienu. Neaizmirsti to.” Un atkal tā klusā, tālā balss. “Tu dzīvo saskaņā ar šīm izvēlēm un... nomirsti ar tām.”

OTRĀ NODAĻA

Brīvais skrējiens var sniegt uzmundrinājumu. Tas var būt kā lidojums. Bet, ja pieļauj kļūdu, jutīsies neveiklāks par neveiklu un piesaistīts zemei. Šoreiz labi nebūs.

Viņa sāka gana veiksmīgi, uzturēja spēcīgu skrējienu, saglabāja labu inerci, bet, pieskardamās mūrim ar pēdu un mēģinādama iegūt attālumu atsperoties un lecot, viņa aptvēra, ka atspērusies par augstu un ķermenis ir pārāk taisns.

Viņa izmisīgi mēģināja sagriezties viduklī, taču pēda paslīdēja zem lejupejošā spēka. Plūstošas, akurātas piezemēšanās vietā viņa noplīkšķēja kā plekste.

Sūdu būšana.

Viņai līdzās Džangls pabeidza savu vieglo lēcienu, dinamiski atsperdamies no ķieģeļu mūra un plūstoši mezdamies uz priekšu kā kaska-dieris Džeimsa Bonda filmās. Pieskrējis taisnā ceļā pie margām, kuras aizšķērsoja viņam ceļu, vīrietis saliektām rokām satvēra dzelzs stieņus un, nezaudēdams ātrumu, pa spraugu ieslidināja ķermeņa apakšdaļu. Nākamajā mirklī viņš jau skrēja pa aleju, līdz viņa ēna saplūda ar pārējām ēnām. Viņa pat nedzirdēja, kā vīrieša pēdas pieskaras zemei.

Viņa zināja, ka nekavējoties jāseko. Nekad neapstājies. Ja kustība neizdodas, nepūlies to izlabot, tikai virzi ķermeni uz priekšu. Kustība ir dzīve. Tā bija parkūra būtība. Nekad neatskaties. Atrodi citu ceļu.

Cel savu pēcpusi augšā, skuķēn!

Taču viņa jutās savārgusi un joprojām smeldza cirksni sarautais muskulis, ko satraumēja pirms trim nedēļām, kad, lēkdama no sienas, piezemējās uz vaļīgas metāla plāksnes. Sāpju atbalss lika vilcināties, un viņa saprata, ka šovakar tomēr vajadzēja palikt mājās. Ja Džangls uzzinātu, ka viņa pēc traumas ir devusies nakts skrējienā, viņš būtu nikns.

Džanglu vairs nekur nemanīja. Betona torņi abpus alejai izskatījās tumši un klusi. Šī pilsētas daļa naktī, kad investīciju baņķieri un finansisti pameta savus birojus, lai dotos uz vīna bāriem, restorāniem un Vestendas teātriem, kļuva tukša. Atliekusi galvu, viņa paskatījās taisni augšā uz naksnīgajām debesīm. Apgaismojums un piesārņojums tās vērta dūmakaini iesārtas, it kā pilsētā plosītos ugunsgrēks.

Un tur viņa stāvēja, viegli šūpodamās kājās, piepeši juzdama, ka mazliet griežas galva, ka viņa ir drusku apreibusi... tā gadījās. It viss ieguva baltas aprises, bet apkārtējās pasaules stingrie ķieģeļu, mūra un betona apveidi sāka izslīdēt no fokusa, kontūrām izplūstot un viļņojoties, it kā augstās celtnes grasītos izšķīst un noslīkt.

Tomēr viņa turpināja lūkoties debesīs un vēroja, kā tās sāk krist viņai pretī. Grāmatas. Tās kā ievainoti putni krita no asiņojošām debesīm. Vaļā atrautiem vākiem un lapām balti plivinoties. No atvērtajām lappusēm izslīdēja melni burti un krita, krita zemē, kur tie...

Sašķīda.

Nē! Tikai ne atkal! Viņa ar rokām stingri aizspieda acis un juta ac-ābolu satraukto kustību pret plaukstām. Viņa izmisīgi centās aizgaiņāt grāmatu tēlus, taču aiz aizvērtajiem plakstiņiem sāka veidoties cipari, koš-sarkani un spoži, gluži kā ar slepenu tinti uzrakstīts šifrs: (3/207/—7/3) (4/98/—5/12) (2/55/—1/99)... Un tagad viņa jau dzirdēja klusus čukstus un zināja: ja atvērs acis, redzes perifērijā manīs kustīgus tēlus.

Viņai no krūtīm izlauzās gārdziens.

Izbeidz! Kontrolē! Viņa nolaida rokas; dziļi ieelpoja.

Cieši veroties uz priekšu, viņa atspērās ar papēdi un sāka skriet — iesākumā saraustīti, taču pēc tam arvien plūstošāk. Uzņemdama ātrumu, viņa turpināja elpot caur degunu. Likvidē bailes! Koncentrējies! Domā vienīgi par kustību! Kļūsti par kustību! Sasniegusi margas, viņa ieslīdēja sānu velvē un bez piepūles pārvarēja šķērsli, viegli piezemēdamās otrā pusē, nezaudējot kontroli un līdzsvaru. Saglabādama ritmu, viņa turpināja skriet.

Skrien!

Un viņa skrēja — laizdamās lejā no mūriem, pārlēkdama spraugām. Viņas prāts bija mierīgs, ķermenis lidoja. Pasaule bija atgriezusies fokusā. Rēgainās grāmatas ar to indes pilnajām lapām palika tālu aizmugurē. Viņa vairs nedzirdēja balsis. Viņai tikai allaž bija jāvirzās uz priekšu un jāturpina skriet, skriet, skriet pretī glābiņam.

TREŠĀ NODAĻA

Nveco zēn, prieks tevi redzēt.” Čārlzs Eskvits stāvēja, eleganti U, atbalstījies pret sava Londonas dzīvokļa durvju aplodu un sirsnīgi uzsmaidīja Džekam. Viņš no pieres atglauda linu krāsas matu šķipsnu. “Vēlies ienākt?”

“Nē, Einštein. Man patīk stāvēt gaitenī.”

Eskvits atkal atieza zobus smaidā un plaši atvēra durvis. “Mēs esam mazliet aizkaitināti? Droši vien no trieciena, lidmašīnai nosēžoties. Ļauj minēt: tavs tētuks gādāja arī par to, lai vieta atrastos līdzās tualetēm?” Džeks paspraucās viņam garām un ienāca saulesgaismas pielietā istabā, kuru pildīja noplukušas mēbeles, dēļu grīdu klāja izbalējis tepiķis. Eskvi-tiem piederēja puse Londonas, taču Čārlijam patika tēlot bohēmieti. Pa logu varēja redzēt Karaliskās Alberta halles kanēļkrāsas kupolu.

“Nāc iekšā, karotāj!” Eskvits aizvēra durvis un kritiski palūkojās uz Džeku. “Tu sūdīgi izskaties.”

“Paldies.”

Eskvits pamāja uz Džeka apsaitēto apakšdelmu. “Cik tas ir nopietni?” “Nieks. Dažas šuves.” Īstenībā daudz lielākas bažas sagādāja rēta uz pleca, kur tas idiots viņam bija iekodis. Slimnīcas uzņemšanā ārsti bez mitas komentēja, un tagad Džekam par to, kas dzīvo cilvēka mutē, bija zināms vairāk, nekā viņš to būtu vēlējies.

“Mhm. Labi, iekārtojies, es uzvārīšu tēju.”

Eskvits nozuda mazajā virtu vītē. Džeks ieslīga pārpolsterētajā klubkrēslā

un palūkojās apkārt. Papīru krāvumi, grāmatu kaudzes, Čārlijam piederoša senu, piedauzīgu pludmales pastkaršu kolekcija. Dzīvoklis šķita gandrīz tāds pats kā Džeka pēdējā apciemojuma laikā, teju pirms pusotra gada. Paplāte ar akmeņiem nebija redzēta: tā droši vien norāda uz Čārlija jaunāko aizraušanos. Eskvits bija mūžīgais students, mezdamies no viena priekšmeta pie nākamā; psiholoģija, astronomija, alternatīvās reliģijas, tauriņi — viņa rijīgā zinātkāre nepazina robežu. Viņš Džekam atgādināja Viktorijas laikmeta zinātniekus un pētniekus ar viņu lielajām bagātībām un diženajām mājām, kuri savus hobijus pārvērta par zināšanu dārgumu glabātavām: kataloģizēdami Rietumindijas floru un faunu, tulkodami eksotisko kultūru pasakas, meklēdami Nīlas pirmsākumus.

Džeks iepazinās ar Čārliju pirms pieciem gadiem Goa. Džeks bija devies svētceļojumā uz šo transa un reibuma zemi, pats nezinādams, uz ko cer, — iespējams, uz kādu savādu pašizziņas sapni un narkotiku reibuma svētlaimi —, bet izrādījās, ka Goa nav domāta viņam. Džeks nejuta saikni ar retrohipijiem, kiberčigāniem un zinātkārajiem eiropiešu ceļotājiem, kuri meklē nirvānu, lētas narkotikas un alkst pārdozēt tehno.

Patiesību sakot, pavadījis nedēļu nemitīgā atkal un atkal skanošā elektronikas kakofonijā, kas plūda no mājām, dzīvokļiem, kafejnīcām un reiva naktīm, Džeks jutās nevis apgaismots, bet gan slepkavnieciski noskaņots. Turklāt viņš attapās klejojam kopā ar īstenu plānprātiņu, kurš bez mitas murmināja “klusumā ir savienojumi” un “tavas smadzenes ir bungas” un, acis nemirkšķinot, neatlaidīgi blenza uz Džeku. Kad Džeks kādu nakti pamodās un ieraudzīja, ka šis vīrietis ir nometies pie gultas uz ceļiem un viņa ģīmis atrodas nepatīkami tuvu Džeka sejai, viņš nosprieda, ka nu ir gana.

Nākamais istabas biedrs bija izstīdzējis brits, kurš mazliet manierīgi stiepa vārdus un kura atturība slēpa žiletes asuma prātu un dedzīgu interesi par pasauli. Tā bija nejauša satikšanās: divi bagāti puiši kopā iepazīst vietējo kultūru. Čārlija vadībā Džeks noplukušajai paradīzei, kurā abi atradās, pamanījās ja ne pieķerties, tad vismaz paciest to. Tagad Goa bija mazliet vairāk nekā psihodēliski iekrāsotas atmiņas, savukārt draudzība ar Čārliju turpinājās.

Eksvits ienāca istabā ar milzīgu tējkannu. “Te būs.” Eskvits veikli ielēja tēju plānajā tasītē. “Vienu gabaliņu vai divus?” viņš gādīgi vaicāja, turēdams roku virs cukurtrauka.

“Tu esi paraugnamamāte!” Džeks pacēla tasi pie lūpām un norija malku. Neslikti. Čārlzs prata apieties ar angļu brokastu tēju.

“Nu, klāj vaļā. Tava e-pasta vēstule bija, mazākais, noslēpumaina.” Eskvits atlaidās krēslā un uzcēla garās kājas uz soliņa. “Izklausās, ka tev būs jātēlo izmeklētājs. Kāds ir pazudis?”

“Meitene vairs nav pazudusi. Viņa ir atrasta. Taču ir problēmas — nejautā, kādas. Un man nav ne jausmas, kāpēc tas Bārons uzskata, ka es varētu palīdzēt.”

“Daniels Bārons. Tas nu gan ir slavens vārds.” Eskvits savilka lūpas. “Kamēr tu 30 000 pēdu augstumā locīji iekšā savu mikroviļņu krāsnī uzsildīto ēdmaņu, es tavā vietā šo to pameklēju gūglē un varu droši apgalvot — tas ir iespaidīgi. Tas vīrs ir ģēnijs — no Stīvena Hokinga sugas. Visi domāja, ka viņš kādu dienu saņems Nobela prēmiju. Bet pirms divdesmit gadiem viņš burtiski vienā dienā aizgāja no akadēmisko pētījumu jomas.”

“Kas tā bija par jomu?”

“Bārons ir neirozinātnieks. Viņš centās atrast atmiņas molekulu.” “Man šķita, ka tas jau ir izdarīts.”

“Tu runā par Seklcra laboratoriju un PKM zeta noteikšanu. Jā. Taču runā, ka Bārons to atklāja jau pirms divdesmit gadiem. Un vēl vairāk — viņš esot pilnveidojis ar šo molekulu veicamās manipulācijas. Vairākums zinātnieku uzskata, ka tāds atklājums ir ļoti nozīmīgs.”

Džeks pacēla uzacis. “Mans tēvs gadiem ilgi ieguldīja miljonus atmiņas pētniecībā. Viņš ir pārliecināts, ka tas būs nākamais farmācijas veiksmes stāsts — varenāks par viagru, tā viņš apgalvo.”

“Rietumu pasaules iedzīvotāji noveco. Tavs tēvs ir gudrs vīrs.”

Džeks sadrūma. “Un tomēr es nesaprotu. Tu saki, Barons jau pirms vairākiem gadu desmitiem bija atminējis šo mīklu, bet nedalījās atklājumā ar manu dārgo senci? Esmu izbrīnīts, ka viņi joprojām ir draugi.”

“Tās ir tikai baumas.” Eskvits gurdeni atmeta ar roku. “Kas zina, vai Bāronam tiešām izdevās to paveikt? Ja izdevās, viņš par saviem atklājumiem nepaziņoja pasaulei. Vecais vīrs ir kļuvis par vientuļnieku. Viņš cieta autoavārijā un nejūtas labi.”

Džeks iztukšoja tasi un ieskatījās rokaspulkstenī. “Jau ir tik vēls? Man jāpagūst uz vilcienu. Vai drīkstu vispirms izmantot tavu dušu?”

"Mi casa es su casa.* Tu apmetīsies pie manis, vai ne?”

“Paldies, bet es nezinu, cik ilgi tas viss vilksies.”

“Vai tētuks apmaksā pieezvaigžņu viesnīcas numuriņu? Nē? Tad tev jāizvēlas starp hosteli vai manu brīvo guļamistabu.”

“Tu esi labs draugs, Čārlz.”

“Esmu sasodīts svētais.” Eskvits pacēla Džeka ceļasomu.

“Katrā ziņā,” Džeks ierunājās, sekodams draugam pa šauru gaiteni, “pašlaik es neizmantošu tavu viesmīlību. Bārons vēlas, lai šodien pārnakšņoju Vaitlēdijās.”

“Vaitlēdijas.” Eskvits piekrītoši pamāja. “Tas ir plašs jēdziens. Es jau iztēlojos — izrobotais cietokšņa mūris, spicie torņi, pazemes cietums. Kur tas atrodas? Kornvolā? Mūrā?”

“Oksfordšīrā. Kaut kur pie Temzas.”

“Kāda vilšanās.” Eskvits atvēra durvis. “Te ir tava istaba. Patīk?” Džeks nopētīja sienas, kuras bija gaumīgi izrotātas ar deviņpadsmitā gadsimta pornogrāfijas attēliem sēpijas toņos: īstena pūderētu krūšu buķete, garās apakšbikses, vaidziņi ar bedrītēm, matu sprodziņas un koķeti vēdekļi.

“Gulēšu kā Dieva ausī.”

“Lieliski. Starp citu, man jāteic, ka Alise nevar sagaidīt, kad varēs satikt tevi.”

'Manas mājas ir tavas mājas (spāņu vai.).

Džeks, nelāgu priekšnojautu mākts, pagriezās pret draugu. “Tu viņai pateici, ka esmu pilsētā?”

“Protams. Kas es būtu par brāli, ja nepateiktu mazajai māšelei, ka viņas alku objekts ir ieradies Londonā.”

“Pie velna, Čārlij...”

“Kušu, kušu. Svētais, atceries?” Eskvits brīdinoši izslēja pirkstu. “Vecīt, es zināju, ka šis brauciens labi nebeigsies.”

“Galvu augšā!” Eskvits atplauka vienaldzīgā smaidā. “Labi. Es tevi atstāšu dāmu sabiedrībā. Tīri dvieļi ir tajā skapī.” Vēl viens smaids, un viņš klusi aizvēra durvis.

CETURTĀ NODAĻA

Sāka jau tumst, kad Džeks izkāpa Vaitlijas stacijā. Tā bija savdabīga, visapkārt podos ziedēja sārti un violeti ziedi, bet celiņus sedza rudens lapu paklājs. Džeks tikko bija nokāpis no perona, kad spēcīgas miesas-būves vīrietis, kurš gaidīja līdzās kastaņbrūnam hromētam jaguāram, pienāca klāt un stādījās priekšā kā Skots, Bārona kunga šoferis. Skots bija pieklājīgs, taču viņu nevarēja nosaukt par runīgu. Džeks lūkojās uz priekšā sēdošā vīrieša stūrainajiem, nesatricināmajiem pleciem. Divdesmit minūšu laikā Skots nebilda ne vārda.

Tomēr šķita, ka galamērķis ir sasniegts. Kamēr mašīna izbrauca cauri automātiskajiem vārtiem, Džeks vēroja ēku, kas vīdēja caur tumšajiem kokiem, kuri ieskāva piebraucamo ceļu. Tas bija noslēpumains nams ar bieziem akmens mūriem, svina dzīslu caurvītām logu vitrāžām, caur kurām biezējošā tumsā atspīdēja dzintaraina blāzma. Dubultās galvenās durvis no abām pusēm balstīja akmens kariatīdes ar efeju apslēptām drānu ielocēm. Namam nepiemita tāds pārspīlēts gotiskums kā torņi vai margām ieskauta platforma uz jumta, tomēr Džeks nosprieda, ka Vait-lēdijas izstaro pietiekami tumšu greznību, lai uzrunātu pat Cārlija ekstravaganto izpratni par romantiku.

Mašīna pārvarēja nelielu slīpumu, izbrauca cauri alejai un apstājās grantētā laukumā mājas durvju priekšā.

Gaidīdams, kamēr Skots no bagāžnieka izņems mugursomu, Džeks lūkojās apkārt. Kreisajā pusē atradās ar mūri apjozts dārzs — caur vārtu dzelzs režģi viņš saskatīja strūklaku un marmora soliņu —, bet pati māja vērās uz mauriņu, kas stiepās līdz pat upes krastam. Gleznains vītols gremdēja savus kailos zarus melnajā ūdenī. Un tur bija arī gulbji. Bāli un spocīgi tie peldēja mijkrēslī.

Džekam aiz muguras asi iežvadzējās atslēgas: Skots turēja vaļā ārdurvis un centās — ne pārāk smalki — piesaistīt jaunā vīrieša uzmanību.

Iespējams, Džeks vienkārši bija noguris, viņa prātu gausināja laika starpība ar ASV, bet, ielūkojoties pa atvērtajām durvīm, kuras atklāja skatam izliektu kāpņu margas un bieziem gaismas viļņiem piesātinātu parketu, viņš sajuta pārskrienam skudriņas. Kādā slepenā zemapziņas nostūrī viņš juta, ka šis ir izšķirošais brīdis. Viņš varēja izvēlēties pārkāpt slieksnim, un viņa dzīve neatgriezeniski mainītos. Vai arī viņš tieši tagad varēja pagriezties, un durvis uz viņa dzīves nākamo nodaļu burtiskā nozīmē aizvērtos.

Mirklis pagāja. Spēja brāzma no upes atnesa dubļu un augu mitro smaržu. Vējš saldēja Džeka pakausi un dzenāja sausas lapas pa pagalmu. Tagad viņš domāja tikai par to, ka ir nosalis un izsalcis un alkst vienīgi paglābties no aukstuma un satvert bagātīgi pielietu glāzi skotu viskija.

Viņš nevilcinoties iegāja iekšā.

Pēc četrdesmit minūtēm Džeks turēja glāzi brīnišķīga Macallan viskija, un skats uz dzīvi bija ievērojami uzlabojies. Taču viņš arī sāka kļūt nepacietīgs. Namatēvs acīm redzami nesteidzās viņu satikt.

Vismaz te bija kārtīga uguns, un Skots viņu atstāja pie dzērienu galdiņa. Džeks ielēja vēl viskiju, ar pirkstiem pagrāba no spainīša pāris ledus gabaliņu un iebaudīja kārtīgu malku. Tieši tas, kas vajadzīgs. Vēl dažas glāzes, un viņš kļūs tik šļaugans, ka nemaz neiebildīs, ja viņam te kā muļķim jāsēž un jāgaida.

Istaba, kurā Džeks atradās, nepārprotami bija kabinets. Tā bija iespaidīga telpa ar piemīlīgiem grāmatplauktiem un ar karnīzēm un medaljoniem rotātiem griestiem. Uz kafijas galdiņa stāvēja mirdzoša kristāla vāze ar leknām krēmkrāsas rozēm. Taču it viss kabinetā izskatījās mazliet nolietots. Pat vienas galda lampas nespodrajā gaismā Džeks spēja saskatīt, ka dīvānu roku balsti ir nobružāti līdz spīdumam, bet aizkaru samta ieloces ir izbalojušas. Tebrīzas paklājā rēgojās izdilis plankums. Šai vietai trūka sievietes pieskāriena. Rakstāmgalds dīvainā kārtā bija bez krēsla. Turklāt telpa nebija kārtīgi nosiltināta: laiku pa laikam pa grīdu aizvirpuļoja auksts caurvējš, kaitinoši saldēdams Džeka potītes un izkliedēdams viskija labo darbu.

Pienācis pie uguns, Džeks nopētīja lielu eļļas gleznu, kas dižojās virs kamīna. Tajā bija attēlota caurspīdīgā tērpā ģērbta sieviete pienbaltiem pleciem. Viņa bija nometusies ceļos pie upes, vienā rokā bija gaismeklis, bet otra bija iemērkta upes melnajos ūdeņos. Parasti Džekam tīri labi gāja pie sirds sievietes ar pienbaltiem pleciem, taču šai acīs manīja neomulīgu viedumu.

Džeks skatījās uz parakstu audekla stūrī, taču tas bija tikpat kā nesalasāms. Glezna bija datēta ar 1952. gadu, taču kastaņbrūnie mati un izliektā augšlūpa nenoliedzami norādīja uz prerafaelītu fantāziju. Kritiski pētīdams gleznu, viņš nodomāja, ka attēlotā sieviete, taisnību sakot, ļoti atgādina Dantes Gabriela Roseti gleznas: smaragdzaļā kleitā tērpusies sieviete, kura arī tur gaismekli. Kā to gleznu sauca? Ricordanza vai kaut kas tamlīdzīgs...

“Mnēmosine,” aizmugurē atskanēja balss — sausa kā papīrs un auksta.

Džeks pārsteigts atskatījās. Vīrietis viņam aiz muguras bija iekļuvis istabā pa sāndurvīm, nesaceldams ne mazāko troksni. Viņa veiklība bija vēl apbrīnojamāka, ņemot vērā, ka viņš atradās ratiņkrēslā.

Ratiņkrēsls atkal neomulīgi klusi pabrauca uz priekšu. Tajā sēdošais vīrietis atgāza galvu un palūkojās uz gleznu.

“Atmiņas dieviete. Deviņas naktis pēc kārtas viņa gulēja ar Zevu un dzemdēja mūzas. Te viņa redzama, mērcot roku aizmirstības ūdeņos, Lētā, ko dzers mirušo dvēseles, lai aizmirstu savas iepriekšējās dzīves, iemiesojoties atkal.”

Viņš pagrieza galvu pret Džeku un pasmaidīja. “Esmu Daniels Bā-rons. Atvainojiet, ka liku jums gaidīt.”

Džeks sniedzās lejup, lai paspiestu pastiepto roku. Spiediens bija stingrs, bet ne dzelžains, un tvēriens ātri atlaidās.

“I.ūdzu.” Bārons virzījās pie viena no dīvāniem.

Džeks apsēdās un nopētīja vīrieti, kurš manevrēja ar savu ratiņkrēslu, veikli taupīdams kustības. Lai gan ratiņkrēsls bija masīvs, Bārons tajā izskatījās eleganti. Viņš bija ģērbies tvīda žaketē un polo džemperī. Kājas sedza rūtains pārklājs. Uzmanību piesaistīja Bārona seja. Tā bija grumbaina, taču aizvien vēl neparasti izskatīga. Virs melnajām acīm ar smagnējiem plakstiņiem asi iezīmējās uzacis. Viņa tumši blondie mati bija sirmuma caurausti, taču biezi un elastīgi.

“Ceru, ka brauciens bija ērts?”

“Paldies, jā.”

“Tēvam klājas labi?”

“Viņš sūta laba vēlējumus.”

Bārons brīdi vēroja viesi. “Jūs nevēlaties šeit atrasties, vai ne?”

Džeks izbrīnā samirkšķināja acis. Taču tad paļāvās uz savstarpējo atklātību.

“Negribu gan. Esmu šeit, jo tēvs piespiež mani būt šeit.”

“Jūs piespiež.” Bārons apklusa. “Atvainojiet, Džek, bet kā tas var būt, ka tēvs jūs var piespiest darīt kaut ko, ko jūs nevēlaties?”

“Tāpēc, Bārona kungs, ka es lielā mērā dzīvoju uz tēva bagātības rēķina. Viss, kas man ir, nāk no viņa. Es nestrādāju. Man nav savu ienākumu. Es spēlēju azartspēles.”

“Skaidrs,” Bārons zobgalīgi novilka.

Džeks paraustīja plecus. “Diez vai. Tā ir spēle. Tēvam patīk vara, bet man patīk redzēt, cik tālu spēju nokaitināt viņu. Laiku pa laikam es ciešu neveiksmi. Šis ir viens no tādiem brīžiem.”

“Visas spēles reiz beidzas.”

“Patiesi. Šī spēle beigsies, kad tēvs nomirs.”

“Un jūs saņemsiet mantojumu.”

“Es nesaņemšu ne centa. Pēc tēva nāves viņa nauda nonāks vairākos nozīmīgos labdarības projektos. Es zinu: viņš man parādīja testamentu.” Bārons tikko jaušami pasmaidīja. “Un kad naudas vairs nebūs? Ko tad jūs darīsiet?”

“Nav ne jausmas. Taču ar prieku varu teikt, ka tēvu tas biedē daudz vairāk nekā mani. Tātad. Kā varu jums līdzēt?”

“Cik daudz Leons stāstījis par manu situāciju?”

“Neko daudz. Viņš teica, ka ir problēmas ar jūsu aizbilstamo.”

Bārons pamāja. “Viņu sauc Dženili. Dženili Greja. Mēs ar viņas māti bijām labi draugi. Kad Džuliāna tika... nogalināta... Dženili apmetās pie manis.”

Džeks ievēroja vilcināšanos Barona balsī. “Nogalināta?”

“Džuliānu nosita pašas virtuvē.”

Jēziņ. Džeks blenza uz Baronu, kurš viņu nopietni vēroja.

“Dženili tolaik bija tikai pieci gadi. Cik policija spēja noskaidrot, tovakar Džuliāna nolika meitu gulēt, bet pati tā arī neaizgāja pie miera. Kad nākamajā rītā ieradās apkopēja, viņa virtuvē atrada mirušu Džuliānu, savukārt Dženili savā istabā bija cieši aizmigusi. Par laimi, viņa nogulēja visas tās šausmas.”

“Vainīgo atrada?”

“Nē. Sētas durvis bijušas vaļā; Džuliāna droši vien bija aizmirsusi tās aizslēgt. Bija pazudušas dažas vērtslietas, un policija nosprieda, ka tā bijusi zādzība, kas izvērtusies vardarbībā. Kramplauzis, pieķerts notikuma vietā, kritis panikā.” Bārona sejā nemanīja emocijas, taču rokas klēpī pēkšņi raustīgi sakustējās. “Tomēr šai pagātnes traģēdijai nav nekā kopīga ar pašreizējo problēmu. Pieņemu, Leons jums pateica, ka Dženili ir pazudusi.”

Džeks pamāja. “Viņa mēdz aizmukt no mājām?”

“Ne tradicionālā nozīmē. Starp mani un Dženili nebija nesaskaņu, un viņai nekā netrūka. Taču kādu dienu viņa vienkārši izgāja no restorāna,

kurā pusdienoja, līdzi nepaņemot pat rokassomiņu. Bet pēc tam — nekā.”

“Man šķita, ka esat viņu atradis.”

“Es atradu. Pēc diviem gadiem, kurus aizvadīju, no raizēm vai jukdams prātā. Policija bija atmetusi ar roku, taču vienam no maniem privātdetektīviem izdevās sadzīt meitenei pēdas.”

“Un kur ir problēma?”

“Viņa nevēlas atgriezties mājās.” Bārons apklusa. “Viņa mani nepazīst.” “Kā tas ir?” Džeks bija neizpratnē. “Viņai ir amnēzija?”

“Diemžēl viss ir sarežģītāk. Amnēziju izraisa fiziska trauma — smadzeņu bojājums. Dženili nav cietusi no šāda veida fiziskām traumām. Šķiet, viņai ir tā dēvēta disociatīvā fūga. Viņa ir pieņēmusi citu identitāti, patiesībā viņa sevi ir izgudrojusi no jauna — viņai ir jauns vārds, jauna dzīve, un viņa neatceras agrāko sevi. Taču pats briesmīgākais ir tas, ka viņa tagad ir cita personība — ne tikai ārienes un vārda ziņā, bet arī attiecībā uz savu būtību. Tā sieviete, kas viņa ir tagad, kā nakts pret dienu atšķiras no meitenes, kura izauga manās mājās.”

Tas patiešām kļuva nepajokam savādi. Bet interesanti, te nu Džekam bija jāpiekrīt.

“Kā tad viņa nonāca šajā disociatīvās fūgas stāvoklī?”

“Es nezinu. Taču noteikti ir bijis kāds stresa faktors. Kaut kas notika — kaut kas emocionāli graujošs.”

Bārons apklusa, un grumbas lūpu kaktiņos kļuva dziļākas. “Galvenā problēma slēpjas tajā, ka fūgas stāvoklī nonākušais nespēj atcerēties stre-soru. Viņa neatceras neko, kas būtu izraisījis šo atmiņas zudumu. Pēc izglītības esmu neirozinātnieks, Džek. Mans pētījumu lauks ir atmiņa un smadzenes. Ja kāds arī spēj palīdzēt Dženili, tad tas esmu es. Taču es nespēju piedabūt meiteni man uzticēties. Viņa mani neatceras un uzskata, ka viņai ir pilnīgi funkcionējoša, pašpietiekama dzīve. Dženili neuzskata, ka viņai ir vajadzīga palīdzība.”

“Vai esat ar viņu ticies personīgi? Pēc tam, kad meiteni atrada?”

Barons pamāja. “To nebija viegli nokārtot, bet galu galā man izdevās ar viņu mazliet aprunāties. Taču viņai, šķiet, nav ne mazākās intereses atgūt iepriekšējo dzīvi.”

“Vai esat pilnīgi drošs, ka tā ir viņa?”

“Viņai te ir dzimumzīmīte.” Bārons pieskārās savai plaukstas locītavai. Un viņas acis — otru tādu nav.”

Jo tālāk, jo trakāk. Džeks iedomājās par otršķirīgām filmām, kurās ar amnēziju sirgstošā galvenā varone kādu rītu ar pateicību uzlūko pasauli, kurā valda veselais saprāts un gaisma. “Vai ir iespēja, ka viņa... nezinu, izkļūs no šī stāvokļa?”

“Jā gan. Fūga tiek raksturota kā atgriezeniska amnēzija, un atmiņas zudums parasti ilgst dažas stundas vai, ilgākais, dienas. Tas parasti izzūd tikpat noslēpumaini, kā iestājies. Taču ir dokumentēti reti gadījumi, kad upuri gadu desmitiem cieš no ieilgušas psihogēniskas amnēzijas. Dženili fūgas stāvoklī atrodas nu jau divus gadus.”

Nama dzīlēs kāds pēkšņi sāka spēlēt klavieres. Pāris lēnu izmēģinājuma akordu, un tad notis sāka virknēties sapņainā precizitātē. “Mēnesgaisma”. Džeks prātoja, kurš tas varētu būt. Šofera kandidatūra nešķita ticama.

Bārons nepaskaidroja, kas ir šis neredzamais pianists. Viņš stingi vērās ugunī. Pēc brīža Džeks pārtrauca klusumu.

“Barona kungs, esmu pārliecināts, ka tas viss jums ir sagādājis daudz raižu, diemžēl joprojām nesaprotu, kā varu līdzēt.”

Bārons palūkojās uz viņu un pasmaidīja. Smaids bija vienkāršs un pēkšņi vērta Baronu daudz jaunāku.

“Es lūdzu palīdzēt, Džek.jo jūsu tēvs man teica, ka jums lieliski veicas parkūrā.”

Džeks samirkšķināja acis. “Jūsuprāt, es varu palīdzēt, jo nodarbojos ar brīvo skrējienu?”

“Jūs taču ar to nodarbojaties?”

“Nu,” Džeks centās sakopot domas, “tā laikam ir. Taču kādu laiku neesmu skrējis.”

“Esmu pārliecināts, ka neesat aizmirsis, kā tas darāms. Arī muskuļiem ir atmiņa.” Bārona roka noglauda segu uz ceļiem, un Džekam bija jāapvalda skatiens, lai tas nenoslīdētu vecā vīra klēpī un uz izstīdzējušajām kājām, kuras rēgojās no pārklāja apakšas. “Mans privātdetektīvs ziņo, ka Dženili ir dedzīgi aizrāvusies ar brīvo skrējienu. Man joprojām ir grūti aptvert šo aizraušanos, jo viņa nekad agrāk neizrādīja ne mazāko interesi par sportu vai ekstrēmām fiziskām aktivitātēm.”

Džeks papurināja galvu. “Daudzus skrējējus, kas nodarbojas ar par-kūru, fiziskas aktivitātes nemaz neinteresē. Brīvais skrējiens galvenokārt pastiprina pašapziņu, l'as sagatavo prātu šķēršļu pārvarēšanai — ne vien fizisko, bet arī garīgo.”

“Kā pašpalīdzības rīks?”

“Tieši tā. Ja skrienot spēj pārvarēt fiziskās bailes un sāpes, tev ir labākas izredzes valdīt arī prātu.”

“Interesanti.”

Džeks paraustīja plecus. “Vismaz tāda ir teorija.”

“Viss, ko tikko teicāt, mani vēl vairāk pārliecina, ka esat ideāli piemērots uzdevumam. Jums ir pazīstama brīvā skrējiena pasaule, tās tikumi. Jūs pārstāvat šo kopienu. Dženili ar jums jutīsies ērti.”

“Ērti? Mēs pat nevaram droši apgalvot, ka es viņai patikšu.”

Bārons palika pie sava. “Man nez kāpēc ir sajūta, ka tā nebūs problēma, ja vien jūs pacentīsieties.”

No nama dzīlēm plūstošā mūzika vairs nebija Debisī. Pianists bija pārslēdzies uz “Izklaidētāju”. Mundrums bija slāpēts, taču pianists spēlēja droši, un ritms bija pareizs. Džeks atkal ieprātojās, kurš tas varētu būt.

Viņš saprata, ka Bārons gaida atbildi. “Palūkosim, vai esmu pareizi sapratis. Jūs vēlaties, lai es aprunātos ar Dženili un pārliecinātu viņu atgriezties mājās, lai jūs varat palīdzēt viņai atgūt atmiņu.”

“Tāds ir ilgtermiņa mērķis. Bet, ja jūs mēģināsiet viņu uzrunāt tieši, viņa nebūs atsaucīga. Jums vajadzēs laiku, lai iegūtu viņas uzticību. Bet līdz tam brīdim es vēlos, lai jūs meiteni paturat acīs.”

Pie velna, nē. Džeks saviebās. Nav jau tā, ka viņam nabaga meitenes nebūtu žēl, taču viņš nu gan negrasās kļūt par Dženili aukli. Džeks atvēra muti, lai protestētu, taču Bārons pēkšņi pagrieza ratiņkrēslu rakstāmgalda virzienā un liegi paslidināja tā riteņus zem galda nopulētās virsmas. Protams, tas izskaidroja krēsla trūkumu.

Klaviermūzika pārtrūka. Džeks dzirdēja atveramies durvis un kādu apņēmīgi ejam cauri priekšnamam. Tad atvērās un aizvērās ārdurvis, un uz grantētā celiņa bija dzirdami soļi. Džeks no savas vietas pa logu varēja redzēt, kā mētelī tērpies vīrietis iet pie jaguāra. Vispirms Džeks nodomāja, ka tas ir Skots, taču, kad vīrietis atvēra mašīnas durvis un apsēdās pie stūres, salona gaismā varēja manīt profilu, un Džeks redzēja, ka vīrietis ir gadus piecdesmit vecs. Viņam bija estēta seja: šaurs deguns, augstprātīga mute, īsa bārda. Spēcīgi pleci. Šīs iezīmes atmodināja Džeka atmiņā kādu nenotveramu noti. Džeks bija pārliecināts, ka viņš jau agrāk ir redzējis šo vīrieti. Bet kur?

Vīrietis piepeši palūkojās augšup, un Džekam uz mirkli šķita, ka svešinieks skatās taisni uz viņu. Taču tad mašīnas durvis aizcirtās. Džeks vēroja, kā jaguārs apmet plašu loku un aizjoņo pa piebraucamo ceļu.

Viņš atkal pievērsās istabai. Bārons bija atvēris rakstāmgalda atvilktni un izņēmis lielu papīra aploksni. Ar aploksni klēpī namatēvs piebrauca tā, lai atrastos ar skatu pret Džeku.

“Es jums dodu šīs fotogrāfijas, lai jūs gūtu priekšstatu par to, kas Dženili bija agrāk, pirms kļuva par to, kas ir tagad. Tās jums var palīdzēt.”

Džeks bez sajūsmas paņēma aploksni un izvilka vienu no fotogrāfijām. Koši sārtā rāpulī un vēl košāk sārtā cepurītē tērpts zīdainis viņam smaidīja savu bezzobaino smaidu. Meitenīte izskatījās tā, it kā būtu bijusi iemērkta kādā ķīmiskā krāsā.

“Es jums esmu arī sarunājis tikšanos ar privātdetektīvu, kurš viņu atrada,” Bārons turpināja. “Viņš jūs iepazīstinās ar lietu un dos norādes, kur meklēt Dženili. Tagad viņai ir cits vārds. Viņa sevi dēvē par Eloīzu Bleiku.”

Džeks iestūma fotogrāfiju atpakaļ aploksnē. “Bārona kungs, man ļoti žēl, taču jūs nevarat no manis gaidīt...”

“Es gaidu gan. Es sagaidu, ka jūs ar viņu iedraudzēsieties un noskaidrosiet visu iespējamo saistībā ar jauno dzīvi. Un es sagaidu, ka jūs viņu paturēsiet acīs. Un, kad es saku “paturēsiet acīs”, es tā arī domāju — paturēsiet acīs." Acis zem smagajiem plakstiņiem piepeši kļuva aukstas. Džeks pirmo reizi sajuta visu Bārona personības spēku. Tas bija cilvēks, kurš ir radis panākt savu.

Bārons nesteidzīgi turpināja. “Esmu ļoti nobažījies. Pēdējos mēnešos Dženili ir cietusi dažādos nelaimes gadījumos. Par mata tiesu.”

“Brīvā skrējiena piekritēji ir pakļauti traumām. Tas pieder pie lietas.” “Nē,” Bārons apņēmīgi papurināja galvu. “Mēs nerunājam par pāris puniem un zilumiem. Vai pat salauztiem kauliem.”

“Par ko tad mēs runājam?”

Istabā iestājās ilgs klusums. No kamīna augšpuses uz viņiem zinoši nolūkojās daiļā Mnēmosine.

Kad Bārons ierunājās, viņš izklausījās neticami noguris. “Man šķiet... Man šķiet, kāds cenšas viņu nogalināt.”

PIEKTĀ NODAĻA

Ielas apgaismojums virs galvas traucēja saskatīt Džangla sejas izteiksmi, taču viņa redzēja, ka vīrietis paceļ roku atvadu žestā. Viņa pamāja pretī. Eloīza zināja, ka Džangls par viņu raizējas, taču atraidīja piedāvājumu pavadīt līdz durvīm. Viņš bija lielisks draugs, un viņa Džanglam daudz bija parādā, taču viņai nepatika šī aplidošana. Mirkli vilcinājies, Džangls apgrieza riteni un aizjoņoja pa kluso ielu, mazais oranžais atstarotājs uz dubļusarga arvien attālinājās, līdz izzuda skatienam.

Nometusies uz viena ceļa, viņa pieķēdēja savu divriteni pie stieņa. Ķēde bija smaga un resniem posmiem, taču diez vai spētu aizkavēt apņēmības pilnu zagli. Ko darīt; nācās riskēt. Agrāk viņa turēja riteni dzīvoklī, bet lifts gluži vienkārši vairs nebija drošs. Tas bija liels un paredzēts rūpnieciskām vajadzībām, taču jau ilgu laiku nav ticis apkopts, un pirms mēneša viņa tajā iesprūda pēc tam, kad durvis baisi un neizskaidrojami atvērās starp stāviem, aicinot galvu reibinošā kritienā. Pēc šī atgadījuma viņa no lifta izvairījās.

Viņa atvēra mazus vārtiņus, kuri veda šaurā ejā, kur gar vienu pusi bija sakrauti melni maisi, gaidot, kad no rīta tos aizvedīs. Šaurā eja spēcīgi oda pēc balinātāja. Vecais Hendersona kungs regulāri apsmidzināja celiņu ar dezinfekcijas līdzekli, un viņa par to bija pateicīga. Viņi abi bija vienīgie 322. numura iedzīvotāji, bet, lai arī pie mājas bija uzstādīta liela zīme ar uzrakstu “Privātīpašums”, daudzi ielas iemītnieki labprāt izmantoja šķērsieliņu par izgāztuvi.

Hendersona logs bija tumšs, vecais virs droši vien jau gulēja. Viņš bija īpašuma sargs, taču kurls kā stabs, un arī viņa redze pasliktinājās. Eloīza prātoja, cik ilgi Hendersons vēl varēs iztikt bez palīdzības. Ja viņš pārceltos, viņai vecā vīra pietrūktu: viņam bija aušīga humora izjūta un plaša sirds. Protams, ja viņš izvāktos, arī viņas stāvoklis kļūtu neskaidrs. Nākamais īpašuma apsaimniekotājs varētu negribēt pievērt acis uz viņas nelikumīgo atrašanos nama augšējā stāvā.

322. numurs bija robusta, neglīta ēka, kas reiz bijusi ambicioza atjaunošanas projekta sastāvdaļa. Projekta attīstītāji tuvējā apkaimē bija sapirkuši daudzas rūpnieciskas būves, cerot pārvērst šo rajonu par jaunu Hokstonskvēru, kurā atrastos avangardiski bāri, klubi, bēniņu dzīvokļi un modernas galerijas topošo mākslinieku darbu izstādīšanai. Akciju tirgus krīze un nekustamā īpašuma pieprasījuma samazinājums šādiem plāniem pielika punktu, un atjaunošanās pirmos dzinumus šajā apkaimē būs jāgaida vēl ilgi. 322. nama pirmajā stāvā kā noklīdis dinozaurs aizvien vēl gaidīja cementa maisītājs. Ēkas vienu pusi sedzošās sastatnes bija uzceltas pirms vairākiem gadiem un tā arī bija tur atstātas.

Spalgs brēciens viņai lika apcirsties riņķī, turot roku pie kakla. Lai gan ar prātu viņa saprata, ka tas ir tikai kaķis, kurš tagad nesatricināmā mierā mīksti ķepoja viņai pretī, tomēr adrenalīna vilnis pāršalca ķermeni, un nu mutē bija sāļa garša.

Sasodīts. Viņa dziļi ieelpoja, dusmodamās uz sevi, ka ir tik raustīga.

Lielais, baltais runcis pavēra muti un vēlreiz izgrūda to pašu šaušalīgo brēcienu, lūkodamies kvēlojošām acīm. Viņš bija 322. numura trešais iemītnieks, kura būtība palika uzticīga savvaļai. Kaķis ļāva, lai viņa tam iedod pienu, un pirms dažām dienām dzīvnieks viņai pie durvīm bija atvilcis beigtu peli. Šo žestu viņa nolēma tulkot kā dāvanu, nevis draudu izteikumu, taču kaķis reti kad ļāva sev pieskarties un reiz atstāja divas asiņainas švīkas uz viņas plaukstas locītavas. Un tomēr viņa uzskatīja, ka starp abiem ir īpaša saikne.

“Sveiks, smukulīt. Tev slāpst? Gribi drusku baltā?”

Kaķis nicīgi aizgrieza galvu, tomēr sekoja viņai pa trepēm. Nonākusi augšā, viņa atslēdza durvis un pakāpās malā. Kaķis, izslējis asti, aizslīdēja garām, it kā pārvietotos pa gaisu.

Sieviete aizvēra aiz viņiem durvis un kādu bridi nekustīgi stāvēja, ļaujot acīm aprast ar iekšā valdošo tumsu. Viņa neaiztika gaismas slēdzi. Pie griestiem bija milzīgi fluorescējoši paneļi, kuri sprakstētu un dūktu, visu izgaismojot ar ļauni zilu toni, un viņa, cik spēja, izvairījās lietot šo apgaismojumu.

Nebija arī tā, ka vajadzētu papildu gaismu. Tumsa telpā nebūt nebija necaurredzama. Augstie logi bez aizkariem ļāva āra gaismai maigi apskalot sienas un uz grīdas atstāt karamelīgu spīdumu. Viņa bija ieguldījusi līdzekļus divu viegli aptumšotu lampu iegādei, bet ap betona stabiem un gultas baldahīna balstu aptinusi sīku spuldzīšu virtenes. Viņa tās ieslēdza, un virtenes iemirdzējās kā baltas zvaigznītes.

Vienīgā istaba, kurā viņa pašlaik atradās, bija milzīga un aizņēma pēdējā stāva lielāko daļu. Tajā bija augstas sienas un atsegtas sijas, un šo telpu droši vien varētu pārvērst par smalku dzīvokli, ja vien celtnieki tik tālu būtu tikuši. Iepriekšējais īrnieks — garšvielu importētājs — šo telpu bija izmantojis par biroju un preču noliktavu. Uzņēmums izvācās jau sen, taču dažkārt viņai šķita, ka saož anīsa zvaigznītes.

Soli pa solim viņa padarīja šo telpu par savu. Te viņai bija gulta, galds, kumode, tērauda statīvs, kādu var atrast veikalos drēbju karināšanai, kā arī senatnīgs, kokgriezumiem rotāts spoguļgaldiņš, kuru viņai uzdāvināja Džangls: tik brīnišķīgs priekšmets, ka ik reizi, uz to paskatoties, viņai bija jāsmaida. Viens istabas stūris kalpoja par virtuves zonu. Līdzās tērauda izlietnei atradās gara, šaura darba virsma, uz kuras stāvēja tējkanna, elektriskā panna un māla trauki. Darba virsma vietām bija slīpa, bija vajadzīgas divas dienas un divi sadauzīti pirksti, taču te nu tā bija — funkcionāla un, viņasprāt, visnotaļ skaista. Viņas mājoklī trūka vienīgi vannas istabas. Šajā nolūkā bija jānokāpj vienu stāvu zemāk, kur atradās vannas istaba un tualete, kas bija darba kārtībā.

Balansējot uz vienas kājas, viņa atsēja auklas un nometa sporta kurpes malā, pirms basām kājām doties pie ledusskapja. Ielējusi bļodiņā pienu, viņa to nolika kaķim, kurš nekavējoties ķērās klāt.

Viņa aizvien vēl tur stāvēja, tagad jau pilnīgi atslābinājusies, un vēroja kaķi, apbrīnodama, cik graciozi dzīvnieka sārtā mēle lok šķidrumu, kad tas notika atkal.

Klikšķis.

Viņai aizrāvās elpa, bet redzes laukuma malas kļuva baltas. Apmestās sienas sāka plaisāt un lobīties, it kā aiz viltus būvēm atklātos apkārtējās pasaules realitāte. Viņu pārņēma pazīstamas izjūtas, ka it viss, ko viņa zina, aizslīd projām. Taču šoreiz viņa nepretojās. Sieviete noslīga uz grīdas, ar rokām spieda ceļgalus pie krūtīm, turēja acis plaši atvērtas un nekustīgas, kamēr viņā lauzās iekšā cita pasaule.

Sniegainās grāmatas. Melnie burti, kuri krīt no lapām. Ciparu virkne — atsevišķi, nepielūdzami — nemitīgi virpuļoja caur viņas smadzeņu labirintu kā ārprātīgs, bezgalīgs kamols: (8/137/—9/2) (5/78/—2/10) (1/44/—4/8)...

Un tad atskanēja čuksti, un no ēnām iznāca tēli. Istabas otrā galā atradās sieviete, kura bija aplikusi roku ap kaklu kādam vīrietim, kurš viņai veltīja uzjautrinātu smaidu.

Spuldzīšu virtenes kvēle bija par vāju, lai spētu pilnībā izgaismot to tālīno kaktu, un tēlu sejas te kļuva asas, te atkal izslīdēja no fokusa. Taču viņa redzēja, ka sievietei ir gaiši mati un viņa ir skaista. Atmetusi matus ar elegantu, bet vienlaikus arī koķetu žestu, viņa pacēlās uz pirkstgaliem un iečukstēja vīrieša ausī kādu noslēpumu. Viņš atmeta galvu un iesmējās.

Klikšķis.

Vērojot tēlus, cieši piespiedusi ceļgalus pie krūtīm un atspiedusies ar muguru pret ledusskapja vēso sānu, Eloīza atpazina izjūtas pašas sirdī. Skumjas. Kaut kas šo divu tēlu apskāvienā lika justies ļoti skumjai. Vai viņa pati nav rakstījusi mīlestības vēstuli vīrietim, kurš turēja savos apskāvienos sievieti un tagad maigi atglauda nepaklausīgu matu cirtu no viņas vaiga? Šī vēstule stāstīja par mūziku tumsā un narcisēm pavasarī. Tās bija tik spēcīgas atmiņas. Bet varbūt, viņa, sāpošu sirdi turpinādama vērot, iedomājās, tās ir atmiņas par to, ko viņa nekad nav pieredzējusi.

SESTĀ NODALA

>

N.O.M.

Atmiņu attēls 2501

Mīlestība ir tikpat iracionāla kā slepkavība.”

Viss, ko saka Bella, allaž izklausās gudrāk, noslēpumaināk un dziļāk nekā tad, ja šos pašus vārdus izteiktu kāds cits. Tā ir viņas aizsmakusi balss, es allaž domāju. Tā pat visikdienišķākāi domai piešķir kādu apslēptu zemtekstu. Es prātoju, kad gan man tas sāka šķist kaitinoši.

Viņa man uzsmaida, it kā prastu lasīt manas domas. “Vai tu piekrīti, Džuliāna?”

“Droši vien. Bet tu mani pazīsti. Esmu zinātniece. Mani neinteresē iracionālais. ”

Viņa paceļ uzacis, un caur videokameras aci es redzu mazas sviedru lāses uz pieres un spīdumu uz deniņiem, kur viņas matiem ir vispiesātinātākais zelta tonis. Jau ir pieci pēcpusdienā, taču karstums joprojām ir stiprs pat te, Vaitlēdijās, kur no upes allaž jūt vēsmiņu.

“Kas tad?”

Es nolaižu videokameru un ielūkojos viņai tieši sejā.

“Apzinātais. Aprēķinātais.” Es apklustu. “Kā nodevība. Nodevība ir daudz interesantāka nekā mīlestība. Vai slepkavība.”

SEPTĪTĀ NODAĻA

Pirmajā koledžas gadā Džeks īsu brīdi tikās ar sievieti no sava tēlotājmākslas kursa. Viņu sauca Klotilde, un viņa valkāja adītus cimdus ar nogrieztiem pirkstiem un garlaicīgas šalles, kuras pati tamborēja. Taču vislabāk Džeka atmiņā bija saglabājies tas, ka meitene bija topošā grafo-loģe, kura uzstājīgi vēlējās izpētīt viņa rokrakstu, pirms piekrita ar viņu tikties. Pārdzīvojis daudzum daudzu skolotāju bārienus, Džeks nejutās izbrīnīts, kad Klotilde viņu asi kritizēja par vārīgiem pildspalvas vilcieniem, taču meitene uzgavilēja, uzzinot, ka Džeka “g” ar lielām cilpām, kā arī uzkrītoši slīpie patskaņi liecina par puiša kāri uz seksuāliem piedzīvojumiem. Un to nu Klotilde steidza pārbaudīt.

Ja Džeka atmiņa nevīla, Klotilde viņam arī teica, ka cilvēki, kuri pasvītro savu vārdu, cieš no nedrošības un bailēm netikt uztvertiem nopietni. Ja tas tiešām tā ir, tad Dženili Grejai ir problēmas ar pašapziņu, Džeks nodomāja, pētīdams sīku, vienmērīgu parakstu, kam apakšā bija pavilkta viegla, abos galos tikko jaušami saliekta līnija. Turpretī Eloīza Bleika savu vārdu rakstīja bieziem, drošiem vilcieniem, un “t” viņa pārsvītroja spēcīgi un enerģiski. Džekam nebija vajadzīga kādreizējās draudzenes palīdzība, lai saprastu, ka Eloīza pa pasauli soļo daudz drošāk nekā Dženili. Džekam ienāca prātā Dāniela Bārona teiktais: “Tā sieviete, kas viņa ir tagad, kā nakts pret dienu atšķiras no meitenes, kura izauga manās mājās.”

Bārona pieņēmumu apstiprināja viņa privātdetektīvs. Dienā Džeks četrdesmit minūtes bija aizvadījis kopā ar neparasta vārda—Arčibalds Fichenrijs— īpašnieku, kurš galīgi neizskatījās tā, kā, pēc Džeka domām, vajadzētu izskatīties privātdetektīvam. Fichenrijs bija maza auguma, apaļīgs un ļoti dārgi ģērbies.

“Dženili Grejas dzīvē tagad it viss ir citādi,” Fichenrijs sacīja Džekam. “Tā bija tīrā veiksme, ka es atpazinu viņas seju.”

“Kā jūs viņu atradāt?”

“Nejauši.” Fichenrijs dziļi nopūtās un paberzēja neredzamu traipu uz žaketes piedurknes. Ermenegildo Zegtia. Džeks to acumirklī pazina: identisks uzvalks karājās viņa skapī Manhetenā. Okšķera darbs droši vien ir ienesīgāks, nekā viņš domā.

Fichenrijs atvēra mapi un izvilka avīžu izgriezumus. Līdzās virsrakstam, kas vēstīja: “Gandrīz nāvējošs negadījums Viktorijas stacijā,” bija ievietota graudaina meitenes fotogrāfija. Ap viņas seju enerģiski cirtojās īsi, tumši mati. bija acīm redzams, ka fotografēts neplānoti, turklāt ar telefonu. Meitene, saraukusi pieri, žestikulēja kādam ārpus kadra.

“Tik tiešām, citādi.” Džeks ar interesi pētīja attēlu. Šorīt, braukdams atpakaļ uz Cārlija Londonas dzīvokli, Džeks izmantoja izdevību un pārskatīja fotogrāfijas, kuras iepriekšējā vakarā viņam bija iedevis Bārons. Izpētījis vairākus attēlus, kuros Dženili bija redzama kā mazulis platām acīm, neveikla Dženili internātskolā, pieaugusi Dženili Oksfordā, Džeks prātā bija izveidojis skaidru Dženili tēlu.

Pirms pārvērsties par Eloīzu Bleiku, Dženili Greja bija maigi pievilcīga un neuzkrītoša. Viņas mati bija gari un glīli aizlikti aiz ausīm, kur tos vietā noturēja neredzamas matu sprādzes. Pat tīnes gados viņas ģērbšanās stils bija vecmodīgs: nekur nemanīja, ka viņa tērptos džinsos, T kreklos ar saukļiem, nekā nekaunīga. Liegs smaids. Skaista ķermeņa uzbūve un maigi noapaļots zods. Vienīgā pavisam neparastā iezīme bija acis. “Otru tādu nav,” bija teicis Bārons, un viņam taisnība. Viena acs bija zaļa, bet otra — brūna. Taču uzmanību piesaistīja ne tikai krāsu atšķirība: viena acs bija novietota mazliet augstāk par otru. Iespaids bija satriecošs. Tomēr, lai arī acis bija tik neparastas, kopējais iespaids, kuru

Džeks bija guvis, liecināja, ka Dženili ir labi audzināta sieviete ar teicamām manierēm. Nosvērta, mierīga.

Turpretī sievietē no avīzes izgriezuma nebija nekā nosvērta. Viņas skatiens bija kā ass dimants, un šķita, ka viņai piemīt pātagas spīvums. Viņa bija zaudējusi daudz kilogramu, un ar viņas vaigu kauliem varētu griezt stiklu. Dženili it viss šķita maigs un paļāvīgs, bet šīs sievietes izskats signalizēja: “Pieskaries, ja gribi nepatikšanas.” Dženili bija piemīlīga. Eloīza bija skaista, bet vienlaikus stindzinoša, mežonīga, biedējoša.

Džeks sāka lasīt pirmo atkāpi un izbrīnā iesaucās: “Viņu pagrūda zem vilciena? Skaidrs, ka Bārona kungs raizējas.”

“Nūjā.” Fichenrijs paraustīja plecus. “Protams, tas bija nepatīkams starpgadījums, taču policija un viņa pati uzskata: kāds vienkārši netīšām uzgrūdies. Un nekādas ļaunprātības. Viktorijas stacijā tobrīd bija liels pasažieru pieplūdums un peroni bija pārpildīti. Jūs jau zināt, kā tas ir: pasažieri grūstās, lai tikai pirmie iekāptu vilcienā.”

“Bārona kungs minēja vairākus starpgadījumus.”

Fichenrijs nopūtās. “Nesen viņu aplaupīja, taču viņai izdevās aizmukt. Turklāt viņa bija iesaistīta ceļu satiksmes negadījumā: meiteni notrieca, kad viņa brauca ar divriteni. Par laimi, arī tas nebija nekas nopietns.” Viņš apklusa, un Džeks manīja, ka vīrietis rūpīgi izvēlas vārdus. “Simoneti kungs, skaidrs, ka šīs sievietes dzīvesveids viņu pakļauj ikdienas briesmām daudz lielākā mērā nekā agrāk. Dženili Grejas dzīve bija ļoti pasargāta. Eloīza Bleika ir parasts cilvēks. Runājot pilnīgi atklāti, viņa ir nabadzīga un dzīvo trūcīgi. Dženili Grejai bija sava mašīna, Eloīza brauc ar metro vai izvēlas divriteni. Bet riteņbraukšana Londonas satiksmē nav droša. Turklāt viņu aplaupīja tādā pilsētas nostūrī, kur jums draud briesmas kļūt par upuri, ja agrā rīta stundā tur klīstat viens pats. Vai saprotat?”

“Jūs to teicāt Bārona kungam?”

“Teicu. Un, man šķiet, tieši tāpēc viņš mani noņēma no šīs lietas. Viņš uzskata, ka meitenei draud briesmas, bet es to neuztveru nopietni. Taču ir ļoti grūti saprast, kāpēc kādam vajadzētu vēlēties nodarīt viņai pāri. Viņa dzīvo vienkārši. Lielākoties viņa kopā ar kādu draugu strādā ielas tirdziņā, pārdodama visādus krāmus. Viņas brīvo laiku, šķiet, aizņem brīvais skrējiens. )ā, tiesa, pāris reižu viņa pazuda, un es nespēju viņai izsekot. Bārona kungam šķiet, ka šīs nozušanas ir svarīgas, taču es nedomāju, ka tajās slēpjas kas nozīmīgs.”

“Viņa no jums aizbēga? Vai meitene zināja, ka jūs viņu izsekojat?” “Nē. Ks nespēju viņai sekot, jo gluži vienkārši nevarēju turēt līdzi. Viņa skrien... ļoti ātri. Turklāt pa tādām vietām, kur es nespēju sekot ar mašīnu un kur cilvēkam ar manu miesasbūvi ir grūti pārvietoties paša spēkiem.” Fichenrijs skumji norādīja uz savu apaļo vēderu.

Džeks brīdi domāja. “Bārona kungs uzskata, ka vajadzēja būt kādam incidentam, kas darbojies kā stresors un ir atbildīgs par to, ka meitene nonākusi fūgas stāvoklī. Vai jums ir kāda nojauta, kas varēja izraisīt šādu stresu?”

“Nē. Taču mēs labi zinām, kad tas notika. Savā pazušanas dienā Dže-nili aizbrauca uz Londonu, lai tiktos ar advokātu, kurš bija sazinājies ar viņu saistībā ar aploksni, ko viņai bija atstājusi māte un ko vajadzēja nodot tajā datumā.”

“Jūs zināt, kas atradās aploksnē?”

“Kā liecina advokāts, tur bijusi viena papīra lapa — tas arī viss. Taču viņš nezina tās saturu. No advokāta biroja Grejas jaunkundze devās uz restorānu, kur viņai bija jātiekas ar draugiem. Viesmīlis atcerējās — gaidot draugus, meitene viņam teikusi, ka nosēdusies viņas mobilā telefona baterija. Pēdējo reizi, kad viesmīlis meiteni redzējis, viņa runājusi pa restorāna publisko telefonu, izskatīdamās satraukta un turēdama rokā papīra lapu. Viņa droši vien uzreiz pēc tam izgāja no restorāna, jo tā arī neatgriezās pie galdiņa, kur bija atstājusi somu. Bārona kungs uzskata, ka tas varētu būt brīdis, kad viņa zaudēja saikni ar savu identitāti.” Fichenrijs apklusa un nopūtās. “Man arī jāpiemin, ka Grejas jaunkundze cieta no emocionāla rakstura problēmām vēl pirms atmiņas

zuduma. Mēs atklājām, ka vairākus mēnešus pirms pazušanas viņa apmeklējusi psihiatru. Ļoti cienījamu konsultantu, vārdā Dereks Peins.” “Jūs ar viņu runājāt?”

“Cik nu spēju. Ārsta un pacienta konfidencialitāte, saprotiet. Pat Barona kungs nespēja viņu pārliecināt iedot savas piezīmes.”

“Laikam man jāiet apraudzīt dāmu.” Džeks piecēlās. “Kur viņa dzīvo?” Fichenrijs pabīdīja Džekam mapi. “Te ir adrese. Taču tagad,” viņš ielūkojās pulkstenī, “viņai joprojām jābūt ielas tirdziņā kopā ar draugu. Stallas 27. Mapē ir visa informācija, ko esmu savācis par viņu.”

Pavadot Džeku līdz durvīm, Fichenrijs teica: “Man droši vien jūs jābrīdina, ka viņas draugs meiteni ļoti uzmana. Viņu sauc Džangls.” “Džangls?”

“īstajā vārdā Džons Berings. Arī viņš ir brīvais skrējējs. Katrā gadījumā uzmanieties no viņa. Viņš ir skarbais vecis. Viņš man apsolīja, ka nākamreiz, kad uzplīšos Grejas jaunkundzei — viņa vārdi, ne manējie —, viņš man sašķaidīs seju. Man par to nav šaubu.”

“Viņas puisis?”

Fichenrijs papurināja galvu. “Man šķiet, viņš gribētu gan, taču viņa nav tā noskaņota. Katrā ziņā uzmanieties. Es negribētu iesaistīties konfliktā ar viņu. Viņš varētu būt bīstams.”

Bīstams. Var jau būt, Džeks prātoja, vērodams caur tumšām brillēm, kā vīrietis otrpus ceļam bez grūtībām pacel smagu lādi, pirms novietot to uz koka paletes. Lai gan gaiss bija dzestrs, viņam mugurā bija vien apakškrekls, kas skatienam atklāja spēcīgus plecus un pamatīgus muskuļu izciļņus uz rokām. Viņa skūto galvu sedza adīta cepure. Džangls. Vārds bija piemērots. Vīrietis izskatījās izturīgs un pašpārliecināts. Patiesību sakot, Džeks nodomāja, ja šāds tips turas blakus Dženili Grejai, viņa, visdrīzāk, ir drošībā kā Dieva ausī.

Meiteni nekur nemanīja. Džeks palūkojās rokas pulkstenī. Viņš bija sēdējis pie šī kafijas galdiņa jau gandrīz divas stundas. Bet viņš vismaz lietderīgi izmantoja laiku un iepazinās ar Fichenrija mapes saturu.

Kā jau izmeklētājs bija teicis, Dženili dzīvoja vienkārši. Taisnību sakot, viņa dzīvoja gaužām pieticīgi. Viņai nebija sociālās apdrošināšanas numura, un tas nebija nekas neparasts, ņemot vērā, ka Eloīza Bleika uzradās tikai pirms diviem gadiem. Nekas neliecināja, ka viņa maksā nodokļus. Viņas bankas kontā atradās vien 412 mārciņas. Viņa dzīvoja ūķī. Džeks iedomājās Vaitlēdijas: manikirēto dārzu, istabas ar augstiem griestiem, pabalējušas elegances gaisotni. Pazaudēt to visu un nemaz neaptvert, ko esi zaudējis...

Fichenrija mapē atradās arī Facebook lapas ekrānuzņēmumi no laika, kad Eloīza Bleika vēl bija Dženili Greja. Dženili iemīļotā krāsa bija persiku tonis. Viņai patika puķuzirņi un atraitnītes. Viņa bija trīs reizes lasījusi grāmatu “Vējiem līdzi”. Viņa apmeklēja baznīcu un pārsteidzošā kārtā bija diezgan laba stepa dejotāja. Kopiespaids bija sakārtota, parasta dzīve.

Sāka krēslot, un ielas tirdziņš kļuva tukšs. Tūristi izklīda, tāpat arī goti un panki ar savām retro grebenēm. Veikalnieki novāca tirdzniecības stendus. Džangls pāri ielai arī bija sācis saiņot mantas: lētu rotaslietu paplātes, vinila skaņuplates, šūpuļkrēslu, diezgan skaistu kumodi, kande-labru — visi šie priekšmeti nozuda viņa furgonā. Skaidrs, ka bija laiks iet. Džekam atlika tikai cerēt, ka Dženili varētu parādīties nākamajā dienā. Šīs sajūtas varēja definēt kā kulminācijas pretmetu. Izskatījis Fichenrija mapi, viņš arvien nopietnāk vēlējās ieraudzīt mazo sērdienīti.

Viņš sagrozījās krēslā un pamāja viesmīlei, lai atnes rēķinu. Kad Džeks pagriezās atpakaļ, izklaidīgi meklēdams maku, tur viņa bija — gluži kā no debesīm nokritusi. Tas bija šoks. Viņa bija tik tuvu. Ja Džeks noliektos uz priekšu un pastieptu roku, viņš spētu pieskarties viņas jakas piedurknei.

Viņa palūkojās pa labi, skatiens aizslīdēja garām Džekam — viņa vēroja dzīvo satiksmi, vēlēdamās tikt pāri ielai, un Džekam bija skaidri saskatāmi viņas vaibsti: maiga, sirdsveida seja un tās satraucošās acis. Tā noteikti bija viņa. Uz sejas nebija ne kripatiņas kosmētikas, un viņas mati bija nepaklausīgi. Militārā stila jaka bezveidīgi apņēma smalko augumu. Iznākusi uz ceļa, viņa ar roku brīdinoši atvairīja pretī braucošās mašīnas, un viņas pirksti bija bāli un bez gredzeniem.

Viņa bezrūpīgi izvairījās no mašīnu plūsmas. Tikusi otrā pusē, viņa pienāca pie Džangla un viegli iebakstīja sānā. Viņš pārsteigumā apcirtās riņķī. Ieraudzījis, kurš tas ir, viņš atplauka smaida un draudzīgām ķetnām apskāva meiteni, paceļot viņu gaisā.

Cik aizkustinoši. Džeks centās lasīt meitenes ķermeņa valodu. Bija redzams, ka viņa kopā ar puisi jūtas ērti, taču rotaļīgais sitiens, ko viņa veltīja viņa plecam, noteikti nebija flirts. Kas attiecas uz Džanglu, viņš bija iemīlējies līdz ausīm, tas nu bija skaidrs. Meitene ātri runāja, acīm redzami atvainodamās par kaut ko, taču vīrietis ar žestu viņu centās pārtraukt. Saldumiņ, aizmirsti par to, tavs lāčuks ir laimīgs, jau tikai redzot tevi.

Vērodams Džanglu aizcērtam furgoniņa aizmugures durvis, Džeks piepeši atskārta, ka būs grūti sekot šim pārītim, kad viņi dosies ceļā, jo viņam nav mašīnas. Protams, Džeks varētu paņemt taksometru, taču nodomāja, ka diez vai Londonas taksists ar prieku pildītu viņa norādi “seko tai mašīnai”.

Tomēr Džekam veicās. Džangls iekārtojās pie furgona stūres, bet meitene pat negrasījās apsēsties pasažiera sēdeklī. Džangls izliecās pa logu, un kādu brīdi abi sarunājās. Tad sieviete pakāpās atpakaļ, un mašīna uztaurējot iestūrēja satiksmes straumē. Viņa acumirklī devās atpakaļ pāri ielai un mērķtiecīgi nogriezās pa kreisi. Metro stacija. Labi. Tas būs viegli. Rēķinādamies ar prasībām, kuras viņam uzlika okšķera un sarga loma, Džeks šorīt bija iegādājies braukšanas karti. Jāatzīst, tas bija diezgan tālredzīgs solis, pat ja viņš šo atzinību sev izteica pats.

Viņš sekoja meitenei pa šaurām trepēm un cauri turniketiem. Viņa pārvietojās kā dejotāja, kustības bija graciozas un atsperīgas. Stacijā valdīja ļaužu drūzma, un, iedama cauri garam, briesmīgi smirdošam tunelim, Eloīza vairākkārt atskatījās pār plecu. Ne tāpēc, ka viņa domātu — kāds seko, bet it kā pētot apkārtni. Ielas izjūta. Un spēja apzināties, kurš atrodas līdzās un aiz muguras. Kad liela auguma skaļš puisis netīšām aizķēra meiteni ar sava čella malu, viņa reaģēja zibens ātrumā, palielinot attālumu starp viņiem un uzlūkodama nabaga čali ar daudz lielāku nīg-rumu nekā vajadzētu. Taču pēc neveiksmīgā laupīšanas mēģinājuma, par kuru Džekam bija stāstījis Fichenrijs, šāda uzvedība sevišķi nepārsteidza. Pēc šāda uzbrukuma viņas antenas būs īpaši jutīgas. Džeks atpalika vēl vairāk.

Īstenībā viņš jutās kā neveikls vajātājs un būtu sprukās, ja vajadzētu paskaidrot, kāpēc seko meitenei. Džeks pieņēma, ka vēlas saprast, ko viņa dara un ar ko satiekas. Viņas dienas ritmu. Kādā brīdī vajadzēs stādīties viņai priekšā, un Bāronam droši vien bija taisnība, pieņemot, ka parkūrs būs pareizā pieeja, taču vispirms jāizdomā, kā lai līdz tam vispār nonāk.

Nokļuvis uz perona, Džeks turpināja saglabāt attālumu, iepalikdams aiz pārīša, kuri izskatījās pēc Merlina Mensona radiniekiem. Kā izrādījās, tas nebija prāta darbs. Zēns ar balti krāsoto seju piepeši sāka uz viņu blenzt ar nepatīkami mirdzošām acīm, lūpas savilkās tūtiņā, bet roka slidinājās pāri mēteļa kabatai. Viņa draudzene, balināta blondīne ar tukliem ikriem un gaumīgu deguna gredzenu, draudzīgi ieķiķinājās.

Džeks blenza pretī. Tas nu bija pēdējais, ko viņam vajadzēja, — iekulties kautiņā. Viņš nešaubījās, ka tiks galā ar puiku, pat ja viņam kabatā paslēpts kas nelāgs, taču tas noteikti nebija piemērots veids, kā Džeks gribētu, lai Dženili Grejas radars viņu uztvertu pirmo reizi.

Puiša atspārdīšana sabiedriskā vietā diez vai būtu ideāls veids, kā iegūt meitenes uzticēšanos. Tāpēc viņš turpināja skatīties uz zēnu, saglabājot vienaldzīgu sejas izteiksmi, taču ļaujot pleciem pietiekami saspringt, tā signalizējot, ka ir ar mieru — ja viņu izaicinās — šo lietu nokārtot. Tas iedarbojās. Pēc brīža puika novērsās.

Džeks atkal palūkojās uz Dženili Greju. Ņemot vērā to, ka pavisam nesen viņa gandrīz bija piezemējusies braucoša vilciena priekšā, viņš izbrīnīts ieraudzīja meiteni drūzmas pirmajā rindā. Lai gan viņa izskatījās atbrīvota, Džekam atkal radās iespaids, ka viņā virmo enerģija un vajadzības gadījumā viņa rīkotos zibenīgi. Un viņa izskatījās tik— viņš bija izbrīnīts par šo vārdu — brīva. Visas sievietes, kuras stāvēja viņai apkārt, krampjaini turēja somiņas vai saiņus, bet viņas rokas bija tukšas un svabadi nolaistas gar sāniem.

Grabēšana pazemē, gaisa plūsma, un vilciens parādījās no līkuma un piebrauca pie perona. Viņa iekāpa pa vagona priekšējām durvīm, savukārt Džeks izvēlējās otrās durvis no beigām. Viņš nekavējoties uzgrieza Dženili muguru, taču iekārtojās, lai neizlaistu no acīm viņas atspulgu logā.

Vilcienam uzņemot ātrumu, Džeks aptvēra, ka viņam nav ne jausmas, kurp viņi dodas. Viņš domāja, ka meitene, iespējams, atgriežas mājup, taču pie sienas atradās Londonas metro karte, un, ja viņš pareizi saprata metro krāsainās spageti līnijas, viņa turp nebrauca. Viņa devās kaut kur citur. Interesanti zināt, kur.

ASTOTĀ NODAĻA

Gaiss, kas ieplūda pa atvērto logu, bija dzestrs kā dimants, un Daniels Bārons ciešāk ievīstīja kājas pledā.

Krēsla bija iestājusies ātri, un istabas stūros biezēja tumšas ēnas. Dārzs aiz loga satumsa, mauriņa samtainais paklājs pie upmalas kļuva melns. Viņš vēroja, kā virs upes ceļas bāla migla.

Klusināts pūces kliedziens lika viņam pagriezt galvu. Pie mājas milzīgs ozols stiepa augšup smagos zarus. Bārons redzēja, kā tumša ēna, graciozi noplivinot spārnus, uzlaižas kokā. Pūču mātīte, kas atgriežas no medībām.

Cik vien viņš atcerējās, pūces bija ligzdojušas šajā ozolā. Pirmajā gadā, kad Bārons nopirka Vaitlēdijas, viņš ar prieku atklāja divas meža pūces, kuras bija izperējušas mazuļus. Viņš nopirka binokli un turpināja novērot, apbrīnojot vecāku gādību un sajūsminoties par pūčulēniem, kuru kājas sedza mīksta pūka, kas izskatījās pēc garajām apakšbiksēm.

Pārējie bija tikpat apburti, sevišķi meitenes. Bella nokristīja pūces par Eloīzu un Abelāru. Džuliāna filmēja videodienasgrāmatu, kurā centās notvert katru būtisko soli putnēnu attīstībā. Kad viens no pūčulēniem izkrita no ligzdas, viņa acumirklī uzrāpās kokā, lai to atdotu vecākiem, taču pūču tēviņš metās viņai virsū, lai aizbaidītu, un viņa novēlās zemē. Nākamās divas nedēļas viņa ārstēja samežģīto plaukstas locītavu, ievīstījusi savainoto roku no pirātu karoga sameistarotā apsējā.

Tās bija jaukas atmiņas: silti vasaras vakari, meitenēm mugurā garas, gaisīgas kleitas; Frānsiss pie klavierēm; Leons jauc eksotiskus kokteiļus.

Ik brīdis spožs un vizuļojošs, cerību un burvības pilns. Vai viņi neplānoja iekarot pasauli? Vai viņi nebija neuzvarami? Uz mirkli šīs atmiņas tik ļoti pieauga spēkā, ka Barons pievēra acis un sajuta krūtīs spiedienu.

Skaņa aiz muguras lika viņam pagriezt ratiņkrēslu. Durvīs stāvēja Frānsiss, viņa garais augums veidoja melnu siluetu.

“Dāniel? Kāpēc tu sēdi tumsā?” Frānsiss nekļūdīgi devās pie gaismas slēdža.

Bārons samirkšķināja acis no pēkšņā gaismas uzplūda. “Es domāju par to vasaru, kad Džuliāna izmežģīja plaukstas locītavu. Ar pūcēm. Atceries?”

“Neskaidri.” Frānsiss ienāca istabā un apsēdās lielajā klubkrēslā. Ar savu samta žaketi, ērgļa degunu un kārtīgi apcirpto bārdu viņš Bāronam atgādināja tēlu no renesanses gleznām. Jātnieku. Vai garīdznieku.

Bārons ar sirsnību palūkojās uz draugu. Viņš pazina Frānsisu Godēnu vairāk nekā trīsdesmit gadu, un šī bija īpaša draudzība. Viņi kopā devās prāta un gara ceļojumos: šajos iespējamības izgaismotajos brīžos, tumšākā izmisuma stundās. Bārons zināja, ka bez Frānsisa viņam būtu neiespējami samierināties ar Džuliānas nāvi. Un, kad kļuva skaidrs, ka pēc autoavārijas viņš vairs nestaigās, Frānsiss piedāvāja palīdzēt un pārcēlās uz Vaitlēdijām.

Frānsiss sadrūma: “Kāpēc tu domāji par Džuliānu?”

“Es domāju par viņām abām — Bellu un Džuliānu.”

“Nav labi sarunāties ar spokiem, Dāniel.”

“Viņas bija tik skaistas.”

“Jā. Leons mēdza teikt, ka viņas bija kā krāšņi zaigojošas zivtiņas Lielajā Barjerrifā — tīkamas acīm, taču nāvējoši indīgas.”

Bārons saviebās. “Leons ir ciniķis.”

“Un ne tikai. Taču šajā jautājumā es sliecos viņam piekrist.”

“Tev... tev ir sveša piedošana, Frānsis.”

Uz mirkli abas sievietes tik spilgti parādījās Bārona prātā, it kā atrastos ar viņu vienā istabā. Bella ar savu juteklisko muti un dzedrajām acīm.

Un Džuliāna. Smalka un trausla, viņai piemita neizprotams mirdzums, kas palika vēl ilgi pēc tam, kad viņa izgāja no istabas.

Frānsisa balss atsauca viņu tagadnē. “Runājot par Leonu. Kāds ir viņa dēls?”

Bārons centās pasmaidīt. “Viņš tik ļoti līdzinās savam tēvam, ka tas ir pārdabiski. Interesants jauns cilvēks. Taču dusmīgs. Nejūtas labi savā ādā.” “ja es būtu Leona dēls, arī man droši vien būtu problēmas. Viņš piekrita izdarīt, ko tu lūdzi?”

“Sākumā viņš nebija pārlieku aizrautīgs, taču sarunas beigās, man šķiet, viņš kļuva ieinteresēts.”

Starp Frānsisa acīm no jauna iegūla dziļa grumba. “Dāniel, lūdzu, apdomā. Tas nebeigsies labi. Meitene nevēlas tikt glābta. Samierinies ar to.” “Meitene? Tu runā tā, it kā viņa būtu svešiniece. Dieva dēļ, mēs runājam par Dženili! Viņa uzauga tavu acu priekšā. Vai tev nemaz nerūp?” “Protams, ka rūp. Taču tā meitene vairs nav Dženili. Viņa ir... Es nezinu, kas viņa ir. Taču viņa vairs nav Džuliānas meita. Dženili ir prom.” “Varbūt es varu viņu atvest atpakaļ.”

“Šaubos. Turklāt viņa nevēlas atgriezties.”

“Frānsis, viņai draud briesmas, esmu par to pārliecināts.”

Godēns nepacietīgi sakustināja roku. “Kādas briesmas? Tam netic pat tavs privātdetektīvs.”

“Es ar tevi nestrīdēšos. Un neatkarīgi no tā, vai viņai draud fiziskas briesmas, viņa acīm redzami ir apmaldījusies. Es nevaru viņai uzgriezt muguru. Esmu Džuliānai to parādā.”

“Tu neko neesi parādā Džuliānai. Neko! Viņa pati bija sava likteņa kalēja. Ja izdari izvēli, tev jāsadzīvo ar sekām. Viņa to zināja.”

Bārons sāpināts norija siekalas. “Es nedomāju viņas dzīvi. Es domāju viņas nāvi.”

“Mans draugs,” Frānsisa balss atmaiga, “beidz turēties pie pagātnes.” Bārons brīdi klusēja. Ja pasaulē bija kāds, kuram viņš varēja uzticēties, tad tas bija Frānsiss. Taču kaut kur garajā ceļā Frānsiss pazaudēja

ticību. Pirms daudziem gadiem, kad viņi pieci centās pieskarties Dieva vaigam, Frānsiss bija viņu sirdsapziņa, viņu veselais saprāts. Par savu moto viņš bija izraudzījies saukli Laborare est orare — darbs ir lūgšana. Taču tas bija tik sen.

Bārons paskatījās garām Frānsisa plecam: no kamīna dzegas uz viņiem nolūkojās smaragdacainā Mnēmosine. Titāne. Dieviete. Visas iedvesmas māte.

Palaistuve.

Piepeši Bārons jutās tik noguris, ka nespētu pakustināt pat mazo pirkstiņu.

“Dāniel? Tev viss ir kārtībā?” Godēns raižpilni paliecās uz priekšu.

“Viss labi. Taču es domāju, ka ir laiks atkal tikties ar doktoru Lūkasu. Ir pagājis laiciņš.”

Godēns lēni teica: “Tu ar viņu tikies pagājušajā nedēļā.”

Bārons juta, ka viņa prāta zobrati ieķeras un ausīs sākas šalkoņa. Taču tad viņš pamāja. “Protams. Protams, ka tikos.”

“Es tik un tā sarunāšu tikšanos.” Godēns piecēlās. “Esi gatavs vakariņām? Stjuarda kundze mums atstājusi sautējumu.”

“Pēc mirkļa nākšu.”

Bārons sagaidīja, kamēr draugs iziet no istabas, tad atkal pagrieza ra-tiņkrēslu pret logu. Dārzs tagad bija gandrīz pilnīgi tumšs, taču uz brīdi viņam šķita, ka tieši zem ozola, kur zāle allaž auga nelīdzena, bet ēnas bija vistumšākās, saskata kustību: pieci draugi, sadevušies rokās, viņu sejas atrodas pavisam tuvu, bet balsis — noslēpumu saviļņotas.

Viņš samirkšķināja acis, un tagad vienīgais, ko viņš redzēja, bija koks — tā melnums izcēlās pret blāvāko debesu tumsu — un paša atspulgs, kas spoži atstarojās pret loga rūti. Vīrietis, kura rēgu nomocītais skatiens veras laukā. Viņam jābeidz turēties pie pagātnes, Frānsiss bija teicis. Taču Bārons juta, ka rēgi sāk mosties.

DEVĪTĀ NODAĻA

Džekam sala. Bija jau gandrīz tumšs, un pūta vējš. Viņš berzēja plaukstas un uzrāva plecus, cenšoties pasargāt no aukstuma atsegto kaklu.

Ko, pie velna, viņš te vēl dara? Viņš pašlaik varēja atrasties Cārlija istabā, saslējis kājas un rokā turēdams dzēriena glāzi. Tā vietā viņš slēpās aiz koka un saldēja pakaļu, vērodams, kā Dženili Greja rāpo apkārt uz visām četrām. Nebija gluži lā, ka šis skats būtu nepatīkams, bet pēc desmit minūšu vērošanas, kā viņa četrāpus pārvietojas uz priekšu, atpakaļ un sānis, tā izklaidējošā vērtība sāka mazināties. Tomēr tas nu viņam bija jāatzīst: meitene bija mašīna. Viņš pats daudzas reizes bija šādi četrrāpus iesildījies — tas bija brīvo skrējēju iecienītākais iesildīšanās veids — un labi zināja, cik tas ir nogurdinoši.

Viņš vēroja meiteni vakara krēslā. Tagad viņa kūleņoja: plaukstas piekļāvās zemei, ķermenis graciozi apmetās riņķī, tad teju nemanāms mirklis, pēdām un atkal plaukstām skarot pamatu, un jauns lidojums. Šīs darbības Džeku pārliecināja, ka viņa iesildās pirms skrējiena, taču šķita sasodīti savādi, ka viņa izraudzījusies šo apkārtni.

Džeks bija pārsteigts, izkāpis no vilciena Holandparka stacijā — šī apkaime bija pilnīgs pretstats meitenes dzīvesvietai —, un ziņkārīgi sekoja viņai pa Holandparka avēniju ar tās troksni, burzmu un nerimstošo satiksmi. Pēc dažām minūtēm meitene nogriezās klusākā un zaļākā šķērsielā, kas veda uz šo ekskluzīvo dzīvojamo ēku kvartālu. Viņš izbrīnījās vēl vairāk, kad noskaidrojās, ka viņas mērķis ir dārzs, kuru apjoza kalts dzelzs žogs. Diskrēta zīme ar uzrakstu “Privātīpašums” brīdināja, ka dārzs nav paredzēts parastiem mirstīgajiem. Vienīgi vietējiem iedzīvotājiem bija atslēga, kura ļāva piekļūt tā koptajai dailei.

Taču tas ne mazākajā mērā neuztrauca meiteni. Dārza aizslēgtie vārti viņai bija gandrīz krūšu augstumā, taču viņa pavisam viegli pārrāpās žogam. Tikusi otrā pusē, viņa sāka skriet pa dārzu, it kā viņai būtu visas tiesības vingrot uz koptā mauriņa. Nevienam pat prātā neienāktu, ka viņa ir pārkāpēja.

Džeks palūkojās apkārt. Viņš izmantoja pamatīgu platānu, kas auga ielas pretējā pusē, lai paslēptos no meitenes skatiena, taču Džeks raizējās, ka viņu varētu pamanīt kāds no blakus māju iemītniekiem un aizdomu pilns izsaukt policiju. Šī Londonas bagātnieku rajona iedzīvotājiem droši vien nepatīk šaubīgi, apkārtložņājoši tipi.

Taču izskatījās, ka Dženili gatavojas likt punktu. Viņa uzvilka jaku, un Džeks redzēja, ka meitene ielūkojas rokas pulkstenī. Kurp dosieties tagad, Grejas jaunkundzi

Viņa izgāja no dārza tāpat, kā bija iekļuvusi, un steidzīgi aizsoļoja pa tukšo ielu. Džeks sekoja, ieturot krietnu distanci. Platānas meta dziļas ēnas, taču rindu namu logi bija apgaismoti, un ik pēc dažiem jardiem uz trotuāra izlija dzeltena gaisma. Pāris reižu Džeks meiteni pazaudēja no redzesloka šajos tumsas ielāpos, taču viņa atkal parādījās gluži kā rēgs, iznirstot no tumsas un atkal ienirstot tajā.

Viņa iegriezās kārtējā klusā, elegantā ieliņā un piepeši pagaisa. Pēc apjukuma mirkļa, kad Džekam šķita, ka ir pazaudējis meiteni, viņš Dženili atkal pamanīja. Viņa stāvēja telefonbūdiņā dažu jardu attālumā. Parasti tās ir spilgti izgaismotas, taču šī bija tumša, un bija grūti saskatīt Dženili aprises. Džekam vispirms ienāca prātā, ka viņa ir ievērojusi sekotāju un apstājusies, lai no būdiņas patvēruma pārbaudītu. Taču pēc dažiem mirkļiem viņš saprata, ka ir kļūdījies. Meitene lūkojās citā virzienā, visu uzmanību koncentrēdama uz mājām ielas pretējā pusē.

Džeks atkal sadraudzējās ar tuvāko koku. Bija grūti saprast, kas meiteni tā interesē. Cik nu Džeks spēja novērtēt, te nemanīja neko neparastu.

Tās bija tipiskas rindu mājas, kuras savas sānu sienas dalīja ar kaimiņiem, un visiem namiem bija augsti logi ar frontoniem un identiski cēlas fasādes ar baltu apmetumu. Pie katrām parādes durvīm slējās doriešu kolonnas, iezīmējot ieeju un atkārtojoties savā līdzībā. No slēpņa Džeks varēja saskatīt arī aleju, kura veda uz trīsdesmit pēdu plašo dārzu aiz ekskluzīvā namu bloka.

Džeks atkal piesardzīgi palūkojās no slēptuves un centās izsekot meitenes skatienam. Šķita, ka viņa vēro konkrēti vienu māju — otro no stūra. 44. numuru. Tā bija piecstāvu ēka ar mansardu un augšējā stāvā iekārtotām guļamistabām — šāds plānojums saglabājies no laikiem, kad ģimenes bija plašas, bet kalpi — visuresoši. Vienīgā durvju zvana poga liecināja, ka, atšķirībā no kaimiņiem, šis nams nav sadalīts dzīvokļos un tiek lietots kā vienots mājoklis.

Aiztikšķēja minūtes. Vai viņa kaut ko novēroja? Kaut ko gaidīja? Lai kas tas arī būtu, Džeks cerēja, ka tas notiks drīz. Viņai bija jauks patvērums, taču viņš sāka sasodīti pagurt no ciešās saplūsmes ar koku un juta, ka locekļi lēnām sastingst.

Piepeši atdzīvojās lieveņa gaisma, un meitene nošņaukājās kā medību suns, kurš saož laupījumu. Pēc brīža ieejas durvis atvērās un iznāca treniņtērpa biksēs un vējjakā ar kapuci ģērbies plecīgs vīrietis. Vienā rokā viņš nesa sporta somu, no kuras spraucās skvoša rakete. Pacēlis otru roku, viņš notēmēja atslēgas pret tumšzaļu Maserati, kurš, signalizācijai izslēdzoties, iepīkstējās.

Vīrietis atvēra durvis un apsēdās pie stūres. Motors, klusināti rūcot, atdzīvojās. Maserati lēni atvirzījās no ietves malas un aizbrauca pa ielu, palielinot ātrumu. Tūlīt jau mašīna pagriezās un izzuda skatienam.

Meitene tomēr gaidīja. Pat tad, kad motora troksnis noklusa, viņa nekustīgi palika telefona būdiņā.

Beidzot. Būdiņas durvis pavērās, un Džeks dzirdēja klikšķi, ar kādu tās aizvērās. Džeks centās saplūst ar koku, taču viņam nebija jāuztraucas. Viņa nemanīja neko sev apkārt.

Džeks vēroja, kā viņa enerģiski graciozā gaitā pāriet pāri ielai un nozūd šķērsieliņā. Viņš nešaubījās, ka meitene tuvosies mājai, taču viņa acīmredzot bija nolēmusi to izdarīt no otras puses. Jautājums, kāpēc?

Viņš ātri pārgāja ielai, pirms piesardzīgi nozust šķērsielā. Pēc visiem šiem spiegu gājieniem būtu stulbi uzskriet viņai virsū no mugurpuses.

Šķērsiela bija šaura, un to no vienas puses ieskāva zemas celtnes, kuras droši vien kādreiz izmantotas par staļļiem vai darbnīcām, bet tagad bija kļuvušas par garāžām. No otras puses slējās garš ķieģeļu mūris, kas atdalīja dārza teritoriju. Meitene atradās tikai dažu jardu attālumā, taču viņa Džekam bija uzgriezusi muguru. Viņš acumirklī saprata, ka viņam nav jāraizējas, vai meitene viņu varētu pamanīt vai, pareizāk sakot, sajust.

Viņa gatavojās rāpties pāri mūrim un bija pilnībā koncentrējusies. Mūris bija vairāk nekā divas reizes augstāks par Dženili, un Džeks savilka lūpas mēmam svilpienam. Tas bija grūts uzdevums. Ja viņa tiešām grasās tam pārrāpties, viņai būtu jāpasniedzas loti augstu, lai satvertu mūra augšmalu, un vajadzētu gana daudz spēka, lai uzrautu sevi augšā un tiktu mūrim pāri. Nav nekāds brīnums, ka viņa tik pamatīgi iesildījās. Tas nebija darbs stīviem muskuļiem.

Viņa sāka kustēties, gariem, spēcīgiem soļiem tuvodamās sienai. Atrazdamās viena izšķiroša soļa attālumā no mūra, viņa nedaudz palēcās, novietojot pēdu vidukļa augstumā, un nekavējoties sniedzās augšup.

Pie joda, viņa bija prasmīga. Kustības ātrums, distance, virziens — viņa visu darīja īstajā laikā. Meitene stiepās augšup tikai ar vienu roku, un tas viņas ķermeņa augšdaļai deva papildu elastību. Viss liecināja arī par iespaidīgu spēku. Viņa varbūt izskatījās trausla, taču bija apmēram tikpat trausla kā tērauds. īsu mirkli, pirms uzrausties augšā, viņa karājās, izstiepusies taisni. Šo mūra pārvarēšanas daļu brīvie skrējēji dēvēja par rāpšanos, un tieši šeit daudzas kustības aprāvās, jo nepietika spēka plecos un mugurā. Te tādu problēmu nebija. Viņa eleganti pabeidza rāpšanos un skaisti koordinētā kustībā uzcēla pēdas uz mūra.

Džeks aptvēra, ka bija aizturējis elpu, un lēnām izelpoja. Viņš gaidīja, ka Dženili no mūra ielēks dārzā, taču viņa piecēlās un sāka iet pa mūri, bez piepūles noturot līdzsvaru. Viņš iespiedās tuvējās garāžas ēnainajās durvīs. Ja meitene tagad paskatītos šurp, viņa ieraudzītu Džeku.

Taču viņa neskatījās. Viņa pilnībā koncentrējās uz savām kājām. Ja Dženili tagad zaudētu līdzsvaru, viņa smagi nogāztos.

Negaidīti viņa apstājās. Dženili bija sasniegusi vietu, kur siena, kas atdalīja 44. numuru no kaimiņmājas, krustojās ar ārējo mūri, pa kuru viņa pašlaik gāja. Šī siena bija daudz šaurāka, turklāt tai bija noapaļota virspuse, kas apgrūtinātu iešanu. Viņa taču nedomā doties turp?

Viņa domāja gan. Džeks kā apburts vēroja, kā viņa nometas četrrāpus un, saglabādama līdzsvaru, izstiepjas kaķiskā pozā, ātri un bez aizķeršanās virzīdamās pa mūri nama virzienā.

Tumsu piepeši caurdūra ass gaismas stars, kurš atspīdēja no nama sienai piestiprinātā gaismekļa. Kustības sensors. Meitene uz mirkli sastinga, taču tad turpināja ceļu vēl ātrāk, un rokas un kājas ar nevainojamu precizitāti virzīja viņu uz priekšu.

Starp mūri un atvērto atbīdāmo logu nama sānsienā bija pamatīgs attālums. Meitene izslējās kājās, viegli šūpodamās. Tad bez vilcināšanās viņa pārlēca pāri atstarpei, kura viņu šķīra no sienas, ar pirkstiem satvēra loga malu un piespieda pēdas vertikālajai sienas virsmai. Nākamajā mirklī viņa jau bija ielīdusi pa atvērto logu un pazudusi skatienam.

Ko? Džeks apstulbis blenza.

Viņš nogaidīja, gatavs sadzirdēt niknus kliedzienus “Stāvi! Zaglis!”, taču viss bija mierīgi, vienīgi no kaimiņmājas plūda televizora skaņas. Drošības apgaismojums bija izslēdzies, un sētas pusē atkal valdīja tumsa.

Džeks lūkojās uz atbīdāmo logu, kurā meitene bija nozudusi. Tas bija tumšs. Plānais aizkars laiku pa laikam noplanda vējā.

Vai viņam mēģināt? Pareizāk sakot, vai viņš to spēs?

Viņš pamēģināja pakustināt plecus. Viņš nebija iesildījies. Ar brīvo skrējienu pēdējo reizi viņš bija nodarbojies pirms vairākiem mēnešiem. Uz rokas bija šuves.

Attaisījis jakas rāvējslēdzēju, viņš iebāza Fichenrija mapi starp džemperi un bikšu augšmalu. Tas nebija labākais risinājums, taču nekas cits neienāca prātā. Cenšoties atgaiņāt domas par to, ka tēvu droši vien ķertu trieka, ja dēls tiktu notverts in flagrante delieto, Džeks dziļi ievilka elpu.

Aiziet.

Viņa tuvošanās mūrim nepavisam nebija tik elastīgi dinamiska kā Dženili, un rāpšanās bija neglīta, taču viņš vismaz spēja bez īpašām grūtībām tikt uz mūra. Problēmas sākās, sasniedzot šauro šķērssienu ar noapaļoto virspusi.

Pirmkārt, Fichenrija mape nepatīkami dūrās ribās. Otrkārt, Džeks bija nolēmis atdarināt meitenes kaķisko līšanu un virzījās uz priekšu četrrāpus — tas bija vienīgais veids, kā to paveikt, taču itāļu kurpes ar gludo ādas zoli radīja minimālu saķēri. Lai gan viņš to bija gaidījis, tomēr drošības apgaismojuma spēks, piepeši viņā iedūries no mājas sāniem, Džeku nobaidīja, un viņam paslīdēja kāja. Viņš piezemējās jāteniski.

Kādu brīdi viņš nespēja ne pakustēties. Pat apziņa, ka jebkurš kaimiņš, garlaikoti palūkojies pa logu, bez pūlēm ieraudzīs viņu te salīkušu sēžam, nemudināja celties un virzīties tālāk. Džeks klusi izgrūda trīs rupjākās lamas no sava vārdu krājumā. Tad, sāpēs viebdamies, viņš turpināja ceļu.

Attālums starp mūri un atvērto logu šķita tikpat milzīgs kā Lielais kanjons. Džeks izslējās puspietupienā, turēdams pēdas blakus vienu otrai. Viņš atvēzēja rokas aiz muguras, taču juta, ka sāk zaudēt līdzsvaru. Tas atņēma daļu spēka, taču galu galā izdevās diezgan ātrs, spējš atspēriens, un viņš, pierāvis ceļgalus, ļāvās lēcienam.

Džeks ietriecās sienā ar māju grāvēja eleganci. Muguras muskuļi iesmeldzās, un viņš bija drošs, ka sarāvis šuvi, taču pēdas stingri piezemējās pret sienu un viņš atvieglots sajuta, ka pirksti droši ieāķējas palodzē.

Dažas sekundes viņš tur karājās kā lempīgs pērtiķis un apdomāja nākamo soli. Ideja katapultēties istabā, nezinot, kas viņu tur sagaida,

Džekam nešķita pievilcīga. Tikpat labi viņš varēja uz galvas ienirt virtuves nažu statīvā, tomēr viņš īsti nezināja, vai ir vēl cita izvēle.

Vēja brāzma pacēla plāno aizkaru, ļaujot mirkli ielūkoties iekšā. Ar to pietika. Telpā nekļūdīgi varēja manīt veļas pulvera kārbas, salocītu drēbju kaudzi un veļas mašīnu. Tā bija vieta, kur mājokļa īpašnieks rūpējās par apkaklītes spodrību.

Džekam izdevās tikt iekšā pa šauro spraugu, neapgāžot gludināmo dēli, kurš atradās tieši zem palodzes, un uzmanīgi nolaist pēdas. Lai gan gaisma bija izslēgta, pietika ar atspīdumu no gaiteņa, lai bez grūtībām varētu saredzēt. Džeks piezagās pie atvērtajām durvīm un uzmanīgi aplūkoja apkārtni.

Skatienam pavērās ar tumšsarkanu vilnas paklāju izklāts garš gaitenis. Tas bija tukšs, un tajā atradās vienīgi elegants plaukts, uz kura stāvēja ķīniešu vāze ar baltām orhidejām. Namā valdīja kapa klusums. Meiteni nekur nemanīja.

Tas, ka dzīvokļa īpašnieks — vismaz Džeks nosprieda, ka vīrietis ar Maserati ir īpašnieks, — aizejot aizslēdza durvis, bija laba zīme, kas norādīja, ka mājā, izņemot meiteni, nav neviena cita, taču viņš, iedams pa klusumā slīgstošo gaiteni, tik un tā jutās kā uz delnas. Gaitenī bija vairākas atvērtas durvis. Džeks ielūkojās izteikti vīrišķīgajā guļamistabā, kura bija ieturēta tumšzilos toņos, nelielā istabiņā, kurā valdīja datorpiederumu un kartotēkas skapīšu jūklis, plašā vannas istabā ar iespaidīgu vannu uz izliektām kājiņām. Taču nenotveramo Grejas jaunkundzi nekur nemanīja.

Gaitenis atdūrās pret diezgan skaistām trepēm, kuras aizvijās divus posmus augstāk, kā arī veda uz pirmo stāvu. Džeks satvēra nospodrinātās margas un paskatījās lejā, kur vīdēja priekšnama flīzētā grīda. Līdzās vecmodīgam mēteļu pakaramajam ar šallēm un ūdensnecaurlaidīgu Bar-bour jaku, stāvēja spīdīgi mednieku zābaki. Tālāk Džeks spēja sazīmēt divas šauras paneļdurvis ar nospiežamiem rokturiem. Tās bija atvērtas, un aiz tām manīja dīvānu un brīnišķīgu ar dzērvēm un ķiršu ziediem rotātu austrumniecisku aizslietni. Viesistaba. Priekšnama otrā pusē bija uz abām pusēm atveramas durvis, aiz kurām, viņš nosprieda, varētu atrasties virtuve.

Džeks, ar roku taustīdamies gar sienu, lēnām nokāpa pa trepēm, kuras bija izklātas ar paklāju. Uz pēdējā pakāpiena viņš pieliecās un klusi novilka apavus, baidīdamies no skaņas, kādu tie varētu radīt uz marmora flīzēm, un lavījās uz priekšu tik piesardzīgi, cik vien spēja. Viesistaba gandrīz pilnībā pavērās viņa skatienam, taču Džeks apstājās un ieklausījās.

Nekā.

Viņš pagriezās ap stūri.

Viņa stāvēja ar muguru pret Džeku, turēdama atvērtu grāmatu un pagriezusies pret grāmatplauktiem ar stikla durvīm, kuri noklāja visu sienu. Starp plauktiem un skapju padziļinājumos bija spoguļi, kuros atblāzmojās tumši brokāta aizkari un dārgas, ar ādu apvilktas mēbeles, un tas telpai lika izskatīties bezgalīgai. Spoguļi rādīja arī gandrīz vai smieklīgi zaglīgā pozā mazliet sakumpušu tēlu. Viņu pašu.

Sieviete ar skaļu elpas vilcienu apcirtās riņķī un spējā izbīlī pavērās Džekā. Dievs vien zina, kā izskatījās viņa paša seja. Pēc visas šīs līšanas un slēpšanās — piedzīvot šādu noslēgumu.

“Kas jūs esat un ko jūs šeit darāt?” viņa satraukti nočukstēja.

Uzbrukums bija labākā aizsardzības forma. “Jūs man to jautājat? Jūs esat tā, kura te ir ielauzusies!”

Izbīlis pagaisa no viņas sejas. Viņa ar skatienu nievājoši norādīja uz apaviem Džeka rokās. Te nu bija viņa uzbrukuma stratēģija.

Džeks aptvēra, ka joprojām ir sastindzis uz pirkstgaliem. Šķita, ka nu gan ir piemērots brīdis, lai izslietos. Un uzvilktu kurpes. Atrodoties te vienās zeķēs, viņš pat var necerēt uz psiholoģiskām priekšrocībām.

Kādu brīdi viņi tikai skatījās viens uz otru. Tuvumā meitenes asimetriskās acis bija vēl satriecošākas. Tās ietvēra tik biezas un melnas skropstas, kādas Džeks vēl nebija redzējis, bet viņas uzacis atgādināja lidojumā sastinguša putna spārnus.

Viņa piepeši nopūtās; tā bija ātra un nepacietīga nopūta, it kā meitene būtu garlaikota un aizkaitināta. Viņa aizcirta grāmatu, ko turēja rokā. Džeks vēroja, kā viņa atvelk jakas rāvējslēdzēju, mierīgi ieslidina mazo sējumu ādas vākos iekškabatā un atkal aizvelk slēdzi.

“Man tagad jāiet.” Viņa vairs nečūkstēja, viņas balss bija patīkami zema un mazdrusciņ aizsmakusi. Viņa devās taisni viņam virsū, nepārprotami sagaidīdama, ka viņš paies malā, it kā tā būtu pavisam ikdienišķa lieta — ielauzties svešā mājā un tad aizvalsēt ar nočieptu grāmatu.

Džekam šķietami nebija citu variantu kā vien pavākties no ceļa. Viņš nespēja neapbrīnot to, kā meitene viņam tik nevērīgi pamāja ar galvu, it kā viņa būtu mājas saimniece, bet Džeks — lempīgs kalps. Taču brīdī, kad viņa gāja garām, viņi izdzirdēja, ka ieejas durvju slēdzenē pagriežas atslēga.

Meitene sastinga, un viņas sejā Džeks ieraudzīja paniku, skaidri apzinādamies, ka tāda pati izteiksme spoguļojas arī viņa sejā. Bēgšanas ceļš cauri veļas mazgātavai tikko bija zudis: viņi nekādi nespētu nemanīti uzskriet augšā pa trepēm. Ieejas durvis jau vērās vaļā, un Džeks dzirdēja vīrieti skaļā balsī runājam ar kādu pa mobilo telefonu.

Džeks instinktīvi pasniedzās pēc meitenes un pievilka viņu sev tuvāk, vienlaikus virzīdamies atpakaļ uz istabu. Viņš juta, ka Dženili brīdi pretojas, taču tad droši vien saprata, ka viņš dodas pie lielā austrumnieciskā aizslietņa. Slavēdams mīkstā paklāja skaņu izolējošās īpašības, Džeks nozuda aiz zīda paneļiem, meitene viņam sekoja.

Aizslietnis bija augsts, taču novietots tādā leņķī, ka ar tā platumu tikko pietika, lai no priekštelpas viņus abus neredzētu. Nekas cits neatlika, kā pievilkt meiteni pavisam tuvu. Džekam bija skaidrs, ka viņai tas nepatīk, taču viņa nepretojās. Džeks ievēroja, ka, piespiezdamās viņam, meitene sarauca pieri, jo izdzirda atskanam krakšķi. Fichenrija mape. Šajā situācijā slēpās ironija, viņš par to bija drošs, taču pārāk baidījās, ka kuru katru mirkli viņus atklās, lai spētu apdomāt, kur tieši šī ironija slēpjas.

Paslēpušies aiz aizsega, viņi neko neredzēja, taču dzirdēja, kā aizcērtas ārdurvis un balss, tās īpašniekam ienākot priekšnamā, kļūst skaļāka. )a vien tagad šis cilvēks dotos augšup pa trepēm un nozustu mājas dzīlēs, viņiem rastos iespēja izslīdēt laukā pa ārdurvīm. Taču viņiem par apbēdi-nājumu izklausījās, ka mājas saimnieks ir apstājies taisni pie istabas.

Džeks sekli elpoja. Viņš juta, ka sāpīgi izliecis muguru, cenzdamies sarukt mazāks. Viņš mēģināja atslābināties. Džeks redzēja tikai meitenes galvas virsu, bet viņas maigā un vienmērīgā elpa glāstīja kaklu.

Beidzot. Atnācējs devās prom. Viņš aizvien vēl runāja pa telefonu, bet Džeks skaidri saklausīja soļus. Piepeši balss apklusa teikuma vidū.

Džeks palūrēja aiz aizslietņa. Durvis priekšnama otrā pusē viegli šūpojās. Pareizi. Laiks uzkost.

Džeks pamāja meitenei un iznāca no slēptuves. Paturot acīs virtuves durvis, Džeks uz pirkstu galiem šķērsoja melnbalto marmora grīdu, juzdams, ka Džanili viņam seko pa pēdām. Pirksti satvēra mirdzoši nospodrinātu ārdurvju rokturi, un tad piepeši viņi jau atradās ārpusē. Naksnīgais gaiss dzestri pieskārās sejai: īsts šoks pēc spriedzes pilnās atmosfēras namā. Nebilzdami ne vārda, viņi automātiski pagriezās uz Holandparka avēnijas pusi un tās satiksmes straumes tālo okeānu.

Viņi gāja ātri, taču ne tik steidzīgi, lai piesaistītu uzmanību. Džeks palūkojās uz Dženili, izbrīnīts, ka viņa joprojām ir blakus. Viņš būtu derējis, ka meitene, tiklīdz varēs, centīsies tikt prom, taču viņa neizrādīja ne mazāko nemieru. Taisnību sakot, kad viņš sekoja meitenei lejā pa trepēm un tālāk uz Holandparka metro staciju, viņa neiebilda, bet, kad abi skrēja, lai paspētu uz vilcienu, kurš gaidīja pie perona, viņa pat izstiepa roku, lai neļautu vilciena durvīm aizvērties Džekam deguna priekšā.

Džeks apsēdās meitenei pretī, un viņa tik vien kā uzmeta viņam savu fantastisko acu noslēpumaino skatienu. Visu brauciena laiku viņas skatiens bija garlaikoti piekalts kaut kur aiz Džeka pleca. Viņa bija izstiepusi kājas, un ķermenī nemanīja spriedzi. Kaut kas viņas attieksmē bija galīgi aplam, taču Džeks nekādi nespēja saprast, kas viņai ir padomā.

Viņš to uzzināja īsi pēc izkāpšanas. Kad viņi bija izgājuši cauri tur-niketiem un nokļuvuši benzīna smakas piesātinātajā gaisā, Džeks ievēroja, ka apkārtne, kur abi bija nonākuši, ir pavisam citāda. Kāzu tortēm līdzīgo ēku un smalko dzelzs kalumu vietā šeit slējās nemīlīgi nami, bet dzelzs margas klāja rūsa. Debesīs dūrās nomācoša augstceltne, bet tās pakājē ierīkotā spēļu laukumā bija izmētāti atkritumi.

Kvartāla attālumā no metro stacijas meitene ar žestu aicināja Džeku viņai sekot šaurā, slikti apgaismotā šķērsielā. Nākamajā mirklī viņa labais celis negaidīti saļima. Tas bija tik negaidīti, ka pārsteidza Džeku nesagatavotu, savukārt sāpes, kuras izšāvās caur kājai, lika elpai aizcirsties. Viņš neskaidri aptvēra, ka meitene viņam iespērusi, mērķēdama īstajā punktā, lai nogāztu no kājām. Viņa spēcīgi atspiedās pret Džeku, lai viņš pilnībā zaudētu līdzsvaru. Un tad viņa atradās aiz muguras, saslēgusi elkonī viņa galvu, bet pie rīkles bija piespiests kaut kas ass.

“Tātad.” Viņas balss bija mierīga un auksta. “Kas tu esi, un ko tu no manis gribi?”

DESMITĀ NODAĻA

N.O.M.

Atmiņu attēls 3094

5cila mums stāsta kādu atgadījumu. Briesmīgu atgadījumu, jo tas ir patiess. Viduslaikos, viņa mums stāsta, kad tikai daži prata rakstīt, bija jārod kāds risinājums, lai saglabātu ziņas par svarīgiem notikumiem: līgumiem starp augstmaņu dzimtām, svarīgām laulībām, zemes sadalījumu pēc kara.

Viens no šiem risinājumiem paredzēja izvēlēties mazu bērnu, lai tas kļūst par notikuma liecinieku. Pēc tam bērnu iemeta upē. Uzskatīja, ka tādā veidā atmiņas par notikumu tiks stiprinātas un bērns tās glabās visu mūžu, bet atmiņu spilgtumu neaptumšos pat vecumdienas.

“Ģeniāli.” Leona balss tonis pauž apbrīnu. “Bailes aktivizē stresa hormonus un glikozes pieejamību, tādējādi stimulējot smadzeņu sistēmu, kas atbild par jauniegūtas informācijas nostiprināšanu. ”

Es skatos uz viņu; viņš stāv pie kamīna ar brendija glāzi. Tik pilsēt-niecisks, tik civilizēts.

“Leon, tu šokē Džuliānu.” Bella no istabas pretējās malas man uzsmaida.

Es izdzeru glāzi tukšu un pastiepju, lai to piepilda atkal. Pa kuru laiku esmu sākusi tik daudz dzert?

“Mīļā, neesi tik jūtelīga.” Leona mute ir nepacietīga. “Neliela stresa deva ķermenim un smadzenēm nāk par labu. Turklāt bērnam nekad neļāva noslīkt. ”

“Mēs tik un tā runājam par bērnu. ”

Leons ielej man glāzē brendiju. Viņš pienāk tuvāk, un viņa pirksti pārslīd man pār vaigu. Es sevi ienīstu par to, tomēr piespiežos viņa rokai.

Viņa pirksti glāsta. “Pat bērns var kļūt par instrumentu lielākam labumam. ”

Es palūkojos viņam acīs. “Varbūt...”

Frānsiss ienāk istabā, un mēs pašķiramies. Es dažreiz prātoju, vai man vajadzētu Frānsisam uzticēties. Bet ko gan es teiktu? Mans kompass griežas uz riņķi, Frānsiss. Man ļoti žēl, taču atrodos krēslas zonā, kur zaudēju sevi un to, ko uzskatu par pareizu. Melni ūdeņi mani draud aprīt, un vienīgais salmiņš, pie kura varu pieķerties, ir pārliecība, ka esmu iemīlējusies.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Divreiz es neatkārtošu!” Roka viņam ap kaklu sakļāvās ciešāk, un kaut kas ass iedzēla ādā. Džeks sastinga.

“Pie tavas rīkles ir papīrnazis. Kas tu esi?”

Papīrnazis. Jēziņ. Meitene ne tikai zaudējusi atmiņu. Viņa ir arī agresīva un nenosvērta.

Džeks norija siekalas. Viņš bija spēcīgāks un spētu izlauzties no meitenes tvēriena, taču bija redzējis, cik spēji viņa reaģē. Nav nekādas garantijas, ka viņa nepāršķeltu viņa miega artēriju, pirms viņš pagūtu izrauties.

Viņš centās atvairīt iztēles ainas ar asins geizeriem, kuri izšaujas no rīkles, un centās runāt mierīgi. “Paklau. Es arī nodarbojos ar brīvo skrējienu. Es tevi pamanīju uz tā mūra. Man bija garlaicīgi, un man šķita interesanti tas, ko darīji. Tāpēc es tev sekoju.”

Klusums.

Viņš mēģināja vēlreiz. “Un tu fantastiski izskaties.”

Aplama atbilde. “Fantastiski?” Viņas tvēriens sažņaudza Džeka kaklu vēl ciešāk.

“Es gribēju teikt — forša,” viņš izmisīgi gārdza. “Forša meitene, kura forši izpildās.”

Kamēr viņa apdomāja dzirdēto, atkal iestājās klusums. Džeks sekli elpoja caur degunu, prātodams, kā tas ir iespējams, ka vienlaikus jūtas nobijies un uzbudināts. Ja meitene viņu tagad nogalinātu par to, ka viņš ir tāds tizlenis, viņš neiebilstu.

Kad Dženili ierunājās, viņa izklausījās domīga. “Tu esi amerikānis.” Šķita, ka tas kāda iemesla dēļ meiteni iedrošina. Vismaz spiediens ap kaklu mazliet atslāba. Taču Džeks joprojām juta papīrnaža auksto skūpstu.

“Jā. Es vakar ierados Londonā.”

Tie šķita kā burvju vārdi. Džeks juta, ka viņa novāc asmeni no rīkles. Meitene iztaisnojās un pagrūda viņu prom.

“Labi. Atvaino. Vari iet.”

“Ko?” Džeks uzrausās kājās un neticīgi palūkojās uz meiteni. “Tu atvainojies?”

Viņa konstatēja: “Tu esi dusmīgs.”

“Dusmīgs?” Viņš gribēja ar kaut ko mest. Manierē, kādā viņa pacietīgi vēroja Džeku, it kā viņš būtu bērns, kurš tūlīt sāks niķoties, bija kaut kas neticami kaitinošs. “Skaidrs, ka esmu dusmīgs.”

“Tad nākamreiz, kad garlaikosies, atceries, kas notika te.”

Viņa pagriezās un sāka iet, dziļi kabatās sabāzusi rokas.

“Pagaidi. Lūdzu. Es gribētu tevi uzcienāt ar kafiju.”

“Es nedzeru kafiju ar svešiniekiem. Vai vajātājiem.” Viņa joprojām gāja un runāja, nemaz nepagriezusi galvu.

“Varbūt mēs varam kopā skriet?”

Viņa nepievērsa uzmanību un turpināja iet, it kā viņš neko nebūtu teicis.

“Tev patīk lasīt? Es lasu.”

Viņa apstājās un pagriezās. “Pie velna, ko tu ar to gribi teikt?”

“Šķiet, tev patīk grāmatas.”

Meitene turpināja skatīties uz Džeku, un viņas sejas izteiksme nebija draudzīga.

“Atvaino. Tev taisnība.” Viņš pacēla rokas, signalizēdams par padošanos. “Tas, ko darīji tajā mājā, nav mana darīšana. Es to vairs nepieminēšu. Taču es nemeloju, kad teicu, ka esi forša. Es gribēju būt laipns, tas arī viss.”

Meitene viņu ilgi vēroja. Džekam radās nepatīkama sajūta, ka viņa galvā kaut ko rēķina — saskaita un atņem plusus un mīnusus, it kā mēģinot izlemt, vai ir vērts ielaisties. Pamatojoties uz ne īpaši labo iespaidu, kādu viņš līdz šim bija atstājis, Džeks uz to sevišķi nepaļāvās, taču, viņam par izbrīnu, meitene piepeši pamāja. “Labi. Es zinu kādu vietu.”

Šī vieta līdzinājās tauku pikai, kas iespiesta starp bukmeikeru kantori un avīžu kiosku. Atvēris meitenei durvis, Džeks, sajutis ēstuves smaku sajaukumu, riebumā novērsās. Apkure bija uzgriezta tik stipri, ka spoguļstikla logi bija aizsvīduši un telpā nekļūdīgi varēja sajust ķermeņu smārdu, kas omulīgi sajaucās ar sinepju un kečupa smaržu.

Šķita, ka meitene to neievēro. Viņa paspraucās garām diviem dūšīgiem vīriem un pamāja sievietei aiz bāra letes. “Baltu kafiju.”

Sieviete, kurai uz vārda birkas bija rakstīts “Gvendolīna”, bez entuziasma palūkojās uz Džeku. “Jums?”

“Vai jums ir macchiatoV'

Gvendolīna paskatījās tā, it kā viņš būtu sajucis prātā.

Viņš steidzīgi nobēra: “Derēs parasta kafija.”

“Kaut ko ēdīsiet?”

Džeks jautājoši palūkojās uz meiteni, kura bija izvilkusi krēslu un atbrīvojās no jakas.

Viņa to uzkāra uz krēsla atzveltnes un paskatījās uz Džeku. “Tu uzsauc?”

“Protams.”

“Labi. Angļu brokastis.”

Angļu brokastis, cik nu Džeks noprata no skribelējumiem uz tāfeles, sastāvēja no trim olām, grauzdiņa, šķiņķa, ceptām pupiņām un kaut kā, ko sauca par melno pudiņu. Gardi.

Viņš pavilka krēslu meitenei pretī. “Tu allaž brokasto naktī?”

“Tas tevi uztrauc?”

“Nē. Tas ir... neparasti.”

Viņa paraustīja plecus, it kā šis komentārs nebūtu atbildes vērts. “Starp citu, mani sauc Džeks.”

Viņa nevilcinājās. “Eloīza.”

Viņam bija jāpiespiežas, lai nelūkotos viņai acīs. Atrazdamies tik tuvu, Džeks varēja saskatīt mazus dzeltenus plankumiņus viņas riekstbrūnajā acī. Kreisā acs bija nepārprotami zaļa ar melniem punktiņiem.

“Ko tu dari Londonā, Džek? Ja neņem vērā sekošanu meitenēm.”

“Es apciemoju draugu.”

“Cik jauki.”

Viņa atglauda matus no pieres, un Džeks pamanīja uz viņas plaukstas biezas tulznas.

“Tu skrienot nevelc cimdus?”

“Es trenējos ar puisi, kurš uzskata, ka jāsajūt apkārtne. Ja viņam būtu teikšana, es trenētos basām kājām.”

“Skarbi.”

“Viņš man atklāja parkūru. Viņš iemācīja, ka ir iespējams aizmukt no savām problēmām.” Viņa pasmaidīja, izbaudīdama vārdu spēli.

“Kādas tad ir tās problēmas, kuras tev liek tik ātri skriet?”

“Tu uzdod daudz jautājumu, Džek.”

“Atvaino.” Viņš apklusa. “Interesanti, ko tu par mani domā. Droši vien uzskati par kādu ķerto.”

“Neraizējies. Esmu tevi atšifrējusi. Tu esi garlaikots, bagāts zēns, kurš meklē piedzīvojums un drusku asu izjūtu. Kā man veicas?”

“Bagāts? Kā tu to varēji uzzināt?”

Meitene ar vieglu nicinājumu pasmaidīja. “Vai jums ir macchiato?” Paliekusies uz priekšu, viņa pieskārās Džeka džemperim. “Un šis. Ļoti patīkams. Kašmirs?”

“Alpaka.”

“Ak.”

Gvendolīna pienāca pie viņu galdiņa, nesdama paplāti, un neveikli pasniedza Džekam kafiju. Dzēriens mazliet izlija apakštasē. Tad viņa nolika uz galda Eloīzas angļu brokastis. Meitene paņēma nazi un dakšiņu un palūkojās uz Džeku.

“Gribi mazliet?”

Viņš cieņpilni paskatījās uz šķīvi. “Diez vai. Bet paldies.”

Viņa ēda, pilnībā koncentrējusies un nepieļaujot, lai viņu traucē. Atbīdījusi šķīvi, viņa atslīga krēslā. Viņa bija nolocījusi visu pa tīro — pat savādo melno desiņu, kura izskatījās kā riepas gabals.

“Es apēdu tikai to, kas man garšo.” Viņš nesaprata, vai meitene runā nopietni vai mēģina pajokot.

“Iespaidīgi.”

Viņa piecēlās kājās. “Pasūti man vēl vienu kafiju.”

Džeks pamāja Gvendolīnai, rādot, ka viņiem vajag pieliet kafiju, un vēroja, kā Eloīza pa šauru eju devās uz labierīcībām. Kad meitene pazuda aiz durvīm, viņš ikdienišķi pasniedzās pēc viņas žaketes.

Grāmata. Kura grāmata ir tik svarīga, lai liktu Eloīzai ielauzties svešā mājā?

Džeka pirksti satvēra plāno sējumu. Tam bija matēti, melni vāki, daudzu pirkstu nopēdoti. lekšlapas rotāja skaists marmora raksts, bet titullapas atvēruma locījumā bija ielikta smalka zīda šķirlente. Septem Sermones ad Mortuos. Karls Gustavs Jungs. Romiešu ciparu datējums norādīja, ka grāmata izdota 1916. gadā. Papīrs, uz kura bija drukāts teksts, bija raupjš.

Džeks aši uzmeta skatienu tualetes durvīm. Ielicis pirkstu grāmatas vidū, viņš uz labu laimi atšķīra.

Die Toten füllten murrend den Raum und sprachen.

Teksts bija vāciski, līdz ar to Džekam nesaprotams. Nelīdzēja arī durstīgais gotiskais šrifts.

Bet Džeks vismaz spēja iztulkot grāmatas nosaukumu, kurš bija nevis vācu, bet latīņu valodā. Septem Sermones ad Mortuos. “Septiņi sprediķi mirušajiem.” Ne gluži tas, ko lasīt, sauļojoties pludmalē. Viņš par šo grāmatu iepriekš neko nebija dzirdējis, bet varbūt Čārlijs viņu varēs apgaismot. Džeks atcerējās, ka Eskvits kādā no kopīgajām dzeršanas reizēm daiļrunīgi un diezgan saistoši klāstīja par “Cilvēku un viņa simboliem”. Kaut gan jāteic, ka pēc trim lieliska Barolo pudelēm jebkas izklausītos saistošs.

Ejas galā durvis aizvien vēl bija aizvērtas. Džeks pamanījās ielikt grāmatu jakas kabatā tieši tajā mirklī, kad parādījās Eloīza.

Viņa apsēdās un pacēla pie lūpām svaigās kafijas tasi. Taču, iedzērusi vienu malku, viņa atbīdīja krēslu.

“Nu, paldies par cienastu, Džek. Laiks atsveicināties.”

“Es gribētu tevi atkal satikt.”

“Nedomāju vis.”

Viņš steidzīgi turpināja. “Es biju cerējis paskriet, kamēr esmu Londonā. Varbūt atrast parkūra skrējēju grupu. Taču tagad esmu saticis tevi — varbūt tu vismaz pateiktu, kur ir labas skriešanas vietas? Es nevaru aizbraukt, dažas reizes neizskrējis.”

Kā Džeks bija cerējis, viņa teiktais meitenei šķita saprotams, un viņš zināja, ka, šādi lūdzot palīdzību, viņa būs spiesta neatteikt. Ja viņa uzķertos uz visu šo brīvo skrējēju goda kodeksa un kopienas ēsmas, viņas goda pienākums būtu palīdzēt. Brīvie skrējēji izprata vēlmi pētīt. Katrai pilsētai bija savs pulss, savi izaicinājumi. Ikviens nopietns skrējējs vai palēktos aiz prieka par iespēju iepazīt jaunu vidi. Taču bija jāzina, kurp doties. Dažiem nepatika, ja viņu nama fasādi izmanto par parkūra spēļu laukumu. Turpretī citas apkaimes bija iecietīgākas. Līdz ar to lieti noderēja pazinēja ieteikumi.

Meitene vilcinājās, taču tad aprauti pamāja. “Mūsējo grupa skries parīt. Bet agri, saproti? Mēs visi strādājam, tāpēc ar parkūru nodarbojamies rītausmā. Sameklē rakstāmo, es uzrakstīšu adresi.”

Kad Džeks no Gvendolīnas bija sadabūjis rakstīkli, meitene jau bija uzvilkusi jaku un stāvēja pie durvīm.

“Te būs.” Viņa kaut ko uzkricelēja uz papīra salvetes. “Iesildīšanās sākas sešos.” Sniedzot salveti, viņa vilcinājās. “Vēl kas. Kad satiksi pārējos... paturi visu pie sevis, labi? To, kā mēs satikāmies.”

“Protams.” Meitene aizvien vēl izskatījās nedroša, Džeks pieliecās tuvāk un teatrāli nočukstēja: “Neraizējieties, cienījamā dāma. Jūsu noslēpumi pie manis ir drošībā.”

Par atalgojumu viņš saņēma smaida ēnu. Džeks vēroja, kā viņa šķērso ielu un pagriežas pa labi, dodoties uz to pusi, no kurienes abi bija atnākuši. Ejot pa ielu, Eloīza, palēkdamās kā maza meitene, aizspēra sausās lapas. Nez kāpēc tas Džeku aizkustināja. Viņa izskatījās tik maza tajā milzīgajā jakā, pat ievainojama, neizsakāmi tālu no tās skarbās sievietes, kura Džekam bija draudējusi ar nazi.

Kvartāla galā Eloīza pagriezās un palūkojās uz viņa pusi. Džeks pacēla roku un pamāja. Virs viņas atradās laterna, kura meta viņai sejā ēnu, un Džekam uz mirkli šķita, ka Eloīza izliksies viņu neredzam. Taču viņa neveikli pacēla roku, pirms aši ļaut tai nokrist gar sānu. Tā bija aprauta un nedroša kustība, tomēr viņa bija atbildējusi. Savādi, tas darīja Džeku laimīgu.

DIVPADSMITĀ NODALA

>

N.O.M.

Atmiņu attēls 4001

Sasniedzot piecu gadu vecumu, bērna ķermenis ir izaudzis tikai par četrdesmit procentiem no tā, kāds tas būs pieaugušam. Savukārt bērna smadzenes ir sasniegušas deviņdesmit procentus no pieauguša cilvēka smadzeņu apjoma. Hipokamps, ilgtermiņa atmiņu glabātava, spēj pilnībā funkcionēt. Bērns prot valodu un spēj izveidot vienkāršu stāstu.

Kātoju kanons noteic, ka bērns kļūst spējīgs grēkot un izsūdzēt grēkus, sasniedzot saprātīgu vecumu, proti, septiņus gadus. Leons apgalvo — katoļu baznīca kļūdās: izšķirīgā robeža ir pieci gadi. Maģiskais vecums, kā viņš to nodēvēja, kad kādu vakaru bijām kopā laboratorijā. “Pats labākais vecums. ” Viņš lūdzoši uz mani lūkojās ar savām zilajām, zila jām acīm. “Saki, ka esi sapratusi, Džuliāna. To, kāpēc tam jābūt piecu gadu vecuma.” Dženili šodien paliek pieci gadi.

Dāniels un Frānsiss viņai nopirka sārtu trīsriteni. Leons viņai nopirka lelli ar lielām acīm, kuras mirkšķina. Pagriežot lelli uz sāniem, tā izbiedētā balsī saka: “Mamma. ”

“Cik baisa,” Bella nekavējoties paziņoja, un es piekrītu, taču Dženili to jau ir iemīlējusi.

Dzimšanas dienas torte izskatās pēc fejas. Leons to griež, un es lieku gabaliņus šķīvjos. Es vēroju, kā viņa nazis pārgriež fejas spārnu. Viņš to paceļ — uz tā ir bieza, balta glazūra un sudraba spīguļi — un uzliek taisni uz manas meitas lipīgās plaukstas. “Pieci gadi, mīļumiņ. Iztēlojies. Tu tagad esi tik liela meitene.” Viņš man uzsmaida, taču es aizgriežu galvu. Es nespēju skatīties uz alkatību viņa acīs.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Mosties augšā, apburtais princi.” Kāda roka nesaudzīgi viņu purināja aiz pleca. Džeks pavēra īgnu aci.

“Aiziet,” Čārlzs viņu atkal papurināja. “Putniņi vītero, zvaniņi šķind, tev jāceļas.”

Džeks uzrausās augšā.

“Cik ir pulkstenis?”

“Pusvienpadsmit.” Eskvits apsēdās uz gultas malas un painteresējās: “Grūta nakts?”

“Tā varētu teikt.”

“Tavas acis izskatās kā peļu pakaļiņas. Un kas noticis ar tavu kaklu?” “Ko tu ar to domā?”

“Izskatās, viens no grāfa Drakulas sukubiem ticis tev klāt.”

Džeks pieskārās kaklam. “Vakar uzskrēju virsū papīrnazim.”

“Ko tu neteiksi.” Čārlzs uz mirkli pievēra acis. “Kārtējais kroga kautiņš.”

Džeks pacēla rokas virs galvas un izstaipījās. Viņš juta iepriekšējās nakts piedzīvojumu sekas. No kaķa cienīgā lēciena, kuru viņš bija izpildījis, sekodams meitenei, sevišķi bija cietuši plecu muskuļi.

“Nekāda kroga kautiņa nebija. Kad stādījos priekšā Eloīzai, radās neliels pārpratums.”

“Tu satiki Dženili?”

“Tici man, meitene, kuru es vakar satiku, nebija maigā Grejas jaunkundze. Tā bija “es atspārdīšu tavu pakaļu” Bleika. Turklāt, ja turpināšu

ar viņu tikties, man nenāktu par jaunu pierast pie Eloīzas. Nebūs labi, ja pārteikšos un nosaukšu viņu par Dženili.”

“Tu noteikti atstāji uz viņu sasodīti labu iespaidu, ja reiz meitene iedūra papīrnazi tev rīklē.”

Džeks pārkāra kājas pāri gultas malai. “Man jāaiziet uz vannas istabu, bet, ja tu man pagatavosi brokastis, dārgais draugs, es tev visu izstāstīšu. Olu kulteni, ne pārāk stingru. Un daudz. Es jūtos novārdzis.”

“Labi.” Čārlzs devās uz durvīm. “Es uzvārīšu arī ingvera un pieneņu tēju. Tā tevi uzmundrinās.”

Vannas istabā Džeks nopētīja sevi spogulī un saviebās. Viņš neizskatījās diez cik satriecoši, (as nu bija fakts. Mati savēlušies, acis apsārtušas. Viņš pavērās uz kaklu. Čārlijam bija taisnība: tiešām izskatījās, it kā kāds būtu iecirtis viņam rīklē ilkņus. Viņš nebija aptvēris, ka Eloīza ar to verķi viņu savainojusi līdz asinīm.

Aši iegājis dušā, Džeks sajutās labāk, bet, ienākot virtuvē un ieraugot, ka uz letes viņu gaida šķīvis ar ēdienu, viņš atskārta, ka ir mežonīgi izsalcis.

Starp omletes kumosiem un diezgan negantas tējas malkiem, ko viņam uzspieda Čārlijs, viņš draugam pārstāstīja iepriekšējā vakara notikumus. Bija jautri vērot Čārlija sejas izteiksmi. Hskvilu nebija tik vienkārši izbrīnīt, taču šorīt Džekam tas nu bija izdevies.

“Es tikai nesaprotu visu to parikti ar grāmatu.” Džeks atbīdīja šķīvi. Eskvits pielieca galvu. “Ko tieši tu nesaproti? Viņa acīm redzami ir zagle.”

“Ja viņa būtu zagle, viņa atrastu kaut ko vērtīgāku par grāmatu. Tā bija grezna māja.”

“Neesi tik pārliecināts. No tā, ko tu teici, man radies iespaids, ka viņa nospērusi ļoti retas grāmatas pirmizdevumu — taisnību sakot, tas varēja būt viens no “Melno grāmatu” oriģināliem, ko Jungs izdevis pats. Saproti, “Sprediķi mirušajiem” nekad netika plaši izplatīti. Jungs tos dāvināja vienīgi draugiem un studentiem. Tikai sešdesmitajos gados, kad publikai kļuva pieejama viņa “Sarkanā grāmata”, “Septiņi sprediķi” tika iekļauti tās pielikumā.”

“Tātad tā ir vērtīga?”

“Neapšaubāmi.”

Džeks uz brīdi apklusa. Viņš negribēja to atzīt» taču apziņa, ka Eloīza nav nekas cits kā parasta zagle, viņu apbēdināja. Bet varbūt tā arī labāk — skatīties faktiem acīs. Nav jēgas romantizēt to sievieti.

“Un ko darīsi tālāk?”

“Viņa mani uzaicināja rīt uz parkūru kopā ar viņas čomu grupu. Un drīzumā man vajadzētu mazliet paokšķerēt pa viņas dzīvokli. Nekas tā neraksturo cilvēku kā viņa mīļās mājas.”

Eskvits saviebās. “Kārtējā ielaušanās. Nav laba doma. Turklāt es negribētu būt tas, kurš paziņo tavam tēvam, ka esi apcietināts par ielaušanos.” “Nomierinies. Es nedomāju, ka viņa par mani ziņos policijai.”

“Nē. Taču viņa varētu šoreiz pa īstam likt lietā to papīra griežamo. Man tas nepatīk, Džek. Ir skaidri redzams, ka ar viņu nav lāgā. Taisnību sakot, izklausās, ka viņa ir īsta mežone.”

“Bet viņa ir interesanta. Un man ir jautri. Neraizējies,” Džeks teica, bet Hskvits turpināja nīgroties. “Viņa to nemaz neuzzinās. Man tikai jāizdomā, kā tikt iekšā.”

Četrpadsmitā nodala

>

Pirmā reize, kad viņa sadabūja grāmatu, bija pirms astoņiem mēnešiem. Tā bija Izaka Voltona un Čārlza Kotona “Rokasgrāmata makšķerniekiem”, izdota 1760. gadā. Tas viņai prasīja gandrīz gadu ilgu izmeklēšanu, lai atrastu konkrēto izdevumu. Tam bija jābūt pirmajam Hokinsa izdevumam un devītajam izdevumam kopumā — neviens cits nederēja. Šādu izdevumu bija ne tikai grūti sameklēt, vēl jo sarežģītāk bija atrast tādu grāmatu, kuru būtu reāli dabūt savās rokās. Fulemroudas antikvariātā atradās lielisks Hokinsa izdevums, taču, izpētījusi šo vietu, Eloīza negribīgi atteicās no cerībām iegūt grāmatu savā īpašumā. Grāmatnīcā bija iespaidīgi zagļu režģi, signalizācija, kā arī ļoti daudz novērošanas kameru. Nē, viņai bija jāsameklē cits eksemplārs kādā pieejamākā vietā.

Mēnešiem ilgi sirojusi internētā, viņa beidzot atrada meklēto. īpašuma izpārdošana Kentā. Starp pārdošanai izliktiem priekšmetiem — flīģeli, virtuves inventāru, sudraba galda piederumiem, ēdamistabas mēbeļu komplektu, zāles pļaujmašīnu — sarakstā atradās arī grāmatas. Katalogā bija norādīts, ka īpašnieks grib pārdot visas grāmatas kopā — kā komplektu, taču izskatīs piedāvājumus saistībā ar konkrētiem sējumiem. Klāt bija pielikts saraksts, un tajā atradās Voltona kunga divdaļīgais sacerējums par vērojošo cilvēku pie upēm un zivju dīķiem un makšķerēšanu. Prasītā summa bija 200 mārciņu. Viņa zināja, ka tāda pati grāmata Fulemroudā maksā 1300 mārciņu, un tas nozīmēja, ka sējums nav labā stāvoklī. Taču tas viņai nebija svarīgi, turklāt tam varēja būt savi plusi, jo tad viņa varētu neraizēties par antikvariāta grāmatu tirgotāju pūli, sākoties izsolei.

Tā arī bija. Lauku māja Kentā bija brīnišķīga, taču izpārdošana izvērsās diezgan neveiksmīga. Flīģelis bija pamatīgi noskrāpēts, savukārt virtuves piederumi atvērtajās kartona kastēs izskatījās pārlieku lieli un smagnēji, itin kā tie būtu ražoti iepriekšējā gadsimta vidū. Pa pustukšajām istabām klīda vien daži okšķerētāji. Bet vislabākais tajā visā bija gaužām nevērīgā apsardze. Pusmūža apsargs bija nosēdies blakus apsūbējušiem sudraba piederumiem, seju paslēpis laikrakstā Sun. Kad Eloīza ienāca bibliotēkā, pie putekļaino grāmatu plauktiem neviena nebija.

Un tur tā bija. Bieza grāmata, iesieta zaļā, graudainā safjānā ar izcil-nām iesējuma auklām uz muguriņas, apzeltītām malām un reljefiem rotājumiem. Vissvarīgākā bija izdevuma titullapa: pirmais Hokinsa izdevums, devītais izdevums kopumā. Tā bija īstā. Viņa mierīgi ieslidināja grāmatu savā tarbā un netraucēti devās prom.

Otrais ieguvums bija vēl vienkāršāks, jo šoreiz viņai nebija jāzog, viņai bija pietiekami daudz naudas, lai par grāmatu samaksātu. Tas bija Viljama Gibsona “Neiromants”, 1986. gada Graftona izdevums mīkstos vākos. Grāmata bija lēta — nu, relatīvi lēta, par lietotu grāmatu ar iebo-jātu muguriņu tika prasītas 12 mārciņas, tāpēc nevarētu teikt, ka to atdeva par velti. Kaut arī grāmata nebija dārga, tā bija reta, un Eloīza to bija meklējusi veselu mūžību. Grāmatu neparastu padarīja tas, ka tā bija viena no dažiem eksemplāriem, kuri tika nodrukāti, pirms izdevējs pamanīja kļūdu un to izlaboja. Pirmajā lappusē virsraksts “Čibas pilsētas blūzs” bija aplam nodrukāts kā “Cibas pilsētas blūzs”, bet 224. lappusei sekoja 176., aiz kuras nāca 228. lappuse.

Atšķirībā no markas, kuras vērtība ievērojami pieauga, ja tā tika nodrukāta nepareizi, ar grāmatām viss bija citādi. Kļūmīgs izdevums tiek uzskatīts par neērtību, un nevēlamais sējums parasti nonāk atkritumos. Taču allaž atrodas kāds kolekcionārs, kurš meklē ja ne brīnišķīgo, tad vismaz savādo. Mazā veikaliņā “Savādnieks” Klepemas krustojumā Eloīza atrada savu “Neiromanta” sapņu kopiju, kura bija iebāzta blakus kastei ar sešpirkstu cimdiem un kurai lappušu izkārtojums bija sajaukts, kā arī aplami nodrukāts apakšvirsraksts. Viņa ar labi padarīta darba apziņu Viljamu Gibsonu novietoja blakus Voltonam spoguļgaldiņa apakšējā atvilktnē. Divas atrastas, vienas trūkst.

Iepriekšējā vakara “Sprediķu mirušajiem” gūstīšana arī sākumā šķita vienkārša, kaut arī tai bija jākļūst par pirmo reizi, kad viņai tiešām vajadzēja ielauzties kāda mājoklī, un tas viņu satrauca. Eloīza nedēļām ilgi bija pētījusi Holandparka namu: bija jāiepazīst saimnieka ikdiena un jānoskaidro, kad mājā neviena nav. Tāpat viņa bija gana vērīga, lai pamanītu, ka veļas mazgātavas logu aizvēra vienīgi tad, kad laiks bija slikts. Līdz ar to ielaušanās skaidrā vakarā neradītu sarežģījumus. Vienkārši. Un tā arī izrādījās, ja neņem vērā to, ka viņa uzskrēja virsū garlaikotam un pēc asām izjūtām izslāpušam amerikāņu bagātnieciņam.

Viņš gan bija pievilcīgs, tas jāatzīst. Droši vien viņš arī to zināja. Eloīza nožēloja epizodi ar papīra griežamo — viņa saprata, ka pāršāvusi pār strīpu —, taču pēdējo mēnešu laikā ar viņu ir noticis tik daudz neizskaidrojama. Nelaimes gadījums ar divriteni. Pārbīlis metro stacijā. Neizdevies laupīšanas mēģinājums. Puiša parādīšanās kā no zila gaisa šķita pārāk savāda, lai būtu nejauša. Taču amerikānim, kurš tikko ieradies Londonā, nevajadzētu būt saistītam ar to visu. Turklāt viņai derētu atmest šo paranoju. Ķezas gadās. Riteņbraucējus palaikam notriec, un katru dienu kādu aplaupa.

Bet vīrietis ratiņkrēslā?

Viņa sparīgi papurināja galvu, it kā spētu šādi izdzēst domas par viņu. Eloīza negribēja neko kopīgu ar Dānieļu Bāronu vai ar to, ko vīrietis viņai pastāstīja. Viņai pietika vien iedomāties par veco vīru, lai sajustu aukstumu un drebuļus, it kā viņa kuru katru mirkli zaudēs ko dārgu.

Bārons viņai piedāvāja būri. Viņš to dēvēja par palīdzību, taču viņai palīdzība nebija vajadzīga. Viņai ir savs ceļš ejams, un viņa ar sastaptajiem šķēršļiem tiek galā pa savam. Un nebija nozīmes tam, ka viņa nezina, kurp tieši dodas un kā tas viss beigsies. Nekādas lūkošanās atpakaļ. Kā Džangls vienmēr teica, citējot brīvo skrējēju mantru: “Soli pa solim, taču katrs solis uz priekšu.” Dzīvo šim brīdim. Un tagad, kad Eloīzai ir visas trīs grāmatas, varbūt viņa spēs noskaidrot, kāpēc viņu vajā balsis un skaitļi, un cilvēki, kuru nemaz nav.

Un atkal viņa iedomājās par pieklīdušo amerikāni. Džeks skatījās tik uzmanīgi, it kā viņu apburtu viss, ko viņa saka. Viņš droši vien tēloja, taču pārliecinoši. Kopā ar viņu Eloīza jutās brīvi; taisnību sakot, beigās viņa pat tiešām izbaudīja vakaru.

Viņa iztēlē sevi sapurināja. Nekādā gadījumā. Tāds puisis kā Džeks — privileģēts, izlutināts — nemūžam nevarētu kļūt par viņas pasaules daļu. Viņš bija nepatikšanas, kuras Eloīzai nav vajadzīgas.

Taču viņa atkal iedomājās par Džeka zilajām acīm un plato smaidu, kas vaigā izveidoja vieglu bedrīti.

Viņa pasmaidīja.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Kinoteātris BFIIMAX Čārlija Caplina ielā bija kā pieci divstāvu autobusi un tā ekrāns pilntiesīgi varēja pretendēt uz Londonas lielākā titulu. Iepriekšējā vakarā Džeks par šo vietu sameklēja informāciju gūglē un atklāja, ka ēkas apkaime ir arī brīvo skrējēju iecienīta, piedāvājot vienu no jaukākajām treniņu vietām galvaspilsētā.

Eloīza bija teikusi, kā sākums ir sešos, un, kad Džeks ieradās pāris minūšu agrāk, viņš ieraudzīja ļaužu grupu, kas jau bija sapulcējusies uz IMAX pakāpieniem pie Vaterlo stacijas. Tāpat kā parkūra grupas jebkur citur no pirmā acu uzmetiena šie cilvēki izskatījās pēc pieticīga bariņa. Vairākumam mugurā bija treniņbikses, T krekls un džemperis ar kapuci, lai paglābtos no aukstuma. Nekādu smalku logotipu, spīguļu vai dārgu sporta apavu — kurpes tika pirktas, ņemot vērā vajadzības. Puišu bija vairāk nekā meiteņu. Izņemot Eloīzu, tur bija vēl tikai divas meitenes: līksma rudmate ar uzrautu degunu un garkājaina blondīne ar violetām matu šķipsnām. Gandrīz visi bija gados jauni, lai gan bija arī kāds stiegrs vīrietis, kurš izskatījās vismaz piecdesmit gadu vecs. Parkūra neoficiālais moto bija etre et durer— būt un izturēt. Šis sporta veids nešķiroja pēc vecuma. Ja tavs ķermenis ir pietiekami trenēts un sagatavots, vari piedalīties.

Eloīza izskatījās atpūtusies, un viņas acis mirdzēja. Sejā atkal nemanīja ne pēdas no kosmētikas, it kā šī tīrība paustu gatavību rīkoties. Džeks bija izbrīnīts par satraukuma vilni, kas viņu pārņēma, atkal ieraugot meiteni. Nav prāta darbs, viņš sevi aprāja. Kādam derētu auksta duša.

Līdzās Eloīzai stāvēja Džangls, tērpies tumšzaļās treniņbiksēs un kreklā bez piedurknēm un pauzdams nevērīgu nejutību pret aukstumu. Viņš ar saviem stiegrajiem muskuļiem un masīvajiem pleciem izskatījās vēl stiprāks, nekā Džekam bija palicis atmiņā. Kad Eloīza viņus iepazīstināja, viņš vienaldzīgi paskatījās uz Džeku, lai gan rokasspiediens bija gana draudzīgs.

Džeks ar dūrēm mīcīja savus augšdelmus. Bija stindzinoši auksts, un debesīs nemanīja ne mākonīša. Gaisma bija bāla un zeltaina, bet gaiss dzestrs. Vislabākais laiks brīvajam skrējienam bija saullēkts, kad ielas ir tukšas, bet debesis brīnumainas. Blāvā gaisma pat nokvēpušam betonam piešķīra skarbu daili. Turklāt Džekam patika vērot pilsētu mostamies. Sajās stundās dienas vilšanās un neveiksmīgās ieceres vēl nebija piepildījušās un it viss šķita iespējams.

Kad grupa sāka iesildīties — iekustināt locītavas, staipīt kājas, izlocīt rokas —, gaisā pacēlās elpas garaiņi. Pabeidzis iesildīšanos, četrrāpus pārvietojoties augšup un lejup pa trepēm, Džeks jau bija pamatīgi sakarsis, bet, kad grupa metās ieņemt slideno zilo sienu, viņš jau mirka sviedros.

Viņam bija pietrūcis brīvā skrējiena. Džeks pat nebija apzinājies, cik ļoti. Ķermenis bija radīts, lai to liktu lietā šādi: kājas enerģiski strādā, bet rokas un auguma augšpuse stiepjas, satver un dzirkstī enerģijā. Drīz vien Džeks bija pavisam apreibis, gavilējošām smadzenēm peldoties endor-fīnu jūrā.

Pāris soļu attālumā Eloīza šķērsoja bedri, pievilkusi ceļgalus un nostiepusi pēdas. Lidodama. Piezemēdamās otrā pusē, viņa acumirklī pagriezās nn lēca atpakaļ. Džeks pacēla roku, uzvaroši dodams viņai pieci, un viņas plauksta atbildēja. Viņas acis mirdzēja, bet vaigi ziedēja.

Pēc pusstundu ilgas vingrināšanās lēkšanā, grupa sāka kustību, skriedama garām gājējiem, kuri bija apkrāvušies ar somām, portfeļiem un papīra kafijas krūzēm. Tagad katram dalībniekam pašam bija jāizplāno savs maršruts. Džeks sakoncentrējās, vēlēdamies mainīt perspektīvu un telpisko uztveri. Bija aizraujoši just, cik ātri viņa skatiens pārslēdzas. Par-kūristi pasauli redz citādi. Tas, kas parastajam kājāmgājējam bija šķērslis vai apgrūtinājums, brīvajā skrējienā kļuva par uzaicinājumu uz spēli. Mieti, laternu stabi, paaugstinājumi, reliņi, karnīzes: tas viss bija virsma, kura alka tikt izmantota. Tas kaut kā iespaido smadzenes, Džeks prātoja, nepieciešamība katru šķērsli uztvert kā iespēju.

Viņam priekšā kāds izkāmējis pusaudzis, vārdā Bens, izpildīja sānu lēcienu pāri šķērslim, vienu kāju bez grūtībām paraudams zem sevis un pārslīdēdams pāri reliņiem ar centimetra precizitāti. Šī bija visnotaļ spēcīga grupa, un, cik Džeks bija redzējis, katra dalībnieka prasme bija ļoti augsta. Starp viņiem valdīja vienlīdzība, un viņi izturējās augstsirdīgi. Taču Džeks vēl nebija sastapis tādu baru, kurā nebūtu hierarhijas. Allaž bija līderis, pat ja tas bija tikko jaušams. Un šajā barā neapšaubāmi vadonis bija Džangls.

Tas puisis bija labs. Taisnību sakot, viņš droši vien bija labākais, kādu Džekam bija gadījies redzēt. Viņš ne reizi nesagrīļojās, viņa solis nezaudēja ātrumu un dinamiku. Džeks skatījās, kā Džangls pārlēca mūrim, gludi turpinot kustību, līdz tā sasniedza kulmināciju satriecoši precīzā lēcienā uz tievām margām. Viņš nevainojami izpildīja palēcienu, pilnīgi pārvaldot ķermeni. Ne vēsts no zaudēta līdzsvara vai aizķeršanās — tikai plecīgs puisis, kurš piezemējas liegi kā pūciņa. Elpu aizraujošs skats.

Taču tas nelaimīgā kārtā Džekam lika sajust sacensības garu. Viņš zināja, ka būtu jāapspiež šis impulss: vairākums brīvo skrējēju parkūru uztvēra kā dzīvesveidu, nevis sportu. Pašizpausme bija viens, bet sacensības un izrādīšanās — pavisam kas cits. Taču Džeks tā īsti nesacentās. Ne gluži. Viņš vienkārši gribēja paskatīties, cik tālu spēj iet.

Viņš kā ēna sekoja Džanglam, atdarinot katru viņa kustību. Taču Džangls uzņēma ātrumu, un drīz vien viņi skrēja zvērīgā tempā, kas neatstāja laiku pārdomām. Abi pamatīgi atrāvās no pārējā bara.

Džeka elpa krūtīs svilpa. Augšā, pāri. Viena roka atbalstās pret betona dzegu, pagriešanās uz plaukstas, ķermenis rotē kā korķu viļķis. Pārāk ātri, plecs ietriecas sienā, nav laika, lai atgūtos, muskuļi rokā brēc. Lēciens, atbalstoties ar abām rokām, rokas izliektas, kājas stingri saliektas, mugurkauls horizontāli — un atkal uz priekšu. Viņš elsa kā lokomotīve. Viņa sagatavotības pakāpe neatbilda šīm muļķībām. Pie velna, ko gan viņš bija domājis?

Viņi tuvojās mūrim. Nu, vecīt. Džeka smadzenes sāka ņerkstēt, iedomājoties, ka būs jārod atbilstošs ātrums un enerģija, lai uzrāptos mūrī. Taču Džangls pagriezās uz māju pa kreisi no viņiem, mezdamies virsū dzelzs trepju posmam nama sānos. Džeks sekoja. Viņš dzirdēja Džangla pēdu dipoņu, spēcīgi lecot pa katru otro pakāpienu. Pirmajā trepju laukumā, ne mirkli nevilcinoties, Džangls lēca garām mūrim, piezemēdamies otrā pusē uz melnas zemes ar panīkušu zāli.

Cik tāls bija šis lēciens? Desmit pēdu? Vairāk? Džeks vilcinājās; pirmā kļūda. Krizdams uz priekšu, viņš aizturēja elpu; otrā kļūda. Viņš juta, kā savelkas pleci. Garām, galīgi garām. Šausmu pilnā mirklī viņš iedomājās, ka, pilnībā zaudējot kontroli, nokritīs uz mūra, nevis tiks tam garām, taču izrādījās, ka lēciens bijis gana spēcīgs.

Viņš pamanījās nolikt pēdas vienā līnijā ar ceļgaliem, taču piezemējoties ķermenis bija pārāk saspringts. Džeks nekavējoties apmeta kūleni, mēģinot novirzīt no ķermeņa lejupnākošo enerģiju. Torsa stīvums neļāva pabeigt kūleni tīri un mīksti piezemēties uz pēdām. Nespēdams apvaldīt kustību, Džeks neveikli un greizi sabruka sānis.

“Tev viss ir kārtībā?”

Paskatījies uz augšu, viņš ieraudzīja Džanglu, kurš, atspiedis rokas pret gurniem, viņu vēroja.

“Protams.” Džeks uzrausās stāvus. Savādi, cik ļenganas šķila kājas.

Džangls joprojām skatījās uz viņu ar savām neizprotamajām, melnajām acīm, viegli pieliecis galvu, it kā mēģinādams kaut ko saprast.

“Labs ir. Tad dodamies pie pārējiem. Viņi dzers kafiju “Rafiki”.”

Kad viņi sāka iet, Džeks centās notīrīt netīrumus no rokām. Uz sporta krekla bija pamatīgs dubļu traips vietā, kur plecs atsitās pret zemi. Pats plecs sāpēja tā, it kā kāds pa to būtu iegāzis ar veseri. Šķība kūleņa rezultāts visā savā krāšņumā.

Džeks pameta acis uz Džanglu un noklepojās.

“Labs skrējiens.” 'l iesa, “labs” gan nebija gluži tas vārds, kādu viņš gribētu lietot, taču lepnums neļāva pateikt “neizturams”.

Džangls norūcās — nevis naidīgi, bet vienaldzīgi. Pirms brīža, joņojot Džangla pēdās, Džeks bija domājis, ka Džangla zibenīgais ātrums varētu būt atbilde viņa vārdos neizteiktajam izaicinājumam. Taču tas vīrs pat nebija ievērojis Džeka nožēlojamo mēģinājumu mest cimdu. Pazemojoši.

“Cik sen tu pazīsti Eloīzu?”

Tas izraisīja reakciju. Džangls uz viņu palūkojās no smagnējo uzacu slēpņa. “Kāpēc jautā?”

“Tāpat vien. Vienkārši izskatās, ka jūs abi jau ilgu laiku nodarbojaties ar parkūru.”

Džangls paraustīja plecus. Džeks neapmierināts ievēroja, ka pat šis žests liek izspiesties plecu muskuļiem. “Es nemaz neatceros laiku, kad neskrēju. Eloīza...” Džangls domīgi paberzēja skūto galvu. “Varbūt kādi divi gadi, kopš viņu trenēju. Viņai ir dabas dots talants. Nekad neesmu redzējis kādu, kuram tā padodas kā viņai.”

“Kā jūs iepazināties?”

Taču Džanglam apnika runāt. Viņš aprauti norādīja: “Tur ir “Rafiki”.”

Pārējie kafejnīcā jau dzēra kafiju un draudzīgi zobojās. Eloīza viena pati stāvēja tālākajā stūrī un lapoja iepriekšējās dienas Evening Standard. Blakus uz letes stāvēja krūze ar vāciņu. Kad Džangls tuvojās, viņa to pasniedza puisim: tā acīm redzami bija ierasta darbība, ko abi bija atkārtojuši neskaitāmas reizes.

Džeks skābi noraudzījās, kā Džangls no krūzes dzīlēm izvelk pilošu paciņu ar lielām tējas lapām. Protams, zaļā tēja. Dievs pasarg, ka šis puisis indētu savu ķermeni ar parastu kofeīnu. Pāri Džangla plecam Džeka skatiens sastapās ar Eloīzas. Viņa pacēla uzacis, un Džekam šķita, ka viņas sejā saskata uzjautrinājumu.

Piepešā bērnišķīgā mulsumā Džeks aizgriezās.

“Gribi manējo?” Tā bija garā blondīne ar violetajām šķipsnām. Viņa Džekam piedāvāja ļoti pienainu latte.

“Paldies, bet es tev nevaru atņemt kafiju.”

“Viss kārtībā. Es parasti pērku divas, taču šorīt ar abām netieku galā.”

Viņa stādījās priekšā kā Treisija, un dažas minūtes viņi runāja par atmuguriskiem kūleņiem un šķēršļu pārvarēšanu, taču Džekam bija iespaids, ka viņai padomā ir kas cits. Tā arī bija.

“Jūs ar Eloīzu jau sen draudzējaties?” Balss skanēja ikdienišķi, taču skatiens bija ass.

“Ne pārāk.”

“Tātad jūs neesat kopā?”

“Kopā? Nē.”

Treisijas sejas izteiksme liecināja, ka viņa nebija cerējusi saņemt Šādu atbildi. Te nu bija pārsteigums Džeka ego: viņš bija nospriedis, ka viņa mērķē uz randiņu.

“Eloīza uzaicināja mani skriet ar jums pēc tam, kad mēs ar viņu... savā ziņā saskrējāmies.”

“Šķiet, Eloīzai uz to ir ķēriens.” Kad viņš jautājoši palūkojās uzTrei-siju, viņa paskaidroja: “Saskrieties ar puišiem.”

Viņš īsti nezināja, ko atbildēt. Treisija skatījās uz stūri, kur stāvēja Džangls ar Eloīzu, kopā lasīdami avīzi un gandrīz vai saskardamies galvām.

“Tu runā par Džanglu?”

Treisija pamāja. Viņas seja bija skumja un rezignēta. Nu, ja šī meitene meklē plecu, uz kura izraudāties, viņš var un ir ar mieru palīdzēt. Džeks līdzjūtīgi pasmaidīja, ziņodams meitenei, ka ir sapratis. “Un kā tad viņi satikās?”

Treisijas lūpas notrīsēja. “Džangls viņu izglāba.” Viņas balsī jautās vilšanās. “Kā tāds sasodīts princis baltā zirgā. Eloīza bija īsta nelaimes čupa. Tev vajadzēja viņu redzēt, kad viņa mums pievienojās. Galīgs juceklis.”

“Kādā ziņā juceklis?”

“It kā viņa lietotu narkotikas. Apdullusi. Reiz es biju kopā ar viņu, un šī sāka skaitīt. Nespēja apstāties.”

“Skaitīt?”

“Viņai joprojām nav visi mājās. Izskatās, ka ar viņu viss ir kārtībā, bet tā nav.”

Džeks piepeši vēlējās atrasties jebkur citur, tikai ne šeit. Kafejnīca šķita smacīga.

“Ja nebūtu Džangla, viņa būtu uz ielas. Varētu domāt, ka viņa ir pateicīga, vai ne? Taču viņa tikai koķetē. Vienmēr tēlo neaizsniedzamo. Ka es tev saku, viņa salauzīs Džanglam sirdi.”

Kādu brīdi Treisija, dusmās savilktu muti, lūkojās uz Džeku. Tad viņa papurināja galvu. “Atvaino, man nevajadzēja to visu izgāzt pār tevi.”

“Neraizējies.”

Treisija neveikli palūkojās uz viņu, un Džeks nebija izbrīnīts, kad Trei-sijas ķermeņa valoda sāka ziņot, ka ir laiks doties prom. “Man jāpaspēj uz darbu.” Viņa pamāja ar galvu. “Katrā ziņā bija patīkami iepazīties.”

“Man arī. Paldies par kafiju.”

Viņš noskatījās, kā Treisija iziet pa durvīm, pār plecu uzmetusi viņam vēl vienu neveiklu skatienu. Džeks saspieda papīra krūzīti un iesvieda to atkritumu grozā.

Viņai joprojām nav visi mājās. Izskatās, ka ar viņu viss ir kārtībā, bet tā nav. Viņam ienāca prātā, kā Eloīza izskatījās šorīt: kustības priekpilnas, vējš krāso viņas vaigus. Viņa izskatījās skaista, dzīva, agresīvi normāla.

Viņš izbrīvēja ceļu līdz telpas pretējam stūrim.

“Eloīza?”

Viņa palūkojās uz augšu.

“Es tikai gribēju pateikt paldies. Es lieliski pavadīju laiku.” Viņš pagriezās pret Džanglu. “Paldies, vecīt!”

“Priecājos.” Džangla balss skanēja lietišķi.

Viņi pieklājīgi lūkojās uz Džeku. Piepeši vairs nebija, ko teikt.

“Labs ir, uz redzi!” Viņš devās uz durvīm, juzdamies galīgi vīlies. Ko nu? Bet, kad viņš uzlika plaukstu uz stikla durvīm, kāds pieskārās plecam. Eloīza.

Viņa šķita piesardzīga, gandrīz vai izbrīnīta par sevi.

“Mēs visi vācamies kopā otrdien. Dienvidkrasta centrs. Gribi pievienoties?”

Džeks izjuta aptverošu atvieglojumu, taču sejā droši vien atspoguļojās vēl kas, jo viņa aši piebilda: “Ja vien tu gribi.”

Viņš dedzīgi pamāja. “Gribu.”

“Mīlestība ir stipra ka nāve, smaga kā elle.”

Meistars Ekharts

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

N.O.M.

Atmiņu attēls 9996

Dženili niķojas un rīko skandālus, ko viņa gandrīz nekad nedara, un es redzu, ka Dāniels un Frānsiss viņu vēro. Viņi acīmredzot ir neizpratnē par meitenes uzvedību. Man nav drosmes ieskatīties viņiem acīs. Ko viņi izdarīs, ja uzzinās?

Leons ierosina pastaigu gar upi, un es piekrītu. Jebko, lai tikai aizvestu Dženili no pārējiem.

Meita ar savām tuklajām un stiprajām kājelēm skrien pa priekšu. Viņa tagad ir laimīga, krīt gar zemi un spiedz no smiekliem. Es skatos uz viņas mīkstajiem matiem un kā allaž apbrīnoju, cik gudri Dievs ir licis bērna skaustam izskatīties tik trauslam. Mīli mani. Aizstāvi mani. Sargi no ļaunā.

Saule sāk rietēt, un apvārsnis līdzinās svaigai rētai. Un tieši tad mēs ieraugām gulbi. Tā spārns ir sapinies drāšu tīklā, un putns izmisīgi cīnās, plēšot spārnu vēl vairāk un lūkojoties uz mums ar trakām, melnām acīm. Ir daudz asiņu. Dženili šausmās ievelk elpu, un viņas rociņa saspringst man plaukstā.

Vēlāk vakarā, kad es lieku viņu gulēt, meita runā par to, kā gulbis kliedza.

“Gulbis kliedza, mammu.”

Es zinu, ka viņa kļūdās: gulbis nekliedza. Tā bija klusa cīņa, un vienīgā skaņa bija savainotā spārna sišanās pret ūdeni. Taču es zinu: lai ko es arī teiktu, meita turpinās atcerēties šo kliedzienu visā tā izteiksmīgajā un ilgajā agonijā. Tas ir tāpēc, ka Bella to allaž atkārto, ka atmiņa darbojas šādi. Atmiņa nav fotogrāfija. Atmiņa ir kopā sapludinātas emocijas un pieredze: neiroloģisks zibsnis, kas ir tik spožs, ka spēj atstāt rēgainus nospiedumus uz acu lēcām. Mēs neatceramies faktus: mēs atceramies to, kas uzrunā dvēseli.

Es tik ļoti jūtu viņu, savu meitu. Es sajūtu pulsu viņas mazajā rokas locītavā zem maniem pirkstiem. Es palūkojos viņas asaru pilnajās acīs, pieskaros viņas mitrajam vaigam un noskūpstu degunteli. Es paceļu meitu uz rokām un jūtu viņas saldo elpu uz sava kakla.

Es viņai saku, ka ar gulbi viss ir kārtībā, kaut arī Leons man pastāstīja, ka putns nomiris viņa mašīnas aizmugurējā sēdeklī, pirms viņš paguvis to aizvest pie veterinārārsta. Taču Dženili man tic, jo esmu viņas māte un viņa man uzticas. Bērni taču zina, ka māte nemūžam viņus nenodos.

Dženili skumji un gurdeni nopūšas. Viņas mazā roka neapzināti sakustas uz spilvena, aizveroties plakstiņiem. Viņas gultiņā ir droši un silti, taču tumsā aiz viņas istabas loga gulbis ar pasakaini baltām spalvām izdveš ilgu kliedzienu, kas pāršķeļ gaisu.

Es skatos uz savu aizmigušo bērnu un brīnos, par kādu briesmoni esmu kļuvusi.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Džeka agrākās bērnības atmiņas ir par to, kā vecāki strīdas. Viņš īsti nebija drošs, cik tolaik viņam bija gadu — četri, varbūt pieci —, taču spilgti atcerējās notikušo.

Bija tumšs, un viņš bija uzvilcis segu līdz zodam. Vecāki centās pieklusināt balsis, taču viņu izmisums, kaisle un savstarpējs nicinājums cauri aizvērtām durvīm iekļuva istabā tik skaidri, it kā viņi stāvētu līdzās gultai.

Viņam bija arī citas agrās bērnības atmiņas — neskaidrs attēls ar rotaļu burinieku, kurš pārvarēja viļņus, kad Džeks šļakstījās ziepjainā ūdenī vannā; auklītes rokassprādzes mirdzošie piekariņi, taču pamatatmiņas bija saistītas tieši ar šo skaņu vilni, kas sašķeļ tumsu; tās bija atmiņas, kurās enkurojās visas pārējās atmiņas. Tas bija viņa bērnības skaņu celiņš, kas aizvien vēl skanēja — fona troksnis prāta tālākajā nostūrī.

Džeks pieņēma, ka ikvienam ir šādas atmiņas — tādas, kuras vajā iekšējo būtību. Bet kā ir tad, ja tavs vārds ir Eloīza Bleika un tev nav sākotnējo atmiņu? Vai arī visu pārējo atmiņu par svarīgiem notikumiem, kuri ir izveidojuši tevi tādu, kāds esi? Kas notiek, ja pēkšņi nespēj atcerēties lielākos panākumus un sāpīgākās sakāves; ja neatceries tos, kuri tevi mīlējuši un sāpinājuši un kurus pats mīlēji un sāpināji? Vai tā būtu atbrīvošana vai pazušana?

Kopš vakara, kad viņš sekoja Eloīzai pa Holandparka nama logu, bija pagājušas trīs nedēļas. Todien viņš bija juties kā negribīgs aktieris, kā rezervists, kurš nejauši iesaistās spēlē, kam nebija īpašas nozīmes, jo viņš bija pievienojies puslaikā.

Taču viss bija mainījies. Nevarētu teikt, ka viņš tagad labāk izprastu notiekošo, taču vēlme palikt spēlē noteikti bija pieaugusi. Jo vairāk viņš meiteni iepazina, jo vairāk aizrāvās. Jo vairāk viņš meiteni iepazina, jo mīklaināka viņa šķita.

Kā lai iegūst viņas uzticību? Sekodams pieņēmumam, ka vislabākā stratēģija būs apkārtceļš, viņš nolēma mēģināt iekļauties viņas barā. Dže-kam kļuva par paradumu pēc rīta skrējiena pievienoties pārējiem uz kafiju vai dienas beigās satikties, lai kopā iedzertu un agra vakara dzestrumā papļāpātu laukā pie kroga.

Džeks labi apzinājās, ka viņam vajag saglabāt labas attiecības ar Džan-glu un apspiest bērnišķīgo vajadzību ik uz soļa sacensties. Ja viņš vēlas palikt Eloīzas tuvumā, ir svarīgi, lai Džangls justos ērti viņa klātbūtnē.

Šajā ziņā Džekam bija panākumi. Abi vīrieši nebija gluži labākie čomi, bet Džangls vismaz viņu piecieta. Reiz viņš pat atzinīgi pamāja, kad Džekam bija izdevies sarežģīts lēciens lejup, un Džeks jutās saviļņots par šo sasniegumu. Viņš negribēja to atzīt, taču bija sācis cienīt Džanglu. Viņš sāka saprast, kāpēc Džangls tik ļoti patika pārējiem. Par līderi viņu padarīja ne tikai parkūra prasmes. Puisim piemita viengabalainums: sajūta, ka pat tad, ja sakustētos tektoniskās plātnes, viņš paliktu nesatricināts.

Tiktāl Džekam veicās. Īstenībā viņam nebija daudz izdevību palikt ar Eloīzu divatā, taču soli pa solim viņš iepazina to, kas viņai patīk un kas ne, viņas žestus un kustības.

Džeks iepazina to, kā viņa abām rokām atglauž matus, kad jūtas apjukusi. Viņš zināja, kā viņa smejoties atmet galvu, atsedzot skaistu kakla izliekumu. Viņš zināja, ka atkarībā no garastāvokļa mainās arī viņas acis. Ja Eloīza vilcinājās, viņa pielieca galvu tuvāk plecam. Viņas mīļākā krāsa bija zilā. Viņa labprātāk lasīja populārzinātniskās grāmatas, .nevis daiļliteratūru. Ja Eloīza to varētu atļauties, viņai katru rītu pie gultas stāvētu rozes. Lietainās dienas viņai patika tieši tāpat kā saulainās.

Tik daudz jautājumu. Tik daudz noslēpumu. Dažreiz Džeks prātoja par to, ko viņa redz, kad ieskatās spogulī. Vai Eloīza, lūkodamās šajās asimetriskajās acīs, prāto, vai tās ir mantojusi no savas mātes? Vai tēva? Ja meitene dungoja iemīļoto meldiņu, vai to viņa darīja paraduma pēc? Viņai uz plaukstas locītavas bija dzimumzīmīte, kas izskatījās kā starp grāmatas lapām kaltēta puķe. Vai Eloīza ir prātojusi, vai kāds jebkad ir pieskāries tai ar lūpām? Kad viņa vakarā noģērbās, vai viņa ir mēģinājusi atcerēties, vai pagātnē viņas ādu glāstījuši mīļākie? Vai Eloīza jebkad ir sajutusi viņu rēgaino klātbūtni? Kurš viņai devis vārdu Eloīza? Vai arī viņa to izvēlējās pati? Bet pats galvenais — kāpēc viņa negāja uz policiju, nemeklēja palīdzību, kad kādu dienu atklāja, ka viņas pasaule ir pilnībā mainījusies un viņa ir apmaldījusies?

Fūgas stāvoklis. Izklausījās pēc mūzikas, taču skaņdarba notis ir sakārtotas nepazīstamā taktsmērā. Džeks bija izpētījis, ka šāds stāvoklis ir retums. Viens no pazīstamākajiem cilvēkiem, kurš no tā cietis, bijusi Agata Kristi, kura nonākusi fūgas stāvoklī, kad neizskaidrojamu iemeslu dēļ pazuda uz vienpadsmit dienām. Fūgas stāvoklis tiek klasificēts kā disociatīvs identitātes traucējums, un tam ir raksturīgi, ka slimnieks pieņem jaunu identitāti un bieži vien dodas neplānotā braucienā vai klejojumā. Pārsvarā cilvēks pēc neilga laika atgūst atmiņu. Tie, kuri izveseļojas, vienmēr pilnā mērā atgūst atmiņas par savu sākotnējo identitāti. Savukārt atmiņas, kuras radušās fūgas stāvokļa laikā, izzūd uz visiem laikiem, tādējādi jaunā identitāte pēkšņi un neatgriezeniski tiek iznīcināta.

Visa šī informācija darīja Džeku nemierīgu. Ja Eloīzas vietā piepeši uzrastos sieviete, kuras mīļākā krāsa ir persiku tonis, nevis zilā, kurai patīk atraitnītes un kura nemaz neatceras, ka reiz labprātāk izvēlējusies rozes, viņa Džekam būtu galīgi nepazīstama. Viņa vairs nebūtu tā sieviete, kurai bija spēks visu sākt no sākuma, pat ja aiz viņas nav nekādu pēdu, kas iezīmētu jau noieto ceļu. Viņa vairs nebūtu meitene ar krampi, kura nākamajā mirklī spēj kļūt elpu aizraujoši ievainojama. Ja Eloīza Bleika piepeši pazustu un viņas vietā stātos Dženili Greja, Džekam Eloīzas prombūtne sāpētu tikpat stipri, it kā viņa būtu mirusi.

Eloīza. Viņa laiski gulšņā uz muguras parkā un bauda sauli. Acis ir aizvērtas, un garās skropstas uz vaigu fona izskatās zīdaini melnas. Džeks vēro liego ēnu viņas mutes kaktiņos, apakšlūpas brīnišķīgo izliekumu. Kā gan mute var būt tik neaizsargāta?

Viņa gatavojas skrējienam; viņas sīkais augums saspringts, bet mute no spriedzes tagad ir nelokāmi asa. Viņa lec, sniedzas pēc dzegas. Viņas pirkstiem ieāķējoties malā, džemperis paraujas augšā, un Džeks ierauga pienbaltu ādu. Viņa uzvaroši palūkojas pār plecu, un viņas smaids ir pārgalvīgs: tas ir laupītājas smaids.

Eloīza. Ar domām par viņu Džeks no rītiem modās, un viņa bija pēdējais, par ko viņš domāja iemiegot. Un meitene ielauzās arī viņa sapņos. Džeks mēdza nosvīdis pamosties nakts vidū starp savandītiem palagiem. Tad viņš devās pie loga un plaši atvēra to, ļaudams dzestrajam nakts gaisam dzesēt sakarsušo augumu. Viņš ilgi stāvēja, klausīdamies pilsētas elpā. Un viņš prātoja, vai arī Eloīza stāv pie loga, lūkodamās tumsā.

Barons bija iecēlis Džeku par meitenes apsargu, taču, nedēļām ritot, viņš tā arī nemanīja neko aizdomīgu, kas varētu apstiprināt Bārona drūmās nojautas, ka Eloīzu kāds apdraud. Protams, Džeks nevarēja nemitīgi paturēt acīs Eloīzu, bet, cik nu viņš varēja spriest, viņas ikdiena ritēja bez pārsteigumiem. Parkūrs, darbs krāmu tirdziņā, tikšanās ar skrējējiem.

Džeks gudroja, vai meitene ir nozagusi vēl kādu grāmatu. Prātā ienāca nepatīkama doma, ka, iespējams, viņa ar Džanglu slepus pārdod zagtās grāmatas — krāmu tirgus būtu lieliska vieta šādam rūpalam —, un viņš arī ievēroja starp citiem krāmiem kasti ar lietotām grāmatām. Taču viņam pietika uzmest aci noplukušajām muguriņām, lai secinātu, ka šeit nav nekādu dārgumu un noteikti nav arī ādas vākos iesieto “Septiņu sprediķu mirušajiem”.

Un tomēr ar Eloīzu nebija gluži labi. Reiz, kad viss bars bija savācies, lai noskatītos skrējiena videoierakstu, viņš pēkšņi pamanīja, ka meitene izgājusi no istabas. Kad Džeks devās meklēt Eloīzu, viņš atrada to sēžam vienatnē, viņa bija iespiedusi galvu rokās un šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Džeks pieskārās viņas plecam, un viņa palūkojās uz augšu.

Skatiens bija mežonīgs. Dzintarkrāsas acs bija tik ļoti satumsusi, ka šķita melna. Zaļā acs šķita līķa bāla. Viņas lūpas kustējās. Viņa... skaitīja? Džeks nometās ceļos, lai viņu sejas būtu vienā līmenī. “Eloīza?” “Nevajag!” Viņa asi teica. “Neuzdrīksties mani žēlot!”

Viņa ar spēku piespieda plaukstas sejai un atsāka šūpoties.

Džeks apstulbis blenza uz viņu, taču nākamajā brīdī Džangls paspraucās viņam garām un pastūma puisi malā. Viņa lielās rokas uzmanīgi aizveda Eloīzu uz blakus istabu un aizvēra aiz viņiem durvis. Džeks dzirdēja, ka Eloīza raud un mierinoši ieskanas Džangla zemā balss.

Džekam aiz muguras kaut kas sakustējās, un viņš pagriezās. Līdzās stāvēja Treisija. Viņu skatieni sastapās, un viņa pacēla uzacis, kā gribēdama bilst: “Es taču teicu.”

Viņš atkal pagriezās pret durvīm. Eloīzas raudas lika viņam savilkt dūres. Džeks nenovērsās no gludajām koka durvīm un jutās bezspēcīgs.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Džeks Eloīzu redzēja tikai pēc nedēļas, kad Džangls negaidīti lūdza viņa palīdzību, lai aizgādātu senu kristāla karafi un viskija glāžu komplektu vienam no Džangla pastāvīgajiem pircējiem, kurš mitinājās dzīvoklī Marmora arkas rajonā. Kaste nebija smaga, taču to bija neērti nest.

“Tam čalim ir emfizēma, un viņš ir pieslēgts skābekļa balonam, taču šamējs ir arī baigais kārumnieks.” Džangls cieši ielūkojās Džekam acīs. “Viņš ir viens no maniem labākajiem pircējiem, diemžēl viņam patīk Eloīza. Viņš man skaidri pateica, ka nepirks karafi, ja Eloīza pati viņam to nepiegādās. Es nevaru braukt viņai līdzi — man ir cits pasūtījums, tāpēc es gribu, lai tu paliec ar meiteni un neļauj tam čalim grābstīties gar viņu, labi?”

Džeks pamāja. “Es viņu sargāšu kā savu acuraugu.”

“Un nesaki Eloīzai, ka es tevi sūtīju kā pieskatītāju. Viņai tas nepatiks.”

“Sapratu.”

Piegāde uz dzīvokli Marmora arkas rajonā noritēja gludi, kaut arī vilšanās pircēja sejā, kad viņš ieraudzīja Džeku stāvam aiz Eloīzas, bija gandrīz komiska.

Pēc tam viņi kopā nesteidzīgi gāja pa Oksfordas ielu. Eloīza smaidīja. Džeks palūkojās viņai acīs — šodien tās bija dzidri zaļā un riekstbrūnā krāsā. Apmaldījusies meitene, kuras raudas aiz aizvērtajām durvīm viņš pirms dažām dienām bija dzirdējis, bija pagaisusi bez pēdām.

Viņi pagāja garām specializētajam saldumu veikalam, kura skatlogs bija pārpildīts ar kārbiņām, lentēm un glītām papīra turzām, līdz malām pilnām ar gardumiem.

“Sāļās karameles,” Floīza šaubu pilnā balsī lasīja.

Saules gaismā viņas tumšajos matos mirdzēja atspīdumi. Baltās blūzes augšējā poga bija attaisījusies, un, lūkojoties uz Eloīzu, Džeks manīja mežģīnes un krūšu apaļumu.

Viņš dziļi ieelpoja un centās koncentrēties uz skatlogu.

“Izklausās dīvaini, ne?” Džeks juta viņas skatienu. “Sāļš un salds.”

“Nāc!” Viņš satvēra Eloīzu pie rokas un atvēra stikla durvis. Viņi iegāja, meitene palūkojās apkārt un izbrīnījās, ieraudzījusi cenas.

“Es cienāju.” To pateicis, Džeks saviebās. Eloīza droši vien nosprieda, ka viņš atkal no sevis mētā bagātnieku. Taču meitene neko neteica. Viņa atbīdīja melnu, lakotu krēslu pie miniatūra marmora galdiņa un gaidīja, kamēr viņš pasūta.

Džeks atgriezās ar diviem kapučīno un celofāna turzu, kurā bija ar kakao pulveri apbērtas trifeles.

Viņa iemeta vienu trifeli mutē. “Mm!” Eloīzas acis iepletās kā bērnam.

“Gardi, vai ne?”

Atbildes vietā viņa atkal iebāza roku turzā.

Džeks smaidīja. Kakao pulveris bija nosmērējis viņas pirkstus, un arī pie mutes manīja kakao švīku.

Pie galdiņa telpas otrā galā sēdēja jauna māmiņa un meitenīte kleitā ar volāniem. Meitenīte mielojās ar kūkas gabaliņu, dāsni noķēpājot sevi un tuvāko apkārtni ar glazūru, kamēr māte viņu vēroja ar iecietīgu un dievinošu sejas izteiksmi.

Džeks palūkojās uz Eloīzu, kura grasījās ķerties klāt trešajai trifelei.

“Ko?”

“Es vienkārši prātoju, kurai no jums uz sejas ir vairāk šokolādes: tev vai Šērlijai Templai tur.”

“Ak.” Eloīza nosarka un neveikli pielika roku pie sejas, atstādama uz tās svaigus šokolādes traipus.

“Ļauj man.” Džeks pieliecās un ar īkšķi novilka pār viņas vaigu. “Tā.” Viņa atkal nosarka. Droši vien mēģinādama slēpt samulsumu, Eloīza pamāja ar galvu uz mazo meiteni un viņas māti. “Varu derēt, ka tu ar mammu visu laiku darīji kaut ko līdzīgu. Gājāt uz smalkiem saldumu veikaliem. Vai arī devāties uz rotaļlietu bodēm.”

“Es saprotu, ka tu to nedarīji.”

“Mana māte visu laiku strādāja. Un tas bija sarežģīti, jo viņa ieslēdzās kastēs.”

“Atvaino?”

“Viņa bija akrobāte.”

“Akrobāte?” Eloīza lūkojās viņam taisni acīs. “Skaidrs. Viņa droši vien bija ļoti lokana sieviete.”

“Jā gan. Un viņai patika augstums. Trapeces bija viņas otrās mājas.” Viņa nokoda trifeles gabaliņu un lēni to sakošļāja.

“Viņa strādāja cirkā.” Džeks centās apspiest smieklus. “Tu izaugi ar zāģu skaidu smaržu?”

“Tieši tā. Māte mani mēdza piesiet sev pie muguras, kad viņa trape-coja augšā, tā, protams, nav akrobātiska lieta.”

“Diez vai trapecot ir pareizais vārds.”

“Ir gan.” Eloīza viedi māja.

“Un tavs tēvs?”

“Huans. Nažu metējs. Skaists kā pats nelabais. Talantu viņš bija mantojis no manas vecmāmiņas: arī viņa bija nažu metēja. Patiesību sakot, viņa bija mana tēva skatuves partnere.” Eloīza ieturēja dramatisku pauzi. “Taču tad notika ģimenes traģēdija. Kādu vakaru Huanam misējās un viņš izdūra vecmammai aci. Pēc tam viņai bija jānēsā apsējs. Tas kļuva par viņas firmas zīmi. Vienacainā Enija.”

“Bleikas jaunkundz, jūs stāstāt lieliskus stāstus, taču man šķiet, ka jūs mānāties.”

“Tiešām?” Viņa atbruņojoši pasmaidīja. “Labi. Es meloju par acs apsēju. Atzīstos.” Eloīza atslīga krēslā. “Tava kārta dalīties atmiņās.”

Viņš paraustīja plecus. “Mans tēvs ir pirāts.”

“Veiksmīgs?”

“Ļoti.”

“Un viņš burā pāri jūrām un okeāniem, meklējot bagātības.” “Meklējot apslēptos fondus un starptautiskos tirgus. Taču šā vai tā viņš ir laupītājs.”

Viņa pielieca galvu, un Džeks saprata, ka balss skanējusi satraucoši asi. “Atvaino.” Viņš mēģināja pasmaidīt. “Runājot par tēvu, es mēdzu aizsvilties. Es tevi garlaikoju. Piedošanu.”

“Viņš joprojām ir dzīvs?”

“Ak, jā.”

“Un tava māte?”

“Viņa bija alkoholiķe, kura aptina savu mašīnu ap koku, kad man bija piecpadsmit.”

Pēc Eloīzas sejas izteiksmes Džeks nespēja saprast, ko viņa domā. Pēc brīža viņa uzdeva jautājumu, kurš skanēja kā apgalvojums. “Tu vaino tēvu.” “Mana māte bija akvareļmāksliniece: viņa gleznoja brīnišķīgas, maigas bildes. Tēvs nicināja viņas talantu, un viņa pārstāja gleznot. Viņa bija nerunīga, taču viņš māti vilka līdzi uz svinībām un pasākumiem, bet pēc tam bija aizkaitināts par viņas kautrību un pazemoja māti citu priekšā. Viņš nemitīgi laida pa kreisi, nemaz nemēģinādams to slēpt. Viņš mātei lika justies sīkai un nenozīmīgai. Mans tēvs neiespieda viņai rokās pudeli, bet, jā, es viņu vainoju. Viņš ir cietsirdīgs kuņas bērns — un ne tikai pret manu māti, bet visās attiecībās. Savus konkurentus viņš izmet atkritumos un gūstekņus neņem. Es jau teicu: pirāts.”

“Man žēl.”

“Jā. Man arī. Es gribētu, kaut mans tēvs būtu nažu metējs. Pat ja viņš īsti nemācētu trāpīt mērķī.”

Eloīza saviebās. “Tu vienmēr vari pats izdomāt sev vecākus.”

“Kādu, kas līdzīgs tavai mātei. Kurai patīk augstums un ir talants ielīst šaurās vietās. Kādu, kuru apbrīnot.”

“Jā.” Viņa atkal pasmaidīja, un šoreiz tas bija skumju pilns smaids. “Kaut ko tādā garā.”

Viņai bija savs ieraksts Vikipēdijā. Džuliāna Greja. Džeks nolika kafijas krūzi uz galda un pievilka krēslu tuvāk ekrānam, viņā iekvēlojās satraukums.

Dzimusi Bodminā, Kornvolā, 1963. gada 4. aprīlī. Londonas Imperiālajā koledžā ieguvusi doktora grādu. Dzīvojusi kopā ar Lorensu Bleķu, Britu muzeja kuratoru un sava bērna tēvu, līdz viņa bojāejai lidmašīnas katastrofā. Pēc viņa tiāves Džuliāna Greja pārcēlās uz Oksfordu, kur pievienojās Dāniela Bārona neatkarīgajai pētniecības grupai, kas pētīja ilgtermiņa elastību un medikamentu iedarbību smadzenēs. Gājusi bojā uzbrukuma laikā savās mājās. Slepkava netika atrasts.

Bija zināms, ka īsi pirms nāves viņa izstrādāja preparātu, kurš lautu smadzeņu šūnām pastiprināt signāla spriegumu, kā arī ievērojami uzlabot savstarpējās reakcijas saikni starp olbaltumvielu kināzes molekulām, kas atbild par ilgtermiņa atmiņu. Lai gan Greja nomira, pirms pētījums tika publicēts, viņas veikums tiek atzīts par aizsākumu revolucionārajam Seklēra laboratorijas darbam Ņujorkā. Baumoja, ka Grejai izdevies atminēt, kā atjaunot aizmirstās atmiņas. Taču viņa savu pētījumu tā arī netika publicējusi, bet pēc zinātnieces nāves viņas piezīmes pazuda.

Džeks aizdomājās. Kad viņš pirmo reizi satika Baronu, vecais vīrs Džuliānu bija nosaucis par lielisku draugu, taču ne vārda neteica par to, ka viņa bijusi kolēģe un atzīta zinātniece. Dīvaini, ka Baronam neienāca prātā to pieminēt. Taču vēl dīvaināk bija tas, ka abi Eloīzai tuvie cilvēki, pirms meitene pazaudēja atmiņu, specializējās tieši atmiņas pētījumos.

Džeks atkal palūkojas uz ekrānu. Atsauce uz Seklēra laboratoriju bija izcelta, bet, kad viņš noklikšķināja uz to, atvērās publikācija New York Times: “Smadzeņu pētnieki paver durvis atmiņas labošanai.”

Raksts bija garš. Džeka skatiens slīdēja pāri tekstam, kas atspoguļoja diskusiju saistībā ar zinātnieku grupas revolucionāro darbu pie atmiņas molekulas PKM zeta. Manipulācijas ar šo molekulu ne tikai palīdzētu pacientiem, kuri cieš no atmiņas zuduma, bet paredzamā nākotnē, izmeklējot noziegumus, varētu palīdzēt atjaunot upuru un liecinieku atmiņas, kuras nespēj aizsniegt apziņa: neapšaubāmi, šis atklājums būtu tikpat nozīmīgs kā DNS izmantošana.

Publikācijā tika apspriesti arī Seklēra laboratorijas eksperimenti ar kādu citu molekulu, ko dēvēja par ZIP. PKM zeta ir Supermens, bet ZIP, šķiet, ir kriptonīts. Injicējot žurkas galvas smadzeņu garozā nelielu devu ZIP, dzīvnieka ilgtermiņa atmiņa ne vien izbalēja, bet pilnībā izzuda. Turklāt PKM zeta pagaidu nomākšana šķietami neietekmēja smadzenes, kas pēc tam varēja veidot jaunas ilgtermiņa atmiņas.

Džeks atlaidās krēslā un blenza uz vārdiem ekrānā. Tie uzdzina kņu-dēšanu viņa plaukstās — spēcīgu sajūtu, ka viņa izpratnes perifērijā lidinās kaut kas nepamanīts. Kā ēna ūdens dzīlēs. Kā hologramma īsu brīdi, pirms tā iegūst konkrētas aprises.

Džeks atgriezās pie Vikipēdijas raksta un vēlreiz izlasīja ierakstu par Džuliānu Greju:

...viņas darbs tiek atzīts par aizsākumu Seklēra laboratorijas darbam... baumoja, ka Grejai izdevies atminēt, kā atjaunot aizmirstās atmiņas... pētījumu tā arī netika publicējusi... bet pēc zinātnieces nāves viņas piezīmes pazuda...

Džeka kafija jau bija atdzisusi, virspusē izveidojot plānu piena plēvīti. Viņš piecēlās un izlēja krūzes saturu virtuves izlietnē. Vērodams, kā notekā pazūd šķidrums, viņš prātoja par laiku, kad zinātnieki nerakstīja ar datoru, bet gan piezīmju burtnīcās, ko varēja pazaudēt. Un viņš iedomājās, cik ironiski, ka vienīgais cilvēks, kurš būtu spējis Eloīzai palīdzēt, ir viņas māte, kuru meitene neatceras.

Pēc divām dienām Džeks apmeklēja kāda kalsna trlsdesmitgadiga skolotāja, vārdā Darens, saderināšanās svinības. Darens bija nopietns, sasprindzis un pret parkūru izturējās ļoti atbildīgi. Viņa līgava bija līksma, tukla, spiedzoša lellīte, kurai diez vai pietiktu izturības apskriet ap kvartālu — acīmredzot šis bija gadījums, kad pretpoli pievelkas. Istaba bija izrotāta papīra virtenēm un krāsainām spuldzītēm. Uz galda atradās ūdeņaina punša trauki, kurus ieskāva zemesrieksti, popkorns, svaigi dārzeņi un asas mērces. Mūzika bija eklektiska: Brūsa Springstīna, Šona Kolvina, The Pierces un Arctic Monkeys sajaukums.

Ienākdams Džeks tūlīt pat ievēroja Eloīzu. Viņa stāvēja istabas tālākajā galā, un viņai mugurā bija sarkana pieguloša kleita, šūta no mirdzoša auduma. Tā bija pirmā reize, kad Džeks viņu redzēja kleitā. Un viņai kājās bija augstpapēžu kurpes. Viņš ar acs kaktiņu vēroja meiteni, cenšoties neblenzt. Kad nedaudz vēlāk viņš pamanīja, ka Eloīza pa verandas durvīm izslīd dārzā, viņš gribēja sekot, taču viņas kustībās bija kaut kas zaglīgs, kas liecināja, ka viņa vēlas būt viena.

Meitene bija noāvusi kurpes un viena pati dejoja. Viņas acis bija aizvērtas, un viņa pilnībā ļāvās mūzikai. Eloīzas rokas bija kailas, taču šķita, ka meitene nejūt aukstumu.

Džeks zināja, ka turpmāk par to sapņos — par meiteni ar skaistām acīm, kura dejo tumsā, kamēr viņš, atrazdamies mājā un gaismā, vēro. Viņš sapņos par šo brīdi un to, ka jau tajā pašā mirklī zināja — viņš nekad to neaizmirsīs, jo pirmo reizi bija pārliecināts, ka ir iemīlējies.

Ja atmiņas tirgotu, ko tu pārdotu?

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

N.O.M. Atmiņu attēls 10081

ja atmiņas pārdotu, ko tu nopirktu? & Es nopirktu atmiņas par mīlestību.

Es pārdotu atmiņas par mīlestību.

Mīlestība ir elektrība: neirons, kas dzirksteļo ar ātrumu 200jūdžu stundā. Mīlestība ir ķīmisks elements: feniletilamīna tumšā straume, kas iegrūž smadzenes tik saldā neprātā kā adatas dūriens rokā. Tā ir mistiķu ekstāze; saburzītās gultas nemiers. Asiņaina nabas saite starp māti un bērnu.

Es esmu četri cilvēki: zinātniece, māte, mīļākā, krāpniece. Un pār viņiem visiem valda mīlestība.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Man laikam jāaizbrauc uz Losandželosu.”

Džeks palūkojās uz Eskvitu, kurš skrēja viņam blakus, elsdams kā steroīdus pārlietojies Dārts Veiders. Spēka vingrojumi nebija gluži Čārlija aizraušanās, taču šorīt viņš bija piecēlies ar neizskaidrojamu vēlmi skriet gar dambi. Viņi sāka skriet pie Alberta tilta, kas izskatījās kā sārti balta konfekte, bet tagad aiz muguras jau bija palicis panorāmas rats “Londonas acs”, Londonas Dienvidkrasta centrs, un nu abi tuvojās Kleopatras adatai.

“Uz Losandželosu? Kāpēc?”

Eskvits apstājās un noliecās, rokas atspiedis pret ceļgaliem. “Es vakar izlasīju, ka tur ir pārakmeņojušos nāru muzejs. Un miniatūras gleznas uz olīvu kauliņiem.”

“Izklausās vareni.”

“Un blusas kostīmos. Iztēlojies?”

“Labāk ne, pateicos.”

“Kaut gan es labprāt redzētu ari to, kas atrodas tur iekšā.” Eskvits vārgi pamāja uz adatas pjedestālu.

“Tur kaut kas ir iekšā?”

“|ā gan. Divas laika kapsulas ar bībelēm dažādās valodās, matadatu kārba, hidrauliskais domkrats, cigāri, bērna pudelīte un Londonas šā-brīža divpadsmit skaistāko sieviešu portreti.”

Džeks aizdomu pilns paskatījās uz Eskvitu. “Tu joko.”

“Goda vārds.”

“Tu gan visu zini. Skrienam!” Džeks parāva Eskvitu aiz piedurknes. “Ja mēs tagad apstāsimies, tev iemetīsies krampji.”

Viņi turpināja skriet. Čārlijs vilkās, taču joprojām bija apņēmības pilns, un beidzot skatienam pavērās Tūkstošgades tilta elegantās troses, kas vēsajā gaismā sudrabaini vizēja. Abi kā norunājuši apstājās tilta alumīnija klāja vidū, pievienojoties tūristiem, kuri klikšķināja mobilos telefonus un fotoaparātus.

Pētot ainavu, Džekam bija jāatzīst, ka skatam nebija ne vainas. Upes augštecē atradās Blekfraieras dzelzceļa tilts ar tā klaudzošajiem vilcieniem; lejtecē vīdēja Čārlza Dikensa Sautvorkas tilts ar pabalējušajām tirkīzkrāsas arkām. Upes ziemeļu pusē uz debesīm tiecās kāzu tortei līdzīgā Svētā Pāvila katedrāle, gaisīga kā savērpts zīds — lielisks fons upes dienvidu krastā iekārtotā Teita Modernās mākslas muzeja robustajai arhitektūrai.

Eskvits apmierināti nopūtās. “Man patīk Londona.”

“Taču tu gribi šķērsot okeānu, meklējot pārakmeņojušās nāras. Tu esi nemiera gars, Čārlij.”

Eskvits uzlika roku uz sirds un ieņēma teatrālu pozu. “Taču es vienmēr atgriežos.”

“Kā tāds balodis.”

Eskvits sirsnīgi pasmaidīja, pauzdams atzinību. Kādu laiku abi klusēja. Garām ar divriteni pabrauca vīrietis baltā kāzu kleitā, it kā tas nebūtu nekas neparasts — ģērbties tillā un mežģīnēs. Japāņu tūristu grupa palika ieplestām mutēm, taču vietējie uz viņu pat neatskatījās. Taisnība, Džeks nodomāja, britiem ir neierobežota iecietība pret ekscentrismu.

Pāris soļu no Džeka kāda meitene, uzgriezusi viņam muguru, bija atspiedusies pret margām. Viņai piemita kas tāds, kas Džekam atgādināja Eloīzu — pozas neapzinātā grācija, mīkstas matu šķipsnas, kuras vijās ap neaizsargāto pakausi.

Piepeši viņš sajuta, ka Eskvits viņu vēro.

“Kas ir?”

“Esi piesardzīgs, Džek.”

“Ko tu ar to domā?”

“Apsēstība pie laba gala nenoved.”

Viņš netēloja, ka nesaprot, par ko Čārlijs runā. Taču viņš arī nebija gatavs runāt par savām jūtām.

Eskvits viedi pamāja. “Vai tu zini savas apsēstības iemeslu?”

“Nē, ak, Joda! Apgaismo mani!”

“Tāpēc, ka viņa ir fantāzija. Vienīgi nepieejamais un nenotveramais ir apveltīts ar šāda veida pievilcību.”

“Tu piedzejo vairāk, nekā ir īstenībā. Man viņa šķiet interesanta, tas arī viss.”

“Interesanta — tas allaž ir labs vārds ārkārtas situācijā. Katrā ziņā, lai ko tu arī jūti, tu izlaid no acīm galveno uzdevumu.”

Džeks palūkojās uz Temzu, kas plūda zem viņiem. Viņš spēja saost benzīnu ūdenī. Aiz šīs smakas slēpās vecāka, viltīgāka. Trūdu smaka. “Galveno uzdevumu? Proti?”

“Tu neko īsti neesi izdibinājis. Kas notika ar tavu ieceri paokšķerēt viņas mīļajās mājās?”

“Man šķita, ka tu to neatbalsti.” Džeks pūlējās, lai tas neizklausītos pēc taisnošanās. “Turklāt man nebija tādas iespējas.”

Tie bija meli. Eloīzas jakas iekšpusē atradās atslēgu ķēde, pie kuras karājās tikai viena atslēga. Tā varēja būt vienīgi no viņas dzīvokļa. Džeks šo atslēgu bija redzējis daudz reižu un pie tās varēja viegli piekļūt. Meitene jaku bieži kaut kur nomētāja: kafejnīcā uzmeta uz krēsla atzveltnes, krogā uzsvieda uz sienas āķa. Taču tagad šī doma Džekam šķita pretīga, un viņš to uztvēra kā absolūti nepieņemamu ielaušanos viņas privātajā telpā.

Draugs šķietami pieņēma aizbildinājumu, taču vēlāk, kad abi taksometrā devās atpakaļ uz Čārlija dzīvokli — viņš bija atteicies mērot kājām visu šo ceļu — , Džeks saņēma brīdinājumu: “Tu taču saproti, Džek, ka

Barons kaut kad tev liks atskaitīties par jauko Bleikas jaunkundzi. Ja tev nebūs, ko teikt, viņš varētu nodomāt, ka tu uzdevumu neuztver nopietni, un izslēgs tevi no spēles. Barons var atrast kādu citu, kam uzticēt šo darbiņu.”

Džeks klusēja. Tā bija taisnība. Ko gan viņš stāstīs vecajam? Ka viņai patīk ielauzties svešās mājās un zagt grāmatas? Ka viņš bijis liecinieks meitenes sabrukumam? Tas viss par Elolzu radītu priekšstatu kā par noziedznieci un trako. Viņam bija jāsameklē kaut kas, ar ko varētu izskaidrot meitenes uzvedību.

“Tev taisnība.” Džeks negribīgi pamāja. “Man jābūt aktīvākam.”

Nākamajā rītā, kad skrējēju bars kā ierasts baudīja kafijas pauzi, Džeks izmantoja izdevību. Viņš bija paņēmis līdzi plastilīna gabaliņu un, kad Eloīza nozuda dāmu istabā, viņš it kā netīšām aizķēra viņas jaku, kas bija uzmesta uz krēsla. Jaka noslīdēja no atzveltnes, un Džeks nometās uz viena ceļa, lai jaku it kā paceltu.

Plauksta sajuta vēso atslēgu. Mirkli viņš uz to skatījās, un prātā iešāvās tādi vārdi kā “nodevība” un “meli”.

Viņš dziļi iespieda atslēgu dzeltenajā plastilīna masā.

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

>

Pie Eloīzas nama ieejas nebija iedzīvotāju saraksta, taču meitene reiz bija ieminējusies, ka viņas dzīvoklis atrodas pēdējā stāvā. Stiklotā vestibilā gaidīja liels lifts, taču Džeks nolēma izvēlēties kāpnes. Izņemot vecu vīru, kuru Džeks redzēja rosāmies laukā un kuru viņš noturēja par apsaimniekotāju, visā ēkā valdīja pārdabisks klusums. Šķita, ka nams ir aizturējis elpu un glabā noslēpumu: it kā aiz aizslēgtajām durvīm visi ir aizmiguši kā tajās pasakās, kur ragana ir nobūrusi princesi un it visu ap viņu. Krītaini plankumi uz sienām liecināja par noplūdi un tekošām caurulēm. Varēja saost pelējumu un netraucētus putekļus.

Pēdējā stāvā bija tikai viens dzīvoklis. Džeks izvilka atslēgu, kas bija izgatavota iepriekšējā dienā. Kad Džeks iedeva atslēdzniekam plastilīna gabalu ar atslēgas nospiedumu, viņš jutās vainīgs un viņa sejā skaidri un gaiši varēja izlasīt nekrietnus nolūkus. Taču atslēgu meistars, nebilzdams ne vārda, paņēma no Džeka plastilīnu.

Atslēga bija spoža un gana viegli ieslīdēja slēdzenē. Taču, kad viņš mēģināja pagriezt, tā šķita iesprūdusi. Vēl ļaunāk, viņš to pat nevarēja izvilkt. Lieliski. Perfekti nostrādāts, Džek. Eloīza, pārnākusi mājās pēc darba, atradīs atslēgas kopiju iesprūdušu dzīvokļa durvīs. Dziļi ievilcis elpu, Džeks sāka kustināt atslēgu, lieliski apzinoties, ka, darbojoties ar visu spēku, to var nolauzt. Viņš jau sāka zaudēt cerības, kad pēkšņi un negaidīti atslēga noklikšķēja. Viņš tika iekšā.

Telpa bija plaša, un nedaudzās mēbeles to darīja vēl prāvāku. Istabas vienā galā rindojās lieli logi, caur kuriem gaisma ieplūda tajā daļā, kur atradās gulta, skaists tualetes galdiņš un vēl šādi tādi nieciņi. Taču Džeku piesaistīja istabas pretējā puse, kura slīga ēnā. Tur nebija mēbeļu, vien koka trepes, atbalstītas pret sienu. Džeka skatiens slīdēja pār baltā apmetuma gludo virsmu, un viņš juta sakustamies matiņus uz rokām.

Skaitļi. Tik vien — nekā briesmīga. Ciparu rindas cita virs citas, sarakstītas ar melnu flomasteru. Ciparu rindas sākās pašā augšā — Eloīza droši vien stāvēja uz trepēm, lai tiktu tik augstu, — un turpinājās līdz pat grīdai. Dažas ciparu virknes bija garas: cipari bija atdalīti ar svītru, slīp-svītru un iekavām. Turpretī citās virtenēs bija tikai daži cipari. Nebija nekāda iemesla, kāpēc skats uz šiem skaitļiem lika Džekam justies tā, it kā viņš atrastos uz grimstoša kuģa klaja, taču tā nu viņš jutās. Viņu pārņēma skaidri sajaušams izmisums, nemiers un bailes, kas uzrunāja Džeku caur šīm haotiskajām ciparu rindām.

Bija tik kluss. Puteklīši rāmi dejoja baltajā gaismā. Šķita, ka laiks ir pakārts gaisā — gandrīz vai hipnotiski, un Džekam bija jāpiespiež sevi novērst acis no sienas un atgriezties telpas priekšpusē.

Skaidri varēja manīt, ka viņa dzīvoja šajā daļā. Un, kaut arī nekur neredzēja spilvenus ar volāniem un mīkstās rotaļlietas, tā nepārprotami bija sievišķa telpa.

Gultā bija lupatu sega un viens sniegbalts spilvens. Tai blakus atradās tualetes galdiņš. Uz tā marmora virsmas stāvēja losjona trauciņš un holandiešu porcelāna krūzīte bez osiņas. Tajā glabājās lūpu krāsa un acu zīmulis.

Eloīzas drēbes karājās uz hromēta pakaramā: dažas blūzes, halāts, džinsi, sarkanā kleita ar izgriezumu mugurpusē, kuru viņa bija uzvilkusi viesībās. Džeks zināja, ka tā nevajadzētu, taču nespēja nepieskarties gludajam, spīdīgajam kleitas audumam. Apakšā uz grīdas stāvēja balerīnkur-pītes, sporta kurpes un novalkātas, pūkainas čības. Apavu kastē, ietītas zīdpapīrā, glabājās tās smalkās izejamās sandales, kuras viņa bija apāvusi pie kleitas. Tām bija nejēdzīgi augsti četru collu papēži, un tās bija tik brīnišķi frivolas un acīm redzami dārgas; Eloīza droši vien ilgu laiku krāja naudu šim pirkumam.

Kā liecināja Džeka pieredze ar sievietēm, viņām parasti patika, ja visapkārt ir fotogrāfijas, kurās redzamas pašas: ikvienai meitenei, ar kuru Džekam jebkad bijis sakars, dzīvokli bija dučiem fotogrāfiju, kurās tiek svinēta viņas dzīve. Taču te vienīgais attēls bija no žurnāla izplēsta un virtuvē pie ledusskapja durvīm ar līmlenti piestiprināta lapa. Tajā bija attēlots nepazīstams parkūra skrējējs — melnas aprises uz sarkana apvāršņa fona —, kurš līksmi lidoja gaisā. Virs izlietnes bija vecs, nespodrs un plankumains spogulis.

Viņas dzīvē bija kaķis. Kad Džeks ienāca virtuves zonā, viņš uz grīdas ievēroja piena bļodiņu un kaķu barības graudiņus. Atvēris ledusskapja durvis, viņš secināja, ka viņai jau sen vajadzēja iepirkties. Tur atradās tikai piena paka un trīs olas.

Gar sienu uz nedaudz šķībās darba virsmas tālākā gala cita uz citas bija sakrautas grāmatas. Džeks pielieca galvu un slidināja pirkstus pāri nosaukumiem. Nekur nemanīja noslēpumaino melno grāmatu ar gotu burtiem.

Varbūt tā bija tualetes galdiņā? Brīdi viņš vilcinājās un tad atvēra augšējo atvilktni. Tā bija pilna ar gaišām un maigām lietām: veļa, džemperis, naktskrekls ar smalkām lencītēm. Ne vēsts no grāmatas.

Džeks aizvēra atvilktni, juzdamies kā lūriķis, un uzlika rokas uz apakšējās atvilktnes rokturiem. Tā viegli padevās.

Un tur tā bija. Scptem Sermones ad Mortuos. “Septiņi sprediķi mirušajiem” — tā pati grāmata melnos ādas vākos, kuru viņš pētīja kafejnīcā. Un vēl divas: diezgan pievilcīgi iesiets “Makšķernieku rokasgrāmatas” sējums un noplucis un ar kafiju noliets “Neiromanta” izdevums papīra vākos, uz kura priekšējā vāka bija uzlīmēta etiķete, kas vēstīja: “Brāķis.”

Džeks izšķirstīja grāmatas. Varbūt tajās bija kaut kas paslēpts? Viņš apgrieza otrādi katru grāmatu, uzmanīgi izpurinot, taču nekas neizkrita laukā. Turklāt nešķita, ka aiz Voltona smalkā iesējuma būtu kas aizbāzts.

Džeka skatiens aizklīda pie melno ciparu virtenēm, kuri kā brīdinājuma signāls kliedza no baltās sienas. Iebāzis roku jakas iekškabatā,

Džeks izvilka telefonu. Pienācis tuvāk, viņš sāka fotografēt, lai ikviens uz sienas uzrakstītais cipars tiktu saglabāts. Kad viņš bija pabeidzis, tālruņa fotogrāfiju mape tika papildināta ar četrdesmit septiņiem attēliem.

Bija pienācis laiks doties prom. Taču tieši tad, kad viņš jau grasījās iet laukā, Džeks ievēroja mazu terakotas trauciņu. Tajā bija tikai viens augs. Roze. Tā bija nedzīva un izskatījās auksta un noplukusi savā zemes pleķītī. No resna kāta uz visām pusēm drosmīgi spraucās mazi ērkšķi.

Džeks stāvēja, vērodams rozi, un jutās savādi aizkustināts. Viņš iztēlojās, ka, par spīti savam izskatam, augs atkopsies, un pēc dažiem mēnešiem ērkšķus vairs nemanīs. Tad aizmetīsies pumpurs, kurš pārsprāgs ziedā. Skaistā un prieka pilnā.

Kā sapņa piepildījums.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Nīče reiz teica: “Mēs klausāmies mūziku ar saviem muskuļiem.” Viņam nevar nepiekrist, prātoja Dāniels Bārons, ripinādams ratiņ-krēslu Sopēna prelūdijas virzienā, kas pa gaiteni plūda viņam pretī. Viņš juta, kā sirdspuksti atsaucas mūzikas melodijas aprisēm, tās matemātiskajai pilnībai.

Viņš apturēja ratiņkrēslu uz istabas sliekšņa. Frānsiss Godēns aizvērtām acīm sēdēja pie klavierēm, un viņa slaidie pirksti ar ievingrinātu grāciju ceļoja pa taustiņiem. Izteiksme viņa sejā tuvojās ekstāzei. Dievs, mūzika, atmiņa: Frānsisam tie visi bija viens un tas pats.

Frānsiss izskatījās tik jauns. Vērodams draugu, Bārons gandrīz vai spēja noticēt, ka atrodas divdesmit piecu gadu senā pagātnē un, ja atskatīsies pār plecu, istabā ieraudzīs arī pārējos: Leonu, tik pilsētniecisku un uzjautrinātu, malkojot kādu no saviem vulkāniskajiem kokteiļiem; Bellu, kura ar pašapzinīgu eleganci atlaidusies uz dīvāna; Džuliānu, kas viņam sūta skūpstu.

Bārons pievēra acis un juta, kā no plakstiņu apakšas tek asaras. Pēdējā laikā viņš kļuvis tik sentimentāls.

Mūzika apstājās. “Dāniel?”

Bārons atvēra acis un ieraudzīja, ka Godēns satraukti lūkojas uz viņu. “Ar tevi viss kārtībā? Ir kādi jaunumi no slimnīcas?”

“Nē. Vēl ne.”

“Nebaidies.”

“Nē.” Taču man ir bail, Bārons nodomāja. Vēl nekad mūžā viņš nebija tik ļoti nobijies.

Godēns piecēlās un aizvēra klavieres. Aizvāžot noapaļoto vāku, pirksts aizķēra vienu no taustiņiem, izlaizdams brīvībā pamestu un vientulīgu skaņu.

“Iesim.” Frānsiss pienāca un uzlika rokas uz ratiņkrēsla atzveltnes, iestumjot Bāronu dziļāk istabā. “Iekursim uguni.”

Pēc dažām minūtēm līksma uguns izgaismoja pavardu, un Bārons turēja rokā glāzi konjaka. Apbrīnojami, viņš prātoja, kā mazi rituāli un mierinājums spēj atvieglot atmiņu nastu un padzīt ēnas.

Viņš palūkojās uz draugu, kurš skalināja konjaku plaukstā ieskautajā apaļajā glāzē.

“Man šķiet, ir pienācis laiks sazināties ar Džeku.”

Godēns novērsa skatienu no glāzes, un viņa sejas izteiksme piepeši kļuva piesardzīga.

“Es neesmu no viņa neko saņēmis kopš tā e-pasta, kurā puisis paziņoja, ka ir nodibinājis kontaktu. Ap šo laiku viņiem jau bija jākļūst par draugiem.” “Tu zini manu viedokli: tev no tā jāatsakās, Dāniel.”

“Zinu.”

“Domāju, ka viņa mums ir zudusi.”

“Es to nespēju pieļaut.”

Godēns nopūtās. “Labi. Es rīt sazināšos ar Džeku. Taču es tavā vietā nelolotu veltas cerības. Ja viņš kaut nedaudz līdzinās tēvam, uz viņu nevar paļauties.”

“Tu joprojām ienīsti Leonu. Lai gan ir pagājis tik ilgs laiks.”

Godēns saknieba lūpas. “Es viņu nicinu. Pat tad, kad es viņu uzskatīju par draugu, es zināju, ka viņš ir sekls cilvēks. Viņam “Mnēmosine” bija tikai iespēja nopelnīt. Viņš nespēja saskatīt tās svētumu.”

Bārona smaids bija nožēlas pilns. “Reiz tu pārmeti Leonam, ka viņš neizprot mūsu darba garīgo dimensiju. Vai atceries, ko viņš atbildēja? Tā bija sena ķīniešu paruna.”

“Tas, kurš grebj Budu, viņu nepielūdz.” Godēns pamāja. “Es atceros, 'lāču tā bija vien Leona izmanība. Bella allaž teikusi, ka Leons izturas pret pasauli tā, ka tiek aizslaucīts tās mistiskais spēks. Vismaz šajā jautājumā es viņai piekritu.”

“Kāpēc tu viņiem nespēj piedot, Frānsis? Es esmu piedevis.”

“Zinu. Tikai nesaprotu, kā.”

Rūgtums Godēna balsī bija tik dziļš, ka Bārons apklusa. Bet, vērojot draugu pieliecamies un ar nervozu dedzību sabakstām kvēlojošās ogles, viņš nosprieda, ka citiem piedot ir viegli. Neiespējami ir piedot sev.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Meitene, kura atvēra durvis, bija izspļauta Līsbetas Salanderes kopija. Riņķītis uzaci, ar melnu zīmuli apvilktas acis, tetovējuma stīgas, kuras no plāna lencīšu krekla apakšas aizvijas pa kārnām un līķbālām rokām.

Pirms Džeks paguva stādīties priekšā, meitene vaicāja: “Čārlija draugs?”

“Jā. Tu droši vien esi Serēna.”

Viņa neatbildēja, bet izpūta milzīgu, nevainojami apaļu košļenes burbuli un tad plašāk pavēra durvis. “Nāc iekšā.”

Džeks sekoja viņai dzīvoklī, kas pārāk stipri oda pēc pačūlijas. Interjers bija iekārtots minimālisma garā: dēļu grīdas bez paklājiem, drūma paskata japāņu matracis un garš darba galds ar vairākiem datoru monitoriem un citiem datoru piederumiem. Vienīgais priekšmets, kas radīja mājīgu gaisotni, bija milzīgs plakāts no grīdas līdz griestiem ar Kurtu Raselu Sneika Pliskina lomā.

Džeks prātoja, kā Eskvits pazīst šo meiteni. Viņa draugs šajā jautājumā bija pārsteidzoši kautrīgs un kļuva ārkārtīgi izvairīgs, ja Džeks mēģināja ko noskaidrot. Aizdomīgi. Un interesanti. Džeks nebija domājis, ka tehnogotiskas sievietes, kuras piepelnās ar hakera darbu, ir Čārlija gaumē.

Datora ekrānā varēja redzēt skaitļus, un Džeks tajos atpazina ciparu virtenes no Eloīzas dzīvokļa sienas. Paklausot Čārlija ieteikumam, viņš pirms divām dienām aizsūtīja sava mobilā telefona attēlus Serēnai. “Man ir kāda draudzene, kura šo to sajēdz no kodiem,” skaidroja Eskvits. “Ja šajos skaitļos ir kāda paslēpta jēga, viņa to atradīs.”

Meitene izņēma no mutes košļeni un pielipināja to pie sienas. Atvērusi atvilktni, viņa izņēma jaunu košļeni un iemeta to mutē. Serēna notvēra Džeka skatienu. “Cenšos atmest smēķēšanu.”

Un atbalsti atkritumu pārstrādi, viņš nosprieda, ievērodams vairākus košļeņu līķus uz sienas. Džeks aizgriezās no sakošļāto gumiju bumbiņām. “Kas tad ir šie skaitļi? Kods?”

Meitene pievērsa viņam savas izsmērētās acis. “Pagaidām tā ir tikai draza.”

“Kā tu to domā?”

“Man nav ne jausmas, vai tas ir kods vai tīrās blēņas. Tu esi pārliecināts, ka tur ir avota alfabēts?” Redzēdama Džeks neizpratni, meitene nepacietīgi teica: “Tu esi drošs, ka šie cipari kaut ko nozīmē?”

“Es uz to cerēju.”

“Mhm. Redz, es izmēģināju pārlases uzbrukumu, un tas man neko nedeva. Ja te ir algoritms, tad cilvēce par tādu neko nezina.”

“Tātad tu saki, ka tas viss ir bezsakars? Vājprātīgā skricelējumi?” Meitene droši vien uztvēra vilšanos viņa balsī. Viņa domīgi izpūta burbuli.

“Ir vēl kāda iespēja.” Vēl viens domīgs burbulis. “Tā varētu būt vienreizējā bloknota jeb Vernama šifra atslēga.”

Kad Džeks neatbildēja, viņa nopūtās. “Nu, zini, kā spiegiem. Kur informācija — parasts teksts — ir aizšifrēts, izmantojot nejauši izvēlētas atslēgas simbolus. Aukstā kara laikā spiegi pierakstīja ziņojumus mazos blociņos, lai augšējo lapu varētu drošības labad noplēst un iznīcināt. Vienreizēji bloknoti.” Viņa paraustīja plecus. “Vecmodīga metode, taču tā darbojas, jo šādu kodu nav iespējams uzlauzt. Atslēga ir pilnīgi nejauša un vairs nekad netiek lietota.”

“Tātad tu gribi teikt, ka nevari to uzlauzt.”

“Es gribu teikt, ka nevaru to uzlauzt.”

Viņš blenza uz ekrānu un jutās neiedomājami vīlies. Taču kādā prāla nostūrī kaut kas viņam nedeva mieru.

“Cilvēciskais faktors.”

“Kas?” Viņa dīvaini palūkojās uz Džeku.

“Greiems Grīns.”

“Kas ir Greiems Grīns?”

“Aizmirsti. Tu teici, ka spiegi izmantoja vienreizējus bloknotus. Vai viņi neizmantoja arī grāmatas kā sava avota materiālu?”

“Substitūciju šifrs. Jā. Kur cipars norāda uz burta specifisku atrašanās vietu grāmatā. Tu domā, ka šis būtu tas gadījums?” Meitene palūkojās uz ekrānu. “Forši. Taču es joprojām nevaru uzlauzt kodu, ja man nav grāmatas, kas izmantota par avotu. Turklāt nevis kurš katrs grāmatas eksemplārs, bet konkrēts izdevums.”

“Jo katra izdevuma izkārtojums atšķiras.” Džeks runāja lēni, beidzot visu sapratis. “Ja tev nav šifra autora izmantotā grāmatas izdevuma, tu atradīsi nepareizo vietu un aplamu burtu, kas atbilst šifra skaitlim.”

“Tu zini, kura grāmata un izdevums lietoti par avotu?”

“Grāmatas. Vairākas. Ja nekļūdos, tādas ir trīs — tie visi ir reti izdevumi ar maziem metieniem. Viena no grāmatām ir brāķis.”

“Gudri!” Meitene noklikšķināja pirkstus. “Brāķi ir vislabākie. Jo mazāk eksemplāru, jo augstāka drošība un jo tuvāk nokļūstam pie vienreizējā bloknota.”

Viņa piešķieba galvu un no augšas līdz apakšai nopētīja Džeku. “Bet kādā sakarā tas viss? Gārlijs man nepateica. Kas par lielo noslēpumu?” “Es cenšos palīdzēt dāmai nelaimē.”

Viņa ciniski novilka: “Cik mīļi.” No mutes izstiepusi košļeni garā ķeskā, meitene rūpīgi visu apsvēra, tad atkal iebāza gumiju mutē. “Labi, ser Ga-lahad. Atnes man grāmatas, un es palīdzēšu glābt tavu dāmu. Taču man vajag grāmatas.”

Tas gan būs grūti. Varbūtība sameklēt Eloīzas tualetes galdiņa apakšējā atvilktnē paslēpto grāmatu dubultniekus līdzinājās nullei.

Viņš nopūtās. “Es tās sadabūšu.”

Pa ceļam uz durvīm meitene ierunājās: “Es to nedaru par velti, skaidrs?”

“Atvaino, protams. Kāda ir tava likme?”

Viņa pasmaidīja vaļēju muti, un Džeks ieraudzīja viņas mēles vidū iespīdamies metāla dzelksni. “Nē, mums ar Čārliju ir vienošanās. Vienkārši atgādini viņam, ka viņš man ir solījis trīs naktis.” Viņa nolaida vienu plakstiņu, un Džeks saprata, ka ar to bija domāta valšķīga piemiegšana.

Pirms viņš paguva izdomāt piemērotu atbildi, iedūcās viņa mobilais telefons. īsziņa.

“Sliktas ziņas?”

Viņš iebāza telefonu atpakaļ bikšu kabatā. “Mani izsauc.”

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

“T^Vžek, priecājos tevi atkal redzēt.” Dāniels Bārons pasmaidīja un pa-Jļ__/grieza ratiņkrēslu. Tas viegli un klusi pabrauca uz priekšu.

Džeks paspieda pasniegto roku un palūkojās uz otru vīrieti, kurš klusi sēdēja malā dziļā klubkrēslā. Ērgļa deguns, kopta bārda, acis ar smagiem plakstiņiem. Tas bija tas pats, kuru Džeks savā pirmajā Vaitlēdiju apciemojumā redzēja aizbraucam jaguārā. Un atkal šī seja uzjundīja atmiņas. Džeks zināja, ka viņi nekad nav tikušies, taču viņš šo vīru ir redzējis jau agrāk, par to viņš nešaubījās. Viņš vienkārši nespēja atcerēties, kur un kad.

“Tas ir Frānsiss Godēns, mans sens draugs.”

“Ļoti patīkami.” Džeks pastiepa roku. Godēns vēsi un pieklājīgi pamāja.

“Vai varu piedāvāt kaut ko iedzert?” Bārons jautāja. “Varbūt vēlaties kaut ko apēst?”

“Pateicos, bet es vilcienā apēdu sviestmaizi.”

Godēns uz viņu lūkojās tā, it kā negaidīti būtu atradis interesantu, bet ne sevišķi pievilcīgu tauriņu.

“Jūs līdzināties tēvam, taču jums ir amerikāņu akcents.” Veids, kā Godēns izrunāja vārdu “amerikāņu”, neizklausījās pēc komplimenta. Džeks nopūtās. Vecais vīrs droši vien ir viens no tiem stīvajiem britiem, kuri uzskata, ka visi amerikāņi ir Elvisa iemiesojumi.

“Frānsiss pasniedz Oksfordā,” Bārons steidzīgi sacīja. “Viduslaiku vēsturi. Viņš ir viens no izcilākajiem Meistara Ekharta pazinējiem. Meistars Ekharts bija...”

“...četrpadsmitā gadsimta mistiķis, kuru pāvests Jānis XXII tiesāja kā ķeceri.” Lai tik kāds pamēģina pateikt, ka Džeks nav erudīts.

Bārona lūpas nodrebēja. “Tieši tā.” Viņš ar žestu norādīja uz dīvānu. “Lūdzu, apsēdieties.” Kad Džeks bija iekārtojies, Bārons turpināja, balsī ieskanējās vāji slēpta nepacietība. “Jūs esat sazinājies ar Dženili. Ko varat mums pastāstīt?”

“Patiesību sakot, nav daudz, ko stāstīt. Šķiet, ka ar viņu viss ir kārtībā.” “Nekādu citu nelaimes gadījumu vai dīvainu notikumu?”

“Nē.”

“Esat pārliecināts?”

“Ticiet man, Bārona kungs, es viņu neizlaižu no acīm.”

“Un viņa joprojām neko neatceras?” Šoreiz jautātājs bija Godēns. “Nē.”

“Viņa ir laimīga?” Bārons jautājošu skatienu noliecās uz priekšu. Laimīga? Džeks atsauca atmiņā Eloīzu, kas skrien viņam blakus, viņas sejā ir ekstāze, vaigi vējā piesārtuši, kustības prieka pilnas.

“Man tā šķiet. Lielākoties.”

Bārona balss piepeši kļuva diezgan nikna. “Kā viņa var būt laimīga, ja viņa vairs nav tā, kas īstenībā ir? Viņai jābūt šeit. Man viņai jāpalīdz.” “Dāniel...” Godēna balsī ieskanējās brīdinājums.

“Vai drīkstu jums kaut ko jautāt?” Džeks palūkojās uz Bāronu, nepievērsdams uzmanību Godēnam. “Ja man izdosies viņu pārliecināt atgriezties Vaitlēdijās, jūs tiešām esat pārliecināts, ka jūs spēsiet atjaunot viņas atmiņu? Pirms aizgājāt pensijā, jūs strādājāt pie kāda eksperimentāla preparāta, tā bija?”

“Jā,” Bārons atbildēja bez sajūsmas. “Taču es īpaši specializējos atmiņas vājināšanā, nevis tās atjaunošanā. Mana darba mērķis bija palīdzēt atkarīgajiem aizmirst apgūto uzvedības modeli vai palīdzēt vardarbībā cietušajiem. Vai arī karavīriem, kuri cieš no pēctraumas stresa sindroma.” “Bet Eloīzas māte? Cik zinu, viņa pētīja atmiņu atjaunošanu.”

Bārons mirkli vilcinājās, un Džekam radās iespaids, ka viņš negrib atbildēt. Taču tad Barons pamāja. “Jā. Džuliāna pētīja atmiņas molekulu no citas perspektīvas. Viņa gribēja palīdzēt cilvēkiem atcerēties.”

“Viņa būtu varējusi Eloīzai palīdzēt?”

“Kas zina.” Bārons pēkšņi izklausījās ļoti noguris. “Viņas pētījums tā arī netika pabeigts.”

“Tātad jūs Eloīzai nekā nevarat līdzēt.” Savas būtības godīgākajā daļā Džeks sajuta vainīgu atvieglojumu.

“Es tā neteiktu.” Bārona balss bija ieskanējusies stingrāk. “Es varbūt nespēju injicēt Dženili brīnumzāles, taču esmu pārliecināts — ja viņa saņems profesionālu terapiju un ja mēs viņu atvestu atpakaļ uz Vaitlēdi-jām, kur viņa var dzīvot mierā un drošībā, viņa varētu nevilšus izkļūt no fūgas stāvokļa.”

“Ja tas notiks, vai viņa atcerēsies savu Eloīzas dzīvi?” Džeks aizturēja elpu.

“Nē, Eloīza pazudīs. Tas būs tāpat kā notīrīt gleznas virskārtu, lai atklātu oriģinālu, kas slēpjas apakšā.” Džeka sejā droši vien kaut kas sakustējās, jo Bārons turpināja: “Džek, neaizmirstiet: oriģināls ir pirmā glezna. Otrā kārta ir viltojums.”

Viltojums. Meitene, kura naktī dejo dārzā. Kura pie gultas glabā rozi. Kura skrien pa jumtiem.

Istabā uz brīdi iestājās klusums. Gaisma no galda lampas krita tieši Bārona sejā, ļaujot Džekam redzēt grumbu tīklu ap viņa acīm. Blakus bija Godēna seja, kuru aptumšoja klubkrēsla atzveltnes ēna. Kamēr Džeks vēroja abus vīriešus, viņš piepeši saprata: lai gan pēc skata viņi ir atšķirīgi, abu izturēšanās ir līdzīga. Bija grūti pateikt, kur tieši izpaužas šī līdzība, vien tas, ka abi vīrieši izstaroja iekšēju mieru un mērķtiecīgu koncentrēšanos, kas liecināja par disciplīnu, stingrību un pētniecību. Šķita, ka viņi nāk no cita, daudz oficiālāka laikmeta, kurš atrodas tālu no tagadnes trokšņa un banalitātes.

Tad notika kaut kas mulsinošs. Bārons pēkšņi paliecās uz priekšu. “Viņa ir laimīga?” Šo pašu jautājumu viņš bija uzdevis pirms dažām minūtēm. Pat intonācija bija identiska.

Džeks nedroši palūkojās uz Baronu. Ar acs kaktiņu viņš manīja, ka Godēns saspringst.

“Mm... jā, manuprāt, jā. Lielākoties.”

“Kā viņa var būt laimīga, ja viņa vairs nav tā, kas īstenībā ir?”

Džeks truli blenza. Bet, pirms viņš paguva atbildēt, Godēns piecēlās kājās. “Dāniel, tu esi noguris.” Tad viņš ar vienaldzīgu sejas izteiksmi pievērsās Džekam. “Manuprāt, jums laiks iet. Es jums parādīšu jūsu istabu.” “Protams.” Džeks piecēlās, juzdamies kā bērns, kuru pārāk agri sūta gulēt. Viņš ar galvas mājienu atsveicinājās no Barona, kurš uz viņu lūkojās vienaldzīgi tukšu seju. Vai šis virs ir dzēris?

Godēns nepacietīgi pamāja, un Džeks viņam sekoja. Durvīs viņš atskatījās. Bārons lūkojās laukā pa logu, un viņa profils bija mierpilns un skaists. Taču tad viņš pagrieza galvu, un izteiksme Barona acīs lika Džeka elpai aizrauties. Tā skatās cilvēks, kurš skaidri zina, ka ir apmaldījies.

Džeks gulēja kā beigts līdz diviem divdesmit. Viņš nezināja, kas viņu ir pamodinājis, taču pirmais, ko viņš, atvēris acis, ieraudzīja, bija uz naktsgaldiņa novietotā vecmodīgā pulksteņa izgaismotā ciparnīca.

Kādu brīdi, kamēr miegainais skatiens klīda gar mēbeļu tumšajām aprisēm, Džeks jutās apjucis un domāja, ka atrodas savā istabā Čārlija dzīvoklī, un ar neskaidru izbīli brīnījās, kāpēc kāds ir pārkārtojis mēbeles, kamēr viņš gulēja.

Pēkšņa spēcīga vēja brāzma satricināja loga rūtis un pilnībā pamodināja viņu.

Džeks basām kājām piegāja pie loga un paskatījās laukā. Dārzs lejā izskatījās kā ļauns sapnis: melnie koku nagi un mēnesnīcas pieliets mauriņš. Garš, robains mākonis bija izstiepies virs stiklainās upes.

Atgriezies pie gultas, viņš ieslēdza naktslampiņu. Kaut arī Džeks tagad bija pilnīgi pamodies — viņš pat skaidri zināja, ka nu vairs nespēs iemigt, tomēr gaisā joprojām jautās nemiers, ar kādu viņš bija uztrūcies no miega. Varētu pat teikt, ka Džeks jutās pamatīgi izbijies.

Viņš paskatījās uz smagajām ozolkoka durvīm. Tām nebija atslēgas, ar ko varētu durvis aizslēgt. Kādu brīdi Džekam uzmācās baisa sajūta, ka aiz durvīm kāds slēpjas. Ja viņš paskatītos atslēgas caurumā, varbūt redzētu kādu citu aci lūkojamies uz viņu.

Velna būšana, Džek. Saņemies!

Viņš spēji sagrāba halātu, kas karājās uz gultas kājgaļa. Džeks droši atvēra durvis un aizvien vēl basām kājām izgāja no istabas.

Viņa priekšā pavērās lukšs gaitenis. Durvis tā malās bija ciet, taču ar mēness gaismu, kas ieplūda caur augstu sienā ierīkotu vitrāžu, pilnīgi pietika, lai viņš redzētu ceļu. Gaiteņa galā atradās lifta tērauda būris, kuru, kā viņam pastāstīja Godēns, barons ierīkojis pēc nelaimes gadījuma. Līdzās tumsā sliga veclaicīgas koka kāpnes.

Džeks aši nokāpa pa kāpnēm un nonāca tumšā hallē. Pa kreisi no viņa atradās kabineta durvis. Tās bija ciet. Taču viņu neinteresēja kabinets. Iepriekšējā vakarā, ieradies Vaitlēdijās, viņš ievēroja, ka Skots aizstumj dzērienu ratiņus uz blakus istabu. Glāze Barona izcilā Macallan viskija bija tieši tas, kas Džekam pašlaik bija vajadzīgs.

Viņš pagrieza rokturi un pagrūda durvis. Istabā valdīja piķa melna tumsa, un biezie aizkari nelaida cauri ne niecīgāko gaismas atspīdumu. Taustīdamies gar sienu, Džeka pirksti meklēja — un atrada — vecmodīgo gaismas slēdzi.

Brīdi viņš stāvēja, mirkšķinādams acis negaidīti spilgtajā gaismā. Kā jau viņš bija cerējis, līdzās kamīnam atradās ratiņi ar dzērieniem. Taču Macallan pudele bija pazudusi, viņam bija jāiztiek ar Johny Walker Blue Label. Vilšanās, taču labāk nekā nekas. Džeks ielēja glāzē divu pirkstu liesu.

Ar glāzi rokā viņš palūkojās apkārt. Tā bija jauka istaba. Džeks pēkšņi aptvēra, ka Eloīza šeit bijusi bieža viešņa. Viņa pazina telpas elegantās proporcijas. Viņa zināja, ka klubkrēslā ir izsēdēts iedobums; viņas pirksti pieskārušies uz galda novietotā telefona pogām. Šī atskārsme Džeku nez kāpēc satrieca. Viņš nespēja iztēloties Eloīzu šeit kā mājās — starp puķainiem mēbeļaudumiem, izšūtiem galdautiem un mīkstiem spilveniem.

Eloīza ar savām smalkajām, tulznainajām plaukstām, lokano augumu, pārdrošo smaidu. Bet, protams, viņa toreiz nebija Eloīza. Tolaik viņa bija Dženili Greja, un Dženili pasauli uztvēra ar krietni mazāku sirdsdegsmi.

Uz blakus galdiņa atradās vairākas fotogrāfijas. Džeks piegāja, lai tās aplūkotu. Vienā fotogrāfijā, kura acīmredzot tikusi uzņemta pirms nelaimes gadījuma, bija Bārons. Viņš izskatījās švītīgs un skaists savā polo kreklā ar atpogāto apkaklīti, uzlicis roku uz izbiedēta zirga iemauktiem. Blakus tai atradās melnbalts foto, kurā redzama smaidīga sieviete ar vecmodīgu frizūru. Bārona māte? Taču tieši aizmugurē novietotā fotogrāfija zeltītā rāmī lika Džekam pastiept roku. Viņš to pacēla, izbrīnīts par tās smagumu.

Attēlā bija redzama tā pati cilvēku grupa, kuras fotogrāfija glabājās viņa tēva kabinetā. Vienīgā atšķirība — tā bija ar uzrakstiem. Uz fotogrāfijas kaligrāfiskā kursīvā bija nodrukāts: Mnēmosines ordenis. Zem tā ar roku bija pierakstīts: Frater L.E.O., Frater C.U.I., Soror Q.M.N.M.IX, Frater A.V.A.M., Soror N.O.M.

Atkal jau latīņu valoda. Džeks iemalkoja viskiju. Frater un Soror. Mnēmosines ordeņa biedri cits citu uzrunāja par brāli un māsu. Taču viņu iniciāļi Džekam pilnīgi neko neizteica.

Taču nu Džekam degungalā atradās atbilde uz jautājumu, kur viņš bija redzējis Godēnu agrāk. Fotogrāfijā viņš bija pirmais no kreisās puses. Attēlā viņš bija gludi skuvies, taču tas noteikti bija viņš. Frater L.E.O.

Džeks rūpīgāk nopētīja fotogrāfiju. Tā tiešām bija izskatīga grupa, kura izstaroja nesatricināmu pašpārliecinātību, ko viņiem deva bagātība, audzināšana vai smadzenes. Vīrieši bija gara auguma un spēcīgi; sievietes — skaistas. Blondīne ar gurdenu skatienu un juteklisku muti nekavējoties piesaistīja Džeka uzmanību. Otra meitene arī bija skaista, taču, atšķirībā no izsmalcinātās blondīnes, neizskatījās tik gudra. Viņai bija sirdsveida seja, smalki, brūni mati un nolemtības pilna sejas izteiksme. Džuliāna Greja, Eloīzas māte. Aiz viņas smalkā auguma manīja Džeka tēva garo stāvu, bet viņa roka gulēja uz sievietes šaurā pleca.

Vai šajā žestā kaut kas slēpās? Uzmanīgi aplūkojot fotogrāfiju, šķita, ka Džeka tēva roka uz Džuliānas Grejas pleca pauda ko vairāk par privāt-Ipašnieciskumu. Varbūt starp brāli A.V.A.M. un māsu N.O.M. nebija tikai platoniskas attiecības. Džeks atkal atcerējās, kā māte savilka pieri, kad viņš uzdeva jautājumus par šo fotogrāfiju, un kā viņas pirksti slīdēja pāri aiz stikla ieslēgtām sejām. Kad tavs tēvs pārcēlās uz ASV, viņš ar visiem, izņemot Dānieļu, zaudēja sakarus.

Džeks nespēja valdīt žāvas. Bija laiks atgriezties gultā. Izslēdzis gaismu un atkal iegremdējis istabu tumsā, viņš ievēroja dīvainus gaismas zibšņus, kuri atspīdēja pa kabineta durvju apakšu. Tajā pašā brīdī viņš izdzirdēja balsis. Droši vien viņš tās bija dzirdējis visu laiku, to neapzinādamies. Līdzko viņš koncentrējās uz balsīm, tūlīt ari saprata, ka tās ir skanējušas visu laiku. Tā bija nepatīkama sajūta. Džeks nekustīgi stāvēja, spicēdams ausis. Balsis bija slāpētas, tikko sadzirdamas, taču tās tur bija.

Džeks piegāja pie durvīm un uzlika roku uz tām. Gaisma raustījās starp durvīm un koka grīdu, uz sliekšņa radīdama savādas ēnas. Viņš pagrieza rokturi.

Ar muguru pret viņu sēdēja Godēns. Viņa kājas bija saslietas uz kafijas galdiņa, uz tā stāvēja pazudusī Macallan pudele. Tā bija tukša. Godēns bija ļengani izgūlies, galva balstījās pret dīvāna atzveltni. Pirksti slābi turēja glāzi. Arī tā bija tukša.

Gaismas un ēnu spēli, ko Džeks bija ievērojis spraugā zem durvīm, radīja attēli televizora ekrānā. Sieviete ar blondu matu mākoni lūkojās tieši kamerā, un viņas piere koncentrējoties bija mazliet savilkta. Viņa stāvēja smaragdzaļā zālē, bet aiz viņas manīja saules apspīdētu ūdeni. Nebija šaubu, ka Džeks skatījās uz Vaitlēdiju mauriņu. Un viņš nekavējoties blondajā sievietē pazina vienu no sievietēm fotogrāfijā. Tā bija meitene ar sulīgo muti.

“Esi gatavs?” Viņas balss bija rotaļīga un zema. Nesagaidījusi atbildi, viņa aizmeta rokā turēto kriketa bumbu kādam, kurš atradās aiz kameras. Varēja dzirdēt, kā bumba ielido brikšņos, kāds vīrietis nolamājas, kam sekoja operatora prieka izsauciens: “Garām! Labi pastrādāts!” Tā bija cita sieviete, un viņas balss šķita dīvaini pazīstama. Kamēr viņa runāja, videokamera mazliet novirzījās.

“Paldies, Džuliāna.” Blondīne triumfējoši pasmaidīja un pavicināja rokas.

Džuliāna. Eloīzas māte. Droši vien viņa ir tā, kas tur kameru. Tagad viņa uzrunāja vīrieti, kurš joprojām atradās ārpus redzesloka. “Diezgan nožēlojams sniegums, dārgais.” Džuliāna izklausījās tieši tāpat kā viņas meita — tie paši zemie, aizsmakušie toņi.

“Es tev rādīšu nožēlojami!” Tagad vīrieša balss skanēja daudz tuvāk, un Džeks to momentā atpazina. Viņa sirds iepukstējās straujāk, un viņš drudžaini vēroja kameras raustīšanos, kamēr Džuliāna Greja spiedza no smiekliem: “Neaiztiec mani, tu lielais kausli!”

Kamera pavirzījās tālāk, un tagad varēja redzēt attēlu jūkli, Džuliānai nolaižot roku un kameras acij bezmērķīgi filmējot zemi. Uz mirkli pazibēja augstpapēžu sandalēs ieautas pēdas, kam sekoja kokvilnas biksēs tērptas vīrieša kājas. Bet pēc vēl pāris haotiskām kustībām kamera palika nekustīgi lūkojamies vīrieša sejā: tas bija vīrietis melniem matiem un zilām acīm. Plaukstu viņš bija saliecis plēsīgā žestā, bet otrā rokā draudīgi vicināja kriketa nūju. “Es tevi panākšu,” viņš runāja zombija balsi, seju arvien vairāk tuvinot kameras lēcai.

Godēns notēmēja tālvadības pulti pret atskaņotāju un apturēja ierakstu tieši tajā brīdī, kad Leona Simoneti vaibsti, briesmīgi izķēmoti, aizpildīja visu ekrānu.

“Nāc iekšā, Džek.” Godēns pār plecu palūkojās uz jauno vīrieti. “Nāc, iedzer.” Viņš neskaidri norādīja uz tukšo Macallan pudeli.

Džeks vēlreiz uzmeta acis sava tēva sejai, kas bija sastingusi uz ekrāna. Jēziņ.

“Apsēdies.” Godēns bija neatlaidīgs. Mirkli vilcinājies, Džeks paklausīja. Uz grīdas mētājās vecmodīgu videokasešu kaudzes, un viņam bija uzmanīgi jāliek kājas, lai tiktu līdz krēslam. Džeks apsēdās, gādādams, lai atrastos ar muguru pret ekrānu. Viņu nesajūsmināja doma blenzt uz tēva palielinātajām nāsīm.

“Priekā!” Godēns pacēla glāzi pie lūpām. Šķita, viņu nemaz neizbrīna, ka tā ir tukša.

Ilgu laiku abi klusēja. Godēns nolika glāzi uz galdiņa un ar rokām satvēra galvu.

Džeks saviebās. Varbūt viņam izdotos atkal aizslīdēt prom: vecais diez vai pat pamanītu, ka Džeks ir prom. Taču tad Godēns pacēla galvu.

“Mīlestība ir stipra kā nāve, smaga kā elle.”

Kā sarunas ievads teiktais bija vienkārši neatvairāms. Džeks lauzīja galvu, meklēdams trāpīgu atbildi. “Njā.”

“To teicis Meistars Ekharts.”

“Tiešām?” Džeks bija patīkami pārsteigts. Diezgan trakulīgi viduslaiku mistiķim.

“)ā.” Godēns piekrītoši pamāja. “Dažām sievietēm vajadzētu būt aprīkotām ar brīdinājuma etiķetēm.”

Džeks bija izbrīnīts. “Arī to ir teicis Meistars Ekharts?”

“Nē, nē!” Godēns aizkaitināts pavicināja roku. “Piemēram, tavs tēvs.” Godēns norādīja uz ekrānu. “Viņš šo to zināja par sievietēm. Varētu pat teikt, ka Leons bija brunču mednieks. Piekrīti?”

Džeks būtu varējis piekrist, tomēr neko neteica. “Taču viens gan jāatzīst,” Godēns turpināja. “Tavs tēvs nekad neļāva, lai jūtas gūst pārsvaru pār prātu. Viņš saglabāja vēsu galvu. Tavs tēvs ir viens gudrs vīrs. Pragmatiķis. Viņš nav tāds kā Dāniels.” Godēns maigi uzlika roku uz sirds. “Mīļais Dāniels.”

Nu gan. Džeks apsēdās uz krēsla malas. Bija pienācis laiks izstāties no šīs spēles.

“Vai zini, kāds bija Dāniela moto? Credo ut intelligam: es ticu, lai varētu saprast. Dāniels iemiesoja zinātnes un ticības nevainojamu līdzsvaru. Kad Dāniels Bārons pāršķīra “Mnēmosines” pēdējo lappusi, pasaule zaudēja izcilu prātu. Taču viņu tik un tā atcerēsies kā milzi. Un labu cilvēku.”

“Es par to nešaubos.” Džeks uzlika rokas uz krēsla paroceņiem, gatavodamies celties.

“Apsēdies.” Godēna roka ar pārsteidzošu spēku izšāvās un sagrāba Džeka plaukstas locītavu. “Tu tici Dievam, Džek?”

Džeks nopūtās. “Ne sevišķi.”

“Zini, ko teicis Nanrejs Kobori?”

“Nanrcjs Kobori? Nē.”

“Viņš teica, ka Dievs ir cilvēka izgudrojums. Tāpēc Dieva būtība ir tikai sekla mistērija. Dziļā mistērija ir cilvēka būtība.”

“Skaidrs.”

“Un kas gan ir cilvēks, ja ne viņa atmiņu summa?” Godēns pielieca galvu uz televizora ekrāna pusi. “Redzi to? Tās ir ierakstītas atmiņas. Precīzas. Neatbildamas. Tu vari noskatīties šo ierakstu vēl pēc simt gadiem, un tas nemainīsies. Smadzenes tādas nav. Cilvēki domā, ka smadzenes ir plaša noliktava, Džek, un, ja mēs tikai spētu atrast pareizo instrumentu — preparātu, smadzeņu skenēšanu, hipnozi —, mēs spētu izdabūt visas savas atmiņas — nevainojamas un neskartas, absolūti neizmainītas. Taču viņi kļūdās. Nē.” Godēns pašūpoja galvu. “Nē, nē, nē.” “Nē?”

“Smadzenes nav noliktava. Tās ir dzīvas. Tās pieraksta, taču arī pārveido. Un tieši tāpēc visa mūsu likumu sistēma balstās maldos. Mēs augstu vērtējam drošus lieciniekus, kuru liecības ir skaidras un detalizētas. Šādas liecības uzskatām par ticamām, bet lieciniekus, kuri vilcinās, nonāk ar sevi pretrunās vai neskaidri atceras notikušo, noniecinām. Taču zinātniskie pierādījumi atkal un atkal liecina, ka cilvēka atmiņu spilgtumam ir ļoti maz kopīga ar precizitāti.”

Ja tā ir taisnība, tad Godēns tikko izmeta atkritumos visus detek-tīvseriālus, Džeks nodomāja.

“Džuliāna uzskatīja, ka to ir iespējams mainīt. Viņa bija pārliecināta, ka varam palīdzēt cilvēkiem visu atcerēties precīzi: kā videoierakstā. Taču viņa maldījās. Cilvēks nav mašīna. Smadzenes ir alķīmija. Tikko atmiņas nonāk prātā, tās jau ir pārveidotas. Smadzenes sapludina realitāti ar mūsu ilgām un kaislībām. Mūsu prāts pārveido to, kā atceramies, un rada unikālu izpratni par cilvēka “es”.”

Godēns paliecās uz priekšu. Par to, ka viņš ir piedzēries, liecināja vienīgi acis un elpas aromāts.

“To spēj vienīgi cilvēka smadzenes, Džek. Tieši tās mūs atšķir no pārējām būtnēm. Neviens cits dzīvnieks nespēj izmantot atmiņas identitātes radīšanai. Vienīgi Cilvēks.”

Godēns bija tik tuvu pieliecies, ka Džeks redzēja, kā viņa kreisās acs kaktiņā raustās nervs. Kaut kas tajā visā — pretī sēdošā vīrieša neredzošais skatiens, aiz muguras uz ekrāna notvertā tēva seja — piešķīra šim mirklim sirreālu noskaņu, it kā Džeks joprojām būtu aizmidzis gultā, bet klejojumos devies viņa mēnessērdzīgais “es”.

“Taču mērķis bija tā vērts, kā tev šķiet?” Godēns pieliecās vēl tuvāk. “Pētīt un izprast atmiņu visā tās noslēpumainībā?”

Tagad Godēns atkal un atkal māja ar galvu, it kā nespēdams apstāties — kā tāda raustīga lelle. Tas bija diezgan baiss skats.

“Mēs domājām, ka paveiksim tik daudz laba šajā pasaulē, Džek, mūsu nelielā brāļu un māsu apvienība.” Galva turpināja kaitinoši šūpoties augšā un lejā. “Mūsu zināšanas palīdzētu karavīram atbrīvoties no atmiņām, kuras viņu dzen ārprātā, tās ļautu cilvēkiem gados atvairīt vecuma plānprātību, mēs palīdzētu cilvēkiem ar mācīšanās traucējumiem. Mēs domājām... ka varētu pat ielūkoties Dieva vaigā. “Mnēmosine” bija lūgšana.”

Viņš beidza māt ar galvu un drudžainām acīm palūkojās uz Džeku. “Tumšā lūgšana. Vai tā ir jebkuru upuru vērta?”

Kad Džeks neatbildēja, Godēna roka izšāvās, un Džeks atkal sajuta garos pirkstus sažņaudzam viņa plaukstas locītavu. Viņš juta sviedru un alkohola viļņus, kas plūda no Godēna ādas.

“Kā tev šķiet, tās dēļ ir vērts upurēt bērnu?”

Džeks sajuta nelabumu. “Ko jūs ar to gribat teikt?”

Godēna seja kļuva tukša. Viņa acis saduļķojās, un viņš atslīga pret dīvāna atzveltni.

“Ko jūs ar to gribat teikt?” Džeks ierunājās atkal, šoreiz skaļāk.

“Ej prom.” Godēns īgni uzrāva plecu. “Ej prom. Es vēlos būt viens.” “Runā ar mani, sasodīts!” Džeks uzlika roku uz Godēna pleca un papurināja to. “Vai tam ir kāds sakars ar Eloīzu?”

“Eloīzu.” Godēns sāka smieties. No viņa lūpu kaktiņa notecēja gara siekala. “Eloīzu! Cik laimes pilnīga ir šķistas jaunavas tiesa! Aizmirsusi pasauli, kura aizmirsusi viņu pašu.””

Džeks novērsās. Viņš juta vēderā ledainu akmeni. Viņš no visa spēka vēlējās tikt prom no šīs istabas un cilvēka, kura galva ļengani balstījās pret dīvānu un kurš vārgi smējās.

Džeks piecēlās un steigā uzkāpa uz kasetes. Plīšanas troksnis bija skaļš, taču Godēns šķita to nemanām. Kad Džeks gāja laukā, videomagnetofons atkal tika ieslēgts. Pēdējais, ko viņš dzirdēja, aizvērdams durvis, bija Eloīzas mātes smiekli un viņa tēva balss, kas teica: “Tu zini, ka nespēj izbēgt!”

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

N.O.M.

Atmiņu attēls 12784

Dženili sāk pretoties. Vakar, kad es paņēmu videokameru, viņa aizkaitināta tai iesita. Man šķiet, viņa sāk saprast, ka starp videokameru un “filmu laiku" ir atšķirība, un "filmu laiks’’ viņai vairs nesagādā prieku. Viņu pierunāt sadarboties kļūst aizvien grūtāk. Tad man jāmēģina viņu piekukuļot: saldums, mīļmanta, solījumi, ka tas viss drīz beigsies. Dīvaini, taču laboratorijas apmeklējumi viņu nešausmina. Šķiet, ka viņai nav nekas pret adatām, šļircēm un pārējiem sterilajiem telpas lieciniekiem. Taču šie seansi mūsu istabas omulībā viņu noved līdz asarām.

Leons uzskata, ka man viņa nav jāmierina. Ja viņa ir satraukta, viņa varēs vairāk atcerēties. Taču tagad viņa ir vecāka, un attiecības starp bailēm un atmiņu ir trauslas. Bailes ar skalpeļa precizitāti var iegravēt atmiņā katru detaļu vai arī padarīt aklu kā truls instruments.

Dženili sēž man klēpī, savā mazajā dūrītē sažņaugusi lielu, sārtu ledeni. “Paskaties uz ledeni, mīļā. Vai tā nav jauka?”

Dženili pamāj.

“Jagaismai nav vecuma, iespējams, laikam nav ēnu.”

Dženili nevainojami atkārto frāzi. Ap šo laiku viņa to jau ir labi iegaumējusi.

“Ja nezini, kurp dodies, visi ceļi ved turp. ”

Un atkal viņas balss paklausīgi seko manējai.

“Ja neviens neskatās uz mēnesi, vai tas pazudīs?”

Viņa atkal nekļūdīgi atkārto, taču tagad viņa izklausās miegaina, kaut

gan acis ir plaši atvērtas. Es notēmēju tālvadības pulti pret televizoru, un ekrāns atdzīvojas. Vaitlēdiju mauriņš. Bella un Leons stāv viens otram blakus zem ozola. Esmu to nofilmējusi, izmantojot attēla pietuvināšanas iespējas, pa Dāniela kabineta logu, viņiem nezinot. Bella stāv ļoti tuvu Leonam. Viņš Bellai nepieskaras, un es neredzu viņa seju. Man tas nav jādara.

Es palūkojos uz Dženili. Viņas acis vēro mirgojošos attēlus uz ekrāna, skatiens ir blāvs.

“Kā tas liek mammai justies?” es jautāju meitai.

Viņa nekavējoties atbild: “Mamma jūtas bēdīga.”

Es pamāju. Viņai ir taisnība. Mamma jūtas bēdīga.

Es aizvācu ledeni, kas krīt meitai no rokas. Viņai no acīm rit asaras. Paceļot galvu, es ielūkojos pati savās acīs spogulī pie pretējās sienas.

Mamma kļūst traka.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Hendersona kungs apturēja Eloīzu tieši tad, kad viņa grasījās ieiet namā. Viņa bija nogurusi un izsalkusi un nespēja sagaidīt, kad varēs ielocīt ķīniešu ēdienu un izdzert pudeli alus, ko bija paķērusi tirgū. Taču vecā vīra vientulība sāpīgi dūrās acīs. Viņš nemitīgi pieskārās Eloī-zas rokai, bez apstājas runādams savā monotonajā balsī. Viņš kļuva tik kurls, ka ar veco vīru bija grūti sarunāties, taču Eloīza zināja, ka viņš ilgojas pēc cilvēkiem. Tāpēc viņa sekoja Hendersona kungam viņa mazajā, pārkurinātajā istabā un atļāva sev uzvārīt tēju: “Tava iecienītā, F.loīza.” Viņš tā allaž teica. Patiesību sakot, viņai nekad īpaši nav garšojusi F.arl Grey tēja, taču viņai nebija drosmes to atklāt.

Tagad vecais vīrs Eloīzai stāstīja, kā šodien izsaucis policiju, lai tā palīdzētu tikt vaļā no bezpajumtnieka. Ēkas sargāšana no nelegāliem iedzīvotājiem bija nemitīga cīņa, un šis bezpajumtnieks uz lūgumu pamest telpas reaģējis agresīvi. “Tik rupjš,” Hendersona kungs stāstīja, balsij drebot sašutumā, “un viņam bija āmurs.” Eloīza klausījās, nebilzdama ne vārda, taču nespēja nejust līdzi iebrucējam. Vai viņa pati kaut kādā veidā atšķīrās? Un, ja šo ēku sāks apsaimniekot un pārbūvēt, nevar zināt, kur viņa pati nonāks.

Tikai pēc minūtēm četrdesmit viņai izdevās aizlaisties un doties uz savu dzīvokli. Ielikusi atslēgu slēdzenē, viņa vilcinājās un lūkojās apkārt, piepeši negribēdama iet iekšā.

Tā bija zilā stunda: viņas mīļākais dienas bridis. Rudens dzestrums apņēmīgi pieauga spēkā, bet krēslainās debesis bija skaistas. Varbūt viņai vajadzētu nospļauties uz aukstumu un vakariņot uz jumta.

Jumts pats par sevi nebija pievilcīgs. Uz tā atradās vecs ledusskapis, sarūsējusi gulta, netīru krāsu bundžu kaudze un tukšas tvertnes bez aizbāžņiem. Taču viņai patika skats, kāds pavērās no jumta. Viņa apsēdās uz pašas malas, pārkārusi kājas pāri.

Iela zem viņas kājām bija pamesta, taču gaisā virmoja satiksmes troksnis, un, ja viņa mazliet paliektos uz priekšu un palūkotos pa labi, varētu saskatīt galveno ielu ar tās garšvielu veikaliņu rindām un arī šaurās sān-ieliņas. Pretējais nams pāri ielai bija aiznaglots, un divus kvartālus tālāk dzeltena gaisma izgaismoja logu rindu pārbūvētā noliktavā. Pirmajā stāvā mēģināja džeza dejotāji, viņu ķermeņi kratījās ar maniakālu enerģiju.

Eloīza atvēra kārbu ar cūkgaļu ķīniešu gaumē un atskrūvēja alus pudeles korķīti. Atgāzusi galvu, viņa iemalkoja. Augstu gaisā lēni lidoja mirgojoša lidmašīna, bet aiz tās debesīs kā rēgs karājās blāvs mēness. Tā būtu lieliska nakts parkūram.

Domas par parkūru atsauca atmiņā Džeku. Viņa prātoja, kur gan viņš ir. Viņai joprojām bija cimdi, kurus Džeks nejauši bija aizmirsis Džangla noliktavā, un Eloīza bija cerējusi tos viņam atdot šorīt pirms skrējiena. Taču Džeks neatnāca. Viņa bija izbrīnīta par lielo vilšanos, kas viņu pārņēma. Viņai tas nepatika. Tas nebija viņas garā — aizrauties kā pusaudzei.

Un tomēr — viņai nebija iemesla nepaziņot Džekam par cimdiem. Viņa izvilka no kabatas telefonu, bet vilcinājās.

Kas gan tāds notiktu?

Džeks viņai bija iedevis divus telefona numurus — mobilā un mājas. Viņa vispirms nospieda mobilā numuru, taču nekavējoties ieslēdzās balss pasts, un viņa pārtrauca zvanu, neatstājusi ziņu. Tad viņa mēģināja mājas numuru.

Telefons turpināja zvanīt. Eloīza jau grasījās atvienoties, kad atskanēja klikšķis un viņa sadzirdēja balsi. Sievietes balsi. Tas bija tik negaidīti, ka Eloīza nespēja ātri reaģēt. Džeks bija stāstījis, ka dzīvo ar “čomu”, un viņa bija domājusi, ka šis čoms ir vīrietis.

“Hallo!” sieviete ierunājās atkal, izklausīdamās nepacietīga.

Eloīza noklepojās. “Es meklēju Džeku.”

“Kas, lūdzu, zvana?” Balss bija jauna un svaiga. Ļoti skaidra, ļoti augstākai sabiedrībai piederoša.

“Mhm. Te Eloīza.” Nesaņēmusi atbildi, viņa turpināja: “Mēs kopā skrienam.”

“Ak!” Pauze. “Diemžēl Džeka pašlaik nav.” Viņa mazliet stiepa patskaņus. Dže-eka. Kā glāstot. “Taču es viņu gaidu kuru katru brīdi. Vai varu viņam kaut ko nodot?”

“Nē, paldies. Es piezvanīšu citreiz.”

“Labi,” meitene moži teica. “Visu gaišu!” Un nākamajā mirklī savienojums pārtrūka.

Eloīza lēnām nolaida mobilo telefonu. Meitene izklausījās jauna, bet ikdienišķi pašpārliecināta; tieši ar tādu meiteni viņa bija iztēlojusies Džeku. Izskatīga, tāda, kura lasa Tatler un apmeklē manikīri Dorčesterā. Tāda, kura ziemā brauc uz Sanktmoricu, bet vasarā — uz Ažūra krastu. Viegli nosauļo-jusies. Garām kājām. Viņa valkā interesantas, taču traki dārgas drēbes.

Nu, un kas? Kāda gan viņai tur daļa?

Eloīzai bija jautri ar Džeku. Viņš bija sasodīti seksīgs. Tiču abu pasaules bija kā atsevišķas planētas, kuras griežas dažādos ātrumos. Izredzes kļūt par šī prinča baltā zirgā Pelnrušķīti līdzinājās nullei. Un neaizmirsti, viņa sev teica stingrā balsī. Viņš diez vai ielaistos ar sievieti, kuru uzskata par traku.

Viņa ielika izēsto trauciņu un alus pudeli plastikāta maisiņā. Vakars pēkšņi bija zaudējis burvību.

Eloīzai aiz muguras atskanēja troksnis, likdams strauji pagriezt galvu. Izklausījās, ka tur kāds bija... un lavījās?

Meitene, neatraudama skatienu, lūkojās tumsā. Kamēr viņa vakariņoja, mijkrēslis bija paguvis mīkstināt priekšmetu faktūru un aprises.

Ledusskapis izskatījās maķenīt bīstams, taču viņa nemanīja nekādas kustības, izņemot naktstauriņu, kurš lidoja taisni sejā kā tāds kamikadze. Eloīza savēcināja roku, un tauriņš aizlidoja.

Tā. Laiks pazust no aukstuma un neomulības. Viņa paņēma maisiņu un piecēlās kājās.

Taču aukstums neatkāpās arī dzīvoklī. Te, pēdējā stāvā, nebija centrālās apkures. Ziemā būs vēl aukstāk. Cik iepriecinoša doma!

Viņa iesvieda maisiņu atkritumu tvertnē, piegāja pie galdiņa un atvēra apakšējo atvilktni.

Viņa neizvilka tur paslēptās trīs grāmatas, bet tikai ilgu laiku uz tām skatījās. “Makšķerēšanas rokasgrāmata”. “Neiromants.” Septem Sermones ad Mortuos. Viņa vairākas reizes bija izlasījusi pirmās divas grāmatas un pat bija mēģinājusi likt galā ar trešo, likdama lietā Kensingtonas bibliotēkas vācu valodas vārdnīcu, taču tik un tā neko nebija noskaidrojusi. Šajās grāmatās slēpās atbilde, taču viņa nemaz nezināja jautājumu.

Viņa palūkojās uz istabas tālāko galu, daļēji gaidīdama ieraudzīt sievieti gaišiem matiem un trīs vīriešus sausu lapu čaboņai līdzīgās balsīs čukstam noslēpumus. 'Riču tur neviena nemanīja.

Agrāk, ieraugot šos tēlus, viņa kliedza. Uz sienas joprojām varēja redzēt traipu, kur viņa tiem bija metusi ar kafijas krūzi. Protams, tas nebija līdzējis. Viņi bija kā aktieri no virtuālās filmas, ko nebija iespējams apturēt. Šī filma bija uzņemta tieši viņai, taču tai nebija tālvadības pults. Nekādu izredžu pārtīt uz priekšu vai atpakaļ. Nav slēdža, ar kuru to varētu izslēgt.

Un tad vēl cipari. Tie bija tik tuvu kā pašas dvēsele, tik tāli kā zvaigznes izplatījumā. Eloīza nesaprata nedz to nozīmi, nedz arī iemeslu, kāpēc tie piepilda viņas domas. Ja kāds lūgtu, viņa varētu tos noskaitīt no galvas, taču tie viņai neko neizteica. Sākumā viņa tos pierakstīja uz papīra, bet, cipariem viņas smadzenēs augot, ķērās pie sienām. Naktī, gulēdama gultā, viņa juta ciparus sev apkārt. Pat miegā Eloīza bija sagūstīta prāta savērptajā ciparu tīmeklī. Ikreiz vieni un tie paši cipari vienā un tajā pašā secībā.

Vājprāts.

Viņa aizcirta apakšējo atvilktni un dzirdēja, kā grāmatas atsitas pret tās malu. Viņu pārņēma bezcerības vilnis. Viņas dzīvē mājo rēgi, tumsā sačukstas balsis. Cipari izsoļo no viņas galvas taisni uz sienām. Grāmatās ir atslēga, taču Eloīzai nebija ne jausmas, kur lai atrod slēdzeni.

Bet nav jēgas sēdēt un sevi žēlot. Pēkšņā apņēmībā viņa sāka vilkt nost drēbes. Noteiktām kustībām viņa ietinās halātā. Viņai bija vajadzīga karsta vanna. Karsta vanna ar brīnišķīgo rožu eļļu, ar kādu viņa sevi bija lutinājusi tikai dienu iepriekš. Karsta, smaržīga vanna, un pēc tam pasaule atkal šķitīs skaista.

Celtnieki tā arī nebija paguvuši ierīkot vannu viņas dzīvoklī, taču stāvu zemāk vanna bija. 406. numurs bija mazs un šaurs, bet tajā bija pabeigta vannas istaba, un Hendersona kungs vienmēr gādāja par karsto ūdeni. Dzīvoklī nebija spuldžu, vienīgi resni, krāsaini vadi, kuri karājās no griestiem, taču kārtīga aromātisko sveču rinda uz vannas istabas palodzes viņu nodrošinātu ar pietiekamu apgaismojumu.

Lai pārvietotos starp stāviem, Eloīzai bija nepieciešams lukturis, jo pēc saulrieta kāpņu telpā valdīja piķa melna tumsa. Trepēs bija ļoli kluss, siena visapkārt pārvērta satiksmes troksni par attālu zumēšanu. Čības bija siltas, tomēr pārāk pūkainas un neērtas un lika iet lēnām, novietot pēdas precīzi uz pakāpiena.

Pagriezdamās pēc pirmā kāpņu posma, Eloīza sajuta, kā saceļas matiņi uz rokām. Pirkstgali kņudēja. Kaut kas — kāds — bija tuvumā.

Viņa apcirtās apkārt un paspīdināja lukturi augšā tukšajā kāpņu telpā.

“Hendersona kungs?”

Eloīzas balss atsitās pret sienām. Viņa ieklausījās. Ēkā valdīja kapa klusums. Viņa varēja sadzirdēt slāpētu motocikla skaņu, taču tā bija vairāku ielu attālumā. Ap viņu pašu viss bija kluss.

Iztēle. Ja viņa nepiesargāsies, fantāzija viņu tā paralizēs, ka vajadzības gadījumā viņa neatpazīs īstas briesmas. Elpodama caur muti, meitene atkal pavirzījās uz priekšu, ar šausmām klausīdamās čībās tērpto kāju šļūkāšanā. Lukturis viņas rokā raustījās.

Gar viņu noglaudās kaut kas mīksts un spocīgs.

No Eloīzas krūtīm izlauzās skaļa, izbiedēta elpa. Lukturis izslīdēja no neuzmanīgajiem pirkstiem, nokrita un aizripoja trakā gaismas karuselī, haotiski griežoties un atsitoties pret pakāpieniem, līdz beidzot apstājās, nekustīgi raidīdams staru taisni uz augšu. Stars koncentrējās uz kaķi, kurš, izliecis muguru un zibinādams acis, vēroja meiteni.

Eloīza stāvēja un skatījās uz kaķi, nespēdama pakustēties. Ausīs viņa dzirdēja sirds dauzīšanos. Mute bija izkaltusi, un viņa juta baiļu skābeno pēcgaršu.

Runcis atbrīvoja saspringtos muskuļus un gaidīja, kamēr viņa ļenganām kājām nokāpj pa trepēm un aizvien vēl trīcošiem pirkstiem paceļ lukturi. Dzīvnieks no viņas neatkāpās, un, kad meitene atvēra 406. dzīvokļa durvis, tas sekoja viņai pa pēdām.

Eloīzas sirdspuksti izlīdzinājās. Viņa izgāja cauri tukšajai istabai un pret savu čību plānajām zolēm sajuta smalkas smiltis. Viņa dažkārt prātoja, vai no jumta stāva nepārcelties uz šo dzīvokli, ņemot vērā, ka te ir vanna, taču ikreiz istabu šaurība un briesmīgie, ar pūšamo krāsu izraibinātie cementa griesti viņu atrunāja.

Viņa nolika lukturi uz baltām flīzēm izliktās vannas istabas palodzes un paņēma sērkociņu kastīti. Droši vien tie pievilguši kopš pēdējās reizes, kad viņa tos bija izmantojusi, jo pirmie divi sērkociņi neaizdegās. Beidzot trešais uzliesmoja, un viņa ar to aizdedza septiņas sveces, kas bija sarindotas uz palodzes. Kad viņa izslēdza lukturi, kaķis uzlēca uz tualetes galdiņa un tur iekārtojās, slinki kulstīdams savu garo asti, un dzīvnieka kažoks mirgojošā sveču gaismā izskatījās krējumbalts.

Eloīza aizvēra vannas istabas durvis — ne tāpēc, ka tuvumā būtu kāds, kurš viņu varētu iztraucēt, bet gan tāpēc, ka telpā bija auksts. Bagātīgi ielējusi vannā eļļu, viņa pieliecās un sniedzās pēc karstā ūdens krāna. Sāka tecēt ūdens, un drīz vien telpu piepildīja smaržīgu garaiņu mākonis.

Mitruma pilieni klāja augstu spoguli, un rādīja mazo, mirgojošo sveču aizsvīdušu atspulgu.

Eloīza izslīdēja no halāta un atlaidās ūdenī. Atspiedusies pret vannas malu, viņa ļāva pēc rozēm smaržojošiem burbuļiem celties pie zoda.

Svētlaime.

Kad aiz muguras atvērās durvis, viņa to ne tik daudz sadzirdēja, cik sajuta. Tā bija tikai viegla gaisa plūsma, taču tā sakust ināja sveču liesmas un dzestri pieskārās viņas kaklam.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Džeks pārradās Čārlija dzīvoklī noguris un īgns. Vientulībā notiesājis brokastis, kuras viņam pasniedza nerunīgais Skots — tuvumā nemanīja ne Bāronu, ne Godēnu —, Džeks agri no rīta devās prom no Vaitlēdijām, domādams nokļūt Londonā ap pusdienlaiku. Taču tehnisku iemeslu dēļ viņš Vaitlijas stacijā dabūja gaidīt trīs stundas, bet pēc tam, kad pārpildītais vilciens devās uz Londonu, sekoja briesmīgs brauciens tādā ātrumā, par kādu nicīgi nošķaudītos jebkurš sevi cienošs gliemezis.

Piedevām Džekam riņķī sasēdās ellišķīga ģimenīte: māmule, tētuks un četri dauzonīgi bērni. Māte bija ar trīcošu balsi apveltīta sieviete, kurai nebija ne mazāko cerību savaldīt savas atvases, savukārt tēvs no šīs elles distancējās, uzstīvēdams Bose skaņu necaurlaidīgas austiņas un ierak-damies kaut kādos dokumentos. Varētu domāt, ka ar nemitīgo bērnu plēšanos nepietiek, un ģimenes jaunākais loceklis—septiņus gadus vecs puika ar zvērīgu frizūru — sāka mest savas rotaļlietas kā spridzekļus pāri Džeka sēdvietai, un vairākas no tām sāpīgi trāpīja viņam pa galvu. Ikreiz, kad viņš pagriezās, lai nikni paskatītos, sīkais drūmi blenza pretī. Tā bija gribasspēka cīņa, kurā Džekam nebija izredžu uzvarēt.

Kad viņš uzkāpa pa trepēm līdz Čārlija dzīvoklim, jau krēsloja. Bet, atvēris durvis, viņš saprata, ka diena vēl nebūt nav beigusies.

“Džek!”

Alise piecēlās no dīvāna, kur bija atlaidusies, un metās pāri istabai Džekam pretī. Viņas skāviens bija negaidīti ciešs un spēcīgs.

Džeks pameta mokpilnu skatienu uz Eskvitu, kurš bija iznācis no virtuvītes un, sirsnīgi smaidīdams, vēroja māsu.

“Kā tev klājas, mīļumiņ?” Džekam ar grūtībām izdevās atbrīvoties no viņas ciešā skāviena.

“Esmu sarūgtināta, ka tu neatnāci mani apciemot!” Viņa apburoši uzmeta lūpu.

“Čārlijs teica, ka tu esi Bahamu salās.”

“Es atgriezos vakar! Peldkostīmu katalogs! Taču laiks bija draņķīgs! Es gandrīz nosalu līdz nāvei!”

Alise runāja izsaukuma zīmēs, un sākotnēji šāda runas maniere šķita dzīvīgi šarmanta, taču no tās ļoti drīz varēja nogurt. Savā īsajā mūžā viņa bija lidinājusies no vienas aizraušanās pie citas, līdz Eskvitu ģimenei par lielu samulsumu viņa nolēma, ka par savu patvērumu izraudzīsies modes pasauli. Pirmo reizi tiekoties, viņa Džekam uzdāvināja iespaidīgu publicitātes foto, kurā bija redzama valšķojamies ar šokolādīti. Fotogrāfiju viņa parakstīja ar vārdiem: “Tu esi pelnījis kaut ko saldu.” Vārdu “saldu” viņa izrotāja ar sirsniņām un beigās sabēra divdomīgu daudzpunkti. Alise bija labsirdīga un nenoliedzami glīta un teica Džekam, ka viņas sarakstā viņš esot izkonkurējis pašu Deividu Bekhemu, un tas, kā Džeks saprata, bija milzīgs kompliments. Taču viņš arī nojauta, ka nedalāmas apbrīnas objekta statuss var ļoti nogurdināt.

Tagad Alise viņu vilka uz dīvānu. “Tik brīnišķīgi, ka esi te! Man līdzi ir Cristal pudele, lai mēs varētu nosvinēt! Čārlij!” Viņa pamāja laipnīgu “Ej, sadabū!” žestu. “Tā!” Viņa novilka Džeku pie sevis. “Pastāsti man visul”

Par laimi, šķita, ka šo prasību var neuztvert nopietni, jo Alise nekavējoties metās pārstāstīt neseno ceļojumu, kurā bija gan nozaudēta bagāža, gan nīgrs stilists, vārdā Enrike, kā arī fotosesija, kas bija “īsta elle!”.

Džeks saguma dīvāna spilvenos un ļāva laimīgu muļķību paisumam gāzties sev pāri. Viņš no Čārlija paņēma šampanieša glāzi, vairīdamies no drauga sardoniskā skatiena, un norija kārtīgu malku.

Izklāstījusi savus piedzīvojumus Bahamu salās, Alise pievērsās Džekam.

“Tātad, Džek, Cārlijs man stāstīja, ka esi iepazinies ar parkūra grupu! Tas gan ir vareni!”

Viņš pamāja, juzdamies maķenīt apreibis. Pēdējo reizi viņš bija ēdis pirms veselas mūžības Vaitlēdijās, un šampanietis bija iesitis taisni pa galvu.

“Tev kādu dienu jāpaņem mani līdzi! Ak, es aizmirsu! Tev kāds zvanīja!” “Jā?”

“Viņa teica, ka jūs kopā skrienat. Taču es aizmirsu viņas vārdu! Cik muļķīgi!”

Džeks uztrūkās augšā. “Eloīza?”

“Varētu būt...”

Viņš pasniedzās pēc somas un, atvilcis ārkabatas rāvējslēdzi, izvilka mobilo. Vilcienā viņš to bija izslēdzis, jo aparātam sēdās baterija. Un tur tas bija: viens neatbildēts zvans no Eloīzas Bleikas. Viņa nebija atstājusi ziņu.

Džeks nolika telefonu. “Viņa teica, kāpēc grib ar mani runāt?”

“Nē! Viņa teica, ka sazināsies ar tevi vēlāk!” Alise satraukti lūkojās uz viņu.

Džeks piecēlās. “Man viņai jāpiezvana.”

“Labi! Bet neslaisties! Esmu mums rezervējusi galdiņu Colbertl Bet pēc tam mēs tiekamies ar maniem draugiem Boujisl Es gribu ar tevi palielīties!”

Džeks aprauti pamāja ar roku un devās uz savu istabu. Ticis iekšā, viņš aizvēra durvis un nospieda Eloīzas numuru. Klikšķis. Ieslēdzās balss pasts. “Te Eloīza. Jūs zināt, kas jādara.”

“Eloīza.” Viņš apklusa, nezinādams, kā turpināt. “Es tev gribēju piezvanīt... Patiesību sakot... man ar tevi jārunā. Steidzami. Lūdzu, piezvani man.” Viņš nolika telefonu, juzdamies vīlies. Džeka skatiens apstājās pie somas. Atvēris augšējo nodalījumu, viņš izņēma ierāmētu fotogrāfiju.

Tas bija “Mnēmosines” biedru foto. Pēkšņa impulsa vadīts, Džeks īsi pirms aizbraukšanas no Vaitlēdijām ieslidināja fotogrāfiju somā. Tā bija diezgan apjomīga, turklāt radās jautājums, ko Bārons iesāks, ja ievēros tās pazušanu. Taču pēc naksnīgās sarunas ar Godēnu Džeks bija pārliecināts, ka ar Mnēmosines ordeni nav lāgā. Kaut kādā veidā — un šī saistība viņam joprojām bija neskaidra — šie trīs vīrieši un divas sievietes bija atbildīgi par to, kas noticis ar Eloīzu. Tas šķita neloģiski, taču tā teica viņa intuīcija.

Pie durvīm klauvēja, un Čārlijs pabāza istabā galvu.

“Tu nāc?”

Džeks neatbildēja, un Eskvits ienāca istabā. “Kas tas ir?” Viņš pasniedzās pēc fotogrāfijas Džeka rokās. “Tas ir tavs tēvs?”

“Kad viņš dzīvoja Oksfordā.”

“Kas ir šīs skaistules?”

“Tā ir Eloīzas mamma,” Džeks rādīja ar pirkstu. “Es nezinu, kas ir tā otra.”

“Hmm. Viņa izskatās redzēta.”

Džeks piecēlās. “Man jāiet aprunāties ar Eloīzu. Aci pret aci. Man viņa jāpārliecina, lai iedod tās grāmatas.”

Eskvits nometa fotogrāfiju uz gultas. “Tu apzinies, ka tev būs jāatklāj, kā tu uzzināji par grāmatām? Tev būs jāatzīstas, ka esi viņu izspiegojis.”

«r • »

Es zinu.

“Viņa var nepiedot.”

“Tas man ir ienācis prātā.”

“Un ja nu viņa pateiks, ka vairs nekad negrib tevi redzēt?”

“Es viņai sacīšu, ka man ir ļoti žēl, jo nekur negrasos pazust.”

Čārlzs nopūtās. “Nu, labi.”

Džeks vilcinājās. “Alise...”

“Neraizējies. Es visu nokārtošu.” Viņš papliķēja Džekam pa plecu. “Dodies ar Dievu, mans dēls. Un lai veicas.” Viņš apklusa un tad nopietni ierunājās: “Man ir nojauta, ka veiksme tev noderēs.”

DIVDESMIT ASTOTĀ NODALA

>

Dzestrā gaisa elpa uz mitrās ādas meiteni stindzināja. Viņas kakla muskuļi savilkās.

Caur Eloīzas apstulbumu izlauzās kurpju skrapstoņa. Viņa apcirtās riņķi, ūdens izšļācās pāri vannas malai.

Par vēlu. Viņš atradās virs Eloīzas, ar cimdoto roku grūžot viņas galvu zem ūdens.

Viņa iekliedzās, un kliedziens apdullinoši atbalsojās ar flīzēm izliktajās sienās, un tad viņas galva tika pagrūsta vēl spēcīgāk, un meitene sarijās ūdeni. Viņa cīnījās, mežonīgi šļakstīdamās, un pamanījās tikt virspusē. Vēl viens gaisa malks, vēl viens kliedziens, pirms viņa atkal tika pagrūsta zem ūdens. Galvai iegrimstot, Eloīza dzirdēja runča saniknoto šņācienu un redzēja, kā tas panikā kā bulta izšaujas no savas guļvietas, meklējot izeju no telpas.

Viņai krūtīs dega, deguna ejas svila. Muti piepildīja ziepju garša. Viņa klepodama kārpījās augšup, ar galvu izlauzdamās no ūdens, taču gandrīz nekavējoties tika atkal nogrūsta lejā.

Viņa rokas tagad bija sažņaugušas Eloīzas kaklu. Uzbrucējs acīmredzot bija nospriedis, ka daudz vieglāk būtu meiteni vispirms nožņaugt un tad iemest ūdenī. Rokas bija lielas un spieda tik stipri, ka viņa nespēja izdvest ne skaņu. Viņas kājas bezpalīdzīgi kārpījās. Viņa mēģināja aizāķēt pirkstus aiz vīrieša īkšķiem, lai palaistu tvērienu vaļīgāk, taču viņš bija gudrāks: viņa īkšķi bija savilkti divos cietos mezglos, kuri no abām pusēm spiedās kaklā.

“Ej dirst!” atskanēja kā čuksts, taču piepeši viņu pārņēma niknums. Pagriezusi galvu, viņa no visa spēka iekoda rokā. Tajā bija lateksa cimds, taču Eloīza izkodēs tam cauri. Atskanēja rūciens — viņai bija izdevies nodarīt sāpes —, taču tvēriens neatslāba. Aiz viņas aizvērtajiem plakstiņiem pulsēja koši sarkanas un dzeltenas gaismas zibšņi. Nākamajā mirkli viņš atkal pagrūda meitenes galvu zem ūdens. Iebrucējs ar vienu roku spieda viņas krūškurvi — viņa juta svešinieka rupjo tvērienu uz savas krūts —, bet otra roka atradās uz sejas. Uzbrucēja īkšķis vienaldzīgi bakstīja Eloīzas labo aci, un viņas galvu pāršķēla skaudras sāpes.

Eloīza sāka pagurt. Viņas glumā, kailā āda slīdēja pa vannu, un viņa nespēja gana spēcīgi satvert tās malas, lai uzrautos augšā. Tagad viss norisinājās palēninājumā. Meitene dzirdēja savus sirdspukstus, taču viņai arī šķita, ka spēj uztvert vēl citus sirdspukstus. Uzbrucēja sirdspukstus. It kā viņu sirdis kaut kādā veida būtu saistītas, un viņa sirds līdzjūtīgi darbojās vienā ritmā ar meitenes pagurstošo orgānu.

Tāds nogurums. Viņa pēdējo reizi izmisīgi iekliedzās, taču viņas balss skanēja vārgi un attālināti.

Galva paslīdēja zem ūdens, un Eloīza zināja, ka tā ir pēdējā reize. Viņa vairs nespēs vēlreiz pacelties virs ūdens: roka uz viņas pieres bija pārāk smaga. Caur ūdens aizsegu viņa redzēja, ka vīrietis uz viņu skatās, un viņa seja zem neilona zeķes izskatās baismīga. Augšā aiz viņa pleca uz griestiem šūpojās ēnas.

Zeķes segtā seja kļuva arvien blāvāka un blāvāka, un tad viņa to vairs neredzēja. Eloīza vienaldzīgi iedomājās, vai tā ir taisnība, ka pirms nāves cilvēks redz visu savu dzīvi aizzibam gar acīm. Viņa neredzēja neko. Viņa juta tikai sāpes un apjukumu. Taču Eloīza zināja, ka viņi atradās visapkārt. Skaistā, gaišmatainā sieviete un viņas vainīgais mīļākais. Divi gara auguma vīrieši ar čukstošajām balsīm. Viņi atradās tuvumā — Eloīza tos ļoti labi juta plūstam sev pāri kā nāves eņģeļus, kuri čukstus apmainās baumām.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Ātrākais veids, kā nokļūt pie Eloīzas, bija metro, taču pēc murgainā ceļojuma no Vaitlēdijām uz Londonu doma par vēl vienu braucienu vilcienā bija neizturama, un Džeks izsauca taksometru. Kas par daudz, tas par skādi.

Satiksme tiešām bija dzīva, mašīnu straume joņoja un plūda bez jēgas, palēnināti pārslēgdama gaismas. Šķita, ka puse Londonas bija sanākusi uz Naitbridžas: rokās sadevušies pārīši, uzvalkos tērpušies vīrieši, kuri runā pa aifoniem, tūristi, kuri drūzmējas pie Harvey Nicholos skatlogiem, izskatīgi arābu zēni, kuri plātās ar gaišzilajām zondām un dzeltenajiem lamborgīni. Drīz viņi būs prom. Čārlijs viņam bija stāstījis, ka ik vasaras sākumā šīs mašīnas no Tuvajiem Austrumiem sūta to īpašnieki, bet, iestājoties nemīlīgam laikam un to īpašniekiem kā eksotiskiem gājputniem atgriežoties siltajās zemēs, lepnie braucamie atkal pazūd.

Džeks juta ķermenī pieaugam spriedzi. Jo ilgāk viņš atradās taksometrā, jo vairāk sāka raizēties, ka Čārlijam varētu būt taisnība un Eloīza aizcirtis durvis viņa deguna priekšā. Kā lai pasaka meitenei, ka esi ar viņu sadraudzējies, lai pēc iespējas vairāk noskaidrotu par viņas privāto dzīvi, bet lai tas neizklausītos pēc absolūtas nodevības?

Kad taksometrs iebrauca Meitlendas avēnijā ar tās karija ēstuvēm, krogiem un nolaistajiem veikaliņiem, bija pagājušas jau veselas divdesmit piecas minūtes, kopš viņi bija atstājuši Kensingtonas labklājību. Arī šeit bija drūzma, taču tā bija citāda — balti furgoni, daudz mazāk taksometru, ne smakas no izsmalcinātām un dārgām automašīnām, bet pa trotuāru pārvietojās jauni vīrieši kombinezonos un kapučjakās, dūšīgas sievietes krāsainos sari un smejošas meitenes, mirdzošas un saposušās. Kad taksometrs nogriezās no apvedceļa un sāka virzīties pa garu, klusu dzīvojamo ēku ielu, kas ved līdz 322. numuram, Džeks saprata, ka ir aizturējis elpu. Gudrs gājiens, Džek. Aizturot elpu, var lieliski atvairīt katastrofu.

“Esam klāt.” Šoferis izklausījās samulsis. “Skaidri zināt, ka esam atbraukuši uz īsto vietu?”

Džeks izņēma maku un paskatījās pa logu. 322. numurs bija gandrīz tumšs, izņemot pirmā stāva foajē, kurš bija iekārtots aiz dārgajām stikla sienām. Telpa izskatījās plaša, pārgaismota un kaila. Pati ēka šķita mons-troza un savādi ļaunīga — pilnīgs pretstats tam, kā tā izskatījās viņa pirmajā apmeklējuma reizē.

Džeks samaksāja šoferim un atvēra durvis, dziļi ieelpodams, lai nomierinātos.

Tieši tā. Pienācis laiks rīkoties kā vīram.

Kad viņš uzskrēja pa šaurajiem pakāpieniem un pagrūda lielās stikla durvis, tās nepadevās. Ēka bija aizslēgta. Turklāt ārpusē nebija zvana pogas vai domofona. Lai gan zināja, ka tam nav jēgas, Džeks pāris reižu ar dūri padauzīja pa durvīm. Nekā.

Caur stikla durvīm varēja redzēt vaļā atstātu liftu. Lūkodamies liftam garām, Džeks redzēja halli, bet aiz tās kaut ko, kas izskatījās pēc izgāztuves ar būvgružiem, un šauras alejas fragmentu, kura aizvijās tumsā. Tur bija nelielas sētas durvis, pa kurām arī varētu iekļūt ēkā, taču kā lai tur tiek? Turklāt nebija nekādas garantijas, ka arī tās nebūs aizslēgtas.

Džeks izņēma mobilo tālruni un vēlreiz piezvanīja Eloīzai. Un atkal ieslēdzās balss pasts.

Bezcerīgi. Iespējams, viņas nemaz nav mājās. Viņam vienkārši jādodas prom.

Taču tieši tad lifta durvis piepeši aizvērās, un Džeks apstājās. Iespējams, ka cilvēks, kurš izsaucis liftu, devās uz halli. Tā varētu būt ari Eloiza.

Džeks vēroja iedegamies ciparus virs durvīm, kamēr lifts brauca augšā. Tas apstājās ceturtajā stāvā: tas bija stāvu zemāk nekā Eloīzas dzīvoklis. Droši vien tā nav viņa. Taču, lai kurš tas ari būtu, šis cilvēks varētu Džeku ielaist.

Lifts atkal brauca lejā. Četri, trīs, divi, viens — pauze, un tad iedegās halles apzīmējums. Durvis lēni atvērās.

No lifta izkāpa gara auguma vīrietis kamieļkrāsas mētelī. Viņam galvā bija melna filca platmale, kura bija nolaista zemu pār acīm, sejas apakšējo daļu sedza šalle ar nierīšu rakstu. Acis aizsedza tumšas saulesbrilles, bet rokas bija iebāztas dziļi kabatās.

Džeks pacēla roku un skaļi pieklauvēja pie stikla durvīm. Vīrietis pagrieza galvu un palūkojās taisni uz viņu.

Kaut kas šajās tumšajās saulesbrillēs atstāja nepatīkamu iespaidu, sevišķi spožajā griestu apgaismojumā. Vīrieša mētelis izskatījās apliets ar ūdeni: gaiši brūnā krāsa ap vidukli bija pārvērtusies piemirkušā šokolādes tonī.

Džeks ar žestiem parādīja uz durvīm: “Vai varat mani, lūdzu, ielaist?”

Nekādas atbildes. Nekādas kustības. Tikai truls skatiens. Tad vīrietis nesteidzīgi aizgriezās no galvenās ieejas un devās uz sētas durvīm. Kad svešinieks uzlika plaukstu uz durvju roktura, Džeks ievēroja, ka viņam ir lateksa cimds.

Kaut kas nebija labi. Džeks nikni dauzīja dūri pret durvīm. “Hei! Ielaidiet mani!”

Vīrietis atvēra sētas durvis. Iznācis āra tumsā, viņš atskatījās. Lai gan viņam uz acīm bija tumšas brilles un starp viņiem atradās divas stikla sienas un halles plašums, Džeks sajuta šā skatiena smagumu, itin kā tas būtu taustāms.

Slaidais vīrietis pagriezās un nozuda alejā.

Džeks apsviedās riņķī un noskrēja pa kāpnēm, pagriezdamies uzreiz pa kreisi. Ja viņš nekļūdījās, aleja veda uz nākamo kvartālu. Tālumā bija dzirdams satiksmes troksnis, taču te viss bija klusi. Džeks sāka skriet, un viņa satrauktie soļi uz asfalta šķita dārdoši.

Viņš nogriezās ap stūri. Viņam izrādījās taisnība. Melnie vārtiņi bija plaši atvērti — ieeja alejā. Tā veda gar skārda atkritumu tvertnēm taisni uz 322. nama sētu. Vīrieti kamieļvilnas mētelī nekur nemanīja.

Džeks netērēja laiku, meklējot iebrucēju. Smadzenes lika pasteigties. Kaut kas nebija labi. Kaut kas nepavisam nebija labi.

Sētas durvis padevās spiedienam. Viņš iebrāzās hallē un metās uz liftu, piebremzēdams vienīgi tad, kad iekāpa pa tērauda durvīm.

Kurš stāvs? Viņa pirksti slīdēja pār pogām. Piektajā stāvā atradās Eloīzas dzīvoklis. Taču lifts brauca no ceturtā.

Viņš nospieda ceturtā stāva pogu. Durvis aizvērās, un lifts sāka celties augšā.

Kad durvis atvērās, Džeks attapās neapgaismotā gaitenī. Vienīgā gaisma nāca no lifta. Viņš piesardzīgi izkāpa.

“Hallo!” Sauciens atbalsojās tumšajā ejā.

Džeks sāka iet, vilkdams pirkstus gar sienu. Lūkodamies pa melnajiem bezaizkaru logiem, viņš redzēja savu izķēmoto atspulgu un saprata, ka šajā stāvā visi dzīvokļi ir tukši. Viņš paraustīja dažas durvis. Tās visas bija aizslēgtas.

Viņš jau bija nonācis gandrīz pašā gaiteņa galā, kad ievēroja kaut ko dīvainu. Mirgojošu sveču rinda, kas kā aizlūguma velte spīdināja gaismu caur matēto stiklu. Šī dzīvokļa durvis bija plaši atvērtas.

Pirksti meklēja gaismas slēdzi. Tas tukši noklikšķēja.

“Eloīza?”

Džeks iegāja dzīvoklī un devās cauri tukšajai istabai ar betona grīdu. Kreisajā pusē pa durvju spraugu spīdēja gaisma.

Tā bija vannas istaba. Viņš pārkāpa pāri slieksnim un apstājās, uz mirkli apjucis. Pēc sekundes viņš saprata, ka vannā kaut kas ir. Kāds.

Viņa plaši ieplestām acīm no ūdens apakšas vērās uz Džeku. Viņas sejas izskatījās izbrīnīta. Viena roka gulēja uz bālās krūts.

“Eloīza!”

Viņš pabāza rokas zem Eloīzas auguma un pacēla viņu. Viņa šķita neticami smaga. Izvilcis meiteni no vannas, viņš nolika to uz flīžu grīdas un pielika ausi pie viņas mutes. Eloīza neelpoja. Džeks sagrāba viņas roku, taču plaukstas locītava bija tik slidena un slapja, ka viņš nespētu sataustīt pulsu, pat ja tāds būtu.

Sakļāvis pirkstus, Džeks sāka spiest viņas krūškurvi, likdams sev skaitīt. Trīsdesmit spiedienu. Aizspiedis meitenei degunu, viņš uzlika savu muti uz viņējās un maigi ieelpoja viņas plaušās. Viens, divi.

Cik ilgi viņa bija atradusies zem ūdens? Četras minūtes? Piecas? Neatgriezeniski smadzeņu bojājumi iestājās jau pēc četrām līdz sešām minūtēm.

Atkal atsākdams sirds masāžu, Džeks aptvēra, ka lūdzas. Lūdzu, Dievs. Lūdzu, Dievs...

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Frānsis?”

Daniels Barons stūrēja krēslu pa garo gaiteni uz drauga istabas atvērtajām durvīm.

Namā valdīja klusums, vienīgā skaņa bija ratiņkrēsla elektriskā motora klusā dūkoņa. Viņš apstājās pie durvīm un pieklauvēja.

“Frānsis?”

Nekādas atbildes. Līdz viduklim pieliecies uz priekšu, viņš pagrūda durvis platāk. Istabā neviena nebija.

Bārons pūlējās atcerēties, vai draugs bija minējis, ka dosies laukā. Jā, Frānsiss kaut ko bija teicis par braucienu uz Londonu. Vai arī tas bija pagājušajā nedēļā?

Uz brīdi Dāniels cieši aizvēra acis, it kā tā viņš varētu sev likt atcerēties, taču prāts turpināja izlocīties un pūliņi nevainagojās panākumiem. Viņš jauta, ka mostas pazīstamā panika.

Bārons atvēra acis un mierīgi ieelpoja, kā viņam bija mācīts, un pēc mirkļa manīja, ka sirds nomierinās, bet pirksti mierīgi nolaižas uz lielās aploksnes, kuru viņš turēja klēpī. Un tad viņš ievēroja, ka vecmodīgais pakaramais, uz kura parasti atradās Godēna mētelis, ir tukšs. Tātad Frānsiss tomēr ir izgājis.

Bārons iestūrēja ratiņkrēslu dziļāk istabā un palūkojās apkārt. Telpa izskatījās kā klostera celle: šaura dzelzs gulta ar balināta linaudekla veļu, stūri ielocīti ar militāru precizitāti, rakstāmgalds, klubkrēsls un nobružātām grāmatām piebāzts grāmatplaukts. Vienīgais neparastais priekšmets bija liels zīmējums, kas klāja gandrīz visu sienu. Tas bija gotiskas atmiņas pils sarežģīts arhitektonisks atvasinājums, kurā atradās ejas, bezgalīgas trepes, gaiteņi, kas veda paši sev pretī, Ešera cienīgi ģeometriski ornamenti un bezgalīgas cilpas; tur bija istabas istabās, bet tajās — smīnošas notekcaurules, neskaidri simboli un tumšas dailes lēli. Lai iegaumētu tik milzīgu pili, bija nepieciešamas teju neiedomājamas atcerēšanās spējas, taču Barons zināja, ka Frānsiss Godēns reiz prata nekļūdīgi orientēties šīs atmiņas pils labirintos. Godēns, tāpat kā svētais Augustīns, ticēja, ka atmiņā atradīs Dievu. Iegaumē visu radību un tu spēsi ielūkoties paša lielā Stāstnieka vaigā.

Barons zināja, ka Godēnam šī lūgšana jau sen ir apklususi. Dievišķā meklējumi var nogrimt, atsitoties pret kaisles, nodevības un asins klintīm. Tagad atmiņas pils stāvēja neapdzīvota — nevienam nevajadzīgs šedevrs, kurš netiek apmeklēts vai pētīts.

Bārons juta savu sirdi pukstam kā nogurušu pulksteni. Lūkodamies uz pamesto atmiņas pili, viņš iedomājās, ka vajadzētu pierunāt Frānsisu atsākt šo darbu. Galu galā dzīve ir pārāk īsa, lai samierinātos ar mazumu. Bella mēdza tā teikt. Taču tie nebija viņas vārdi, los viņa bija kaut kur izlasījusi. Tas bija citāts no... atmiņas mānīgi palidinājās un izzuda. Un viņš atkal sajuta, ka prāts panikā saraujas.

Bārons palūkojās uz lielo aploksni, kas gulēja viņam klēpī. Viņš bija gribējis dalīties ar Frānsisu, jo viņam bija bail. Viņš kļuva kā bērns, kuram nemitīgi nepieciešams iedrošinājums. Pēkšņi sadusmojies uz sevi, Bārons nikni atplēsa aploksni un izvilka tās saturu.

Tas bija viņa smadzeņu vienfotona emisijas datortomogrāfijas attēls. Pirms nedēļas viņš bija iestājies slimnīcas dienas nodaļā un ļāvis sev injicēt radioaktīvu vielu saturošu šķidrumu, kurš piesaistījās smadzeņu šūnām. Nākamās piecpadsmit minūtes skeneris lēnām rotēja ap viņa galvu, veidojot smadzeņu 360 grādu uzņēmumu, izceļot smadzeņu aktivitāti un asinsriti. Te bija rezultāts.

Bārons ar slimīgu aizgrābtību vērās attēlā. Tas šķita gandrīz spocīgs — uz ogļmelna fona peldošs drūms, fosforescējošs orgāns.

Viņš prātoja, kas pazudīs pēdējais, ja viņam vairs neatliks atmiņas, vai viņš aizvien vēl spēs just prieku un bijību? Vai viņš spēs lūgties? Vai sniegties pretī kaut kam lielākam par sevi? Vai arī viss būs sajucis un pagalam, plānprātības, iekaisuma un tīmekļu nosmacēts?

Alcheimera slimība. Jau pats nosaukums vien bija kā lāsts. Kāpēc viņš? Mūža lielāko daļu viņš bija strādājis ar atmiņu, bija to pētījis, iepazinis tās šķautņu miriādes un juties kā tās pavēlnieks. Kāpēc viņš? Cilvēks, kurš spēja paņemt atmiņas, tagad kļuva par piespiedu atmiņas zuduma upuri. Te slēpās ironija vai arī patiesība — ja vien viņš to spētu aptvert. Ja vien viņš spētu atcerēties.

Un pēkšņi atmiņas nāca nesauktas. Viņš atcerējās, kā agrā rīta saules nežēlīgi spožie stari slīpi plūda pa loga rūtīm. Dziļus riepu nospiedumus, kurus uz mauriņa mājas priekšā bija atstājusi policijas mašīna, — kā rētu svaigi zaļajā zālē. Baltā ietinušies izmeklētāji kā viesi no izplatījuma. Un Džuliāna, nosviesta uz grīdas kā salauzta lelle — galvaskauss ielauzts, lūpu krāsa izsmērēta. Šis skats bija tik spilgts, ka šķita — viņa atrodas vienā istabā ar Bāronu. Ja es aizvērtu acis, es viņai varētu pieskarties. Es varētu pieskarties asinīm uz viņas pieres; es sajustu viņas rokas aukstumu.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Ūdens daudzums, ko viņa beidzot atrija, bija pārsteidzoši mazs. Džeks aizvien vēl veica sirds masāžu, kad Eloīza piepeši sāka nevaldāmi klepot. Tievā, krampjainā spazmā no viņas mutes iztecēja šķidruma strūkliņa.

“Eloīza?”

Viņa lūkojās uz Džeku kā uz svešinieku. Sveču gaismā viņas acis šķita milzīgas. Viņas lūpas sakustējās — viņa centās kaut ko pateikt, taču nākamā klepus lēkme sapurināja viņas augumu. Kad Eloīza vārgi mēģināja uzslieties sēdus, Džeks tvēra pēc mobilā. 999 — tas ir ātrās palīdzības numurs Anglijā, viņš sev atgādināja. Nevis 911, bet 999.

Kamēr viņš runāja ar ātrās palīdzības operatoru, Eloīza tupināja viņu vērot ar to pašu padevīgo, mierīgo skatienu. Viņa nešķita pārsteigta vai satraukta. Džeks ielika telefonu atpakaļ kabatā un meklēja kaut ko, ar ko meiteni varētu apsegt. Uz pakaramā aiz durvīm karājās frotē halāts.

Kad viņš mēģināja ielikt Eloīzas rokas piedurknēs, viņa piepeši kļuva agresīva, baiļu spēka uzplūdā grūzdama viņu prom. Viņa iekliedzās — tas bija vārgs, spalgs kliedziens — un sita pa Džeka krūtīm.

“Eloīza! Nē! Tas esmu es!”

Viņš satvēra viņas seju plaukstās, piespiezdams palūkoties uz sevi. Viņas acis bija trakas no bailēm, bet mute konvulsīvi plātījās.

“Eloīza! Izbeidz! Tas esmu es, Džeks!”

Kādu brīdi Eloīza skatījās uz viņu, bet nekas neliecināja, ka viņa to ir pazinusi.

“Džeks?” Viņas balss šķita vilcināmies.

“Jā. Tas esmu es. Tu esi drošībā.”

Iestājās vēl viens apmulsuma mirklis, pirms viņa izdvesa aizsmakušu nopūtu. “Džeks.” Un tad viņa sāka raudāt, krūtīm cilājoties bezspēcīgos, mokošos šņukstos.

“Es esmu šeit. Tu esi drošībā.” Viņš aplika Eloīzai ap pleciem halātu un pa virsu uzlika savu jaku. Pats noslīdzis viņai līdzās, Džeks pievilka meiteni sev klāt, viņu apskaujot un šūpojot, un glāstot viņas slapjos matus. “Tu tagad esi ar mani. Tu esi drošībā. Es tevi pasargāšu.” Viņš Eloīzu ciešāk apskāva un piespieda lūpas viņas pierei. “Es tevi nelaidīšu vaļā.”

“Bleikas jaunkundzei palaimējās,” slimnīcas ārsts izskatījās noguris. Viņā it viss bija nošļucis: pleci, saburzītais baltais uzsvārcis, piekusušās acis, kuras, paslēpušās aiz noslīdējušām brillēm, lūkojās uz Džeku. Piespraudīte ar vārdu liecināja, ka viņu sauc doktors Pembridžs. Šķita, ka tā tūlīt nokritīs. “Nekas neliek domāt par neiroloģiskiem bojājumiem.”

Džeks juta, ka sejā atplaukst muļķīgs smaids. “Viņa atlabs?”

“Pateicoties pirmajai palīdzībai, kuru sniedzāt. Viņai paveicās, ka esat izgājis pirmās palīdzības apmācību. Taču mēs viņu paturēsim līdz rītam — drošības labad. Bieži vien rodas komplikācijas, kuras par sevi liek manīt vēlāk — elektrolītu līdzsvara traucējumi vai arī citreiz vairākas stundas pēc atdzīvināšanas šķidrums plaušās sāk traucēt elpošanai. Mēdz gadīties plaušu tūska jeb otrreizējā slīkšana. Taču ar viņu viss būs kartībā,” ārsts steidzīgi piebilda, kad Džeks neapzināti paspēra soli uz priekšu. “Viņai ir lielisks veselības stāvoklis. Laba fiziskā sagatavotība.”

Viņš apklusa. “Atrās palīdzības mediķi ziņoja, ka Bleikas jaunkundze noslīkusi vannā?”

“Iā.” Džeks sarauca pieri, dzirdot Pembridža balsī skepsi. “Kāpēc tā jautājat?”

“Ļoti reti gadās, ka pieaudzis cilvēks noslīkst vannā. Tas visdrīzāk ir autoerotiskās asfiksijas gadījums. Viņai ap kaklu manāmi zilumi. Vai neatradāt kaut ko apsietu viņai ap kaklu?”

“Nē!” Džeks centās savaldīt balsi. “Nē. Jūs kļūdāties.” Viņš dziļi ieelpoja. “Es uzskatu, ka Eloīzu kāds mēģināja nogalināt.”

Pembridžs izskatījās vēl vārgāks. “Maz ticams. Pašnāvība noslīkstot ir retums, bet slepkavība noslīcinot ir vēl retāka. Es domāju, jūs redzēsiet, ka policija neuzskatīs to par ticamu, ja vien jūs neredzējāt kādu, kurš stāvēja virs viņas un grūda zem ūdens. Tur kāds bija?”

“Nē... ne gluži.” Džeks vīlies nopūtās. “Bet, ja Eloīza par notikušo ziņos policijai, viņiem nekas cits neatliks kā izmeklēt.”

“Bleikas jaunkundze apgalvo, ka vannā aizmigusi.”

“Bet...” Džeks apjucis apklusa.

“Atvainojiet.” Pembridžs paķēra pīkstošo peidžeri. “Mani izsauc.” “Pagaidiet,” Džeks satvēra ārsta roku. “Vai es drīkstu pie viņas ieiet?” Pembridžs pamāja. “Nāciet man līdzi.”

Gaitenī ārsts apstājās un norādīja uz atvērtām durvīm. “Šeit.” Viņš neveikli pacēla roku atvadu sveicienam un devās uz medmāsu posteni.

Eloīza bija nomodā. Kad Džeks ienāca palātā, viņa atvēra acis. Tās ieskāva dziļas ēnas.

“Sveika,” Džeks uzlika savu roku uz viņējās, kas nekustīgi gulēja ar plaukstu uz augšu. “Kā tu jūties?”

“Labi.” Viņa bālām lūpām uzsmaidīja Džekam. “Esmu tikai ļoti nogurusi.”

“Eloīza...” Viņš centās runāt nomierinoši. “Doktors Pembridžs apgalvo, ka tu esot aizmigusi vannā.”

Viņa samirkšķināja acis. “Tā ir.”

“Tu zini, ka tā nav taisnība.” Viņš apklusa. “Es viņu redzēju. Cilvēku, kurš tev to nodarīja.”

Viņas skropstas nodrebēja, bet roka zem Džeka plaukstas sarāvās.

“Es gribu ar tevi parunāt, labi? Bet ne tagad. Rīt.”

Viņa nopūtās un viegli pakustināja galvu — bija grūti saprast, vai bija piekrišana vai atteikums.

Džeks pieliecās un noskūpstīja viņas pieri. “Tagad atpūties.”

Viņa paklausīgi aizvēra acis.

“Es atnākšu tev pakaļ,” Džeks teica, taču viņa jau bija aizmigusi.

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

Kad Džeks atgriezās Eskvita dzīvoklī, bija krietni pēc pusnakts. Ievietojis atslēgu durvju slēdzenē, viņš centās rīkoties pēc iespējas klusāk. Viņš uzmanīgi aizvēra durvis un uz pirkstu galiem devās tālāk.

Viņam nebija jāraizējas. Lasāmā lampa istabā bija ieslēgta, un Čārlijs sēdēja savā noplukušajā ādas klubkrēslā, ievīstījies puķainā segā.

“Saki, ka tu mani negaidīji, mammu.” Džeks uzkāra jaku uz Viktorijas laikmeta mēteļu statīva un pāris reižu izkustināja plecus. Viņš nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi juties tik ļoti pārguris.

“Tu izskaties piekusis, draugs. Gribi iedzert?’

Džeks iegāzās dīvānā un vēroja, kā Eskvits atmudžina savus izstīdzējušos locekļus no krēsla un ielej viņam krietnu trīs pirkstu tiesu.

“O, jā.” Džeks ar pateicību iebaudīja kārtīgu malku.

Čārlijs skatījās uz viņu, atbalstījis rokas uz gurniem. “Ļauj minēt: viņa tev pateica, ka necieš tevi ne acu galā, un tu klīdi pa Londonas ielām, gremdēdamies pašnožēlā?”

“Nē.”

“Nē?”

“Nē. Ielej arī sev un piesprādzējies.”

Kad Džeks beidzot tika galā ar savu stāstījumu, Čārlija uzacis uz visiem laikiem bija nozudušas viņa matu līnijā.

“Ja tu tiešām uzskati, ka viņu kāds mēģinājis noslīcināt, tev jāiet uz policiju.”

“Man vispirms jāaprunājas ar viņu un jāizdibina, kas, pie velna, noticis. Ir skaidrs, ka viņa nevēlas iesaistīt policiju.”

“Tieši tas mani uztrauc.”

Džeks nožāvājās. Viņš bija tik ļoti noguris, ka acīs sāka migloties. Taču doma, ka būtu jāpieceļas no krēsla un jādodas uz gultu, šķita neizturama.

Eskvits piegāja pie rakstāmgalda. Kad viņš pagriezās, viņam rokā bija Mnēmosines ordeņa biedru ierāmētā fotogrāfija.

“Es ceru, tu neiebilsti, taču es vēlreiz to aplūkoju.”

“Un?”

“Zinātnes metode, reliģijas mērķis.”

“Kas?”

“Alisters Krolijs “Ekvinokcija”.”

“Čārlij, es tevi mīlu. Bet ko, pie velna, tu gvelz?”

“Alisters Krolijs bija okultists, kurš uzskatīja, ka misticismam jāpieiet zinātniski. Viņš...”

“Dieva dēļ, es zinu, kas bija Alisters Krolijs. “Dari, kā vēlies.” Maģija, sekss, asiņaini upuri. Kāds viņam ar šo visu ir sakars?”

“Droši vien nekāds. Vienīgi man šķiet, ka Mnēmosines ordenis ticis izveidots atbilstoši Krolija Zelta rītausmas ordenim. Redzi šos iniciāļus?” Čārlija garais pirksts pabungāja pa stiklu. “Un kā pirms viņu vārdiem ir rakstīts frater un sorar? Nu, tas ir tipiski Zelta rītausmai. Ordeņa biedri cits citu dēvē par brāli vai māsu un izmanto savu maģisko moto iniciāļus par pseidonīmu. Tas tika darīts ar domu, ka ordeņa biedri rakstīs maģisku dienasgrāmatu un ar savas devīzes — kura parasti ir latīņu valodā — palīdzību nošķirs savu maģisko identitāti no ikdienišķās, parastās identitātes.” “Maģisko dienasgrāmatu? Baigā burvju padarīšana.”

“Mēs nerunājam par lidojošiem slotaskātiem, Džek. Krolijs gribēja, lai viņa sekotāji dienasgrāmatas izmanto par zinātnisku darbarīku. Dienasgrāmata pildīja laboratorijas piezīmju grāmatas funkcijas — tā bija maga veikto sava “es” pētījumu hronika.”

“Ļauj man vēlreiz to aplūkot,” Džeks izstiepa roku. Kādu brīdi viņš klusēja, skatienam slīdot pāri fotogrāfijā attēlotajām sejām. Cik iedomīgs izskatījās Leons Simoneti. Un cik privātīpašnieciska bija viņa roka uz Džuliānas Grejas pleca. Iedomība...

Džeks palūkojās uz Eskvitu, juzdams piepešu satraukumu.

“Frater A.V.A.M. Aut vincere aut mori. “Uzvari vai mirsti.” Manam tēvam uz rakstāmgalda ir statuete ar šādu gravējumu. Es vienmēr domāju, ka tās ir tikai viņa madsma muļķības. Bet tam jābūt viņa moto.”

“Labi pastrādāts.” Eskvits pamāja. “Viens pret četri ordeņa labā.” Džekam ienāca prātā Godēna drudžainās acis, kad viņš teica: “Kad Dāniels Bārons pāršķīra “Mnēmosines” pēdējo lappusi, pasaule zaudēja izcilu prātu.”

“Man šķiet, es zinu Bārona devīzi.” Džeks runāja lēnām, cenzdamies atcerēties. “Vakarnakt es runāju ar Frānsisu Godēnu, Bārona labāko draugu. Viņš bija piedzēries, un es nesapratu ne pusi no tā, ko viņš runāja, taču viņš man teica, ka Bārons iemiesojis nevainojamo līdzsvaru starp zinātni un ticību un par savu moto izvēlējās Credo ut intelligam: “Es ticu, lai es varētu saprast.” Frater C.U.I."

“Tātad mums atliek vēl trīs. Frater L.E.O., Soror N.O.M. un Soror Q.M.N.M.D. Ir kādas idejas?”

“Ne mazākās nojausmas.”

“Lai gan es nezinu viņas devīzi, tomēr es zinu, kas ir tā foršā blondīne. Es tev teicu, ka man viņa šķiet pazīstama.”

“Un?”

“Bella Vaildinga. Pirms kāda gada visa bulvārprese publicēja viņas fotogrāfiju. Kāds turīgs investīciju baņķieris pēc nāves visu īpašumu atstāja viņai. Pats interesantākais bija tas, ka abiem nebija nekādu romantisku attiecību. Baņķieris savu bagātību viņai novēlēja kā pateicību par to, ka Vaildinga viņam palīdzējusi uzrakstīt “atmiņas grāmatu”,” Čārlija pirksti gaisā zīmēja citāta pēdiņas, “pēc tam, kad šis vīrs uzzinājis, ka ir nedziedināmi slims. Tas bija īsts skandāls. Daži baņķiera radinieki apstrīdēja mantojumu, taču tiesa lēma viņai par labu.”

Džeks atslīga krēslā. “Savādi, vai ne?” Divi no Mnēmosines ordeņa kļuva par bandītiem — mans tēvs un šī Bella. Savukārt Dāniels Bārons ir piekalts ratiņkrēslam, bet Džuliāna Greja noslepkavota savā virtuvē.” “Dzīve ir netaisna.”

“Tā gan. Ja vien tagad mēs spētu saprast, kāds tam visam ir sakars ar Eloīzu.”

“Varbūt nekāds?”

Džeks noteikti pašūpoja galvu. “It viss. Tu nedomā, ka tā ir pārāk liela sakritība, ka ikviens Mnēmosines ordeņa biedrs bija atmiņas speciālists, bet Eloīzai ar atmiņu ir problēmas? Par to ir atbildīgi šie pieci cilvēki. Es to pierādīšu.”

“Tu esi pārliecināts, ka gribi tajā iesaistīties?” Eskvita balss piepeši kļuva klusa.

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Tu tiec ierauts pasaulē, ko nepazīsti. Es negribu, lai ar tevi kaut kas notiek, Džek. Šī sieviete var būt...” Eskvits meklēja atbilstošu vārdu, “bīstama.”

“Čārlij. Es viņu mīlu.”

Iestājās ilgs klusums. Tul Eskvits nopūtās. “Labi.” Viņš dziļāk atlaidās krēslā, sakrustojis pirkstus uz krūtīm. “Ar ko tu sāksi?”

“Bārona izmeklētājs man pastāstīja, ka pirms pazušanas Dženili apmeklējusi psihiatru. Ir pienācis laiks viņu apciemot.”

“Aizmirsti. Viņš tev neko neatklās. Ārsta un pacienta konfidencialitāte.”

“Viņam būs jāizstāsta, ja to palūgs viņa pacients.”

Eskvits izskatījās skeptisks. “Kāpēc tu domā, ka Eloīza sadarbosies? Tu esi viņai visu izstāstījis? Pateici, ka jau no paša sākuma visu par viņu zināji?”

“Nē. Bet neraizējies,” Džeks runāja ar gaisīgu pašpārliecību. “Viss ir mainījies. Neaizmirsti, ka es izglābu viņas dzīvību.”

“Hmm. Es ceru, ka tev ir taisnība.”

Džeks piecēlās no krēsla un izstaipījās. “Protams, ka ir. Neviena sieviete nespēj pretoties bruņiniekam baltā zirgā.” Viņš veltīja platu smaidu Čārlija šaubu pilnajai sejai. “Es viņai izstāstīšu rīt, un viņa visu piedos. Tu redzēsi.”

“Nort omnis moriar—es pavisam nenomiršu.” Horācijs “Odiseja ” 3:30

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Dereks Peins. Uz sekretāres galda novietotā plāksnītē iegravētie burti bija mazi un formāli. Eloīzai tie neko neizteica.

Sekretāre notvēra viņas skatienu un silti uzsmaidīja, it kā viņas būtu senas draudzenes. Eloīza pasmaidīja pretī. Šo sievieti viņa nekad agrāk nebija satikusi.

Peina kunga uzgaidāmā telpa bija ieturēta klusinātos pelēkos un sūnu zaļos toņos. Eloīza prātoja, vai šim krāsu salikumam uz pacientiem būtu jāiedarbojas nomierinoši. Varbūt pētījumos ir atklāts, ka šie toņi apvalda mentāli slimo cilvēku mutuļojošos smadzeņu viļņus.

Viņa juta satraukto Džeka skatienu, taču vairījās ielūkoties viņam acīs. Patiesību sakot, Eloīzai bija kauns — nē, viņa jutās pazemota. Uzzinot, ka Džeks visu laiku zinājis par to, kas ar viņu atgadījies, un pētījis viņu kā kukaini burciņā, meiteni pārpildīja kauns un dusmas. Tas, ka Džeks bija izglābis viņai dzīvību, visu tikai pasliktināja. Eloīza zināja, ka tas nav saprātīgi, taču šī sajūta bija neciešama — kā salauztam, bezcerīgam priekšmetam, ko nepieciešams glābt. ]a viņa varētu tūlīt pat aiziet no Džeka, viņa to izdarītu. Taču viņš Eloīzai bija vajadzīgs. Kā šorīt viņa atklāja, Džeks par viņu zināja to, kas nebija zināms pat viņai... Piemēram, ka viņa apmeklējusi psihiatru. Šķiet, ka viņas galvā jau ilgu laiku ir mituši putni.

Psihiatra svētnīcas durvis atvērās, un liela auguma vīrs apaļiem pleciem ar žestu aicināja Eloīzu iekšā. Svešinieks.

“Dženili,” vīrieša balss skanēja tā, it kā tā nāktu no viņa kurpēm. “Priecājos jūs atkal redzēt. Nāciet iekšā.”

Mājās ir tumšs, un es meklēju māti. Esmu tērpusies pidžamā un rokā turu savu lācīti. Sienas pulkstenim ir fluorescējoša ciparnīca, tāpēc es zinu, ka ir trīs naktī. Man priekšā ir durvis, un tām pa apakšu plūst gaisma. Ar roku grūžot tās vaļā, es kaut ko saožu. Citroni?

Un tad... nekā. Es pamostos.

Peina kungs pārtrauca lasīt un nolaida mapi.

“Es nācu pie jums sakarā ar sapni? Un tas ir viss?” Viņa nezināja, ko bija gaidījusi, taču šis atklājums šķita tik triviāls. “Es nenācu pie jums, jo dzirdēju balsis? Vai redzēju cilvēkus, kuru nemaz nav? Vai ciparus? Vai esmu ar jums runājusi par cipariem?”

Dobjajā balsī ieskanējās mulsuma pilnas bažas. “Nē.”

Peina kungs nolika mapi malā un atbalstīja savas pamatīgās rokas uz galda. “Jūs nācāt pie manis, jo jūs vajāja sapnis, kas jūs satrauca. Man bija skaidrs, ka jūs apspiedāt bērnības atmiņas — visai ticami, ka traumatiskas.” Eloīza jutās pavisam apmaldījusies. “Vai man kaut reizi bija izdevies ienākt pa tām durvīm?”

“Ne manā uzraudzībā.” Peins atslīga dziļāk krēslā un noplātīja rokas. Džeks ierunājās. “Vai jūs mēģinājāt hipnozi?”

“Es neesmu hipnozes piekritējs.” Peins saviebās. “Pētījumi ir pierādījuši, ka pacienti hipnozes ietekmē tiešām labāk atceras faktus, taču viņiem palielinās spējas atcerēties arī izdomājumus. Turklāt pacients arvien mazāk un mazāk spēj atšķirt vienus no otriem. Citiem vārdiem runājot, ne vienmēr var paļauties uz to, ko pacients atklāj hipnozes ietekmē. Bet, jā, mēs to izmēģinājām. Izrādījās, ka Dženili nepakļaujas hipnozei. Viņu nebija iespējams nohipnotizēt.”

“Spēļu lācis.” Džeks skaļi domāja. “Dženili vajadzēja būt ļoti mazai, ja viņa joprojām spēlējās ar lāčiem. Pat ja jums būtu izdevies atsaukt šīs atmiņas, vai tās nebūtu pārāk neskaidras?”

Peins papurināja galvu. “Šajā ziņā bērni un pieaugušie atšķiras. Pieaugušajiem, kuri izdzīvo katastrofās — auto avārijās, ugunsgrēkā —, ļoti bieži parādās dziļi atmiņas bojājumi. Pēc traumatiska notikuma viņiem ir grūtības to atcerēties pilnībā. Turpretī bērni daudz mazāk cieš no šādiem atmiņas zudumiem. Piemēram, bērns, kurš piedzīvojis nolaupīšanu, šo incidentu atcerēsies visos sīkumos. Bērna interpretācija var atšķirties no pieaugušā skaidrojuma, taču bērnam nebūs grūtību atcerēties pašu notikumu.”

Viņš pagrieza galvu pret meiteni. “Mums tikai jāpanāk, lai jūs ieejat pa tām durvīm, Dženili, un jūs atcerēsieties.”

“Ak, Dieva dēļ!” Balss asums nobaidīja Eloīzu pašu. “Es pat neatceros, ka būtu redzējusi šo sapni. Es neatceros durvis. Es neatceros pulksteni. Es neatceros to sasodīto lācīti. Es neatceros jūs."

Tas nu bija jāatzīst — ārsta sejā nepakustējās ne vaibsts. Bet, kad viņš ierunājās, vārdus izteica tik lēni un rūpīgi, ka Eloīza tikko spēja valdīties. “Es uzskatu, ka jūs atcerējāties. Vienu reizi — kad bijāt viena pati.” Meitene gaidīja, juzdama, kā sažņaudzas kuņģis.

“Esmu pārliecināts, ka īsi pirms pazušanas jūs piedzīvojāt atklājumu, kas jums ļāva atvērt durvis. Savukārt tas, ko ieraudzījāt aiz tām, kļuva par stresa faktoru, kurš izraisīja pašreizējo fūgas stāvokli.”

Viņai metās nelabi. “Kāpēc es neatceros šo stresa faktoru?”

“Fūgas stāvoklī tas nav iespējams. Vienīgi tad, kad atgriezīsieties pie sevis.”

“Nu vienkārši lieliski.” Viņa paskatījās uz Džeku. “Es eju prom.” “Dženili, pagaidiet.”

Viņu atkal pārņēma niknums. “Es neesmu Dženili, un, ja jūs man vēlreiz pieskarsieties, es salauzīšu jums roku.”

Viņa piecēlās. Kājas grīļojās. Kad Džeks atbīdīja savu krēslu, viņa teica: “Neseko man.”

*

Protams, Džeks viņai sekoja. Nonācis uz ielas, viņš satvēra Eloīzu aiz rokas un pagrieza pret sevi.

“Kas, pie velna, tev lēcies?” Viņa seja kvēloja. “Es cenšos tev palīdzēt.” “Lūdzu. Nevajag. Man palīdzēt.” Viņa centās atbrīvoties no tvēriena, taču Džeks bija stiprāks. “Laid vaļā!”

Cilvēki sāka pievērst uzmanību. Garām gāja sieviete ar bērnu ratiņiem, staipīdama kaklu, lai labāk redzētu. Uzvalkā tērpies vīrietis apstājās, taču pietika Džekam uz viņu paskatīties, lai viņš aši turpinātu savu ceļu. Džeks ciešāk satvēra meitenes plaukstas locītavu. “Es teicu, ka no-

v -1 • »

zeloju.

Viņa nostājās tieši pretī Džekam. “Tev bija interesanti? Izspiegot apmaldījušos meiteni, kurai visi nav mājās? Tu to pārrunāji ar savu draudzeni? Varu derēt, ka jums abiem bija jautri.”

“Draudzeni?” Džeks apstulba.

“Kā tu to varēji? Izlikies, ka esam draugi! Ielauzies manā dzīvoklī. Aiztiki manas mantas.”

“Es neaiztiku tavas mantas. Tas ir, es nepieskāros tā, Dieva dēļ!”

“Un tu sadarbojies ar to vīrieti, Bāronu. Sazvērējies.1" Pēdējo vārdu viņa spļaušus izspļāva.

“Nevajag tik sasodīti pārspīlēt!” Tagad viņš zvēroja niknumā. “Dāniels Bārons ir tavs krusttēvs. Viņš par tevi raizējas. Viņš pirmais saprata, ka tevi kāds apdraud.”

Džeks apklusa, smagi elpodams. “Vai esi piemirsusi par šo sīkumu? Kāds vēlas, lai esi mirusi, dārgumiņ. Un, ja Bārons man nebūtu licis tevi uzmanīt, tu tagad būtu ļoti glīts līķis, kurš gulētu kādā morgā.”

Skarbums viņa balsī satrieca Eloīzu. Viņa norija siekalas. “Man ir vienalga. Es viņam neuzticos.”

“Tev nāksies viņam uzticēties. Viņš ir lavas vienīgās izredzes uz atveseļošanos.”

“Tu nesaproti?” Eloīza juta sariešamies asaras un dusmīgi samiedza acis. “Viņš teica, ka atņems man viņu.”

“Ko atņems?”

“Atņems mani. Man.”

Džeks lūkojās uz meiteni, un viņa redzēja, ka viņš sāk saprast.

“Ja viņš... mani... izārstēs, es pazudīšu! Es neko neatcerēšos par savu dzīvi kā Eloīza. Neko! Es sev kļūšu sveša.” Tagad viņa šņukstēja, asaras aizmigloja acis, taču viņa joprojām varēja saskatīt to briesmīgo līdzjūtību Džeka acīs.

“Nevajag mani žēlot!” Viņa izkliedza šos vārdus un atkal mēģināja atbrīvoties no Džeka tvēriena, taču viņš pievilka Eloīzu sev klāt — tik tuvu, ka vilnas džemperis sāpīgi rīvējās pret meitenes vaigu. Džeks vienu roku aplika viņai ap vidukli, bet ar otru apņēma viņas galvu pasargājošā un ietverošā žestā. Eloīza juta viņa lūpas kustamies savos matos.

“Es tevi nežēloju, muļķe. Es tevi mīlu.”

Viņš skaidri redzēja zilumus uz meitenes kakla. Kā rēgainus pirkstu nospiedumus. Taču vēl pirms pieskarties šiem zilumiem ar lūpām, viņš juta Eloīzas kakla bedrītē spēcīgus sirdspukstus. Eloīzas rokas satvēra gultas galvgali, un spēcīgais tvēriens iekrāsoja baltus viņas pirkstu kauliņus. Taču viņas roku iekšpuse šķita tik maiga un neaizsargāta.

Ēnas, kontūras, jutekliski apveidi un garas līnijas. Pretrunas. Potītes un plaukstu locītavas trauslas, turpretī pēdas — spēcīgas un tulznainas, t>et ikru muskuļi — stingri. Viņas āda bija tik maiga, ka viņš uztraucās, vai viņa rokas nav par raupjām, taču zem maigās ādas jautās spēcīgi muskuļi. Džekam krūtīs dunēja asinis, taču viņš sevi piespieda lēnām ar muti iepazīt Eloīzas plecus un izsekot viņas roku graciozajām līnijām; nesteidzīgi klejot pāri viņas šaurajiem gurniem, bālajam vēderam, gūžu kauliem. Kad viņš nonāca virs viņas, meitene izdvesa dziļu nopūtu, un uz mirkli viņas skatiens kļuva tāls, it kā viņa lūkotos uz kaut ko viņam neredzamu.

Kas viņa bija? Vienu mirkli viņa bija piekāpīga — smaga, gurdena, absolūti pieņemoša, bet jau nākamajā viņas nagi cirtās Džekam mugurā, bet viņas augšstilbi spiedās pret viņējiem, cīnoties pretī. 1 )žeks satvēra viņas galvu starp plaukstām, ar varu nomierinot. Mati uz pieres bija mitri. Kad Džeks ar mēli pieskārās viņas ausij un virzījās gar viņas kaklu zemāk, kur mati vijās miklās cirtās, viņa garšoja pēc sāls. Eloīza ļāvās viņa glāstiem, taču Džeks juta dūkšanu viņas ķermenī — kā nevaldāmu elektrību. Viņš meiteni skūpstīja. Asas sāpes, un viņš sajuta asinis uz savas sakostās lūpas.

Kas ir šī sieviete? Džeks čukstēja viņas vārdu, un viņa smaidīja. Viņš iemiga, pārguruma mākonī tīts, piespiedis vaigu viņas mugurai.

Pamostoties pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija melno ciparu virtene uz baltās sienas. Tie saplūda ar ēnām. Gaismai aiz loga bija vēss vēlās pēcpusdienas dzeltenais tonis, un gar griestiem stiepās gari, pelēki pirksti. Eloīza sakustējās viņam blakus. “Esi pamodies?”

“Jā.”

“Es gulēju kā beigta. Neatceros, kad pēdējo reizi biju gulējusi tik cieši.” Viņa uzslējās sēdus un rokām apskāva ceļus.

“Tas labi.”

Viņa pāri plecam uzsmaidīja Džekam. “Par ko tu domā?”

“Es prātoju, kāpēc izvēlējies Eloīzas Bleikas vārdu.”

“Nevainības dziesmas.”*

“jēriņ, jēriņ, kas tevi radīja?”

“Tieši tā. Mana neveselīgā humora izjūta.”

Viņš ar pirkstiem pārvilka pār viņas muguras izliekumu. “Man domāt, ka jūsos ir vairāk no tīģera, nevis jēra, Bleikas jaunkundz.”

“Tev varbūt ir taisnība.”

“Un Eloīza? No pāvesta dzejoļa?”

“Nē. Man vienkārši patika šis vārds.”

Viņa pagriezās pret Džeku un uzlika galvu viņam uz krūtīm, āda uztvēra viņas silto elpu. Viņa sekoja Džeka skatienam uz pretējo sienu ar tās šifrēto skaitļu zirnekļa tīklu.

Eloīza nopūtās. “Mums jāaprunājas.”

‘“Nevainības un pieredzes dziesmas”, Viljama Bleika dzejas krājums.

trīsdesmit ceturtā nodaļa

Eloīza Bleika pie apziņas nāca pirms diviem gadiem un trīspadsmit dienām. Viņa stāvēja nelielā nišā kādā Soho restorānā un vienā rokā turēja taksofona klausuli. Klausulē bija klusums. Viņa nezināja, kam bija zvanījusi vai kurš bija zvanījis viņai.

Otrā rokā bija papīra lapa. Uz tās bija rakstīts: Manai meitai vajadzības gadījumā, tam sekoja trīs grāmatu nosaukumi un izdevumu informācija. Eloīza nezināja, ko tas nozīmē un kāpēc viņas pirksti tur šo papīru. Viņa zināja vienīgi to, ka viņai ir bail — šausmīgi bail —, un tās bija tādas bailes, no kurām mutē rodas metāliska garša, bet pirksti kļūst ledaini. Tās bija bailes, kas skaļi klauvē pie tava saprāta durvīm. Тик. Tuk.

Nekas no apkārtējā viņai nešķita pat attāli pazīstams, un viņa jutās pilnīgi pazudusi. Taču adrenalīns, kas pārpludināja ķermeni, mudināja viņu bēgt, un pēc stingas neizlēmības brīža viņa salocīja papīra lapu un ielika to jakas iekškabatā. Eloīza zagšus un steigā pameta restorānu, juzdama tuvojošās briesmas.

Nākamās divas dienas bija ārkārtīgi mulsinošas. Kādā brīdī — viņa skaidri neatceras, kad tieši — viņa aptvēra, ka nezina savu vārdu un to, kur dzīvo. Viņai nebija nedz rokassomiņas, nedz kredītkaršu vai mobilā telefona.

Taču viņa pilnībā spēja funkcionēt. Viņa joprojām prata lasīt un rakstīt. Viņa zināja, kāda Šodien diena un kurš gads, kura politiskā partija ir pie varas, kā arī valūtas kursu. Viņa nejauši atklāja, ka prot runāt franciski. Viņa zināja, kas sarakstījis “Zāles stiebrus”. Tāpat Eloīza noskaidroja, ka māk rīkoties ar datoru, kā arī vajadzības gadījumā prot vadīt mašīnu. Viņas iemaņu komplekts, ja tā to varēja saukt, bija neskarts.

Taču pilnībā bija izzudusi viņas biogrāfijas datubāze. Viņas personības kartē nebija nekādu pieturas punktu. Viņa nezināja, cik viņai ir gadu, kur dzimusi un vai ir radinieki, kuri viņu tagad meklē. Seja, kuras atspulgu Eloīza redzēja veikalu skatlogos, bija sveša, bet pašas plaukstas bija nepazīstama teritorija. Nebija ne mazāko atmiņu uzplaiksnījumu; neviens vārds nebija tepat — mēles galā; nekādu nedrošu sprakšķu vai trokšņu viņas smadzeņu sinapsēs, kas varētu liecināt, ka aizmigusi atmiņa tomēr cenšas izlauzties uz āru. Pat ja prātā joprojām lidinājās viņas agrākā “es” spocīga projekcija vai pēctēls, tas netika uztverts. Tukšums bija pilnīgs.

Izņemot bailes. Tuk. Tuk. Bailes nemitīgi raidīja savu Morzes kodu Eloīzas smadzeņu krokās, un droši vien viņa bija pārnesusi šo panikas pilno pulsāciju no pagātnes tagadnē. Lai gan Eloīza nespēja noteikt, kas tieši viņu apdraud, viņa zināja, ka jāslēpjas. Apziņa, ka viņai draud briesmas, bija viena no divām lietām, kuras viņa bija paņēmusi līdzi no iepriekšējās dzīves. Otra bija nesakarīga papīra lapa, uz kuras bija trīs grāmatu nosaukumi.

Naudas trūkums bija problēma, taču viņai ap roku bija Cartier pulkstenis, savukārt nelielai piespraudei spāres veidolā, kas rotāja atloku, aizmugurē bija iegravēts Vati Cleef and Arpels dimantam līdzīgais logotips. Kaut arī Eloīza neatcerējās, kur ņēmusi šos priekšmetus, viņa labi apzinājās to vērtību, un jau otrajā lombardā par tiem saņēma tīri glītu summu. Ar to kādam brīdim pietiks.

Vai viņai būtu jāgriežas policijā? Viņi noteikti spētu sameklēt ceļu uz viņas agrāko dzīvi, taču nespētu atjaunot atmiņu. Un bez atmiņas Eloīza bija akla. Iznākusi no paslēptuves un atgriezusies tur, no kurienes nākusi, Eloīza būtu pilnīgi neaizsargāta — viņai nebūtu ne jausmas, kur slēpjas briesmas. Un, ja šajā neskaidrību purvā bija kaut kas, par ko Eloīza bija pilnīgi droša, tad tā bija pārliecība, ka viņas pagātnē ir briesmas.

Taču pēc divām nedēļām viņa bija sliktā stāvoklī. Sēžot uz šaurās gultas King’s Cross hosteļa numurā, viņa pa logu vēroja monotoni mirgojam ķīniešu ēstuves ugunis un prātoja, vai pagātnē nav izdarījusi ko briesmīgu, kas izskaidrotu ar viņu notikušo. Varbūt viņa ir pastrādājusi kādu šaušalīgu noziegumu, kaut ko tik zemisku, ka viņas smadzenes nav izturējušas tā šausmas? Varbūt viņa bēga no policijas? Bet varbūt kāds dzinās viņai pakaļ, alkdams atriebties? Un varbūt šī atriebība ir pelnīta?

Galu galā Eloīza jau bija nolēmusi doties uz policiju, kad sāka dzirdēt balsis.

Ja ir kāds cilvēks vai jautājums, par ko jūs vēlaties saņemt aizlūgumu, lūdzu, uzrakstiet uz lapiņas vārdu vai īsu aprakstu un ievietojiet kastē. Aizlūgumi tiek noturēti svētdienas dievkalpojuma laikā.

Eloīza abām rokām turēja lapiņu, taču viņai bija grūtības izlasīt rakstīto, jo viss ķermenis trīcēja tā, it kā viņai būtu trieka.

“Vai jums viss ir kārtībā?”

Eloīza palūkojās augšup. Vīrietim, kurš melnā sutanā stāvēja ejas beigās, bija veca seja, bet jauneklīgas acis.

Meitene mēģināja runāt, taču viņai klabēja zobi.

Viņš kādu brīdi pētoši viņu uzlūkoja, pēc tam ieslīdēja solā viņai blakus. Viņš maigi izņēma lapiņu no viņas nemierīgajiem pirkstiem.

“Vai vēlaties, lai mēs par kādu aizlūdzam?”

Viņa pamāja.

Svešinieks paņēma zīmuļa galu no atvilktnes solā un gaidoši palūkojās uz meiteni. “Vārds?”

“Eloīza.” Viņa aptvēra, ka joprojām māj ar galvu. Eloīza ar grūtībām piespieda sevi rimties.

Vīrietis sāka rakstīt, zīmulis mīksti skrapstēja uz papīra. “Viņai kaut kas kaiš?”

“Jā. Viņa ir slima.”

Baznīcas priekšpusē gara auguma sieviete pelēkā jakā no liela saiņa vilka stiepli ziedu kompozīcijām. Viņai blakus uz avīzes gulēja lilijas ar gariem, zaļiem kātiem. Kāds muskuļots vīrietis, tērpies sarkanā kreklā un melnu mici skūtajā galvā, stutēja pie sienas trepes. Ar panteras grāciju uzkāpis pa tām, vīrietis sāka skrūvēt spuldzīti.

“Darīts.” Priesteris ielika zīmuli atpakaļ plauktā.

“Pateicos.”

“Vai jūs varētu pastāstīt, kas Eloīzai kaiš?”

“Viņa dzird balsis.”

Priesteris piešķieba galvu. “Balsis dzirdēja arī Žanna d’Arka.”

“Un, redziet, kas ar viņu notika.”

“Taisnība.” Priestera acis samiedzās. “Mēs, par laimi, vairs nedzīvojam piecpadsmitajā gadsimtā.”

Muskuļotais vīrietis bija pabeidzis mainīt spuldzīti. Eloīza vēroja, ar kādu neticamu vieglumu viņš nokāpj pa trepēm. Kad pēdas pieskārās zemei, vīrietis pagriezās un viņa acis uz mirkli sastapa Eloīzas skatienu.

“Vai es jums vēl kā varu līdzēt?”

Meitene palūkojās uz priesteri, kurš viņu uzmanīgi vēroja.

Viņa saspieda plaukstas, vēlreiz cenšoties apvaldīt trīcēšanu. “Es gribētu zināt...”

Vecais vīrs pacietīgi gaidīja.

Viņa mēģināja vēlreiz. “Es gribētu zināt, vai tas, kā mēs izturamies tagadnē, vienmēr ir saistīts ar pagātni.”

“Ja tas tā būtu, cilvēkam nebūtu brīvās gribas un viņš visu savu mūžu būtu pagātnes atmiņu gūsteknis.”

“Jūs ticat brīvajai gribai?”

“Protams. Pagātne nav tirāns, lai ko par to teiktu Freids. Mēs rīkojamies un reaģējam dažādi, un dažreiz iemesls tiešām slēpjas pagātnē. Taču tieši mūsu spējas iztēloties nākotni padara mūs par to, kas esam. Tā ir mūsu gatavība noticēt, ka spējam sarakstīt jaunas lappuses, kaut arī nesam senu bagāžu. Tas, ko mēs izdarām, lai piepildītu šo nākotni, ir īstenā “es” pazīme.”

Gar vitrāžām rotātajiem logiem aizslīdēja mākonis, un baznīcas iekšpusē nolaidās ēnas. Liliju sakrālais aromāts sajaucās ar politūras un terpentīna plebejisko smaržu.

Eloīza piepeši jutās ļoti nogurusi. Bija laiks iet. Viņa piecēlās, lai sāņus izkļūtu no baznīcas sola. Viņa pastiepa roku priesterim, bet, kad viņš to satvēra, Eloīza redzēja viņa sejā iezogamies satraukumu un it kā no tālienes izdzirdēja, kā viņš sauc pēc palīdzības.

Meitenes ausīs dunēja asinis, un šī skaņa līdzinājās čella basam. Pēdējais, ko viņa redzēja, pirms zaudēja samaņu, bija vīrietis sarkanajā kreklā, kas metas pie viņas un satver smagajā kritienā.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Tas bija Džangls, vai ne? Vīrietis sarkanajā kreklā?”

Eloīza pamāja. “Jā. Pēc tam, kad iepazinos ar Džanglu, viss kļuva daudz labāk.”

Džeks sajuta greizsirdības dūrienu. “Kādā ziņā?”

“Visādā.” Eloīzas seja noskaidrojās. “Bet lielākoties tāpēc, ka viņš man parādīja, kā kontrolēt balsis.”

“Nesaprotu.”

“Viņš man atklāja brīvo skrējienu. Un es uzzināju, ka skrienot nedzirdu balsis un neredzu cilvēkus, kuru nav, savukārt cipari,” viņa norādīja uz tālāko sienu, “atkāpjas. Parkūrs mani glābj katru dienu. Kamēr es skrienu, esmu paslēpusies.”

“Bet balsis atgriežas.”

“Vienmēr. Taču tā diena baznīcā kļuva par pagrieziena punktu. Es nolēmu, ka vienīgais, par ko esmu atbildīga, ir mana nākotne. Man patiesi ir izvēles brīvība — nav nozīmes tam, kas varbūt bija noticis pagātnē. Es varu izvēlēties aiziet no jebkā, kas palicis man aiz muguras. Es varu dzīvot vienīgi šim brīdim.”

Džeks centās iztēloties, kā var nonākt pie šāda lēmuma — apzināti pieņemt tukšumu. Viņš prātoja, vai viņam pietiktu drosmes kaut kam tādam. Skaidrs, ka nepietiktu.

“Tu droši vien mani uzskati par ārprātīgu.” Biezējošajā krēslā viņas acis šķita kā bezdibeņi.

“Ja tā būtu, manis šeit nebūtu.”

“Jā? Esi pārliecināts, Džek? Es gribu, lai tev šajā ziņā viss būtu skaidrs. Es redzu cilvēkus — šajā pašā dzīvokli. Pat uz ielas. Rēgus gaišā dienas laikā. It kā man acu priekšā rādītu pagātnes atmiņu vecu filmu — vienīgi...” Viņa apklusa.

“Vienīgi?”

“Tās nav manas atmiņas. Tās man nepieder.”

“Kā tu to domā — tās nepieder tev?”

“Tās ir viltus atmiņas. Tās pieder kādam citam.”

“Kam?”

“Tās ir Džuliānas Grejas atmiņas.”

Džeks varēja apzvērēt, ka no šiem vārdiem viņam metas tirpas. Pēc mirkļa viņš lēnām ierunājās: “Bet tu teici, ka neatceries savu māti.” “Neatceros. Džuliāna pieder Dženili, nevis Eloīzai.”

Viņš nodomāja, cik mulsinoši ir dzirdēt, ka viņa par sevi un savu māti runā kā par svešiniecēm.

“Es nesaprotu. Kā tu zini, ka šīs atmiņas nav atblāzma no tavas dzīves kā Dženili? Kā tu zini, ka tās ir tavas mātes atmiņas?”

“Viens no tēliem, ko redzu, ir Bārons. Taču šajās viltus atmiņās viņš ir jauns un spēj staigāt. Un viņš mani nesauc par Dženili, viņš mani sauc manas mātes vārdā. Tev man ir jātic, Džek, tās ir manas mātes atmiņas. Nevis manējās.”

Eloīza apklusa, un Džeks skaidri varēja manīt, ka meiteni sarūgtina apjukums, kas nešaubīgi spoguļojas viņa sejā. Dievs ir liecinieks, viņš bija centies saglabāt atvērtību, taču tas nu bija par traku.

“Bet cipari?”

Eloīza papurināja galvu. “Tie vienkārši uzrodas. Ikreiz vieni un tie paši cipari vienā un tajā pašā kārtībā.”

Viņa pavirzījās uzgultas malu un pastiepa roku. Viņas pirksti kaut ko meklēja starp matraci un gultas rāmi, tad izvilka aploksni.

“Šī ir vēstule, ko viņa man atstāja. Tas ir vienīgais, ko esmu saglabājusi no agrākās dzīves.”

Džeks atvēra aploksni un izņēma no tās četrās daļās salocītu papīra lapu. Locījumu vietas bija mīkstas no biežās atlocīšanas un aizlocīšanas.

Mani meitai, ja rodas nepieciešamība

Makšķerēšanas rokasgrāmata. īzaks Voltons un Čārlzs Kotons. 1760. gada pirmais Hokinsa izdevums. Devītais izdevums kopumā.

Neiromants. Viljams Gibsons. Graftons, 1986.

Septem Sermones ad Mortuos. Karls Gustavs Jungs. 1916, privāts izdevums.

Nometusi segu, Gloīza piecēlās un basām kājām piegāja pie spoguļ-galdiņa. Atvērusi apakšējo atvilktni, viņa no tās izņēma trīs grāmatas.

“Es negribu atkal būt Dženili. Un tāpēc nevaru pieņemt Dāniela Bā-rona palīdzību. Taču man jāatbrīvojas no balsīm un rēgiem manā dzīvē. Kad man uznāk šīs halucinācijas, man ir sajūta, ka es saplīstu. Kaut kas manī sadalās sīkos gabaliņos. Ja tas turpināsies... es sajukšu prātā.”

Viņa nolika grāmatas uz gultas. “Grāmatās un ciparos ir atslēga, esmu par to pārliecināta. Ja es varētu atšifrēt to nozīmi, es saprastu, kāpēc es saplīstu. Un varbūt tad es varētu to pārtraukt un dzīvot tālāk.”

Džeks paņēma “Septiņus sprediķus mirušajiem”. Ādas sējums šķita vēss.

Viņš paskatījās uz Eloīzu. “Es pazīstu kādu, kurš var palīdzēt.”

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

N.O.M.

Atmiņu attēls 14377

v*

Šovakar mēs svinam. Dāniela pētījums piedzīvojis milzu izrāvienu. Tā dažreiz gadās. Ilgi mēneši un gadi, kad viss notiek neizturami lēni, bet tad piepeši — spēriens no skaidrām debesīm.

Dāniels dedzīgi atstāsta savu triumfu. “Iedomājieties,” viņš saka, un viņa seja ir piesarkusi un laimīga. “Bēta blokatori, propranololi — tie, bez šaubām, ir noderīgi, taču tie tikai mīkstina, tie neizdzēš. Traumatiskās atmiņas paliek un turpina kaitēt. Savukārt es pacientam dāvāšu tīru lapu. ”

Viņš turpina runāt. Šķiet, viņš nespēj pārstāt smaidīt. Es palūkojos uz Leonu, kurš uzmanīgi klausās, kā Dāniels mums paziņo, ka drīz varot sākties izmēģinājumi. Vēl pieci līdz septiņi pārbaužu un uzlabojumu gadi, lai nekur nekļūdītos un visu izdarītu pareizi.

Ilgs laiks.

“Zinātnieki ir maratona skrējēji, nevis sprinteri,” Dāniels saka, saliedams mums glāzēs šampanieti. “Vai tā nav, Džuliāna? Tu tikai pacieties. Arī tava slavas stunda pienāks. ”

“Svarīgs ir pats ceļš, ” Frānsiss piekrīt, un es redzu, kā Leons un Bella saskatās. Es sajūtu viņu domas tik skaidri, it kā viņi tās būtu izteikuši skaļi — ne jau ceļojums. Sacīkstes. Un sacīkstēs vienmēr uzvar ātrie.

Uz bufetes ir novietota ar baltu audumu apklāta glezna. Frānsiss pieceļas kājās un norauj tās pārklāju. Tā ir mūsu dāvana Dānielam par godu šim notikumam.

Tā ir tāda glezna, kas patiktu Frānsisam — un līdz ar to arī Dānielam. Sievietes pienbaltie pleci, matu viļņi un caurspīdīgā kleita simbolizē idealizēto izpratni par sievišķību. Aizmirstības melnie ūdeņi un atmiņas gaismeklis ir spēcīgi romantisma simboli. Es izvēlētos kaut ko modernāku. Nevis gaismekli, bet elektrības zibsni. Nevis ūdeni, bet tuksnesi. Nevis šo sievieti, kura izskatās kā...

Dāniels apgalvo, ka “viņa izskatās pēc tevis, Džuliāna”. Bet, raugoties gleznā attēlotās sievietes acīs, es domāju, ka viņa izskatās pēc Bellas.

No galda pretējās puses smaida Bella. “Man patīk gaismeklis. Es varētu tādu uztetovēt uz plaukstas locītavas.”

Stilīgā Bella. Valdzinošā Bella. Es jau iepriekš zinu, ka šāds tetovējums viņai izskatīsies lieliski.

Leons pacel glāzi. “Tosts. Par “Mnēmosini”.”

“Par “Mnēmosini”,” mēs vienbalsīgi uzsaucam.

Mēs atkorķējam vēl vienu šampanieša pudeli, bet pēc tam — viskija pudeli. Kā senos laikos. Izņemot Frānsisu, kurš nenolaiž no manis acu. Viņš kaut ko nojauš, es piepeši nodomāju un jūtu, kā man aizžņaudzas kakls.

Vakara noslēgumā mēs visi esam pietiekami iereibuši un neesam spējīgi braukt mājup ar auto. Dāniels mūs uzaicina palikt pa nakti. Nakšņošana Vaitlēdijās. Mēs esam to darījuši agrāk, un kā allaž gaisā virmo līksmas ballītes noskaņa, kamēr velkam no skapja tīrus palagus un mīkstas segas. Frānsiss gulēs viesu guļamistabā. Bellai tiek piešķirta skaista bēniņu istaba ar zilām tapetēm. Leonam tiek iedalīts dīvāns kabinetā. Dženili, kura jau sen ir iemigusi Dāniela rokās, tiek noguldīta mazītiņā istabā blakus galvenajai guļamistabai. Un es — es dalu gultu ar Dānieļu.

Es plati atvērtām acīm raugos griestos. Dāniela augums man blakus ir kā milzu krāsns. Tumsā es ieklausos viņa elpā. Viņš allaž guļ ciešā miegā, un kāpēc lai tā nebūtu? Viņš ir labs cilvēks. Cilvēks, kurš ir mīlestības vērts.

Lēnām es izslīdu no gultas. Viņš kaut ko nomurmina un dziļi nopūšas. Manas pēdas bez skaņas mēro koridoru. Es piesardzīgi uzmetu acis viesu guļamistabas aizvērtajām durvīm, aiz kurām guļ Frānsiss. Es sāku ticēt, ka viņš nojauš par manu neuzticību Dānielam, bet, ja ir iesaistīts Dāniels, Frānsiss ir kā sargsuns. Man jāpiesargājas.

Es klusi kā pelīte nokāpju pa kāpnēm. Kabineta durvis ir plaši atvērtas, un matīs skatiens meklē dīvānu un tur guļoša vīrieša aprises. Dīvāns ir tukšs.

Mana videokamera guļ uz kafijas galdiņu, un es to paņemu, sajuzdama pazīstamo smagumu. Es sajaušu skatienu un palūkojos augšā. No pretējās sienas manī nolūkojas Mnēmosine; viņas sejā ir izsmiekls.

Es kāpju atpakaļ pa kāpnēm, stiepdama līdzi videokameru. Uzkāpusi līdz otrajam stāvam, es turpinu kāpt vēl stāvu augstāk. Bēniņi.

Bella allaž apgalvo, ka atmiņa ir kā smaržas. Bez fiksāžas smaržas zaudē savu aromātu. Bez emocijām atmiņas pazūd. Es par to prātoju, tuvodamās durvīm, un mana sirds sitas kā bungas, ausīs dun asinis, gandrīz noslāpēdamas skaņas, kuras nāk no istabas. Šo mirkli, man šķiet, es atcerēšos ilgi. Līdz savai nāves dienai.

Es pagriežu rokturi.

Viņi kopā izskatās skaisti. Viņas kājas ir garas, bet augšstilbi — neticami slaidi. Bellas kājas ar neapzinātu grāciju apvijušās ap viņa muguru. Uz viņas kāju bāluma fona viņa āda izskatās tumša, bet viņa sēžamvieta ir gaišāka. Leonam uz gurna ir rēta. Kad to redzēju pirmo reizi, viņš man paskaidroja, ka tas ir bērnības ievainojums. Es atceros, ka maigi piespiedu savas lūpas pret nelīdzeno ādu.

Bella atver acis un redz mani stāvam durvīs. Viņa pasmaida, nozibinot zobus. Leons spiežas viņā, aizmirsis par visu, izņemot savu baudu. Bella atgāž galvu, un viņas mati kā zīdains vēdeklis izplājas uz spilvena. Viņas mute ir vaļā. Viņa sāk klusi vaidēt, taču vēro mani no pievērto skropstu apakšas; viņas skatiens paliek piekalts manējam.

Es paceļu videokameru pie acs un nospiežu slēdzi. Filmēšanas dūkoņa ir tikko dzirdama.

Tās ir manas atmiņas. Pretīgas smaržas. Pretīgai sievietei.

TRĪSDESMIT septītā nodaļa

Džeks iedeva Serēnai grāmatas, un pagāja četras dienas, līdz meitene ar viņu sazinājās. Kad Serēna piezvanīja, Džekam šķita, ka viņu sameklējis kāds klusais elpotājs. Bet, kad Serēna ierunājās, viņas balss bija pieklusināta.

“Ser Galahad,” atskanēja čāpstināšana. “Labs vakars jums.”

Džeks aptvēra, ka neskaidrās izrunas iemesls ir košļene.

“Tev izdevās atšifrēt?”

Atbildes vietā atskanēja nesaprotama ņurdoņa.

“Serēna. Izņem to laukā. Pielīmē pie sienas.”

“]ā,” viņa draudzīgi teica un pēc mirkļa turpināja: “Labāk?”

“Daudz. Pagaidi. Es ieslēgšu skaļruni.” Džeks paskatījās uz EIoīzu, kura no pudeles lēja vīnu. Kad meitene viņam rokā ielika saskrāpētu tējas glāzi, viņš pie sevis atzīmēja, ka būs jānopērk glītas vīna glāzes.

“Tā,” Džeks teica, nolicis telefonu uz galda. “Stāsti.”

“Tā. Es pārbaudīju ciparus attiecībā pret “Neiromantu”, “Sprediķiem” un “Rokasgrāmatu”. Visgrūtāk bija izdomāt, kuri cipari uz kuru no grāmatām norāda, bet, tikko biju to sapratusi, pārējais bija vienkārši. Nu, pavisam viegli. Būtībā tas viss norādīja uz lappusi, rindu, pareizo vārdu un pareizo burtu.”

“Izklausās labi.”

“Vienīgi šorīt pusčetros es sapratu, ka mani ķer uz muļķi.”

“Ko tu ar to gribi teikt?” Džeks iemalkoja no glāzes. Vīns bija skābs.

“Es gribu teikt, ka cilvēks, kurš sarakstīja šo kodu, ir viens riktīgs sūdabrālis. Ciparu atslēgā ir sistemātiskas aplamas norādes. Tas apvestu ap stūri vairākumu cilvēku, tikai es neesmu vairākums. Esmu ģēnijs.” Serēna neatzina liekulīgu pieticību.

“Tātad tu to atkodi?”

“Viss atkarīgs no tā, ko tu domā ar “atkodi”. Es atklāju to, kam vajadzēja būt paslēptam. Bet ko tas nozīmē? Man nav ne jausmas. Tie ir dažādi bezjēdzīgi teikumi. Bet, zini, diezgan krūti. Kā budistu koani. Tev ir rakstāmais?”

Džeks nolika glāzi un paķēra Eloīzas pasniegto bloknotu un zīmuli. “Klāj vaļā.”

“Ja gaismai nav vecuma, iespējams, laikam nav ēnu.”

“Ko?”

Serēna gandrīz nekavējoties turpināja. “Ja nezini, kurp dodies, visi ceļi ved turp.”

“Kas...”

“Aizveries un raksti.”

Viņš aizvērās un rakstīja.

“Ja neviens neskatās uz mēnesi, vai tas pazudīs?”

“Paga,” Džeks pārtrauca rakstīt. “So es zinu. Tā ir kvantu fizikas mīkla.” “Njā?” Atskanēja paukšķis. Droši vien Serēna iebāza mutē vēl vienu košļeni. “Man tas izklausās pēc dzejnieka murgiem, kuri tapuši apreibinošu vielu ietekmē.”

“Vai tas ir viss?”

“Vēl divi. Pirmais ir vārds.” Viņa nosauca to pa burtiem.

“Otsvorts? Kas tas tāds?”

“Kā, pie velna, lai es to zinu?”

Viņš nopūtās. “Labi. Un pēdējais?”

“Man šķiet, tas ir latīniski.” Viņa cītīgi izrunāja katru burtu. “N-O-N O-M-N-l-S M-O-R-I-A-R.”

“No// onmis ttioriar...”

“Precizi. Tev tas kaut ko izsaka?”

“Taisnību sakot, izsaka gan — tas ir citāts no Horācija. Tas nozīmē: “Es nenomiršu pavisam.””

“Spocīgi.” Vēl viens paukšķis. “Un tagad man ir sliktas ziņas. Mums pietrūkst grāmatas.”

“Ko? Jābūt vēl ceturtajai?”

“Jā, Einštein. Jābūt ceturtajai grāmatai.”

Džeks paskatījās uz Eloīzu. Viņa bezspēcīgi paraustīja plecus.

Atkal ierunājās Serēna. “Jums man jāsagādā ceturtā grāmata. Citādi es nespēju pabeigt darbu... Hallo, tu vēl esi tur?”

“Es nezinu, kā lai es tev to sameklēju, ja nezinu nosaukumu un izdevumu.”

“Tādā gadījumā noskaidro, labi? Un pasaki Čārlijam, ka ap šo laiku es gaidu pirmo iemaksu.” Viņa neķītri iesmējās un nolika klausuli.

Džeks atkal palūkojās uz Eloīzu. “Tev ir kāda nojausma, kas varētu būt ceturtā grāmata?”

“Manas mātes vēstulē ir minētas tikai tās trīs grāmatas.”

“Bet šie teikumi?” Viņš palūkojās bloknotā. “Vai kāds no tiem tev izklausās pazīstams?”

“Nē.” Viņa runāja pārspīlēti lēni.

“Bet šis vārds — Otsvorts?”

“Nē.”

“Esi pārliecināta? Padomā, Eloīza!”

“Es jau teicu, ka nezinu!” viņa aprauti iesaucās.

“Piedod.” Viņš jutās kā ļaundaris. “Piedod.”

Viņa paņēma Džeka mobilo tālruni, un pēc brīža viņš ieraudzīja ekrānā parādāmies Google logotipa līksmās krāsas. Kamēr viņa skrullēja tekstu, viņas lūpas kustējās līdzi īkšķim. “Otsvorts... Otsvorta kolek-• • » cija...

“Atradi kaut ko?”

“Varbūt.” Eloīza turpināja pētīt uzrakstīto. “Te rakstīts, ka Otsvorta

kolekcija ir vairāk nekā divsimt gadu sena, un tajā atrodami dažādi reti rokraksti un manuskripti.”

“Izklausās daudzsološi.” Džeks pagrieza viņas roku, lai labāk redzētu ekrānu. “Tā ir bibliotēka?”

“Tā izskatās. Taču grāmatas līdzi neizsniedz. Redzi, te rakstīts — kolekcija nav publiski pieejama.”

Džeks paraustīja plecus. “Tas nekas. Mēs izdomāsim, kā tur iekļūt.” “Un ko pēc tam?”

Viņas jautājums Džeku acumirklī samulsināja. Bet Eloīzai bija taisnība. Pat ja izdotos tur iekļūt, viņiem nebūtu ne jausmas, ko meklēt.

Eloīza nometa telefonu uz galda un piepeši piespieda plaukstas sejai. “Ak Dievs. Mēs nemūžam ar to netiksim galā.”

“Tiksim gan.” Džeks no mugurpuses aplika viņai rokas un pievilka ciešāk sev klāt.

Eloīza pagriezās sānis un palūkojās uz viņu. Viņš nespēja to skaidri definēt, taču uz mirkli viņam šķita, ka meitene mazliet attālinās. Taču tad viņa pagriezās pret Džeku un sāka pogāt vaļā viņa kreklu. Viņa iebāza rokas kreklā, un Džeks uz krūtīm sajuta viņas lūpas. “Pārējais var pagaidīt.”

Eloīza vēroja, kā Džeks pārvelk ar pirkstiem pār tulznām uz viņas pēdām, rētai uz potītes, ko bija atstājis kas ass un negaidīts, ko viņa sastapa tumsā nakts skrējienā pirms vairākiem mēnešiem. Viņš ļāva pirkstiem slīdēt augšup gar augšstilba iekšpusi. Džeka rokas bija siltas, taču viņa nodrebēja.

Pie gultas stāvēja aromātiskā svece; tās liesma viegli dūmoja. Viņš to bija uzdāvinājis Eloīzai. Pēdējās dienās viņš meitenei pirka dažādas lietas: rozes, izsmalcinātas šokolādes kārbu, jaunas sporta kurpes, zīda lakatu ar bārkstīm. Viņai pietika vien izrādīt savu apbrīnu par kaut ko veikala skatlogā, un Džeks nekavējoties gribēja doties iekšā un iegādāties to. Viņai vajadzētu pateikt, lai viņš to pārtrauc. Tas lika viņai justies... Kā tas lika viņai justies? Domas lidinājās... bez veidola... līdz aizslīdēja.

Sveces liesma nodrebēja. Izņemot baltu spuldzīšu virteni, kas bija apvīla ap resnajām betona kolonnām un ap šauro baldahīna statīvu, svece bija vienīgais gaismas avots. Eloīza pār Džeka plecu palūkojās uz virteni. Viena mazītiņa lampiņa bija izdegusi: melns caurums nevainojamas simetrijas virknē.

Viņš bija uzgūlies Eloīzai virsū, un viņa lēnām pārvilka īkšķi pāri viņa atslēgas kaulam, caur ādu sajūtot lā malu. Viņš bija tik skaists. Muskuļu aprises uz viņa rokām un pleciem bija spēcīgas, taču ne masīvas. Kakla vienā pusē pulsēja asinsvads, un Eloīza uz tā uzlika pirkstu.

Viņš nolieca galvu, lai meiteni noskūpstītu, un viņa mute garšoja pēc vīna. Viņa aizslidināja rokas zemāk gar Džeka muguru, savīdama pirkstus. Viņš ievilka elpu un aizvēra acis, garās skropstas meta ēnas pār vaigiem.

Iepriekšējā dienā viņš Eloīzai bija jautājis par viņas sapņiem. “Par ko tu sapņo?” Viņš bija pieliecies uz priekšu, lūkodamies viņas acīs, it kā meitenes sapņos slēptos atklāsme. Viņa teica, ka nesapņo. Taisnība bija tas, ka tā galīgi nebija patiesība. Iepriekšējā naktī viņa bija sapņojusi par vecu pilsētu, kas bija nocietinājusies pret šķēpiem bruņotiem iebrucējiem, un par papuvē atstātiem plašiem laukiem, kuros auga orhidejas un bija cīnījušās un gājušas bojā senas armijas. Redzētais nešķita īsts — Eloīza apzinājās, ka sapņo, un varbūt sapni ietekmēja kaut kas, ko viņa bija izlasījusi vai ieraudzījusi suvenīru veikaliņa skatlogā, jo šādā vietā viņa nekad nav bijusi. Bet varbūt tomēr? Varbūt viņa tiešām tur ir bijusi — savā agrākajā dzīvē? Varbūt uz saules pielietajiem akmeņiem aiz tās sievietes ir palikuši pirkstu nospiedumi kā taustāma liecība par viņas klātbūtni? Iedama prom, viņa neko nebija paņēmusi līdzi: ne atmiņas par smaržām vai skaņām, ne vizuālos tēlus, kuri raisītu emocionālu atbildes reakciju un liecinātu, ka šīs atmiņas tiešām pieder viņai un nav tikai iegaumēti žurnālu attēli.

Cita viņa. īstā viņa, kā apgalvo vīrietis ratiņkrēslā. Eloīza Bleika ir atbalss; Dženili Greja — īstā skaņa. Varbūt tas nozīmē, ka viņa nekad nevarēs atgriezties, jo īstā skaņa spēj radīt atbalsi, bet atbalss nejaudā radīt īsto skaņu.

Džeka elpa kļuva ātrāka, ķermenis saspringa. Eloīza vēroja viņa seju: nekādas aiztures, pilnīga neaizsargātība un ļaušanās viņai. Kad viņš nodrebēja un atslāba, viņa sajuta acīs asaras.

Sieviete viņam aiz muguras, sieviete, kuras garie, baltie pirksti tagad gulēja uz viņa pleca, izskatījās par kaut ko uzjautrināta. Mati kā bāls zīds. Jutekliska mute. Kaili pleci. Uz plaukstas locītavas maigās ādas redzams tetovējums.

Istabas aprises saļodzījās; tumsa gar malām kļuva balta. Kad sieviete atkal pasmaidīja, Eloīza juta, ka viņas pašas mute atveras protestā.

“Nē,” viņa teica. lād — skaļāk: “Nē!” Taču Džeks nedzirdēja. Viņa skatījās, kā Džeks viņai uzgriež muguru un sniedzas pretī blondajai sievietei. Viņa pirksti aptina sievietes zīdainos matus ap plaukstu, tad viņš lēni, ļoti lēni pievilka sievieti sev klāt...

“Nē!” Kliedziens bija tik negaidīts, ka Džeku pārņēma sajūta, it kā milzu roka būtu viņam iezvēlusi pa krūtīm, izsūcot no viņa visu elpu. Nākamajā mirklī Eloīza viņu pagrūda un viņš gandrīz izkrita no gultas. Viņa joprojām kliedza, un viņas balss bija spalga — griezīga, neprātīga skaņa.

Džeka pirksti nospieda slēdzi pie sienas. Griestu fluorescējošās lampas uzdzirkstīja un atdzīvojās.

Kliedziens pārtrūka kā ar nazi nogriezts. Viņa viebās un mirkšķināja acis neglītajā bezēnu gaismā.

“Eloīza!”

Viņu atgrūda naids Eloīzas acīs.

“Es tevi nogalināšu!” Viņa metās pie Džeka, un viņš sajuta viņas nagus iecērtamies sejā.

“Rimsties!” Džeks sagrāba viņu aiz plaukstas locītavām un nometa uz gultas. Viņa pretojās tvērienam un sāka atkal kliegt. Viņas seja bija pārgriezta; no lūpām lidoja siekalu pilieni.

“Eloīza! Izbeidz! Lūdzu!”

Viņa vēl kādu brīdi pretojās. Viņas acu zīlītes bija stipri palielinātas.

Taču tad viņa piepeši pārtrauca cīnīties un saļima viņa rokās. Šis spējais atslābums bija gandrīz tikpat šausminošs kā viņas uzbrukums. Tagad viņa raudāja; šņuksti bija tik izmisīgi, ka Džekam saspringa žokļi.

“Piedod.” Eloīza drebēja, un viņai klabēja zobi. “Bet es viņu redzēju. Ks viņu redzēju. Viņa stāvēja šeit. Es viņu redzēju tieši tev aiz muguras.” Džeks centās apvaldīt elpu. Viņa sirds joņoja kā tvaika vilciens, un viņš juta nelabumu. “Viss labi. Nāc šurp. Viss labi.”

Viņš satvēra meiteni rokās, pēc brīža drebēšana mitējās, un viņa ievilka dziļu, saraustītu elpu.

“Es tev uzvārīšu tēju, labi?”

Kādu brīdi viņa cieši turēja Džeku, tad pamāja.

Virtuvē Džeks ieslēdza tējkannu un izvilka no plaukta krūzi, iebēra tajā četras pilnas tējkarotes cukura un ielika tējas maisiņu. Viņš palūkojās uz Eloīzu, viņa sēdēja gultā un, raugoties neko neredzošām acīm, plucināja pleda pavedienu. Viņa izskatījās ievainojama. Neaizsargāta. Apmaldījusies. Noteikti ne bīstama.

Es tevi nogalināšu!

Džeks piepeši aptvēra, ka arī pats dreb un droši vien atrodas šoka stāvoklī. Viņš ieskatījās spogulītī virs izlietnes. Eloīza viņu bija saskrāpējusi līdz asinīm. Uz viņa vaiga manīja trīs dziļus skrāpējumus.

Viņš pasniedza Eloīzai krūzi. “Dzer!”

Viņa paklausīgi iemalkoja, un, noliekot krūzi uz naktsgaldiņa, viņas roka vairs gandrīz nedrebēja. Džeks atkal pasniedzās viņai pretī un satvēra savās rokās, neko nesacīdams, vienkārši koncentrēdamies uz apskāvienu. Viņš juta Eloīzas elpu uz ādas. “Kļūst sliktāk.”

“Halucinācijas?”

“Jā. Viss šķita tik īsts. Un ja nu es nespēšu atšķirt, kas ir īsts un kas nav?” Viņa nedroši pastiepa roku un pieskārās Džeka sejai. “Redzi, ko es izdarīju.” Viņas balss bija neaprakstāmi skumja. \

“Nieki.” Džeks izmisīgi centās izdomāt, ko teikt mierinājumam. “Mēs tiksim ar to galā. Es apsolu.”

“Kā?”

Viņš nespēja vēl ilgāk skatīties viņai acīs. Viņš atkal piekļāva Eloīzu, un viņa ielika galvu viņa kakla līkumā kā noguris bērns.

Pār plecu viņš redzēja naktsgaldiņu un bloknotu ar Serēnas teikumiem — noslēpumainiem, nejēdzīgiem, ārprātīgiem.

Ja gaismai nav vecuma, iespējams, laikam nav ēnu.

Ja nezini, kurp dodies, visi ceļi ved turp.

Ja neviens neskatās uz mēnesi, vai tas pazudīs?

Non omnis moriar...

Eloīza atrāvās, droši vien sajuzdama viņa ķermeni saspringstam. “Kas noticis?”

Džeks paņēma mobilo telefonu.

“Kam tu zvani? Uz trakonamu?” Viņa mēģināja pasmaidīt.

“Nemuļķojies. Trakonams brīvdienās slēgts. Mums jāgaida līdz pirmdienai.”

Eskvits atbildēja pēc trešā signāla. Viņš izklausījās miegains un īgns. “Hallo!”

“Čārlij, pastāsti man vēlreiz par Misteru Kroliju un viņa maģiskajām dienasgrāmatām.”

“Džek?” Atskanēja čaboņa. “Pie velna! Tu zini, cik pulkstenis?”

“Atvaino. Tas ir svarīgi. Tu teici, ka ordeņa biedri, rakstot dienasgrāmatas, izmantojuši savus maģiskos vārdus un devīzes.”

Iestājās klusums, kamēr Eskvits centās sakopot izkliedētās domas. “Jā. Krolijs gribēja, lai viņa sekotāji izmanto dienasgrāmatu kā burvju līdzekli. Dienasgrāmatas pildīja iekšējās psihes laboratorijas piezīmju grāmatas funkcijas, tajās hronoloģiski tika pierakstītas aktivitātes un pārdomas. Rakstot dienasgrāmatu, ordeņa biedri lietoja savu maģisko vārdu. Kāpēc tu jautā?”

“Tāpat. Ej atpakaļ gultā.”

“Liels paldies!”

Džeks nolika klausuli. “Šis!” Viņš ar pirkstu uzsita uz lapas. “Tas ir ceturtās grāmatas nosaukums. Tā ir unikāla grāmata. Tāda ir tikai viena: tā ir māsas N.O.M. dienasgrāmata. Māsa Non omnis moriar. Tava māte.”

Elolza skatījās uz viņu pavērtām lūpām.

“Dienasgrāmatai jābūt Otsvorta kolekcijā.” Tagad viņš runāja ātri, un vārdi bira cits aiz cita. “Mums jādodas pēc tās. Un tad jāiedod Serēnai.”

“Un teikumi?”

“Es nezinu. Mums jāaprunājas ar kādu, kurš to zina.”

“Ar Bāronu?”

Džeks papurināja galvu. “Es tik un tā uzskatu, ka viņš tev vēl tikai labu. Taču viņš un Godēns ir pārāk tuvi... Un es neuzticos tam cilvēkam. Nē, es ieteiktu vispirms aprunāties ar citu “Mnēmosines” locekli.”

“Ar tavu tēvu?” Viņa piespieda roku pie sejas, ar īkšķi atstutējusi zodu, bet rādītājpirkstu aizlikusi mutei priekšā. Tas līdzinājās jautājuma zīmei.

“Ne ar tēvu.” Viņš drūmi pasmaidīja. “Cherchez la femme!”

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

T^1 bija neparasti silta novembra diena, un spoži saules stari slīpi krita 3. caur logu uz Bellas Vaildingas tualetes galdiņa. Tik līksma saule, viņa nodomāja. Un tik neiecietīga. Viņai labāk patika maigāks apgaismojums. Sieviete cieši aizvilka samta aizkarus, pārvērzdama spoži dzelteno gaismu neskaidrā atblāzmā.

Viņa noslīga uz zīda pufa un pētīja savu seju. Tā aizvien vēl bija skaista — ar patricietes degunu un izciļņiem vaigu kauliem, kā arī negaidīti juteklisku muti. Taču tāpat kā ziedlapiņas, kuru galos vasaras beigās iezogas rūsa, viņas vaibstus bija iezīmējis laika plūdums. Tajos manīja ādas vītumu zem acīm, arvien dziļākas rievas pie mutes un izplūdušu zoda līniju. Dažreiz viņa apskauda parastas sievietes.

Viņa prātoja, kā Džuliāna būtu novecojusi, ja būtu palikusi dzīva. Nav jau tā, ka Džuliāna bija parasta — nebūt ne, taču skaistums nebija tas, kas viņu raksturoja. Tieši ģenialitāte padarīja Džuliānu par to, kas viņa bija. Ģenialitāte un ubagošana pēc uzmanības. Cik skumji, ka tik spožs cilvēks kā Džuliāna bija tik nepārliecināts par sevi un tik izmisīgi slāpa pēc mīlestības. Džuliāna būtu varējusi valdīt pār pasauli. Tā vietā viņa bija ļāvusi pār sevi valdīt vīrietim, kuram nebija pat niecīgākās daļiņas viņas talanta un spēju.

Bija pienācis laiks mest sapņošanu pie malas. Viņi kuru katru mirkli būs klāt. Bella nervozi pārvilka pirkstu pāri lūpu krāsu zeltītajiem vāciņiem. Tagad viņa parasti izvēlējās piedienīgākus toņus — gaiši brūnu, blāvi sārtu —, kuri labāk piestāvēja nobriedušai ādai. Taču šodien — šodien viņai bija nepieciešama drosme. Viņa atskrūvēja vāciņu vienai no spožajām tūbiņām un pielika to pie lūpām. Pirātu sarkanais.

Pirms tikšanās bija atlicis vēl viens darbiņš. Viņa piegāja pie bufetes un atvēra atvilktni. Tajā bija dučiem kreisās rokas cimdu. Viņa ar to bija slavena, ka valkā tikai vienu cimdu. Šo izvēli nediktēja mode, kaut ari vairākums tā uzskatīja. Viņa iebāza roku ādas cimda ciešajā tvērienā un pakustināja pirkstus.

Uz kāpnēm, kas bija izklātas ar mīkstu paklāju, viņas kājas kustējās bez skaņas. Taču pēdējā posmā paklājs beidzās, un papēži klaudzēja uz kailās koka grīdas. Viņa saviebās, palūkojusies uz saliekamajām trepēm un citiem būvdarbu piederumiem, kurus bija atstājuši celtnieki pirms atpūtas nedēļas nogalē. Kad Bella nopirka blakus namu, viņa bija domājusi, ka izgāzt atdalošo sienu un paplašināt dzīvojamo platību būs pavisam vienkārši, taču nu par to vairs nebija pārliecināta.

Vienā sienā bija izsists caurums. Bella piesardzīgi pavilka malā polietilēna aizsegu un ielūkojās garajā, tumšajā ejā. Tā oda pēc putekļiem un izskatījās pagalam neviesmīlīga, lai neteiktu bīstama, un ejas grīdā bija caurumi, bet uz sienām — savādi, tumši plankumi. Bella aši atlaida pārsegu un aizgriezās. Viņa devās uz pretējo telpas galu un ar atvieglojumu atvēra durvis, kuras veda uz skaistu, kārtīgu viesistabu.

Šeit nemanīja putekļu smārdu, tikai liliju aromātu. Svaigi ziedi mājās bija kas tāds, pie kā viņa bija radusi kopš pirmās viesošanās reizes Vait-lēdijās. Turienes dārzā ziedēja visbrīnišķīgākās puķes, un Dāniela saimniecības vadītāja gādāja, lai katrā istabā virmotu ziedu dvesma.

Vaitlēdijas. Tikko pļautas zāles smarža. Saules stari slīpi iespīd pa sīk-rūšu logiem, radot tādu dimanta mirdzumu, ka Bella, pagriezdamās bērna smieklu virzienā, pieliek roku pie acīm. Džuliāna, satvērusi videokameru, skrien pakaļ meitai, kura līkumo pāri mauriņam kā mazs, piedzēries matrozis, lai pēc brīža nogāztos kleitas volānos un sasistu ceļgalus. Džuliāna paceļ meiteni uz rokām. Pārspīlēti skūpsti, lai novērstu smieklu pārvēršanos asarās. Un Bella, aizlikusi acīm priekšā plaukstu, vēro māti un meitu un cenšas paslēpt savu auksto, auksto sirdi.

Pie mājas piebraukušā taksometra skaņa, motoram apklustot, atsauca Bellu tagadnē. Paslēpusies aiz mežģīņu aizkariem, viņa vēroja, kā jauns vīrietis izceļ no mašīnas savas garās kājas, lai pēc tam pats nostātos uz trotuāra. Kad viņš pagriezās, lai palīdzētu no taksometra izkāpt vēl kādam, pret Bellu bija pagriezts viņa profils — asi izteikts kā gravējums uz monētas. Leona dēls. Bella viņu pazītu jebkur.

Viņa pievērsās mašīnas iekšpusei, no kurienes parādījās meitene, noliektu galvu, skatienu pievērsusi zemei.

Bella Vaildinga pielika roku pie kakla.

“Kā viņa izklausījās pa telefonu?” Eloīzas seja bija apņēmības pilna.

Džeks mēģināja aplikt viņai roku, taču Eloīza, viegli paraustot plecus, atbrīvojās no viņa tvēriena. Viņa bija nemierīga kā kaķis. Ikreiz, kad Džeks mēģināja viņai pieskarties, viņa izvairījās, it kā baidīdamās, ka atkal varētu viņam uzbrukt.

“Kā viņa izklausījās?” Viņš atkārtoja. “Laikam jau līdzjūtīga. Viņa teica, ka centīsies palīdzēt.”

“Es joprojām nesaprotu, kāpēc tu izvēlējies viņu. Mēs šo sievieti nepazīstam. Mēs nezinām, vai varam viņai uzticēties. Droši vien nevaram, ja viņa bija Mnēmosines ordenī.”

“Es nesaku, ka mums viņai jāuzticas. Taču viņa varētu zināt, ko nozīmē šie teikumi. Viņai noteikti ir zināms kas tāds, kas mums var noderēt. Pamēģināsim, labi?”

“Kā teiksi,” Eloīzas balss bija saspringta.

“Eloīza...”

“Nomierinies.” Viņa saviebās. “Es būšu rātna.”

Viņi pārgāja pāri ielai. Nami, kas rindojās gar ielas malu, bija augsti un eleganti, bet šī Notinghilas apkaime bija saglabājusi bohēmas dvašu. Gar trotuāru bija novietotas visvisādas mašīnas: BMW, Volvo, apskrambāti

Willys Jeep, kāds vecs Herbie Volkswagen ar netīru salonu. Bet kvartāla beigās bija piestājis elegants Porsche.

Uz trotuāra pie 71. numura atradās atkritumu konteiners, līdz malām pilns ar celtniecības gružiem. Nams līdzās tam izskatījās pamests, bet fasādi izkropļoja tērauda sastatnes. Džeks ievēroja metāla plāksni, kura līksmi šūpojās, piekārta pie tērauda stieņa: “MARIJA SASTATNES. MF.S GĀDĀSIM, LAI JUMS STĀVĒTU.” Cik mīļi.

Viņi uzkāpa dažus pakāpienus līdz ārdurvīm, un Džeks nospieda zvana pogu.

Džeks un Eloīza gaidīja. Namā valdīja klusums. Aizkari pirmajā stāvā bija aizvilkti. Pēc kādas pusminūtes Džeks atkal nospieda zvana pogu un centās ieklausīties nama skaņās. Nekas nepakustējās. Tikai biezs klusuma plīvurs. Taču viņam pēkšņi šķita, ka aiz durvīm tomēr kāds ir. Kāds, kurš ir piespiedis plaukstu pie durvīm, it kā mēģinot izšķirties.

Kad durvis atvērās, tas notika tik pēkšņi, ka Džeks neapzināti pakāpās atpakaļ. Eloīza, kura stāvēja viņam līdzās, strauji ievilka elpu.

Sievietē, kura stāvēja viņiem pretī, nekavējoties varēja atpazīt satriecošo blondīni, kura Mnēmosines ordeņa fotogrāfijā bija redzama līdzās Džeka tēvam. Un tomēr viņa šķita pilnīgi cits cilvēks. Tās nebija grumbas ap acīm, nedz arī savītusī kakla āda, bet gan kaut kas tikko uztverams. Jaunībā Bella Vaildinga bija izstarojusi savrupas augstprātības auru: esmu jauna. Esmu skaista. Es zinu, kurp dodos. Šīs sievietes mute nebija tik nevaldāma.

“Jūs,” Eloīza spalgi ierunājās, stāvēdama aiz Džeka, un viņas balss saites raustīja spriedze. “Jūs... Es visu laiku jūs redzu.”

“Es zinu.” Bella Vaildinga pielieca galvu. “Lūdzu, nāciet iekšā.”

Bella plaši atvēra durvis, un viņi iegāja namā.

Priekšnams bija pārblīvēts ar priekšmetiem: lampas ar rožkrāsas zīda abažūriem, nekārtīgi novietotas ar samtu pārvilktas mēbeles, rokoko priekšmeti līdzās Viktorijas laikmeta skapīšiem, masīva ķīniešu vāze, dažādi nieciņi, koka eņģeļi tukliem vaidziņiem, eļļas gleznas, kuras kā dzērāji stutējās cita pret citu, kaut kas līdzīgs ziloņkaula madžonga spēles komplektam, kā ari smalki ķīniešu vēdekļi, kuri bija atvērušies kā putnu trauslie kauli.

“Atvainojiet par nekārtību,” Bella atmeta ar roku. “Remonts.”

Viņi līkumoja cauri šai nekārtībai pretī graciozam kāpņu izliekumam augšup. Džeks izbrīnīts secināja, ka sāk just klaustrofobiju. Gaisā virmoja spēcīgs aromāts, un viņš pamanīja vairākas vāzes ar dzeltenām narcisēm, kuras bija izkārtotas uz neliela rakstāmgalda, kam atvilktņu rokturi bija veidoti delfīna galvas formā. Viņš palūkojās uz Eloīzu, kura, šķita, arī nejutās labi. Apkārt bija pārāk daudz priekšmetu. Pārāk daudz greznības.

Siena pretī kāpnēm bija klāta ar spoguļstiklu, kurā spulgojās trijotnes muguras. Pirmā kāpņu posma beigās stāvēja celtnieku trepes, galds ar krāsu vanniņu un špakteļlāpstiņu, kā arī naglu kaste. Šie priekšmeti te neiederējās, gluži tāpat kā netīrais plastikāta pārklājs, kas knapi sedza caurumu sienā, uzlauztais mūris bija raupjš.

Bella ievēroja Džeka skatienu. “Es nopirku namu blakus. Sāku domāt, ka tā bija kļūda.” Viņa pamāja Džekam, lai viņš seko istabā pa kreisi. “Šeit ir labāk.”

Viņš īsti nezināja, vai tur bija labāk, bet greznāk noteikti: viens vienīgs zīds un samts, un pilošas sveces. Un atkal jau viņa deguns sajuta puķes — šoreiz lilijas. Viņš jau bija ievērojis oranžus putekšņus uz Bellas piedurknes. Viņš pēkšņi aptvēra, ka pirms mirkļa viņa bija varējusi stāvēt šeit pie loga blakus vāzei; slepena vērotāja.

Bella apsēdās lielā klubkrēslā un ar žestu aicināja atnācējus iekārtoties uz apkrautā dīvāna.

Brīdi istabā valdīja klusums. Kad namamāte viņiem bija atvērusi durvis, viņa bija šķitusi nedroša par sevi, Džeks nodomāja, vērodams mierīgo, skaisto pretīsēdētājas seju. Taču tagad viņa bija atguvusi savaldību.

Viņai mugurā bija stingra piegriezuma balta blūze un melnas bikses, kuru vīrišķīgais stils uzsvēra viņas sievišķību. Viņas mati bija sudrabaini blondi un sasprausti vaļīgā mezglā — tādā, kas izskatās ikdienišķs, bet kura izveidei nepieciešama prasme un laiks.

Eloīza pārtrauca klusumu. “Es jūs pazīstu. Jūs klejojat cauri manām domām. Jūs esat manās mājās. Es jūs redzu visur. Jūs un pārējos. Es dzirdu jūsu čukstus.”

« T - »

Ja.

“Kāpēc? Es gribu zināt patiesību.”

“Nav vienas patiesības.” Bella Vaildinga noglāstīja cimdu uz rokas. Melna āda sniedzās līdz elkonim, kur cimds kļuva platāks kā musketierim. Satriecoši, taču savādi. Džeks prātoja, kam gan bija jānotiek ar sievieti, kurai tas jāvalkā. Viņas labā roka bija kaila.

“Vai zināt, ar ko pelnu iztiku?” Bella nesagaidīja atbildi. “Esmu atmiņas vadītāja — atmiņu hroniste, ja jums tā tīk. Cilvēki nāk pie manis — parasti mūža nogalē — un lūdz mani palīdzēt atcerēties savu pagātni. Viņi grib rast jēgu savai dzīvei un tam, kas viņi ir.”

“Jūs esat terapeite?”

Bella pasmaidīja. “Nē. Cilvēki vēršas pie terapeitiem tāpēc, ka viņiem ir nepatīkamas atmiņas, kuras viņi vēlas labot. Terapeits parasti cenšas pacelt apspiestās atmiņas virspusē un uzstāj, lai pacients mēģina visu atcerēties pēc iespējas godīgāk. Es tā nedaru.”

“Nesaprotu.”

“Sasniedzot dzīves noslēgumu, cilvēkiem vairs nerūp precizitāte. Mēs tiecamies atcerēties labos laikus un uzspodrināt slavu. Mēs slīdam pāri sāpīgiem mirkļiem. Vairs nav nepieciešams domāt par mūsu mīļajiem un radiniekiem tik reālistiski kā kādreiz. Daudzi svarīgie mūsu dzīves spēlētāji jau ir aizsaulē, tāpēc ļaujam sev mīkstināt sāpīgos vārdus, racionalizēt pašu nepilnīgās atbildes. Mēs sākam piemirst pagātnes grēkus. Un tas ir labi. Es mudinu tā rīkoties.”

“Mudināt melot,” Eloīzas balsī ieskanējās nicinājums. “Un cilvēki jums par to maksā.”

“Tie nav meli.” Bellas balss bija pacietīga. “Mēs neglabājam atmiņas saldētavā, iesaiņotas vakuumpakās, kur tās gaida, kad nolemsim tās izsaiņot — pilnīgi neskartas. Mēs esam stāstnieki. Mēs savā prātā visu mūžu radām pasakas, nostāstus par sevi. Tos nevar nosaukt par meliem. Atmiņas nekad neatspoguļo notikušo, atmiņas gadu no gada sevi revidē. Tieši tā mēs kļūstam par tiem cilvēkiem, kas esam. Dzīves beigās mūsu prātā ir uzbūvēts šis brīnišķīgais šedevrs: daļēji mīts, daļēji realitāte. Un es uzskatu,” Bella uz mirkli pieklusa, “diezgan nešaubīgi, ka tieši tā tam bija lemts būt. Kā liecina mana pieredze, tie, kuri atceras skarbo patiesību un izvēlas lūkoties tai sejā, nenoveco tai labākajā veidā. Nē. Mēs esam radīti, lai aizmirstu. Mēs tā esam konstruēti.”

Viņa cieši ielūkojās Eloīzai acīs. “Tava māte domāja citādi.” Pulkstenis uz kamīna liegi iezvanījās. Tas bija izcils priekšmets — muzeja cienīgs eksponāts, un Džeks to bija ievērojis, tikko ienāca telpā. Meisenes porcelāns, iespējams, deviņpadsmitais gadsimts, viss apzeltīts un debeszils, bet augšpusē pulksteni rotāja divas figūras: cīpslains Laika vecis un kapucē tērpts cilvēks ar izkapti. Taču tas, kas kā magnēts pievilka Džeka skatienu, bija divi nepārprotami baudkāri ķerubi, kuri turēja ziedu vijas pulkstenim abas pusēs. Ķerubi bija lieliski izveidoti, taču zem smagnējiem plakstiņiem paslēptajās acīs bija kaut kas nepatīkams.

“Tava māte uzskatīja, ka tas, kas ir, nevar pavisam nomirt. Viņa ticēja, ka atmiņu var atjaunot — pilnīgi. Viņai tā bija reliģija. Lūgšana. Viņa bija bezbailīga." Šis vārds izskanēja savādi, vecmodīgi.

Bella pagrieza galvu. “Arī jūsu tēvs tā uzskatīja.”

Džeks paraustīja plecus. “Ja viņš tam ticēja, tad ne jau reliģijas dēļ, bet gan tāpēc, ka cerēja ar to nopelnīt.”

Viņam bija izdevies Bellu pārsteigt. Gaišās acis viņam veltīja atzinīgu skatienu. “Jā. Turpretī Džuliāna bija ideāliste. Viņa pētīja hipermnēziju — nevainojamu atmiņu — tāpēc ka gribēja palīdzēt cilvēkiem. Taču viņas ideālus samaitāja.”

“Nauda?”

Ķerubi ar mēmu iekāri lūkojās viens uz otru pāri apaļajam pulkstenim. Bella papurināja galvu. “Mīlestība.”

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻĀ

Tas bija elpu aizraujoši ambiciozs sapnis: izveidot visa sarežģītā un galvu reibinošā atmiņas labirinta karti un izpētīt tās neskaitāmās šķautnes — sākot ar zinātni un beidzot ar misticismu. Jaunajam Dānie-lam Baronam tas bija aicinājums.

Taču, lai sapnis kļūtu par īstenību, Baronam bija nepieciešama palīdzība. Rūpīgi visu apdomājis, viņš aicināja četrus kolēģus pievienoties viņam Mnēmosines ordenī. Skaisti, pašpārliecināti un intelektuāli spoži — katrs ordeņa biedrs risināja atmiņas mīklu no cita skatpunkta.

Barons iztēlojās pasauli, kur apgūta uzvedība, piemēram, narkomānija, varētu tikt izārstēta ar vienkāršas injekcijas palīdzību; kur kara veterāna murgus varētu aizstāt ar netraucētu miegu, bet izvarošanas upuris spētu uz visiem laikiem atbrīvoties no garīgā ievainojuma. Aizmirstības pasaule.

Par iņ viņa jau kļuva Džuliāna Greja: viņas mērķis bija atrast atslēgu, ar kuras palīdzību neirologi spētu atjaunot izbalējušas vai zaudētas atmiņas. Viņa gribēja dot atmiņas zuduma upuriem otru iespēju visu atcerēties. Šajos meklējumos viņai palīdzēja Leons Simoneti, kurš bija arī grupas uzņēmējdarbības vadītājs.

Saistība starp emocijām un ilglaicīgu atmiņu ierakstīšanu smadzenēs bija Bellas Vaildingas — grupas ceturtās dalībnieces un psihiatres — lauciņš. Un tad vēl Frānsiss Godēns, mistiķis un vizionārs, kurš uzskatīja, ka absolūtas zināšanas un atmiņas pārvaldīšana ļautu mirstīgajiem ielūkoties Dieva vaigā. Viņam kā grupas sirdsapziņai bija uzdevums rūpēties, lai Mnēmosines ordeņa morāles kompass nenomaldās. Viņi kopā sāka ambiciozu ceļojumu prāta dzīlēs.

“Tas bija lielisks piedzīvojums,” sacīja Bella. Viņas sejā iedegās atmiņu kvēle. “Mēs bijām tik satraukti. Mēs domājām, ka esam neuzvarami.” Džeks vēroja, kā viņa nogludina cimdu. Tas acīm redzami bija žests, kas viņu nomierināja.

“Kāpēc jūs izveidojāt “Mnēmosini” pēc Zelta rītausmas ordeņa modeļa?” Viņa graciozi, tikko jaušami paraustīja plecus. “Tā nebija — ne gluži tā. Taisnību sakot, Frānsiss uzskata Kroliju par šarlatānu. Taču viņš atbalstīja ideju par maģiskajām dienasgrāmatām, kurās pierakstījām savas slēptākās domas. Viņš teica, ka tas mums palīdzēs būt godīgiem. Un viņš uzskatīja, ka darbs ar atmiņu mūs mainīs. Viņš gribēja, lai mēs rakstām par personisko transformāciju.”

Viņa atkal pieskārās cimdam, šoreiz tas bija nervozs žests. “Jums jāsaprot — Frānsiss ir mistiķis. Viņš tic dvēseles alķīmijai, “es” transformācijai. Viņš sevi izveidojis atbilstoši viduslaiku atmiņas māksliniekiem, kuri bija pārliecināti, ka atmiņa un zināšanas ir tuvākais, cik cilvēks var pietuvoties savam radītājam. Frānsisam atmiņa ir svēta.”

Bella aplaizīja lūpas. “Es? Man vienkārši šķita, ka visa šī slepenās brālības padarīšana ir interesanta. Nu, tas, ka ir kāda maģiska identitāte, kas ir nošķirta no ikdienišķā “es”. Devīzes, kuras veido vārdus.”

Viņa apklusa un pēkšņi izskatījās nogurusi. “Es biju jauna.”

“Un tad?”

“Un tad viss sāka risināties ne tā, kā bija iecerēts.”

“Kāpēc?”

“Kaislība. Alkatība. Tās vienmēr pārtrumpos zinātni un pat mīlestību uz Dievu.”

Eloīza paliecās uz priekšu. “Jūs teicāt, ka manu māti samaitāja mīlestība. Ko jūs ar to gribējāt teikt?”

“Džuliāna bija pēdējais biedrs, kurš pievienojās Dāniela pētnieku vienībai.” Bella samiedza acis, it kā mēģinot skaidrāk saredzēt pagātni. “Es atceros pirmo reizi, kad ieraudzīju viņu. Tikai pirms sešiem mēnešiem viņa bija laidusi pasaulē tevi, un viņa joprojām nebija zaudējusi grūtniecības laikā uzņemtos kilogramus. Bet, ak Dievs, viņa bija izcila. Leons to ievēroja jau no paša sākuma. Viņš gribēja izmantot viņas talantu, lai ar tā palīdzību varētu nopelnīt. Ņemot vērā, ka katru gadu tiek tērēti miljoni mārciņu, lai nopirktu pavisam vienkāršu preparātu, kurā ir vien divdaivu ginks, jūs varat iztēloties, cik daudz cilvēki būtu ar mieru maksāt par medikamentu, kas tiem garantētu neaizmirstamas atmiņas. Leons bija pārliecināts, ka Džuliāna spēs tādu izveidot.”

“Un jūs?” Džeks iejautājās, kad viņa apklusa.

“Nauda nekad nav bijusi mana inde.” Viņa ievēroja, ka Džeks aši aplūko grezno istabu, un papurināja galvu. “Man patīk greznība, bet, ja visas šīs lietas rīt pazustu, man tas neko nenozīmētu. Nē, Džuliānas pētījums mani interesēja nevis naudas dēļ, bet gan tāpēc, ka es biju ziņkārīga.” Viņa savilka lūpas. “Tik prasts vārds — ziņkārīga. Ļaujiet man izlabot. Es biju neremdināmi zinātkāra. Es tāda piedzimu. Taču mana intelektuālā ziņkāre allaž pārspēj manu smadzeņu spēku: ambīcijas lielākas par spējām. Diezgan skumji, piekrītat?”

Bella joprojām smaidīja, taču smaida bija jūtams rūgtums. “Zināt, kāds bija mans maģiskais moto?” Smaids pārvērtās izsmieklā par sevi. “Quod me iiutrit me destruit."

“Kas mani baro, mani arī iznīcina.”

“Tieši tā. Ziņkāre baro dvēseli... taču tā ieved kārdinājumā.”

Viņa pagriezās pret Eloīzu. “Es apskaudu tavas mātes ģenialitāti. Un tā mani fascinēja. Es gribēju noskaidrot, vai viņas pētījums tiešām darbotos. Taču ir vajadzīgi gadi, lai medikamentu pārbaudītu un atļautu lietot. Tāpēc mēs ar Leonu nospriedām, ka mums ir jāpasteidzina notikumi. Diezgan pamatīgi. Taču tādā gadījumā Džuliānai būtu jāpārkāpj noteikumi, un es zināju, ka viņa tam nemūžam nepiekritīs. Ja vien...”

Bella atkal paskatījās uz Džeku. “Es pastāstīšu šo to par jūsu tēvu, kas jums varētu nepatikt.”

“Ticiet man, nekas, ko jūs varat pateikt par manu tēvu, mani nespēs satriekt.”

Bella piekrītot viegli palocīja galvu. “Leons apzināti metās pavedināt Džuliānu. Tas nebija grūti: Leons prot apieties ar sievietēm. Viņš gādāja, lai Džuliāna bezcerīgi viņā iemīlas. Es to ierosināju.”

“Jūs to ierosinājāt,” Eloīza sausi bilda.

“Tava māte bija izcila, taču alka mīlestības kā ubadze. Es acumirklī pazinu šo īpašību.”

“Īpašību?” Atkal tā pati sausā balss, taču aiz tās slēpās kaut kas bīstams.

Džeks mierinoši uzlika plaukstu uz Eloīzas rokas. “I.abi. Džuliāna Greja kļūst apmāta. Mans tēvs tagad var piepildīt savas alkatīgās ieceres. Un tālāk?”

Bellas balsī neieskanējās nekādas emocijas — tā bija zinātnieces balss. “Mācīšanās un atmiņas pamats cilvēka smadzenēs pēc savas dabas ir molekulārs un celulārs. Ja mēs gribējām pastiprināt to spējas, būtu nepieciešama ķīmiska iejaukšanās. Preparāts. Džuliāna to dēvēja par DE7."

Klusums.

“Protams, mēs to vispirms izmēģinājām žurkām. Mēs to injicējām žurku galvas smadzeņu garozā, un rezultāti bija satriecoši. Taču mēs zinājām, ka daudz vērtīgāk būtu izmēģināt DE7 cilvēkam. Dženili bija pieci gadi. Pats labākais vecums. Ja bērns būtu jaunāks, mēs riskētu ar infan-tilo amnēziju. Taču piecu gadu vecumā hipokamps ir pilnīgi darboties spējīgs, turklāt bērns jau apzinās savu identitāti. Ideāli.”

Pagāja brīdis, kamēr Džeks aptvēra teikto. “Jūs viņai injicējāt smadzenēs?”

Niknums viņa balsī izraisīja šokējošu reakciju — šķita, ka Bellu šī saruna dziļi garlaiko. “Smadzenēm nav sāpju receptoru. Tās bija nenozīmīgas procedūras. Bērns nejuta sāpes.”

Džeks skatījās viņas mierīgajos vaibstos un gribēja Bellu iepļaukāt. Taču šoreiz nomierinošu roku pastiepa Eloīza. “Kādam mērķim?”

“D£7 paātrina informācijas apmaiņu starp molekulām, kuras ir iesaistītas atmiņu izveidē un uzturēšanā. Tas stimulē neiromediatoru re-ceptoru izpausmi un pastiprina sinaptiskās pārvades spēku. Runājot vienkāršā valodā, mums izdevās ārkārtīgi spēcīgi stimulēt tavu atmiņu. Mēs ievērojami palielinājām tavas atmiņas spējas.”

“Ļaujiet minēt,” Džeks ierunājās, “ar to viss nebeidzās.”

“Nē.” Bella novērsa skatienu un palūkojās uz grīdu. “Leons nolēma, ka mums Dženili atmiņu bankā jāpievieno papildu atmiņas. Viņai nepiederošas atmiņas.”

“Dieva dēļ, kāpēc?”

“Leons paredzēja nākotni, kurā cilvēki gribēs pirkt un pārdot atmiņas. Greznas atmiņas. Satraucošas atmiņas. Kinozvaigžņu atmiņas. Vai izcilu sportistu atmiņas. Vai pat politiķu.”

Viņš apstulbis skatījās uz Bellu.

Bella nepacietīgi atmeta ar roku. “Tā nemaz nav tik neprātīga doma. Tenku žurnāli taču ir uz izķeršanu. Iztēlojieties, ja cilvēki varētu nopirkt slavenību atmiņas. To varētu pat uzskatīt par labu darbu. Tas ļautu pelēkiem cilvēkiem ar pelēku dzīvi sajust asumu. Šīs atmiņas viņus varētu pat pārveidot, viņi paši varētu kļūt ne tik pelēki un drosmīgāki.”

“Kura atmiņas tika pievienotas manējām?” Eloīza ļoti klusi jautāja. “Tu nezini?”

“Manas mātes.”

Bella pamāja. “Džuliāna filmēja notikumus no sava skatpunkta. Šos ierakstus viņa rādīja tev hipnozes stāvoklī un noglabāja tevī savu emocionālo atbildes reakciju. Tas bija aizraujoši: pieaugušā cilvēka atskaites sistēma tika iepotēta gandrīz neskartā matricā. Un viņa turpināja tev injicēt DE7. Tas bija satriecoši. Mēs aprīkojām pašu atmiņas pēdu fabriku.”

Satriecoši. Šķita, ka šī sieviete nesaprot, cik groteski izklausās teiktais.

Džeks beidzot ierunājās. “Godēns bija iesaistīts eksperimentos, kurus veicāt ar Dženili?”

“Nē.” Bella aprauti iesmējās. “Kad Frānsiss uzzināja, viņš bija nikns. Paštaisnais pimpis.”

Šī rupjība satrieca tāpat kā neaptveramā inde, kas slēpās aiz viņas stājas un elegances.

“Vai Daniels Bārons zināja, kas notiek?”

“Paldies Dievam, nē. Un viņš joprojām neko nenojauš. Frānsiss viņam to nepateica. Frānsiss gribēja pasargāt Dānieļu no...” Bella dziļi ievilka elpu, "vilšanās.” Šis vārds palika karājamies gaisā, izstarodams visu savu nepiemērotību. “Daniels ir ideālists. Viņš mūsu rīcību uzskatītu par lielāko nodevību. Turklāt visu sarežģīja arī tas, ka viņi ar Džuliānu bija pāris.” Džeks strauji palūkojās uz namamāti.

Bella pamāja. “Dāniels viņu ļoti mīlēja. Skaidrs, ka viņa savu sakaru ar Leonu glabāja slepenībā. Dāniels būtu salauzts, ja uzzinātu, ka viņa ne tikai izmantoja pašas bērnu par izmēģinājumu trusīti, bet arī krāpa viņu. Frānsiss gribēja viņam aiztaupīt šīs sāpes. Frānsiss Dānieļu ļoti sargā.”

“Tas izskaidro to, kāpēc Bārons joprojām ir draugos ar manu tēvu.” “Jā. Ja viņš zinātu patiesību, diez vai draudzība saglabātos.”

Džeks tomēr gribēja zināt: “Ja Bārons neko nenojauta, kāpēc viņš pielika punktu “Mnēmosinei”?”

“Džuliānas slepkavības dēļ. Dāniels gluži vienkārši nespēja tikt galā ar sāpēm. Un tad, drīz pēc viņas nāves, viņš cieta nelaimes gadījumā un tika paralizēts. Man šķiet, viņš zaudēja dūšu.” Bellas skatienu aptumšoja pagātnes nožēla. “Leons devās uz Ameriku. Frānsiss apmetās pie Dāniela, lai par viņu rūpētos, bet es sāku jaunu dzīvi.”

“Kāpēc jūs ar manu tēvu neturpinājāt pētījumus? Divatā?”

“Mēs mēģinājām. Taču Džuliāna bija vienīgā, kura zināja DE7ķīmisko sastāvu. Un šo noslēpumu viņa paņēma līdzi kapā. Mēs tā arī neatradām viņas piezīmes.”

Iestājās ilgs klusums, kuru neviens nepārtrauca. Tad ierunājās Eloīza: “Kāpēc jūs esat tik izpalīdzīga? Jūs par to visu varējāt nestāstīt.”

“Ja es teiktu, ka vēlos izpirkt savu vainu, jūs man ticētu?”

“Un kāpēc gan ne? Jūs izrādījāt nožēlu.”

Bella saviebās. “Es esmu zinātniece. Es nespēju pretoties jaunu iespēju izaicinājumam. Taču es ari mostos nakts vidū un zinu, ka tas, ko izdarījām, bija slikti. Ja es jums varu palīdzēt, es to darīšu.”

“Tādā gadījumā,” Džeks izvilka no iekškabatas piezīmju bloknotu un pasniedza Bellai. “Kas tas ir?”

Četrdesmitā nodaļa

n.o.m.

Atmiņu tēls 21776

J7 vēlos viņam izpatikt, vīrietim, kuru mīlu. Taču es viņam neuzticos, 1 v-S vīrietim, kuru mīlu.

Man jāsargā meita — katram gadījumam. Ja kaut kas noies greizi — ne šodien vai rīt, bet tālākā nākotnē. Ja pienāks laiks, kad es vairs nebūšu viņai līdzās, lai palīdzētu, ja viņai mani vajadzēs.

Kā?

Man jāizveido aizsardzības talismans. Līdzeklis, ar kura palīdzību viņa varētu izdzēst atmiņas, kuras esmu ielaidusi viņas smadzenēs. Avārijas poga.

Kad es par to pastāstu Leonam, viņš ir šausmu pārņemts. Es esmu stipra. Esmu nesatricināma. Pat ja viņai nekad nebūs vajadzīga šāda avārijas poga, Dženili jābūt izvēlei. Cilvēkam vienmēr jābūt iespējai atgriezties.

Kā?

Atslēga.

Mentāls slēdzis.

Koda vārds.

Vienkārši.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Vai jūs zināt, ko nozīmē šie teikumi?” Džeks pastūma savu piezīmju grāmatiņu tuvāk Bellai. “Jūs teicāt, ka vēlaties palīdzēt. Šī ir jūsu iespēja.”

Saule aiz Bellas nama loga bija pazudusi. Elegantajā istabā valdīja ēnas.

“Ja gaismai nav vecuma, iespējams, laikam..." Bella pārtrauca lasīt.

“Tātad jūs zināt gan.”

Bella vilcinādamās ar pirkstiem pieskārās lūpām. “Kad Džuliāna meitai ievadīja atmiņas, tas notika hipnozes stāvoklī. Ar šiem teikumiem viņa hipnotizēja Dženili.”

Bella uzmeta skatienu Džekam. “Šie vārdi ir arī puse no atslēgas.”

“Atslēgas?”

“Džuliāna gribēja, lai būtu kāda avārijas poga; veids, kā no tā visa izkļūt. Džuliāna vēlējās meitai dot iespēju bloķēt iedvestās atmiņas, ja tās sāktu traucēt. Šie teikumi,” Bella norādīja uz piezīmju grāmatiņu, “sniedz viņai šo iespēju. Taču vienīgi tad, ja šos vārdus lieto hipnozes stāvoklī apvienojumā ar koda vārdu.”

Koda vārds.

Eloīzas acīs Džeks pamanīja cerību, kas sāka mosties arī viņa prātā.

“Vai jums ir zināms koda vārds?”

“Džuliāna to mums neatklāja. Viņa zināja, ka mums nepatīk doma par avārijas pogu, un, manuprāt, viņa saprata, ka sevišķi jau Leons darītu visu, lai tikai neļautu meitenei to izmantot. Varbūt viņa Leonu mīlēja, taču viņa tam neuzticējās. Viņa noteikti neuzticējās man.”

“Kāpēc tas mani nepārsteidz?” Džeks neredzošām acīm skatījās uz Bellu, taču juta, kā viņā briest satraukums.

“|a mēs atradīsim koda vārdu, Eloīza varēs atbrīvoties no halucinācijām. Pareizi? Mēs atradīsim līdzekli.”

“Jums jāsaprot viens,” Bella aizsmakusi ierunājās.

Džeks sadrūma, izdzirdot viņas balss toni.

“Koda vārda izmantošana bija iecerēta kā vienkāršs process — kā atslēgas pagriešana slēdzenē. Vaļā. Ciet. Taču Džuliāna nevarēja paredzēt, ka Dženili nonāks fūgas stāvoklī.” Viņa uz mirkli apklusa. “Fūgas stāvoklis visu sarežģī.”

Džeks gaidīja, taču priecīgais satraukums sāka saplakt.

“Eloīzas identitāte tagad ir savienota ar Džuliānas — abu atmiņas kļuvušas savstarpēji saistītas. Tas nozīmē: ja ar koda vārda palīdzību mēģināsiet tikt vaļā no ievadītajām atmiņām, pastāv iespēja, ka tādā veidā atbrīvosieties arī no fūgas stāvokļa izraisītās identitātes. Bloķējot vienu, izdzēsīsiet otru. Eloīza visdrīzāk atkal kļūs par Dženili.”

“Jūs gribat teikt, ka neatcerēšos neko no tā, ko pieredzēju kā Eloīza?” Džeks juta, kā saspringst meitenes tvēriens. “Arī šo sarunu ne?”

“Nē. Tu atsāksi dzīvot kā Dženili. Iespējams, sākot no tā brīža, kad pazaudēji atmiņu.”

“Es atcerēšos Džeku?”

Bella palūkojās gandrīz vai līdzjūtīgi. “Neatcerēsies.”

Eloīzas sejas izteiksme bija tik sāpju pilna, ka Džekam sažņaudzās sirds. “Tātad jūs gribat teikt, ka netikšu vaļā no balsīm un ārprāta?”

“Ja turpināsi dzīvot kā Eloīza, tad jā. Un es baidos, ka laika gaitā balsis varētu kļūt vēl intensīvākas.”

Iestājās klusums, kurā Meisenes porcelāna pulksteņa tikšķi izklausījās pēc ceturtā cilvēka sirdspukstiem.

Eloīza piecēlās. “Man tagad ir jāiet.”

“Lūdzu, paliec.” Bellas balsi jautās neatlaidība. “Lūdzu. Mums vēl daudz kas runājams.”

“Diez vai man vajadzētu.” Elolzas balss skanēja gandrīz vai ikdienišķi, it kā viņa atteiktos no piedāvājuma iedzert tasīti tējas. Viņas seja bija mierīga. Acu skatiens tukšs. Taču tad Džeks ieraudzīja, ka viņas deniņos pulsē asinsvads. Viņa ir nikna, viņš piepeši aptvēra. Akla no zvērīgām dusmām.

To ievēroja arī Bella; Džeks redzēja, kā viņa satver krēsla paroceņus. Mirkli gaisā kaut kas virmoja — kaut kas blīvs un bīstams.

Eloīza pagriezās un neatskatīdams izgāja pa durvīm.

Pulkstenis klusajā istabā skaitīja nepacietīgas sekundes. Varēja dzirdēt, kā atveras un aizveras ārdurvis.

Bella bija satriekta. “Man ļoti žēl. Es...”

Džeks viņu pārtrauca. “Sakiet, ja Eloīza atkal kļūs par Dženili, vai viņa atcerēsies stresoru, kas izraisīja fūgas stāvokli?”

“Visdrīzāk. Bet, Džek, jums vispirms vajadzīgs koda vārds. Un tas atrodas Džuliānas dienasgrāmatā. Viņa to noslēpa no mums. Es nezinu, kur ir šī dienasgrāmata.”

“Es gan zinu.”

“Ko?” sieviete iesaucās. “Kur?”

Alkatība viņas skatienā bija šausminoša. Bella ievēroja Džeka sejas izteiksmi un nosarka. “Džuliānas dienasgrāmatā ir ne tikai koda vārds, bet arī DE7 formula.”

“Un jūs to gribat.”

Viņa neatbildēja. Džeks piecēlās, vēlēdamies vienīgi tikt prom no šīs sievietes ar skaisto seju un alkatīgo prātu un istabas ar salkano liliju aromātu. “Jūs un mans tēvs. Kamēr viņam bija romāns ar Džuliānu Greju, viņam bija attiecības arī ar jums, man taisnība?”

“Mēs ar Leonu baudījām viens otru fiziski. Tas nebija nopietni.”

“Kas par jauku, nodevīgu bariņu jūs bijāt! Mans tēvs krāpa Džuliānu, Džuliāna krāpa Bāronu, bet jūs krāpāt visus.”

Viņas seja šķita sašļukusi, vaigi iekrituši. Nu viņš zināja, kāda viņa izskatīsies vecumdienās.

“Tas, ko jūs, mans tēvs un Džuliāna nodarījāt Elolzai, ir vardarbība pret bērnu. Es uzskatu, ka neesat nekas cits kā noziedzniece. Ko jūs pirmīt teicāt? Cilvēks novecojot tiecas aizmirst pagātnes grēkus? Lai jums ar to veicas!”

Viņa ierunājās nogurušā balsī. “Es cenšos izpirkt savu vainu, Džek. Piedodiet.”

“Atrodiet priesteri. Es neatlaižu grēkus.”

Viņa kaut ko klusi teica; varbūt tas bija “pagaidiet”. Taču Džeks neapstājās. Steigā viņš gandrīz vai uzskrēja virsū trepēm, kas stāvēja aiz durvīm, taču neapstājās. Viņš noskrēja pa kāpnēm, it kā kāds viņam dzītos pakaļ, un izmetās cauri hallei ar tās barokālajiem eņģeļiem, mēbeļu kaudzi, puķupodiem un greznajiem niekiem. Viņš dziļi elpoja, it kā viņa plaušām ziedu smaržas pārblīvētajā namā trūktu gaisa. Viņš atskatījās tikai tad, kad uzlika plaukstu uz durvju roktura.

Kāpnes bija tukšas.

Kad Džeks iznāca ārā un palūkojās uz otrā stāva logu, viņam šķita, ka saredz roku melnā cimdā, kura uz mirkli pavelk malā aizkarus.

Acumirklis.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

N.O.M.

Atmiņu attēls 32985

5 odicti es uzskrēju virsū Bellai, kad viņa stāvēja un pētīja sevi spogulī. Iedomīgā Bella ar viņas kāro prātu. Viņai ir tikai divas mīlestības, un es bieži vien prātoju, kura no tām ir lielāka.

“Atnāci skatīties cirku?” Viņa pagriežas un parāda uz savu roku. Cimds tika saņemts tikai vakar, un man nav ne jausmas, kā tagad izskatās viņas roka. Bella ir uzvilkusi līdz elkonim garu cimdu. Izskatās savādi grezni.

Domājot par ugunsgrēku, man ir grūti koncentrēties. Elektrības īssavienojums Dženili spēju istabā, un uguns šaušalīgi ātri izplatījās tālāk. Savādi, ka tas šķiet tik sen — gadus, nevis mēnešus sens notikums, taču Bella apgalvo, ka pieaugušie tieši tā parasti apstrādā traumatisku pieredzi. Es neatceros neko daudz, taču jūtos vainīga. Man pašai bija jāizglābj meita. Taču Bella notikuma vietā gadījās pirmā, un, ja ne viņa, kas zina, vai Dženili tagad būtu dzīva.

Es vienaldzīgi vēroju, kā viņa lēnām novelk cimdu. Miesa izskatās izkususi un lāsumaina kā tauki uz sasmakuša gaļas gabala. Mnēmosines gaismekļa attēls, ko Bella uztetovēja uz plaukstas locītavas tikai nedēļu pirms ugunsgrēka, ir sabojāts un izplūdis kā tēli no Dalī gleznām.

Es zinu, ka man jābūt pateicīgai, taču tā vietā es jautāju: “Tu ieskrēji istabā, jo gribēji izglābt Dženili vai arī gribēji glābt pētījuma projektu?”

Bella pasmaida. Tik skaisti. Tik bezsirdīgi. Viņa pienāk pie manis un pieliek savu seju pavisam tuvu manējai. “Vai tam ir kāda nozīme? Kādu dienu, kad abas būsim vecas, mani nolūki sen būs aizmirsti un mēs atcerēsimies vienu — ja nebūtu manis, tu būtu pazaudējusi bērnu.”

Viņa pieliecas un noskūpsta mani uz lūpām. “Un tu būsi pateicīga.” Viņas lūpu krāsa ir izsmērējusies. Bella atgriežas pie spoguļa, lai krāsu pielabotu. Interesanti, ko viņa teiktu, ja es pastāstītu par sapņiem, kurus redzu? Sapņiem, kuros es nogalinu viņu un Leonu. Nežēlīgi, juceklīgi sapņi par asinīm, spožu cirvi un ķermeņa daļām. Traki, ārprātīgi sapņi.

“Viss ir cauri, Bella.”

“Kas tieši?” Viņa nolaiž lūpu krāsu un jautājoši paceļ uzacis, un spogulī mūsu skatieni sastopas.

“Espametu Mnēmosini. Un Dženili ņemu sev līdzi.”

Viņa apsviežas riņķī, un viņas seja piepeši kļūst balta. “Tu to nedrīksti!” “Drīkstu. Viņa ir mana meita.”

Bella izskatās tā, it kā es būtu iesitusi viņai pa vēderu. Viņa ir sakauta. Es pasmaidu.

“Leons zina?” Viņas balss tiešām dreb.

“Viņš joprojām ir Edinburgā. Kad viņš atgriezīsies, es būšu prom. Tev viņam tas jāpasaka, Bella. Viņam būs vieglāk, ja to uzzinās no tevis.”

“Tu centies mūs ar Leonu sodīt, jo mēs dažreiz baudām viens otru? Tāpēc tu tā rīkojies?”

“Es tā daru, jo viņš grib pārvērst manas meitas smadzenes par tirdzniecības centru. ”

“Tavas piezīmes... ”

“Tās ir drošībā. Taču jūs tās neatradīsiet."

Bella dziļi ieelpo, un es redzu, kā viņa cenšas nomierināties. “Džuliāna, nedari neko pārsteidzīgu. Parunāsim par to. ”

“Vienīgais cilvēks, ar kuru es runāšu, ir Daniels.”

“Nē!" Bellas seju izķēmo trauksme. Viņa vairs neizskatās tik glīta. “Tu nedrīksti stāstīt Dānielam. Tu nevari! Viņš pieliks punktu “Mnēmosinei”!” “Frānsiss vienmēr atkārto, ka grēksūdze dvēselei nāk par labu. Man ir pienācis laiks izsūdzēt grēkus. Rīt es visu izstāstīšu Dānielam. ”

“Egoistiskā kuce!” Bellas mute bija kā sarkana švīka sejā. “Tas viņu iznīcinās. ”

“Paliec sveika, Bella. ”

“Es to nepieļaušu!” Bella kliedz.

Es dodos projām. Gana. Mana jaunā dzīve sākas rīt.

“Zinātne turpina būt par maģijas kanālu — uzskats, ka cilvēka gribai, zināšanu stiprinātai, nekas nav neiespējams...”

Džons Grejs “Nemirstības komisija”

Četrdesmit trešā nodaļa

Otsvorta kolekcija, kā liecina tās lakoniskā mājaslapa, ir vairāk nekā divsimt gadu sena, un tajā glabājas vairāki pasaules retākie teksti un manuskripti. Tās dibinātājs, kāds lords Delvins Otsvorts, mājaslapā tiek raksturots kā “vizionārs, kurš gribēja radīt drošu glabātavu zinātniskiem darbiem, kuri svārstās starp garīguma un empīrisko zinātņu sfērām”.

Turpinot meklēt informāciju gūglē, Džeks noskaidroja, ka “vizionārs” būtu pārāk dāsns raksturojums vīram, kurš acīmredzot bijis nevaldāms trakais. Otsvorts dzīvoja kādās drupās Čiltērnā, vadīdams mēnesnīcas seansus un orģijas īstenā Hellfire stilā, izrotāja savu namu ar diezgan atklātiem erotiska satura gleznojumiem un tik dedzīgi komunicēja ar eņģeļiem, izmantodams kristāla lodi, ka pat Džons Dī kļūtu zaļš aiz skaudības. Tomēr, lai kādas noslieces viņam arī piemita, Otsvorts bijis vērīgs un pamanījies izveidot īstenu augstas kvalitātes literatūras kolekciju, kura veltīta tai robežpasaulei, kur sarokojas zinātne un misticisms. Pēc nāves viņš atstāja kolekciju citu pārziņā un nodrošināja pietiekami lielu naudas summu, lai gādātu, ka arhīvs ne vien tiek saglabāts, bet to varētu arī papildināt. Laiku pa laikam tika veikti pārdomāti pirkumi, taču jauni manuskripti parasti tika uzdāvināti. Cik nu Džeks varēja spriest, arhīvs darbojās kā savdabīga glabātava manuskriptiem, kuri tika uzskatīti par pārāk personiskiem, pārāk pretrunīgiem vai pārāk bīstamiem, lai tie nonāktu parastu lasītāju rokās.

Tas viss Džekam radīja iespaidu, ka kolekcija atradīsies ekstravagantā namā ar tornīšiem, kurš līdzināsies Cūkkārpai, bet, nē, arhīvs bija izmitināts Viktorijas laikmeta ēkā Ričmondas dzīvojamo namu rajona ieliņā, kas beidzās strupceļā. Miniatūras efejas un vīteņrozes, kuru baltās ziedlapiņas bija nodzeltējušas rudens aukstumā, sedza sarkano ķieģeļu mūri.

Tomēr šai vietai piemita noslēpumainības aura. Namam bija trīs stāvi, tas atradās tieši pretī ielai un slēpās aiz divpadsmit pēdu augstajā mūrī ierīkotiem cakainiem dzelzs vārtiem. Iespaidīgām koka durvīm gar abām pusēm sarindotus sīkrūšu logus ieskāva rubīnsarkani samta aizkari. Pie ieejas ķērpjiem klātajā akmens plāksnē bija iegravēti savīti burti O un K — Otsvorta kolekcijas iniciāļi.

Džeks ienāca pa vārtiem un raitā solī devās uz nama pusi. Lai gan pieeja kolekcijai bija ierobežota, viņam tika dota atļauja apmeklēt arhīvu — par to bija jāpateicas Čārlijam jeb, precīzāk, Čārlija tēvam, dažreiz ļoti noder, ja esi viens no ietekmīgākajiem cilvēkiem pilsētā. Viens telefona zvans no Eskvita vecākā pavēra arhīva durvis, kaut arī tikai Šaurā sprau-dziņā. Džekam bija ļauts lasīt dienasgrāmatu, taču viņš nedrīkstēja neko pierakstīt. Turklāt viņš nevarēja veikt nekāda veida kopēšanu. Taču tas vien, ka viņam ļāva tur ienākt, bija liels sasniegums.

Protams, vajadzēja mazliet piemelot un uzdoties par kādu citu. Laio-nels Eskvits uzskatīja, ka piekļuvi arhīvam ir nokārtojis dēlam, nevis dēla draugam. Līdz ar to Džeka makā tagad atradās divas Čārlija kredītkartes un pielabota vadītāja apliecība, par kuru bija jāpateicas Serēnai. Par laimi, Eskvits vecākais atradās saldā neziņā par lietas būtību. Un labi vien ir. Džeks Čārlija tēvu bija redzējis vienreiz, viņš bija tikpat holerisks un skarbs, cik viņa dēls lēns un mierīgs.

Pulkstenis rādīja vien četri pēcpusdienā, taču debesis bija tik ļoti apmākušās, ka bija gandrīz tumšs. Debesīs manīja dīvainu koši sarkanu atblāzmu, kura solīja nejauku laiku, un akmens flīzes zem Džeka kājām jau liecināja par dažām lietus pilēm. Viņš uzskrēja pa pakāpieniem un pavilka aiz vecmodīgas zvana auklas. Nama dzīlēs atskanēja zvans.

Virs Džeka galvas atradās novērošanas kamera. Kāds vēroja. Taču, kad durvis ar klikšķi atvērās, aiz tām nevienu nemanīja. Džeks atgrūda durvis un ienāca priekštelpā.

Jauna sieviete ķiršsarkanā kostīmā un augstpapēžu kurpēs sēdēja pie neliela Heplvaita rakstāmgalda, uz kura atradās vienīgi vāze ar ziediem. Nekādu papīru, pildspalvu vai datora. Tikai tālrunis un novērošanas ekrāns. Džeks stāvēja vārtsardzes priekšā.

Sieviete uz viņu dzedri un it kā vienaldzīgi paskatījās. Viena no smalkajām uzacīm nedaudz pakustējās, un Džeks šo žestu uztvēra kā atļauju tuvoties. Viņš pagāja uz priekšu un veltīja sievietei savu žilbinošāko smaidu. “Esmu Čārlzs Eskvits. Man ir tikšanās ar Kola kungu.”

“Jā.” Viņa mazliet sarauca pieri. Vai nu viņai nepatika Džeka centieni runāt ar britu akcentu, vai arī neiedvesmoja doma par to, ka viņam ir ļauts ienākt šajās svētajās telpās. “Jūsu dokumentus, lūdzu.”

Viņš pasniedza kredītkartes un viltoto vadītāja apliecību. Ja arī Džeka bezrūpīgi izskatīgais tēls, kas uzsmaidīja no mazās plastikāta kartītes, atstāja uz sievieti iespaidu, viņa sasodīti varonīgi apvaldīja savu sajūsmu. Bet vismaz viņa neapšaubīja dokumenta autentiskumu.

Sieviete atdeva kartes. “Vai drīkstu lūgt jūsu mobilo telefonu?” “Atvainojiet?”

“Jūsu mobilo telefonu.” Viņa runāja pacietīgā tonī kā ar ne pārāk attapīgu bērnu. “Un vai jums ir fotoaparāts? Man vajadzēs arī to.” Atvērusi seklu rakstāmgalda atvilktni, viņa izvilka caurspīdīgu plastikāta maisiņu. “Jūs drīkstat ņemt līdzi atslēgas un maku, bet, lūdzu, ievietojiet tos šajā maisiņā.” jā gan. Te nu bija viņa iecere ar telefona palīdzību sabildēt dienasgrāmatas lappuses.

“Apavi?” viņš aizkaitināts jautāja.

Viņas uzacs atkal tikko jaušami sakustējās.

“Man tie jānovelk?”

Viņa mēģinājums būt sarkastiskam nekādi neietekmēja sievietes ledainās manieres. “Tas nebūs nepieciešams.”

Satvēris plastikāta maisiņu, Džeks sekoja ledus karalienei. Viņas augstie papēži klaudzēja cauri priekštelpai un tālāk pa čīkstošu gaiteni, kur sienas klāja Viljama Morisa tapešu nomācošās krāsas. Bija ļoti kluss. Džeks prātoja, cik daudz darbinieku strādā šajā uzņēmumā.

Gaiteņa galā atradās lifts, un tā durvis bija vaļā. Ledus karaliene ar žestu aicināja viņu tajā iekāpt.

“Kola kungs jūs gaidīs lejā.” Sieviete pieliecās un nospieda pogu “P”, tad pakāpās atpakaļ. Durvis aizvērās.

Lifts iedūcās un pēc tam apstājās ar nelielu palēcienu. Pēc brīža durvis lēnām atvērās.

Džeks izkāpa un izbrīnā apstājās. Viņš bija domājis ieraudzīt garus, nomācošus dzelzs plauktus un bunkura gaisotni vai arī apskrambātus koka galdus, noplukušus ādas krēslus un putekļainus sējumus. Taču viņš nonāca telpā, kam līdzīgu nekad agrāk netika redzējis.

Gaišas kaļķakmens grīdas un sienas. Elpu aizraujoši augsti griesti. Telpas vidū pusaplī bija novietoti daži nelieli rakstāmgaldi un tiem pieskaņoti viegli krēsli. Uz katra galda kā citplanētieša acs dega maza halogēna lampa. Taču tieši grāmatu kolekcija lika aizrauties Džeka elpai.

Grāmatas bija nošķirtas ar stikla sienu, taču šķita pakārtas gaisā. Tās glabājās nevis plauktā, bet gan karājās tievos un spožos vados kā zīda pavedienos un šķita spocīgas. Katrs sējums vai papīru saišķis bija ielikts akrila kastē. To pārdabisko izskatu vēl pastiprināja violetā gaisma, kurā tās peldēja — droši vien, lai pasargātu lappuses no izbalēšanas, nosprieda Džeks. Kastu rindas sniedzās augšup, un pēdējās gandrīz vai pieskārās griestiem.

Vislielākais pārsteigums bija pats arhivārs. Viņš nebija nekāds sakumpis zinātnieks vai druīdam līdzīgs dīvainis. Viņš bija drukns un stūrains, seja līdzinājās ķieģelim, bet piere bija neparasti šaura. Viņa ausis atgādināja ziedkāpostus, un vīrietis izskatījās pēc cīkstoņa, kurš ringā pieredzējis sliktas dienas. Bet, kad vīrietis ierunājās, viņa balss skanēja maigi un pieklājīgi.

“Eskvita kungs.” Viņš pastiepa milzīgu roku. “Esmu Deivids Kols.”

Džeks piesardzīgi saņēma arhivāra roku, taču svešinieka tvēriens bija maigs.

“Cik saprotu, jūs vēlaties aplūkot kādu sējumu no mūsu personisko dienasgrāmatu kolekcijas: dienasgrāmatu, ko sarakstījusi māsa Non Omnis Moriar no Mnēmosines ordeņa.”

“jā, ļoti labprāt.”

“Lūdzu, sekojiet man.”

Kad viņi sāka iet, Džeks norādīja uz pakārtajām grāmatām. “Ļoti iespaidīgi. Bet kas notiek, ja gadās kāds misēklis? Grāmatas tā arī paliek, pakārtas gaisā?”

“Mums ir rezerves variants — diezgan vecmodīgs.” Kols norādīja uz garu dzels nūju ar tērauda āķi, kura karājās pie sienas. “Tā mūs vēl nav pievīlusi.”

“Visi šie manuskripti parastiem lasītājiem nav pieejami?”

“Dažus atļauts pētīt akadēmiskām vajadzībām. Citiem ir laika zīmogi, kuros norādīts, kad manuskripts būs pieejams vispārīgai publikai. Mēs glabājam arī tādus dokumentus, kuri netiks publiskoti vēl gadsimtu.” Arhivārs paskatījās uz Džeku. “Esmu pārliecināts, jūs zināt, ka kolekcijā glabājas ne tikai empīrisko zinātņu dokumenti, bet arī pētījumi, kuri saistīti ar mistiskākām sfērām.”

“Pseidozinātni.”

Kola balsī ieskanējās iecietība. “Eskvita kungs, robeža starp pseidozinātni un zinātni ir ļoti nenoteikta. Daudzi zinātnieki, kaut arī nosodīja māņticību, paši paslepus bija magi. Ņūtons. Bekons. Edisons mēģināja radīt telefonu, kas savienotu dzīvos ar mirušajiem. Zinātne nekad nav pilnīgi nevainīga. Tā nekad nav pilnībā attīrīta no reliģijas vai lūgšanas pēdām. Tas pats ir arī mūsdienās.”

“Mhm.”

Kols vaicājoši pacēla uzaci, vismaz Džekam tā šķita. Arhivāra kuplajās uzacīs un tām tik tuvajā matu līnijā bija grūti atšķirt sejas izteiksmju maiņas un rotaļas.

“Divdesmit pirmā gadsimta zinātnieki bieži vien ir magi,” Kols turpināja. “Galu galā tikai tie, kuri tic, ka cilvēkiem ir spēki, kas sniedzas tālāk par šodienas zinātni, ir gatavi veltīt savu enerģiju, lai mums sniegtu to, ko sola ticība un maģija: apziņas paplašināšanu, zināšanas par sevi, pat mūžīgo dzīvi.”

Tad arhivārs atkal kļuva mundrs. “Lūdzu, apsēdieties. Un vai jūs būtu tik laipns un uzvilktu šos, kamēr aplūkojat materiālu?” Vīrietis norādīju uz plānu, baltu cimdu pāri.

Kols piegāja pie siena ierīkotās ierīces ar šķidro kristālu ekrānu. Džeks vēroja, kā arhivāra resnie pirksti ārkārtīgi uzmanīgi spiež virtuālos taustiņus.

Augstu virs viņa viena no kastēm sāka nolaisties, izskatīdamās kā zirneklis, kurš rāpjas pa savu zīda pavedienu. Kad kaste nonāca lejā, stikla būra hermētiski aizvērtā vāka gumija ar klusu šņācienu atvērās. Kols satvēra kasti, uz kuras augšpusē labajā pusē atradās neuzkrītošs numurs “1592”.

“Māsas Non Omnis Moriar dienasgrāmata.” Kols nolika kasti uz galda. “Esmu pārliecināts, ka esat pirmais apmeklētājs, kurš lasīs šīs lappuses. Neviens agrāk to nav lūdzis apskatīt.”

“Vai pastāv iespēja, ka jūs man tomēr ļautu izdarīt pierakstus?”

Kols stingri papurināja galvu un norādīja uz sarkano uzlīmi. “Ņemot vērā to, ka jūsu tēvs personīgi galvoja par jums, jums ir ļauts lasīt, taču tas arī viss.” Kols ar galvas mājienu norādīja uz kasti. “Ļaušu jums strādāt.” Džeks vēroja, kā Kols apsēžas pie datora aiz stikla norobežojuma. Tas sniedza privātas telpas sajūtu, un dators atradās tālajā galā, taču bija skaidrs, ka Džeks netiks atstāts vienatnē.

Džeks pievērsās kastei. Tai bija vāks ar eņģēm, bet pati bija veidota no spīdīga, taču necaurredzama akrila, viņš tikai spēja sazīmēt lielā sējuma aprises. Iebāzis roku, Džeks uzmanīgi izvilka no kastes dienasgrāmatu. Tā līdzinājās piezīmju grāmatai: liela un bieza kā vārdnīca, ar nelīdzenām lapu malām. Tai bija brūni džutas vāki, uz kuriem zelta krāsā bija uzspiestas eļļas lampas kontūras ar liesmu mēlēm. Zem tās bija redzami trīs reljefi iniciāļi: N.O.M.

Džeks atvēra grāmatu. Pašā pirmajā lapā sievietes rokrakstā bija uzrakstīts: Manai īstajai mīlestībai, A.V.A.M. — tam, kurš kopā ar mani iet pretī atklājumiem. Sieviete bija rakstījusi ar tintes pildspalvu — tādu, kam galā ir īsta spalva. Tā bija aizķērusi kādu pūciņu, un zem vārdiem “manai īstajai mīlestībai” manīja švīku.

A.V.A.M. Aut vincere aut mori. Iniciāļi, kurus viņa tēvs bija izmantojis kā “Mnēmosines” biedrs. Viņa šo cilvēku dēvējusi par īsto mīlestību: vīrieti, kurš manipulēja ar viņas jūtām, nodarīja pāri viņas bērnam.

Kā mīlestība var būt tik akla? Un noziedzīgi stulba?

Viņš sāka pārlapot dienasgrāmatu. Tās pirmā daļa bija pilna aprēķiniem, matemātiskiem vienādojumiem un sarežģītām formulām. Acis neizpratnē slīdēja pāri sarežģītajiem skaitļiem, un viņš drusku satriekts saprata, ka tieši šīs rindas varētu būt tas, ko tik ļoti alka Bella un viņa tēvs. Svētais Grāls. Taču viņa acīm uzrakstītais bija tikpat neizprotams kā rūnu raksti.

Par lielu atvieglojumu Džekam, dienasgrāmatas otro daļu veidoja personiska rakstura piezīmes. Pirms katra ieraksta bija virsraksts “atmiņu attēls”, un teksts bija parastā angļu valodā. Diemžēl Džuliānas Grejas rakstības stils nebūt nebija nevainojams. Lasīšanu apgrūtināja ne tikai sīkā rokrakstā rakstīti vārdi, kurus bija neiespējami salasīt, tie sekoja cits citam tik cieši un klāja lappuses tik blīvi, ka Džekam gar acīm sametās raibs. Ja viņam būtu jāizlasa visa grāmata, viņš kļūtu akls. Protams, vienīgais, kas Džeku interesēja, bija koda vārds, diemžēl Džuliāna nebija iedomājusies šo vārdu izcelt vai pievilkt tam klāt bultiņu, kurai galā būtu rakstīts: “Šis ir īstais!” Koda vārdu atrast būs pa spēkam vienīgi Serēnai. Taču tas, kā šo grāmatu nogādāt Serēnai, ir cits jautājums.

Kā apgalvoja Bella, dienasgrāmatas uzdevums bija palīdzēt rakstītājam saglabāt godīgumu — tā uzstāja Frānsiss Godēns. Izskatījās, ka Džuliāna Greja viņa vārdus bija ņēmusi vērā. Patiesību sakot, kad Džeks sāka lasīt uz labu laimi atšķirtas vietas, tekstā attēlotās emocijas bija tik skaudras un novērojumi — tik mokoši, ka viņš sāka justies kā lūriķis. Šī grāmata nebija domāta ziņkārīgiem skatieniem.

Matīs kompass griežas uz riņķi, Frānsis. Man ļoti žēl, taču atrodos krēslas zonā, kur zaudēju sevi un to, ko uzskatu par pareizu. Melni ūdeņi mani draud aprīt, un vienīgais salmiņš, pie kura varu pieķerties, ir pārliecība, ka esmu iemīlējusies.

Kaut arī Džeks zināja, ka nemūžam nespēs piedot sievietei, kuras intīmākās pārdomas tagad tur savās rokās, nevarēja izvairīties no līdzjūtības dzēliena. Turpinot lasīt, kļuva arvien skaidrāks, ka Džuliāna Greja dzīvo vienās mokās.

Goija par vispiemērotāko vietu savai freskai “Saturns aprij savu dēlu” bija izraudzījies sienu virs ēdamistabas galda. Mākslinieks ēda pie galda, bet ārprātīgais dievs lūkojās uz viņu pārsteigtām acīm, gluži kā satriekts par paša zvērīgumu, ēdot sava bērna ķermeni.

Cits ieraksts: Senās Romas laikos afrodīziju gatavoja no pūstošām zivju iekšām. Tas šķiet atbilstoši. Mīlestība mūs padara slimus.

Kāds ieraksts bija pavisam īss: Es esmu ellē.

Pirms pēdējā ieraksta bija vairākas tukšas lapas.

Esmu visu izplānojusi. Šī ir pēdējā reize, kad rakstu. Es nosūtīšu šo grāmatu glabāšanai— prom no Leona un Bellas alkatīgajām rokām. Es Dženili pēdējo reizi ierakstīju atmiņu nospiedumus. Kopā ar viņai adresētu jurista vēstuli viņai būs visas nepieciešamās norādes, ja gadījumā manis vairs nebūs, lai viņai palīdzētu, ja gadījumā viss saies grīstē. Cipari nav uzticēti papīram, bet droši noglabāti viņas — vienīgi viņas — smadzeņu pelēkbal-tajās rievās.

Bet nekas nesaies grīstē. Esmu iecerējusi novecot un vērot savu meitu izaugam par skaistu un stipru sievieti. Talantīgu sievieti ar atmiņu, asu kā mirdzošs zobens. Ziedu, kas izaug no melnas zemes.

Rīt es visu izstāstīšu Dānielam un Frānsisam. Es atzīšos, ka esmu samaitājusi mūsu ieceri. Frānsiss nepiedos man to tumsu, kuru esmu ievedusi “Mnēmosinē”, taču es zinu, ka Dāniels piedos.

Taču viena lieta ir zinātne. Mīlestība ir kas cits. Vai Dāniels man piedos, ja izstāstīšu par sevi un Leonu? Varbūt. Es ceru. Galu galā mīlestība ir stipra kā nāve, smaga kā elle.

Ieraksts bija numurēts ar skaitli 31198 un datēts ar 15. augustu. Džeks juta, kā sirds sāk dauzīties ātrāk. Piektdienā, sešpadsmitajā datumā, Džu-liāna Greja tika atrasta nosista savā virtuvē. Galu galā viņai nebija izdevības atzīties.

“Eskvita kungs.”

Džeks ieraudzīja pie sava galda Kolu. Viņš pat nebija pamanījis, kā arhivārs pienācis.

“Diemžēl pēc piecpadsmit minūtēm arhīvu slēdzam.”

Džeks paskatījās uz savu rokas pulksteni. Tam bija grūti noticēt, taču bija pagājušas gandrīz divas stundas. Viņš negribīgi atbīdīja krēslu.

Džeks vēroja, kā Kols uzmanīgi ievieto dienasgrāmatu atpakaļ kastē un uzāķē uz vada troses. Pāris pieskārienu ekrānam, un kaste sāka celties augšup, gludi ieslīdēdama savā vietā un atkal iegrimdama pārpasaulīgajā violetajā blāzmā.

Pēkšņi viss satumsa. Tumsa bija tik blīva, ka Džeks nespēja saskatīt savas rokas. Viņš dzirdēja Kolu aizkaitināti noņurdam, un tad pēkšņi gaisu pārplēsa signalizācijas histēriskais troksnis.

Kaut kur kreisajā pusē Kols viņam uzsauca: “Eskvita kungs! Lūdzu, pagaidiet te!”

Džeks juta, ka arhivārs lēnām virzās uz durvju pusi telpas otrā galā. Durvis atsprāga vaļā, un tumsu mazliet atšķaidīja pelēcīga gaisma, kas ieplūda telpā. Tad durvis no jauna aizcirtās un Džeks palika viens pats.

Viņš jutās nelāgi. Signalizācija bija apdullinoša, un, kaut arī viņa acu zīlītes sāka aprast ar tumsu, tā joprojām bija necaurredzama.

Pēkšņi signalizācija apklusa. Spējais klusums bija kā negaidīts trieciens.

Gaiss šķita biezs, un apkārt nedzirdēja nevienas skaņas. Džeks lēnām piešļūca pie stikla būra, kura durvis bija atstātas plaši vaļā.

Tāda izdevība. Kādu mirkli Džeks apsvēra domu paķert tērauda nūju un no augšas noķeksēt dienasgrāmatu. Protams, nebija skaidrs, kā viņš šo ieceri īstenotu tumsā, bet, ja viņam paveiktos, viņš varētu dienasgrāmatu iznest, paslēptu zem jakas. Bet, pirms viņš ķērās klāt šim plānam, durvis atvērās atkal un telpā ienāca Kols, rokā nesdams lukturi.

“Lūdzu atvainojiet, Eskvita kungs. Elektrības padeves traucējumi automātiski iedarbina signalizāciju. Man bija jāatslēdz sistēma.” Kols turēja durvis pavērtas. Džekam nekas cits neatlika kā sekot viņam pa šauru kāpņu telpu.

“Jums nav rezerves enerģijas avota?” Džeks jautāja, kad abi sāka kāpt augšā pa dzelzs trepēm, kuras apgaismoja vienīgi lukturis.

“Man ar kaunu jāatzīst, ka nav. Taču mēs tikko apstiprinājām budžetu, kas paredz dīzeļģeneratoru ierīkošanu. Tāpat mēs uzlabosim smidzinātāju un dūmu detektoru iekārtu. Kā jau noprotat, te, Otsvortā, mūsu lielākās bažas ir uguns. Vēl daži mēneši, un šie jautājumi tiks atrisināti.”

Nama augšā viss slīga tumsā, vienīgi priekštelpā manīja vēl vienu kustīgu lukturi. Ledus karaliene aizkaitināta klausījās savā mobilajā tālrunī. Ieraudzījusi Kolu, viņa piespieda telefonu pie pleca.

“Visa iela ir bez elektrības. Piegādātājs nezina, kad padeve tiks atjaunota. Droši vien tikai pēc vairākām stundām.”

“Tādā gadījumā tev jādodas mājās. Un arī Lindai.”

Kols turpināja ceļu uz ārdurvīm. Kad viņš tās atvēra, Džeks saviebās. Agrās pēcpusdienas apmākušās debesis un smidzinošs lietus bija pārvērtušies īstā lietusgāzē. No tumšajām debesīm gāzās lietus, un koki šūpojās nevaldāmā vējā.

Kols bažīgi iejautājās: “Vai jūsu mašīna ir tuvumā?”

“Viss kārtībā. Paldies.”

Džekam aiz muguras aizvērās durvis, un viņš devās uz vārtiem. Pēc mirkļa viņš jau bija cauri slapjš, mati bija pielipuši pie galvas, bet pēdas žļurkstēja pielijušajās kurpēs.

Pusceļā uz stāvvietu viņš atskatījās uz ēku. Tajā atradās dienasgrāmata, bet dienasgrāmatā glabājās atslēgas otrā daļa. Viņš to bija turējis savās rokās; viņš varbūt pat bija izlasījis pašu koda vārdu, nenojauzdams tā patieso spēku. Ja vien viņš spētu aizgādāt dienasgrāmatu Serēnai, viņai varbūt izdotos paburties. Bet kā lai to paveic? Šķita, ka šis nams ar slēpotajiem logiem un pamatīgajām durvīm neizmirkst pat lietusgāzē.

Ja nu vienīgi... namā nebija elektrības. Tas bija neapgaismots. Nedarbojās signalizācija. Atslēgtas novērošanas kameras. Varbūt dievi mēģināja viņam kaut ko pateikt.

Džeks turpināja ceļu uz mašīnu, bet, pirms sasniedza vārtus, strauji nostājās aiz jasmīnu dzīvžoga, kurš auga paralēli mūrim visgarām īpašumam. Viņš nogaidīja, lai pārliecinātos, vai viņa zaglīgais gājiens nav pamanīts, taču neviens nemetās pa ārdurvīm, lai pieprasītu paskaidrojumus. Pa pusei notupies, viņš pielieca galvu, lai tā nerēgotos virs dzīvžoga, un sāka lavīties atpakaļ. Kad viņš beidzot sasniedza nama sienu, augšstilbu muskuļi drebēja, un viņš bija izmircis līdz ādai.

Viņam līdzās pirmajā stāvā atradās logs ar cieši aizvilktiem aizkariem, to sargāja režģi. Taču šajā nama pusē bija vēl viens logs — parasts lodziņš, kuram priekšā nebija aizsargrežģu un kuru ieskāva neliela akmens balustrāde. Daudzsološi, ja neņem vērā to, ka logs atradās trīs stāvus augstāk — bēniņos.

Džeks atkal pielieca galvu un piesardzīgi devās uz sētas pusi. Viņam pietika uzmest acis, lai saprastu, ka caur šejieni ēkā neiekļūt. Visiem logiem priekšā bija vai nu slēģi, vai režģi. Sētas durvis uzlauzt varētu tikai ar buldozeru, bet durvju slēdzene jau no attāluma izskatījās nomācoši moderna.

Tātad tam galu galā jābūt tieši bēniņu logam.

Viņš pacēla roku virs acīm un palūkojās augšup. Tas bija augstu. Protams, viņš varētu izmantot trepes, taču tās jādabū garām vārtiem, un viņš bija pārliecināts, ka tos pa nakti slēdz. Doma pārcelt tik garas trepes pāri divpadsmit pēdu augstā mūrī ierīkotiem vārtiem ar dzelkšņiem augšpusē bija visai pārdroša.

Pie nama sienas bija ierīkota notekcaurule. Džeks pamirkšķināja acis, mēģinādams no tām izspiest lietu, un brīdi apcerēja šo cauruli. Tā neizskatījās pārāk sena, bet vai tā izturētu cilvēka ķermeņa smagumu? Un, ja viņam izdotos uzrāpties pa notekcauruli trīs stāvus augstāk — un viņš nekādā ziņā nebija drošs, ka to spēs, — kā viņš aizsniegs logu, kurš atradās divu roku garuma attālumā? Tam vajadzētu nindzjas prasmes.

Lietus tagad gāza no visa spēka. Džeks piespiedās pie nama sienas, kur jumta pārkare sniedza vismaz kaut kādu patvērumu, un izvilka mobilo telefonu.

“Eloīza? Mums vajadzīgs Džangls.”

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Džekam šķita, ka pagājuši jau vairāki gadsimti, pirms viņš ieraudzīja Džangla furgona lukturu gaismu. Tagad lietus bija mitējies, taču vējš pieņēmās spēkā, un Džeks bija izsalis līdz kaulam. Viņš sita sev pa pleciem un lēkāja gluži kā bokseris, kurš gatavojas stāties ringā.

Furgons klusi apstājās. Pēc brīža šofera pusē atvērās durvis. Laukā izkāpa viscaur melnā ģērbies Džangls.

Džeks pameta savu nožēlojamo paslēptuvi pie mājas sienas un pieskrēja pie vārtiem, necenšoties slēpt savu klātbūtni. Kols, ledus karaliene un vēl viena sieviete pirms stundas bija devušies prom, un, cik nu viņš varēja spriest, ēkā neviena nebija. Džeks uztraucās vienīgi par to, ka elektrības padevi varētu atjaunot pirms Džangla ierašanās, taču viss joprojām slīga tumsā un arī pārējās ielas mājās nemanīja nevienas gaismas. Veiksme bija viņu pusē. Pagaidām.

Džangls bija satvēris vārtu režģus.

“Vārti ir aizslēgti.” Džekam bija grūti runāt. Zobi pārāk klabēja. “Tev būs jāpārlec pāri mūrim. Varēsi ieskrieties?”

“Paņem.” Džangls cauri režģiem izbāza šauru mugursomu. Tad viņš atkāpās ārpus Džeka redzeslauka.

Aizmugurē pa labi no Džeka atskanēja tikko dzirdams troksnis, kas lika viņam pagriezt galvu. Džangls atradās uz mūra, un viņa klātbūtne bija vairāk nojaušama, nevis saskatāma. Viņš bez skaņas nolēca otrā pusē, piezemēdamies nevainojamā kūlenī.

“Kur tagad?”

“Te.” Džeks viņu veda uz namu.

Noslēpumaina roku veiklība, un Džangls piepeši turēja lukturi. Tam bija neliels, taču spēcīgs stars, ar ko pietika, lai apgaismotu notekcauruli, kura Džekam tagad izskatījās daudz trauslāka nekā pirmīt.

Džangls uzlika roku uz notekcaurules un to paraustīja. Ja arī bija satraucies, viņš to neizrādīja. Taču, kad Džangls pavērsa luktura gaismu pret logu, Džekam šķita, ka viņa seja kļūst domīga. Tas bija parasts atverams logs, kas ierīkots dziļi sienā un kam priekšā atradās sekla balustrāde, ko veidoja izliekti kaļķakmens ornamenti.

Džangls ar roku paberzēja skūto galvu. “Tu saproti, ka vienīgais veids, kā es varu tur iekļūt, ir izsist logu?”

Džeks pamāja.

“Tā ir ielaušanās.”

«T> • »

hs zinu.

Džangls vērīgi palūkojās uz viņu caur pieri. “Ķeramies klāt.”

Parakņājies mugursomā, Džangls izvilka garu cimdu pāri. Tālākās rakņāšanās rezultāts bija neilona virves ritulis, kuru Džangls aptina ap krūtīm un plecu. Viņš novilka apavus un labajā rokā uzmauca cimdu, otru kopā ar apaviem iebāza atpakaļ sainī. Tad viņš sāka rāpties.

Džeks aizgrābts vēroja, kā Džangls meklē ceļu augšup. Viņš izmantoja ēkas stūrakmeņus — izvirzītos ķieģeļus, kuri ieskāva nama stūri —, lai pieķertos ar labās rokas un labās kājas pirkstiem. Stūrakmeņi bija izvietoti mainīgos taisnstūros un bija ievērojami lielāki par pārējiem ķieģeļiem, taču tik un tā izmantot tos par atbalstu bija ārkārtīgi riskanti. Virzoties augšup, Džangla kreisā roka tvēra notekcauruli, savukārt ar kreisās pēdas ārmalu viņš meklēja atbalstu kaļķu javas apmetumā.

Džekam vējā asaroja acis, taču viņš neatņemdamies skatījās uz stāvu, kas mokoši lēni sprīdi pa sprīdim virzījās augšup pa sienu. Džekam šķita, ka, paturot Džanglu acīs, viņš varētu tam palīdzēt nenogāzties atmuguriski.

Džangls atradās vienā līmenī ar logu. Viņš ārkārtīgi uzmanīgi pagrieza galvu, noņēma labo roku no sienas stūra un uzlika uz notekcaurules. Pēc brīža viņš pie notekcaurules pārnesa arī labo kāju. Notekcaurule tagad uzņēma visu viņa svaru. Džeks aizturēja elpu.

Džangls izstiepa kreiso roku, mēģinot saprast, cik liels attālums ir starp pirkstu galiem un logu. Saliecis kājas ceļos, viņš ar abām pēdām atbalstījās pret sienu. Nākamajā mirklī viņš lēca: rokas palaida vaļā notekcauruli un atplestiem pirkstiem tiecās pretī balustrādei.

Džeka sirds gandrīz izlēca pa muti. Šausminošu sekundes simtdaļu viņam šķita, ka Džanglam ir misējies. Taču nākamajā mirklī viņš jau karājās, rokām satvēris margas — pirksti sažņaugušies, ķermenis nostiepts.

Pavisam lēni viņa pēdas atkal sameklēja sienas atbalstu, viņš sevi uzvilka augšā un varēja pārlikt pāri apmalei vispirms labo, tad kreiso elkoni. Kādu brīdi viņš tā ari palika. Spriedzei plecos vajadzēja būt milzīgai.

Ar cimdoto dūri izsistā rūts plīsa pārsteidzoši klusi. Džeks vēroja, kā Džangls satver rokturi un plaši atver logu. Nākamajā mirklī viņš jau bija ierāpies un pazudis.

Džeks atviegloti nopūtās. Taču vēl bija par agru priecāties.

Lejā nolaidās virve, un Džeks panāca uz priekšu, lai apsietu to ap vidukli. Koncentrējies! Pārtrauc sasodīto drebēšanu! Ja viņš turpinās trīcēt kā pārtrūkusi stīga, viņam nemūžam neizdosies. Viņš sāka rāpties pa sienu, vienlaikus vilkdamies augšup pa virvi un cerēdams, ka dievišķais Džangls tās otru galu ir nostiprinājis ar kaut ko smagu. Ļoti smagu.

Virve šķita bezgalīga. Pievarējis pusceļu, Džeks bija nosvīdis un manīja spriedzi plecos. Sasniedzis atvērto logu, viņš sajuta, kā Džangs dzelzs tvērienā saķer viņa rokas un ievelk iekšā.

Lukturis izgaismoja telpu, kuru acīmredzot izmantoja par noliktavu. Gar sienu slējās vecmodīgu mapju rindas. Uz smagnēja ēdamgalda bija saliktas kartona kastes. Džangls virves galu bija piestiprinājis pie galda resnās kājas.

Džeks pārgāja pāri istabai un atvēra durvis. Aiz tām stiepās garš gaitenis. Te oda pēc pelējuma, it kā šeit reti vēdinātu.

Viņš noteica pār plecu: “Diez vai šo nama daļu izmanto bieži, fa mums palaimēsies, viņi pat uzreiz neievēros sasisto logu.”

Džangls pacēla mugursomu un pagāja garām Džekam, lukturis lēkāja gar sienām un radīja garas ēnas. Dēļu grīda zem viņu kājām protestēja.

Viņi apstājās pie kāpnēm un palūkojās lejā, un luktura kustīgais dzeltenais punkts piķa melnajā tumsā izgaismoja pirmo stāvu.

Džangls pieklusināja balsi: “Esi pārliecināts, ka te neviena nav?”

“Pietiekami drošs.”

Viņi nokāpa trīs stāvus zemāk un uzmanīgi virzījās pa čīkstošo gaiteņa grīdu. Viss bija mierīgi.

“Tur!” Džeks norādīja uz mazām sānu durvīm, pa kurām Kols viņu iepriekš pēcpusdienā bija izvedis. Viņš jau grasījās tās atvērt, kad pēda pieskārās lielam, mānīgi smagnējam misiņa podam. Tas apgāzās un ar dobju troksni atsitās pret sienu, likdams Džekam palēkties.

Ja tā tas turpināsies, adrenalīns viņu uzspridzinās kā granāta. Džeks vārgi pamāja Džanglam sekot viņam pa metāla kāpnēm. Bibliotēkas durvis atradās taisni pretī.

Tās bija aizslēgtas.

Džeks mirkli stāvēja izmisuma pilns, taču tad Džangls pieskārās viņa elkonim un norādīja uz sienas āķi. Uz tā karājās atslēga.

Atslēga ieslīdēja labi ieeļļotā slēdzenē, un Džeks pagrūda vaļā durvis, ļaudams pirmajam ienākt Džanglam.

Te bija tumšs kā ellē. Džangls paspīdināja lukturi pāri gaisā pakārtajām kastēm, un Džeks izdzirdēja viņu izbrīnā norūcamies. Šajā klusajā, tumšajā telpā pakārtās grāmatas savās blāvajās kastēs izskatījās absolūti sirreāli.

“Kur tā ir?”

Džeks paņēma lukturi no Džangla un paspīdināja uz augšu. “Tur — ceturtā kaste otrajā rindā no augšas.”

Viņš tumsā juta Džangla skatienu. “Un kā, pie velna, tavuprāt, es tur tikšu?”

“Neraizējies. Šeit akrobātika nav nepieciešama.” Džeks noāķēja no sienas lielu tērauda nūju. “Tas būs viegli.”

Tas nebija viegli. Pirmkārt, nūja bija pārsteidzoši smaga. Otrkārt, garuma dēļ nūju bija grūti noturēt. Savukārt tad, kad Džekam beidzot izdevās ieslidināt āķi cilpā, tas nekādi neturējās.

“Piķis un zēvele!” Džeks kustināja āķi, taču kaste spītīgi palika uz vietas. “Ļauj pamēģināt.”

“Nē, man izdevās.” Džeks neganti parāva aiz cilpas. Nākamajā mirklī kaste padevās, taču nepalika uz āķa, liet smagi nogāzās zemē, līdzi gandrīz noraudama vēl divas kastes. Tieši tajā brīdī ieslēdzās gaisma.

Abi brīdi stāvēja un platām acīm blenza viens uz otru — gluži kā Lats un viņa sieva.

“Mums jātiek no šejienes prom.” Kastes apakšā bija dziļa plaisa, taču visādi citādi tā bija neskarta. Džeks izņēma dienasgrāmatu un pagriezās pret Džanglu. “Tu to paņēmi?”

Nebilzdams ne vārda, Džangls izvilka no mugursomas lielu sējumu brūnos dermantīna vākos. Uz tā muguriņas zeltītiem burtiem bija iespiests “Gardēžu pavārgrāmata”.

“Pavārgrāmata?”

Džangls paraustīja plecus. “Eloīza teica, ka tev vajag biezu grāmatu brūnos vākos. Nekā cita man nebija.” Un viņš atkal paraustīja plecus. “Diez vai kāds tuvākajā laikā vērs vaļā šo kasti.”

“Es ceru, ka tev ir taisnība.” Džeks ieslidināja pavārgrāmatu tās jaunajā mājvietā un aizcirta vāku. “Tagad atliek to atkal uzdabūt augšā.” Džangls apņēmīgi satvēra nūju, nolēmis izvairīties no pirmītējā postošā paraugdemonstrējuma, taču Džeks viņu apturēja. “Mēs varam izmantot pacēlāju.”

Viņš pienāca pie ekrāna un nospieda skaitli, kurš bija uzdrukāts uz kastes stūrī pielīmētās etiķetes: 1592. Otrais no augšas tukšais vads sāka laisties lejā. Kad tas bija satverams, Džeks piesprādzēja kasti un nospieda taustiņu enter. Abrakadabra. Kaste līgani pacēlās un ieslīdēja savā vietā.

Viņš pagriezās un ieraudzīja Džanglu, kurš turēja rokā dienasgrāmatu un vērīgi uz to skatījās.

“Bāz somā.”

“Pagaidi.” Džangla balss bija ļoti klusa.

“Džangl! Mums jāiet!”

“Šī.” Džangls piesardzīgi pieskārās dienasgrāmatai. “Šī var atsaukt Eloīzas atmiņu.”

“Jā.”

“Taču tad viņa atkal aizmirsīs.”

“Jā.”

“Viņa aizmirsīs brīvo skrējienu. Mūsu baru. Viņa aizmirsīs mani.” Klusums. “Viņa aizmirsīs tevi.”

Kādu laiku viņi lūkojās viens uz otru, precīzi zinādami, par ko domā otrs.

“Kas viņai ir labāk?” Džangla acis bija melnas kā atvari. “Būt par Dženili? Vai būt par Eloīzu?”

Džeks lēnām ierunājās. “Mēs nevaram to izlemt viņas vietā.”

Iestājās dziļš klusums. Tad Džangls pamāja, un šī kustība liecināja par sakāvi. Viņš ieslidināja dienasgrāmatu mugursomā. “Taisāmies, ka tiekam prom.”

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Bella Vaildinga nospieda atvienojuma taustiņu un iebāza mobilo telefonu blūzes kabatā, tad atkal pasniedzās pēc kristāla karafes ar viskiju. Reiz viņas dzēriens bija šampanietis, taču pēdējā laikā viskijs iedarbojās daudz labāk. Viņa pielika glāzi pie lūpām, vienā rāvienā izdzēra, lai nekavējoties ielietu vēl. Vienā rokā turēdama glāzi, bet otrā — pustukšo karafi, viņa sāka kāpt pa kāpnēm.

Namā valdīja kapa klusums. Celtnieki bija aizgājuši jau pirms vairākām stundām. Debesis aiz loga bija melnas un vējainas, bet vismaz lietus bija mitējies. Vētra pirmīt bija tik stipra, ka Bella sāka bažīties, vai nenogāzīsies sastatnes.

Viņa klumburēja pa kāpnēm, alkohola ietekmē juzdamās gandrīz vai līksma, un pie sevis dungoja. Spoguļstikla siena viņai blakus mirdzēja sienas svečturu gaismā, un namamāte uzsmaidīja gaišmatainajai sievietei, kura spulgojās sienas dzīlēs. Šajā apgaismojumā viņa varēja sev iestāstīt, ka joprojām ir tā Bella Vaildinga, kura lika uz sevi atskatīties ikreiz, kad ienāca telpā.

Viņa turpināja kāpt un juta, ka mazliet grīļojas. Glāze sašķiebās, daži dzintaraini pilieni nokrita uz paklāja, un viņa steidzīgi iztaisnoja trauku.

Kad viņa bija uzkāpusi pašā augšā, kāds troksnis pirmajā stāvā lika apstāties un ieklausīties. Piespiedusi pie krūtīm karafi un glāzi, viņa pienāca pie margām un pārliecās tām pāri, lūkodamās divus stāvus dziļajā akā. Tā Bellas acīs samazinājās un paplašinājās, un viņa piepeši sajuta reiboni.

“Tur kāds ir?” Viņa mazliet šļupstēja, izrunājot līdzskaņus. Bella ieķi-ķinājās. Nav šaubu: viņa bija pilnīgā žvingulī. Labāk ej gultā, Bella, un izguli reibumu.

Guļamistabā viņa nolika viskiju uz galdiņa blakus klubkrēslam un tad palūkojās apkārt, uz mirkli juzdamās apjukusi. Ak, jā. Mūzika. Viņa nospieda kompaktdisku atskaņotāja slēdzi, un telpu piepildīja Džoanas Sazerlendas smeldzīgi dzidrā balss.

Bella lēnām noslidināja melno cimdu. Tad viņa sāka izģērbties un uzvilka baltu naktskreklu, kam pie kakla un piedurkņu galiem bija mežģīnes. Viņa jau grasījās iemest blūzi veļas grozā, kad sataustīja kaut ko cietu. Viņas mobilais. Viņa to izņēma un nolika uz galdiņa blakus viskijam.

Vannas istabas spožā gaisma lika saviebties. Miegazāles atradās zāļu skapīša otrajā plauktā. Jauka, līdz malām pilna pudelīte. Viņa to bija uzpildījusi tikai pirms nedēļas. Ir noderīgi, ja vari pats sev izrakstīt medikamentus.

Atgriezusies guļamistabā, viņa apsēdās krēslā kamīna priekšā un uzlika kājas uz mīksta kājsoliņa. Viņa norīs divas tabletes, izdzers vēl vienu glāzi viskija un tad dosies pie miera, skanot skaistai mūzikai un atstājot ieslēgtu maigu apgaismojumu.

Iemalkodama no glāzes, Bella pievēra acis, kamēr Sazerlendas augstā balss izdziedāja ārprātīgās Lūcijas sāpīgo dzīvi.

Splendon lesacrefaci, splendon intorno...

Plūstošie itāļu vārdi peldēja caur viņas prātu, un viņa juta asaras spiežamies caur aizvērtajiem plakstiņiem.

AIfm son tua, alftn sei mio...

“Beidzot es esmu tava, beidzot tu esi mans.”

Del ciel clemente un riso la vita, a noi sara...

Mūzika cēlās augšup un apklusa. Viņa atvēra acis un uzsmaidīja vīrietim, kurš no dažu soļu attālumā viņu vēroja.

“Frānsis.” Viņa atkal pasmaidīja, piepeši juzdamās tik pateicīga par viņa klātbūtni. “Fs tā priecājos, ka esi šeit. Fs šovakar jutos ļoti vientuļa.”

“Man žēl, ka tā.” Viņš pienāca klāt un apsēdās blakus krēslā. Viņa no jauna brīnījās par šī spēcīgā vīrieša tik klusajām kustībām. Tas bija pirmais, ko Bella viņā bija ievērojusi pirms daudziem gadiem, kad viņi tikās pirmo reizi.

“Kā klājas Dānielam?”

“Slikti. Viņam ir Alcheimers.”

Šoks par dzirdēto kā skalpelis pāršķēla alkohola dūmaku.

Frānsisa balss bija bezpersoniska. “Pārējie to vēl nemana, bet drīz sāks.”

Cik briesmīgi, Bella nodomāja, pēkšņi saskumusi. Cik briesmīgi kļūt par cilvēku bez stāsta. Un tieši Dāniels.

“Bet tu?” viņa jautāja. “Kā tu turies? Tas droši vien tevi iznīcina — vērot, kā viņš dienu no dienas zaudē sevi. Kā tu to vispār spēj?”

Viņa seja bija bāla un stingra kā tiesnesim. “Mīlestība ir stipra kā nāve, smaga kā elle.”

“Meistars Ekharts.” Bella pasmaidīja atceroties. “Tad jau tu aizvien vēl tici mīlestībai.”

Frānsiss neatbildēja, tikai palūkojās uz viņu tādām acīm, kuras ir daudz ko pieredzējušas, taču nav ieguvušas līdzjūtību.

Bella pēkšņi sarauca pieri. “Kā tu tikatri no Vaitlēdijām nokļuvi šeit? Es tev zvanīju tikai...” Viņa apklusa un, mēģinādama sakopot domas, palūkojās uz mobilo telefonu, “...tikai pirms stundas.”

“Mazāk. Pirms četrdesmit minūtēm. Man gadījās būt Londonā.”

“Tu teici, ka ieradīsies rīt.”

“Es nolēmu atbraukt šovakar.” Viņš pieliecās un satvēra viņas roku, maigi berzējot deformētos pirkstus, un viņa īkšķis apstājās uz ādā iededzinātā izkusušā gaismekļa attēla.

“Tas bija tavs labākais brīdis.” Viņš ielūkojās Bellai acīs.

Bella neatbildēja, tikai pasniedzās pēc glāzes un iedzēra kārtīgu malku.

“Kaut gan, atskatoties pagātnē, es vēlos, kaut todien tava drosme būtu tevi pievīlusi.”

Bella gadiem ilgi nebija atradusies viņam tik tuvu. Viņš bija labi saglabājies. Frānsiss vienmēr bijis pievilcīgs ar savām dziļajām, tumšajām acīm un iegareno seju. īsā bārdiņa bija jaunums, taču tā viņu padarīja vēl līdzīgāku E1 Grēko gleznu tēliem.

Viņš dziļi nopūtās. “Bella, ko tu viņiem izstāstīji?”

“Frānsis, viņa nelīdzinās Džuliānai. Bet ari viņa ir skaista. Un Leona dēls. Tik izskatīgs.”

Viņa balss vairs nebija maiga. “Ko tu viņiem izstāstīji?”

Viņa vārdu asums lika Bellai nervozi samirkšķināt acis. “Mums viņai jāpalīdz atcerēties, kas viņa ir. Tikai tā viņu var glābt. Ja mēs nepalīdzēsim, viņa sajuks prātā no balsīm galvā.”

“Vai tu esi traka?” Vīrieša dusmas bija kā pātaga. “Viņa ir salauzta. Viņu nevar izglābt.”

“Es zinu, ka tev nepatīku, Frānsis. Es zinu, ka tā arī neesi man piedevis to, ko nodarīju “Mnēmosinei”. Taču es cenšos izpirkt savu vainu. Tev jau nu būtu jāizprot izpirkuma jēdziens.”

Viņa skatiens lika Bellai saviebties. “Tu un Leons.” Viņš spļāva vārdus. “Un Džuliāna. Jūs trijatā kļuvāt par “Mnēmosines” vēzi. Jūs apgānījāt Dāniela mantojumu.”

Un pēkšņi arī viņa saniknojās. Ar troksni nolikusi glāzi uz galda, Bella paliecās uz priekšu, izvirzījusi zodu. “Tu viņu nogalināji, Frānsis? Es vienmēr par to prātoju. Vai Džuliānu nogalināja iebrucējs, vai arī tas biji tu?” Bella saprata, ka zaudē piesardzību, taču viņai bija vienalga. “Tu Džuliānu nogalināji, jo zināji, ka Dāniels mīl viņu, un biji greizsirdīgs, vai arī nogalināji tāpēc, ka viņa nodeva “Mnēmosini”? Tu — tik dievbijīgs. Dieva vīrs. Tu viņai ielauzi galvu?”

“Muļķe.” Uz viņa lūpām bija siekalu pilieni. “£5 viņu nenogalināju. To izdarīja Dāniels. Un bērns viņu redzēja. Tagad tu saproti?”

Bella apstulbusi blenza uz viņu. “Tu melo.”

Viņai prātā atausa Džuliāna tāda, kādu viņi sievieti atrada: ar ielauztu galvaskausu, asinīs. “Nē,” Bella teica, “Dāniels bija labākais no mums.”

“Pat labākie cilvēki var zaudēt galvu, ja uzzina, ka ir nodoti ne vienu, bet divas reizes. Džuliāna viņam izstāstīja, ko bija izdarījusi ar bērnu. Un tad viņa izstāstīja par Leonu, kā viņi tikās — pat tad, kad Dāniels atradās tajā pašā mājā; pat viņa paša gultā. Bella, Dāniels nav svētais. Viņš ir cilvēks. Viņš zaudēja savaldīšanos tikai uz mirkli, taču ar to pietika.”

Frānsisam mugurā bija tumšzils džemperis. Tieši virs sirds bija izšūts neliels tumšsarkans zieds. Izskatās, Bella sprieda, it kā kaut kas būtu caurdūris viņa krūtis. It kā no tām tecētu asinis.

Pēkšņi viņa ar šausmām kaut ko iedomājās. “Tātad Dāniels zina par mani... Kā Leons un es...” Viņa apklusa, rīklei aizžņaudzoties. Nez kāpēc doma par to, ka Dāniels visus šos gadus zināja par viņu nodevību, bija ļaunāka par to, ka viņš nogalināja Džuliānu.

“Viņš jums abiem piedeva. Viņš teica, ka nevar nepiedot, ņemot vērā to, ko nodarījis pats.” Viņa skatiens aizzibēja no Bellas sejas, it kā viņš nespētu uz viņu skatīties.

“Bērns... Tu teici, ka Dženili viņu redzējusi. Kāpēc viņa neko neteica?” Jau uzdevusi šo jautājumu, Bella saprata. Frānsiss to pamanīja viņas skatienā un pamāja.

“Jā. Dāniels lika viņai aizmirst.”

“Taču tā nepalika.”

“Diemžēl. Dāniels domāja, ka, likdams aizmirst slepkavību, viņš vienlaikus arī apspiedis Džuliānas atstātās ierakstītās atmiņas. Taču šie atmiņu ieraksti turpināja lauzties viņas apziņā. Nemitīgi. Kā... kā apakšā paslēpts raksts, ko klāj jaunāki uzraksti.” Vārdi uzsprāga viņa lūpās. “Es uzskatu, ka ierakstīto atmiņu atcerēšanās process arī noveda pie tā, ka meitene atcerējās, kā nomira viņas māte.”

Iestājās ilgs klusums.

“Viņa man piezvanīja.” Godēns apklusa. “Tieši restorānā viņa piedzīvoja sabrukumu. Viņa man izstāstīja,” Frānsiss sāka runāt nepatīkamā falsetā. ““Tēvocis Daniels ir slepkava.” Slepkava! Kā viņa uzdrīkstējās! Es liku viņai mani sagaidīt, bet, kad ierados, viņa jau bija pazudusi.”

Niknums viņa balsī Bellu samulsināja. “Un ko tu būtu izdarījis, ja būtu viņu atradis?”

“Kaut ko sarunātu. Censtos paskaidrot.”

“Un ja viņa neklausītos? Ja viņa gribētu doties uz policiju?”

Frānsiss piešķieba galvu, un viņa skatiens bija tukšs.

“Lai Dievs tev stāv klāt.” Bellas lūpas bija stīvas. “Tu esi kļuvis tikpat zemisks kā mēs.”

“Esmu ar mieru nest šo krustu, lai sargātu izcilu cilvēku.”

Viņas plaukstas bija mitras. Viņa tās paberzēja pret naktskreklu. “Tev paveicās, vai ne? Šoks, ko izraisīja atmiņas par Džuliānas nāvi, iegrūda Dženili fūgas stāvoklī, un visas atmiņas par slepkavību tika aizslaucītas prom.”

“Paveicās.” Viņš lēni pamāja. “Jā. Taču tas var mainīties. Viņa jebkurā brīdī var iziet no šā stāvokļa. Es nedrīkstu to pieļaut.”

“Frānsis, tam nav nozīmes. Viņai neviens neticēs. Viņai bija tikai pieci gadi.”

“Ar to varētu pietikt, lai atsāktu izmeklēšanu. Sāksies runas, tenkas. Daniels tiks saistīts ar slepkavību, nevis paliks atmiņā kā ģēnijs. Es nevaru stāvēt un pieļaut, ka tā notiek. Tu tiešām domā, ka es kādam — kādam — ļautu aptraipīt Dāniela reputāciju? Dāniels Bārons paliks vēsturē kā viens no visu laiku dižākajiem prātiem. Viņš ir labs cilvēks, un tādu viņu arī atcerēsies. Viņa vārdu neapēnos skandāli!”

“Par vēlu.”

Frānsiss sarauca pieri. “Ko tu ar to gribi teikt?”

“Viņi zina par koda vārdu. Tas ir Džuliānas dienasgrāmatā.”

“Nav svarīgi. Dienasgrāmata ir pazudusi.”

“Džeks to ir atradis.”

Frānsiss ar asu šņācienu ievilka elpu.

Kāda stīga Bellā priecājas par vīrieša apjukumu. “Redzi nu,” viņa spītīgi bilda, “tas ir tikai laika jautājums. Tikko viņi atradīs koda vārdu, viņa atkal kļūs par Dženili. Un viņa atcerēsies, kā nomira Džuliāna.”

Kādu brīdi Frānsiss stingi skatījās. Tad viņš nopūtās un nesteidzīgi iebāza roku mēteļa kabatā. Izvilcis roku, viņš tajā turēja cimdu pāri.

“Ko tu dari?”

Viņš uzvilka cimdus un paņēma viņas mobilo telefonu. “Man šķiet, mums vajadzētu meitenei aizsūtīt ziņu ar lūgumu atnākt, tu tā nedomā? Mēs viņai pateiksim, ka tu zini koda vārdu, bet atklāsi to tikai tad, ja viņa ieradīsies viena.” Bella apstulbusi skatījās uz viņu. “Es nezinu koda vārdu. Es to viņai jau teicu.”

“Viņa nodomās, ka esi melojusi, bet tagad pārdomāji.”

“Nē.” Bella papurināja galvu. “Viņa nenāks. Turklāt es nezinu, kā ar viņu sazināties.”

“Neraizējies, es zinu.” Viņa īkšķi ātri kustējās pa taustiņiem. “Lūdzu.” Viņš nolika telefonu atpakaļ uz galda un pastiepa roku, lai paņemtu miega zāļu pudelīti. “Grūtības iemigt, Bella? Slikti sapņi?”

Atskrūvējis vāciņu, viņš izbirdināja kapsulas uz galda. Tādām pašām nesteidzīgām kustībām viņš noņēma karafes aizbāzni un pielēja glāzi līdz malām.

Mobilais iepīkstējās. Godēns paskatījās uz tā ekrānu. “Viņa ir ceļā.” Frānsiss palūkojās uz Bellu. “Mēs to varam izdarīt sarežģīti vai vienkārši, Bella. Tu vari norīt tabletes, un rīt tiksi atrasta tikpat skaista kā allaž. Vai arī vari pakārties uz kāpņu margām, un tevi atradīs ar melnu mēli, kas būs izvēlusies pa muti, un izvelbtām acīm. Izvēlies. Jebkurā gadījumā to uzskatīs par pašnāvību.”

Viņa skatījās uz spožajām kapsulām ar to glītajiem, krāsainajiem apvalkiem. Kad Bella ierunājās atkal, viņa bija izbrīnīta par to, cik mierīgi skan viņas balss. “Vai tu, lūdzu, varētu atkal ieslēgt mūziku? Man vienmēr patīk iet gulēt, mūzikai skanot.”

“Protams.”

Viņa pacēla pirmo kapsulu un turēja to starp īkšķi un rādītājpirkstu. “Brālis Laborare Est Orare. “Darbs ir lūgšana.” Vai šo tu uzskati par Dieva darbu, Frānsis?”

“Es jau pirms daudziem gadiem nomainīju savu moto.” Viņš runāja klusinātā balsī kā cilvēks, kurš atklāj noslēpumu. “Tagad esmu pieņēmis vārdu brālis Pecavi.”

Viņš pasniedza Bellai glāzi viskija. “Tas, kurš ir grēkojis.”

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

Vairs nelija, taču ūdens vilnīši joprojām pludoja gar augstajiem logiem, pārvēršot ārpasauli izplūdušā tukšumā. Gar mājas stūriem gaudoja vējš. Šī skaņa viņai sāka krist uz nerviem.

Šķita, ka viņa gaida jau stundām ilgi. Ikreiz, mēģinot sazvanīt Džeku vai Džanglu, ieslēdzās balss pasts. Protams, tas jau uzreiz neliecina, ka kaut kas ir atgadījies. Skaidrs, ka zagšanu nedrīkstēja pārtraukt telefona zvana signāls. Bija tikai saprotams, ka abi ir izslēguši telefonus.

Eloīza apķēra sevi ar rokām. Viņai sala. Bet varbūt tas nemaz nebija aukstums. Varbūt tās bija bailes. Bailes no lēmuma, kas viņai jāpieņem.

Tātad jūs gribat teikt, ka netikšu vaļā no balsīm un ārprāta?

Ja turpināsi dzīvot kā Eloīza — tad jā. Un es baidos, ka laika gaitā balsis varētu kļūt vēl intensīvākas.

Neprāts. Ja vien Džeks ar Džanglu sadabūs dienasgrāmatu.

Un ko tad? Norij burvju tabletīti un nākamajā rītā pamosties kā svešiniece, kura pat nepazīst vīrieti, ko mīl?

Iedūcās telefons. Negaidītais signāls viņu uz mirkli sastindzināja, taču tad viņa nepacietīgi satvēra telefonu. Džeks. Beidzot.

Tas nebija Džeks. Atvieglojuma sajūta pagaisa. Viņa patina uz leju īsziņu, piesardzīgi izvietodama prātā vārdus.

Man ir koda vārds...

Ienāc manā piparkūku namiņā, aicināja ragana. Ienāc, un es tevi uzcienāšu.

Atnāc viena...

Atnāc uz manu piparkūku namiņu viena, aicināja ragana. Un es tev parādīšu savu cepeškrāsni.

Iespējams, viņai vajadzētu sagaidīt Džeku, lai ietu kopā.

Taču tad viņa sadusmojās uz sevi. Bella bija izlutināta pusmūža sieviete. Diez vai tādai pietiktu spēka kādu iegrūst cepeškrāsnī. Viņai nevajag, lai Džeks viņu turētu pie rociņas; viņa ar to var tikt galā viena. Un, ja viņa nekavēsies, varbūt pat izdosies atgriezties pirms puišiem. Cik ironiski, ka pēc tam, kad viņi būs riskējuši ar savu ādu, viņa abus sagaidīs ar guvumu. Taču dzīvē netrūkst ironijas. Un sliktu joku.

Nāku. Viņa nevilcinoties nospieda “sūtīt”.

Durvīs Eloīza atskatījās. Te bija viņas drēbes, skaistais spoguļgaldiņš, ko viņai bija uzdāvinājis Džangls, Džeka pirktās rozes. Taču istaba piepeši izskatījās kā sapnī. Neona apgaismojums pulsēja sārtā un zaļā krāsā un uz gultas gaišajiem palagiem zīmēja ūdeņainus apļus. Ap balstiem aptītā spuldzīšu virtene gultai lika izskatīties kā pakārtai gaisā, it kā to turētu zvaigznes. Cipari uz sienas izskatījās pēc buramvārdiem. Šajā istabā viņa bija dzīvojusi divus gadus, taču piepeši sajutās kā zagle. Kuru katru mirkli pārnāks cita sieviete un brīnīsies, kas tā bijusi par svešinieci un ko te darījusi.

Eloīza strauji papurināja galvu un aizvēra durvis.

71. nams bija tumšs: blāvu gaismu manīja vienīgi caur vēdekļveida logu virs ieejas durvīm, kā arī pašā augšā pa smago aizkaru šķirbu spīdēja gaismas strēle. Blakus nams ar tā tērauda sastatņu skeletu izskatījās dīvaini ļauns. Iela bija tukša un slapji spīdēja.

Viņa uzkāpa pa Bellas nama lēzenajiem pakāpieniem un pamanīja, ka ieejas durvis ir vaļā. Un tad viņa izdzirdēja mūziku. Tāls soprāns, vītero-dams augšup, žēlabaini dziedāja mājas dziļumā.

Eloīza uzlika pirkstus uz zvana pogas. Viņa nogaidīja, taču tad stipra vēja brāzma uzpūta ledainu dvašu uz kakla, un meitene pavēra durvis un devās iekšā. Aizvērdama durvis, viņa laukā atstāja tālīnos satiksmes trokšņus un nakti.

“Vaildingas jaunkundze?”

Priekštelpa bija tāda pati, kādu viņa to atcerējās, taču šovakar to apspīdēja gaisma, kas plūda no stāvlampas rožainā abažūra. Istabā joprojām virmoja spēcīga narcišu smarža. Dažas no eļļas gleznām, kuras bija sarindotas cita pret citu, tagad bija pārvietotas un izliktas apskatei. Uz Eloīzu greizi raudzījās meitene tumšām acīm ar spāņu jātnieces cepuri. Aiz viņas atradās ziemas ainava — dramatiskas ēnas un drūmi koki.

Pagriezusies pret kāpnēm, Eloīza brīdi stāvēja ieklausīdamās.

“Vaildingas jaunkundz? Tā esmu es. Eloīza.”

Spāņu meitene šķita smaidām. Augšstāvā soprāns reibinoši lidinājās no vienas nots uz citu.

Eloīza devās augšup pa kāpnēm, soļu troksnis noslāpa paklāja pavedienos. Viņa vilka roku pār spoguļoto sienu. Tā viņai rādīja pašas atspulgu — spocīgu tēlu pie elkoņa.

Pirmais trepju posms slīga tumsā. Arī tas bija tieši tā, kā viņa to atcerējās. Celtnieku trepes un darbarīki pabīdīti malā, plastikāta pārklājs sedza asmalu caurumu sienā, bet atvērums zem blāvā pārklāja bija tumšs un neapgaismots. Pa labi atradās divas augstas durvis ar nospiežamiem rokturiem, aiz kurām bija viesistaba, kurā viņa un Džeks bija runājuši ar Bellu. Durvis bija ciet.

Viņa pieklauvēja pie koka. “Vaildingas jaunkundz? Jūs esat te?”

Ne skaņas, izņemot soprānu, kas turpināja izdziedāt savu dvēseli. Piepeši Eloīzu pārņēma sajūta, ka viņu kāds vēro, un viņa strauji atskatījās. Taču plastikāta pārklājs aiz muguras karājās nekustīgi. Atkal uzgriezusi tam muguru, viņa nospieda durvju rokturus.

Pietika uzmest skatienu, lai saprastu, ka telpa ir tukša. No svečturiem nespīdēja gaisma, un vienīgi uz kamīna tikšķēja pulkstenis ar eņģeļiem, kas akli vērās tumsā.

Viņai uzmācās bažas. Izvilkusi no kabatas mobilo, viņa nospieda ātrā zvana pogu, lai piezvanītu Džekam. Pēc diviem signāliem atskanēja viņa balss, kas aicināja atstāt paziņojumu.

“Džek, esmu Bellas mājā.” Viņa apklusa, nezinādama, kā lai turpina. “Piezvani man,” viņa beigās piebilda.

Eloīza pagriezās un devās tālāk pa kāpnēm. Soprāns vīteroja kā ārprātīgs eņģelis, un tagad šī balss bija daudz tuvāka.

Nu viņa jau atradās augšstāvā, un istabas durvis viņai pretī bija plaši atvērtas. Eloīza redzēja tualetes galdiņu, gultas kājgali, tā bija apsegta ar zīdainu zilu pārklāju, kā arī divus klubkrēslus, pagrieztus ar skatu pret kamīnu, uz kura atradās vāzes ar gipsofīlijas ziediem. Vienā no krēsliem kāds sēdēja, bet augstā atzveltne sēdētāju paslēpa skatienam, taču pāri malai karājās roka. Delmu rotāja skaistas mežģīnes, bet pati roka bija groteski sakropļota. Blakus uz neliela galdiņa stāvēja glāze un karafe ar dzinta-rainu šķidrumu. Turpat gulēja tukša zāļu pudelīte.

“Vaildingas jaunkundz?” F.loīzai nācās runāt skaļi, lai pārkliegtu mūziku. “Ar jums viss labi?” Viņa devās pie krēsla, smadzenēs dunēja sliktas priekšnojautas.

Bella izskatījās aizmigusi. Viņas acis bija aizvērtas, mute mazliet ļengana. Uzliekot roku uz sievietes pleca, zem plānā naktskrekla Eloīza sajuta viņas ādas siltumu.

“Lūdzu, mostieties! Tā esmu es, Eloīza.”

Bellas augums no purināšanas saguma. Meitene ievēroja, ka Bellas krūtis nekustas. Pārvarot pretīgumu, viņa pielika plaukstu pie Bellas lūpām. Viņa satvēra sakropļoto roku, starp mežģīņu ielocēm cenzdamās sataustīt pulsu.

Mūzika pārtrūka. Pēkšņais klusums bija tik negaidīts, ka Eloīzai aizrāvās elpa. Viņa apcirtās riņķī un ieraudzīja vīrieti, kurš viņu vēroja no istabas stūra.

Viņš panācās tuvāk. “Sveika, Dženili.”

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Frānsiss Godēns. Tajā pašā mirklī Eloīza viņā atpazina vīrieti, kurš “Mnēmosines” grupas fotogrāfijā stāvēja līdzās Dānielam Bāronam un kura jaunāks dubultnieks klīda viņas prātā. Viņa arī saprata, ka sieviete, kuras ļengano roku tur pirkstos, ir vai nu mirusi, vai mirst. Viņa iebāza roku džinsu kabatā un izvilka telefonu.

“Nevajag!”

Balsī ieskanējās tāda nepacietība, ka viņa negribot apstājās.

Viņš atkal kaut ko teica, taču Etoīzai pēkšņi kļuva grūti koncentrēties. Nepatīkami izbrīnīta, viņa pamanīja, ka telpa sāk izslīdēt no fokusa. Tas ilga varbūt sekundi, taču, lūkojoties uz vīrieti, kurš stāvēja viņai pretī, šķita, ka telpa ap viņiem uz mirkli saļogās, bet tad atkal viss nostājās savās vietās.

“Atvainojiet.” Viņa samiedza acis. “Ko jūs teicāt?”

“Es teicu — viņa dus mierā.”

Sī banalitāte šķita pretīga. “Jūs nesaprotat.” Eloīza rūpīgi izraudzījās vārdus, un viņai nepatika Frānsisa sejas izteiksme. “Mums jāizsauc palīdzība.”

“Arī tu nesaproti. Es tev neļaušu iejaukties.”

Viņš spēra soli uz priekšu, un viņa atbildot pakāpās atpakaļ. Kaut kas bija aplam.

“Es neiejaukšos.” Viņa norija siekalas un centās saglabāt mieru. “Es tagad došos prom.”

Un, tiklīdz viņa tiks laukā un būs labi tālu prom no šī trakā, kurš uz viņu tik savādi skatās, viņa auros, cik spēka.

“Es tev nevaru atļaut aiziet.”

Klusums nostājās starp viņiem kā dzīva būtne. Un tad tas notika atkal: istabas aprises kļuva neskaidras, bet redzes perifērijā iezagās baltā krāsa.

“Es nevaru ļaut tev aiziet, jo nevaru pieļaut, ka tu atceries. No tā ir atkarīga dižena vīra reputācija.”

“Ko jūs ar to gribat teikt?” Eloīzas pirksti sažņaudza telefonu. Viņa juta arvien pieaugošas šausmas.

“Tavas acis.” Viņa balsī ieskanējās izbrīns. “Biju jau aizmirsis, cik tās ir savādas. Zini, ja tu būtu piedzimusi viduslaikos, tava māte būtu varējusi tevi noslīcināt.” Viņš jautājoši piešķieba galvu, it kā stāstīdams jautru anekdoti. “Viņa nodomātu, ka esi apsēsta.”

Eloīza neatbildēja. Istaba, par laimi, atguva skaidras aprises, taču, ja notiks tas, ko viņa nojauš, viņai nekavējoties ir jātiek laukā.

Vai viņa spētu paskriet viņam garām? Viņa bija ātra, taču Godēns bija liels un spēcīgs, un viņš stāvēja starp viņu un durvīm, bloķēdams viņai ceļu.

“Man tevis ir žēl.” Tas skanēja tik patiesi. “Man žēl, ka tava māte bija Džuliāna. Runā, ja sievietei jāizvēlas starp pienākumu un sirdi, viņa vienmēr izvēlēsies pienākumu. Tava māte bija izņēmums. Viņa upurēja savu bērnu, lai izpatiktu mīļākajam.”

Viņš paspēra soli uz priekšu un atkal ierunājās, taču Eloīza tam vairs nepievērsa uzmanību. Ja Godēns domā, ka viņa te tā stāvēs un pieklājīgi klausīsies, kamēr tiek iedzīta stūrī, viņš ļoti kļūdās. Vienā mirklī viņa pacēla roku un no visa spēka svieda uz viņu savu mobilo. Trāpīts. Tas Go-dēnu ķēra taisni pa pieri starp acīm. Viņa rokas šāvās pie sejas, un no lūpām izlauzās sāpju rēciens.

Pat nepaguvusi nolaist roku, Eloīza jau metās uz gaiteni. Viņa juta Godēna mežonīgo tvērienu, bet viens pleca pagrieziens, un viņa tika garām un izkļuva no istabas.

Kloīza metās lejā pa kāpnēm, lēkdama uzreiz pa diviem pakāpieniem, ar roku sagrābusi margas, bet viņai ausīs dunēja asinis. Ātrāk. Ātrāk. Eloīza juta, ka Godēns dzenas pakaļ, taču neatskatījās. Ātrāk. Ātrāk.

Kad viņa tuvojās kārtējā kāpņu posma beigām, tas notika atkal. Pakāpieni zem kājām gluži vai izšķīda, sienas sakustējās un sašķobījās, it kā cita pasaule censtos iekļūt iekšā. Un cauri sirdspukstu skaņai viņa izdzirdēja klusus čukstus — kā draudīgus rēgus.

Ak Dievs. Nē! Tikai ne tagad.

Klikšķis.

Džangla furgonam nebija apsildes. Džeks drebēja. Pa kājām augšup plūda aukstums, un viņš jutās simtgadīgs. Notvēris savu atspulgu logā, viņš steidzīgi aizgriezās. Viņš ne tikai jutās kā simtgadīgs, bet tāds arī izskatījās.

“Man jāpiezvana Eloīzai.” Viņš parakņājās iekškabatā. “Jāpaziņo, ka ar mums viss ir kārtībā.”

Pie stūres sēdošais Džangls pamāja, neatraudams acis no ceļa. Arī viņa seja bija drūma. Divi noguruši vīri. Misija veiksmīgi izpildīta, un viņiem bija jāgozējas labi padarīta darba apziņas saulītē, taču abi izskatījās tā, it kā būtu gatavi satikt veco ar izkapti.

Džeks ieslēdza mobilo, un tas nekavējoties sāka zvanīt. Kāds bija atstājis paziņojumu. Viņš pielika telefonu pie auss.

“Kaut kas atgadījies?” Džangls uzmeta viņam skatienu.

“Eloīza.” Džeks apjucis klausījās. “Viņa ir devusies pie kāda. Es pārbaudīšu, vai viņa vēl ir tur.” Džeks uzspieda viņas numuru.

“Viņa neceļ.” Viņš palūkojās uz Džanglu. “Tu varētu mani izlaist pie tās sievietes? Tas nav tālu.”

“Jā.” Džangls piekrita. “Kas viņa ir?”

“Sieviete, kura pazina Eloīzas māti. īstenībā,” Džeks atvilka Džangla mugursomas rāvēju un izņēma dienasgrāmatu, “viņa varētu palīdzēt ar šo. Varbūt pat atrast koda vārdu.”

“Tad jau viss ir kārtībā,” taču Džangls neizklausījās tā, it kā viss būtu kārtībā.

“Jā,” Džeks noguris izdvesa. Iespējams, viņš izklausījās vēl nomāktāks par Džanglu. “Viss kārtībā.”

“Dženili.”

Viņa saviebās. Viņa stāvēja trepju galā pirmajā stāvā, bet Godēns atradās tikai dažu soļu attālumā. Viņš nebija viens. Aiz viņa stāvēja vēl trīs cilvēki: divi vīrieši un sieviete. Viņu vaibsti ienira fokusā un iznira no tā. Te tie kļuva asi, te atkal izplūda. Viņu lūpas kustējās, un Eloīza dzirdēja viņus čukstam.

Nama dziļumā sāka zvanīt mobilais telefons, Steppenwolf aizsmakušajam vokālam ar nelokāmu dedzību laužoties uz priekšu. Looking for adventure... Eloīza miglaini pazina, ka tas ir viņas telefona zvana signāls. Viņa saprata, ka skaņa nāk no istabas, kur klubkrēslā sēž mirusī sieviete: tā pati sieviete, kura uz viņu lūkojās no pāris soļu attāluma, smaidīdama ar savu puspavērto muti un izvalbītajām acīm.

Sirds nodrebēja. Šķita, ka galvā valda bezgalīgs tukšums. Telefons augšstāvā apklusa.

Godēna balss bija liega. “Nesarežģī visu!”

“Kāpēc? Kāpēc jūs to man nodarāt?” Viņa pastiepa roku, lai atbalstītos pret sienu, taču siena aizpeldēja prom.

Viņš runāja tajā pašā klusajā balsī. “Vai tu saproti, ka Daniels būtu varējis iedzert pats savas zāles un nobloķēt atmiņas par to, ka nogalinājis tavu māti? Es viņu mudināju tā izdarīt, taču viņš atteicās. Viņš uzskatīja, ka tas ir viņa sods — katru dienu no jauna izdzīvot to nakti. Tu nedomā, ka tas ir cēli, Dženili? Vai tev nešķiet, ka tā ir pati drosmīgākā rīcība, par kādu esi dzirdējusi?”

“Es neesmu Dženili.” Vai viņa to pateica skaļi? “Es neesmu Dženili,” viņa atkārtoja. Pašas balss skaņa it kā pamodināja apziņu.

Kusties!

Viņa abām rokām sagrāba celtnieku trepes, kuras stāvēja blakus. Kad viņa tās pagrūda, Godēns pacēla rokas, lai sevi pasargātu, taču trepes ar patīkami smagnēju troksni tik un tā uzgāzās viņam virsū. Taču tagad bija bloķēta izeja lejā pa kāpnēm. Nevilcinoties viņa pagriezās, uz labu laimi meklēdama ceļu aiz polietilēna pārklāja, kas sedza caurumu sienā.

Viņa metās ogļmelnajā ejā. Te bija tumšs, un grīda bija nestabila — ar lielām spraugām starp dēļiem. Taču viņa turpināja ceļu, ik solis uz kailās grīdas skani atbalsojās. Steigā viņa paklupa pret spaini, kas tumsā bija tikko saskatāms. Uz kājas uzšļakstījās kaut kāds šķidrums.

Eloīza izdzirdēja čaboņu, Godēns, pavilcis malā plastikāta aizkaru, sekoja, un viņa sajuta, kā dēļi ieliecas zem viņa smaguma. Viņa gribēja kliegt, taču kliedziens ieķērās rīklē. Izstiepusi uz priekšu abas rokas, viņa mēmi atvērtu muti klumburēja tumsā. Un līdzās un aizmugurē ne soli neatpalika gaisīgie tēli, kuru čaukstošās balsis aicināja: “Dženili, Dženili, pagaidi mūs...”

“īstā vieta?” Džangls apstājās pie 71. numura blakus kādai mašīnai, ļaujot motoram darboties tukšgaitā.

“)ā.” Džeks atvēra furgona durvis. “Gribi ienākt?”

Džangls vilcinājās; tad papurināja galvu. “Es domāju, Eloīza grib, lai viņai blakus esi tu. Nevis es.”

“Džangl...”

“Viss kārtībā.” Bet, kad Džeks izkāpa no furgona, Džangls viņam teica: “Apsoli...”

Džeks gaidīja.

“Apsoli, ka nekad nepametīsi viņu. Lai kas arī notiktu.” Džangls norādīja uz dienasgrāmatu Džeka rokās. “Lai ko viņa arī nolemtu darīt.” “Tu zini, ka tev tas nav jālūdz.”

“Es neapšaubu tavas jūtas pret viņu. Bet es nezinu, vai tev pietiks spēka pieveikt visu distanci.” Džangls paberzēja seju. “Viņa ir sevi pierādījusi. Tu... neesi.”

“Es būšu viņai līdzās. Par to vari būt drošs.”

Uz brīdi viņu acis sastapās. Tad Džangls pieliecās un aiztaisīja mašīnas durvis. Džeks nogaidīja, kamēr furgons, lēkādams pa bedrēm, aizbrauc līdz ielas galam.

Viņš uzkāpa pa pakāpieniem un nospieda zvana pogu.

Durvju zvana skaņa šķita miljoniem jūdžu tāla. Viņa apstājās un dzirdēja, ka nekustīgi stāvam paliek arī vīrietis aiz muguras. Mirkli abi klausījās, un klusumā viņu elpas bija skaļas. Eloīza atskatījās un juta, kā tumsā sastopas abu skatieni.

“Dženili.” Viņa balss bija tikko skaļāka par čukstu. “Apstājies!”

Viņa reaģēja tā, it kā viņš būtu uzšāvis ar pātagu. Dēļu grīda zem kājām šķita visnotaļ bīstama, taču viņu tas neuztrauca. Godēns pārvietojās piesardzīgāk — viņš droši vien baidījās, ka dēļi zem viņa smaguma varētu ielūzt, un meitene zināja, ka viņas vienīgā cerība ir apsteigt sekotāju. Viņa paskrēja garām vannas istabai, ar acs kaktiņu pamanot baltu vannu, kura rēgaini bāla vīdēja tumsā; tad viņa gāja garām vēl vienai istabai — mazai un tukšai kā mūka celle, tad vēl vienai, kurā mētājās gruži un nosmērēta celtniecības plēve. Visām istabām pie logiem bija restes, un nevienai nebija durvju. Eloīza gribēja paslēpties, taču nebija, kur.

Gaitenis jau beidzās, un Eloīza redzēja plašu ieeju kādā istabā, 'lai priekšā bija piesieta oranža brīdinājuma lente, kas stiepās no vienas durvju puses līdz otrai. Viņa bez domāšanas pārrāva lenti.

Te bija gaišs. Atblāzma nāca no sarkanām brīdinājuma gaismām, kuras bija piestiprinātas pie sastatnēm. Vēsmiņa lika sakustēties no sienām nokritušām garām tapešu strēmelēm.

Kārtējā vēja pūsma, un tapetes iečabējās atkal. Vējš pūta no augsta bīdāmā loga, kas bija atstāts pa pusei vaļā.

Atvērts logs. Un otrā pusē sastatnes.

Viņai izlauzās atvieglota nopūta. Viņa paspēra soli uz priekšu, taču labā pēda paslīdēja uz plastikāta pārklāja. Atskanēja ass krakšķis, un caur kāju izšāvās sāpes, otrai kājai ielūstot sapuvušajos grīdas dēļos.

Džeks vēlreiz piespieda pirkstu zvana pogai un šoreiz to paturēja ilgāku laiku.

Atkal nekādas atbildes. Viņš sadrūma. Viņu sāka pārņemt aizvien lielāks nemiers.

Durvīs bija ierīkota misiņa pastkaste. Pagrūžot tās vāciņu, varēja ielūkoties iekšā. Atri sastādot Eloīzas numuru, viņš pieliecās un iegrūda roku pastkastes misiņa mutē. Viņš varēja saskatīt marmora grīdas flīzes un kādas gleznas stūri. Un tagad viņš tikko dzirdami uztvēra Steppenwolf skaņu. Born to be Wild. Kaut kur nama dziļumā zvanīja Eloīzas telefons. Taču viņa neatbildēja, un pēc pāris sekundēm ieslēdzās balss pasts.

Džeka nemiers bija pāraudzis īstā satraukumā. Viņš ļāva misiņa vāciņam atkrist vietā un pieliecās, mēģinādams pacelt loga paneli blakus durvīm. Kā jau to varēja paredzēt, logs nesakustējās. Pirmā stāva logi pārsvarā tiek aizslēgti.

Pakāpies atpakaļ, Džeks palūkojās uz māju. Visi logi bija tumši, izņemot šauru gaismas strēli, kas bija redzama pa spraudziņu aizkaros augšstāva logā.

Džeks centās atcerēties mājas plānojumu. Tur bija ar visādām mantām pieblīvēta halle, kāpnes, kāpņu gala vienā pusē bija viesistabas durvis, bet otrā...

Džeks iztēlojās raupjos ķieģeļus un sienā, kur bija izlauzts caurums, pa kuru varētu piekļūt blakus ēkai. Remonts, Bella bija teikusi. Divi nami kļūst par vienu.

Džeks devās atpakaļ un pagriezās pa kreisi, un tad gāja, līdz atradās tieši pretī blakus ēkai. Viņš lūkojās pāri tērauda sastatnēm, kuras sedza fasādi. Un kas to būtu domājis! Otrā stāva paceļamais logs bija vaļā.

Viņš uzlika roku uz apakšējā šķērskoka un rāpās augšā. Tieši tad viņš izdzirdēja Eloīzas kliedzienus.

ČETRDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Viņa satvēra pēdu un iekliedzās sāpēs. Tās urbās potītē kā milzu korķu viļķis. Viņai bija sajūta, ka ir salauzusi pēdu. Ja tā ir, parkūrs būs jāaizmirst uz vairākiem mēnešiem. Šī doma viņu saniknoja.

Dziļi ieelpojusi, viņa sakoda zobus un pavilka potīti. Neesi. Velc. Tāds. Velc. Zīdainis! Velc! Viņa juta, kā āda pārplīst, velkot brīvo kāju laukā no skabargainā cauruma grīdā.

Par vēlu. Viņš jau bija istabā.

Brīdi viņi tikai skatījās viens uz otru. Sarkanā gaisma laukā ieslēdzās un izslēdzās. Tā spīdēja uz Godēna baltā krekla un izplūda ūdeņaini sārtā blāzmā kā asinīs izmērcēta lente.

Godēns apstājās un pacēla plēvi, uz kuras viņa bija paslīdējusi, izstiepdams to starp plaukstām. Viņš kustējās lēni, un viņa .sejā bija gandrīz vai sāpju pilna izteiksme. Cik savādi, viņa nodomāja. Viņam tas sagādā grūtības. Viņam ir grūti nogalināt mani.

Eloīza mēģināja piecelties, bet kāja zem viņas saļima. Taču viņas kustība kļuva par katalizatoru, kas Godēnam bija nepieciešams, lai uzbruktu. Viņš pacēla roku un spēcīgi iesita. Tik spēcīgi, ka viņas galva atsitās atpakaļ ar baisu rāvienu. Nākamajā mirklī viņš nostājās viņai aizmugurē, aplika plastikāta plēvi ap seju un savilka to stingrā mezglā pakausī.

Tas bija kā skatīties cauri glicerīnam un tikpat smacējoši. Viņa mēģināja noraut plastikātu no sejas, taču nagi bezpalīdzīgi slīdēja pa tā gludo virsmu. Parāvusies atpakaļ, Eloīza saķēra Godēna kājas, taču viņš tikai pastiprināja tvērienu. Atverot muti, lai kliegtu, viņa juta, kā lūpas mikli pieskaras plēvei, bet balss noslāpst tās smacējošajās krokās.

Elolza aptvēra, ka raud un viņas deguns pil. Tas nav labi. Viņa lieliski palīdz Godēnam sevi nožņaugt. Viņai sāpēja acis. Mutē bija putekļu garša. Viņa neko nedzirdēja. Nebija gaisa.

Viņa te zaudēja samaņu, te atkal to atguva — gluži kā elektrības padeves traucējumi. Džeks viņai dāvina rozes. Viņa balss, kura saka: “Man domāt, ka jūsos ir vairāk no tīģera, nevis jēra, Bleikas jaunkundz.” Bella, kura glāsta melno cimdu: “Mēs esam radīti, lai aizmirstu.”

Tvēriens aiz galvas atslāba. Viņa saraustīti ieelpoja un norāva plastikātu. Viņa nikni metās malā, grīdai asi čīkstot. Uzslējusies sēdus, Eloīza atspieda muguru pret sienu.

Istabā pie loga stāvēja Džeks. “Netuvojies viņai!”

Viņam aiz muguras mirgoja sarkanā gaisma. Ieslēdzās. Izslēdzās. Hipnotiski.

“Es teicu — netuvojies viņai!”

“Viņa ir monstrs, Džek, novirze. Viņā vairs nav Dieva līdzības.”

Džeks piesardzīgi lika pēdu pie pēdas, tad apstājās, sadzirdējis klusu, čaboši birstošu būvgružu skaņu.

“Es nespēju pieļaut, ka tas turpinās.” Godēns runāja gandrīz vai ikdienišķi. ““Mnēmosine” bija lepnība. Mēs bijām kā Ikars, kurš pārāk tuvu pielido saulei. Tagad es to saprotu.” Viņš pagrieza galvu pret Eloīzu. “Bet tu — tu esi slima. Es tev izdarīšu pakalpojumu.” Viņš spēra soli tuvāk.

“Nē!” Džeks lēca no loga.

Kad abi atsitās pret grīdu, atskanēja dobjš blīkšķis, kliedziens, kam sekoja satrunējušo dēļu vaids. Abi, neizlaižot viens otru no tvēriena, izkrita cauri grīdai.

Eloīza pierāpoja pie cauruma un palūkojās melnumā. Kad acis aprada ar tumsu, viņa ieraudzīja, ka viens no viņiem pieceļas no ķermeņa, kas atrodas zem viņa.

Tas nebija garš kritiens lejā uz cementa grīdas. Pavisam īss kritiens. Ar to noteikti nepietiktu, lai kādu nogalinātu. Bet, lūkojoties lejā un jūtot nelabumu, Eloīzai bija skaidrs, ka nokritušais cilvēks ar izstieptām kājām un atplestām rokām ir pagalam.

Četrdesmit devītā nodaļa

n.o.m.

Atmiņu attēls I

Teic, ka, guļot nāves gultā, cilvēks neatceras dzeju vai dižu cilvēku atziņas. Mēs neatceramies to, kas mūs aizkustina: to visu izstumj briesmīgs nogurums, ķermeņiem izcīnot necienīgu cīņu ar lielo katastrofu. Un tad — nekā.

Es tam neticu. Galu galā, kas tad ir dzīve? Atmiņas par manas mātes balsi, kas mani sauc; atmiņas par pašas meitu, kura rotaļājas puskrēslā, kamēr gaisā virmo gruzdošu lapu smarža; Balta kantāte; pieskāriens mana mīļākā ķermenim un viņa elpa tumsā. Atmiņas par draudzību un smiekliem, par to, ko nozīmē dalīt sapni, godkāri, brīnišķīgu ceļojumu. Esmu pārliecināta, ka atcerēšos šos mirkļus — tie atnāks neaicināti, kad es došos prom.

Runā, ka mēs turpinām dzīvot savos bērnos. Tam es piekrītu. Mana meita ir daļa manis, bet es — daļa no viņas. Kad asinis manās dzīslās pārvērtīsies pīšļos, es turpināšu dzīvot viņā, un es nenomiršu pavisam.

PIECDESMITĀ NODAĻA

Virpuļdurvis sagriezās, un Džeks redzēja, kā tēvs šķērso viesnīcas halli, bet viņam seko nesējs ar čemodānu. Tēvs aši pārmija dažus vārdus ar reģistratūras darbinieku, tad pagriezās, ar skatienu meklēdams kādu atpūtas zonā.

Papardei līdzīgs telpaugs paslēpa Džeku, un tēva skatiens vispirms paslīdēja viņam taisni garām. Šajā nejaušajā mirklī Džekam radās izdevība nopētīt tēvu.

Leons Simoneti izskatījās noguris. Viņš bija ļāvis frizierim nogriezt matus par īsu, un šāds griezums padarīja viņa kaklu tievu un neaizsargātu. Rievas, kuras stiepās no deguna līdz mutei, šķita pārāk dziļas.

Leona skatiens beidzot apstājās pie Džeka, un viņš pamāja. Džeks piecēlās.

“Džek.” Tēvs neveikli uzsita viņam pa plecu.

Tuvumā nogurums tēva sejā bija vēl pamanāmāks. Agresīvie briļļu rāmji slēpa tumšus lokus zem acīm.

“Atvaino, ka nokavēju. Atceļā mums radās problēmas ar mašīnu.”

Džeks pamāja. Tēvs iepriekšējā vakarā bija atlidojis no Ņujorkas un taisnā ceļā devies uz Vaitlēdijām, kur pārnakšņoja.

“Tu negribēji vispirms piereģistrēties?”

“Tas var pagaidīt.”

Viņi apsēdās viens otram pretī.

“Kā viņam klājas?”

Leons Simoneti nopūtās un iebāza pirkstu starp kaklasaiti un apkaklīti. “Laikam jau viņš ir šokā. Viņi ar Frānsisu bija kā brāļi. Baidos, ka Dāniels bez viņa būs pazudis.”

“Un kā klājas...” Džeka tēvs saminstinājās.

“Eloīzai.”

“Jā.”

“Nākamās astoņas nedēļas viņa pavadīs uz kruķiem, taču ar viņu viss būs kārtībā.”

“Labi. Labi.” Leons saknieba lūpas. “Es gribētu viņu satikt. Aprunāties.”

“To izlemj Eloīza. Diez vai viņa gribēs.”

“Tev viņa jāpārliecina. Es viņai spēju palīdzēt, Džek.”

“Tiešām? Kā?”

“Ja viņa man iedos Džuliānas dienasgrāmatu, esmu pārliecināts, ka spēsim atrast avārijas slēdzi. Esmu pārliecināts, ka kopā ar DE7 formulu spēšu atjaunot viņas zudušo atmiņu. Atjaunošu viņas veco “es”, tā sakot.”

“Varbūt viņu neinteresē viņas “es”.”

“Nemuļķojies.” Leona lūpu kaktiņi atslāba. “Jo ilgāk viņa paliek fūgas stāvoklī, jo vairāk viņa riskē. It sevišķi, ja, kā tu man stāstīji, fūgas identitāte šķietami integrējas Džuliānas veiktajos atmiņu nospiedumos.”

Tēvs izslidināja pirkstus caur matiem. Džeks pazina šo kustību, tā vienmēr liecināja par galēju nepacietību. “Ir svarīgi, lai tu saprastu: jo biežāk viņa atceras ierakstītās atmiņas, jo spēcīgāks kļūs nervu tīkls un pašas atmiņas — paliekošākas. Taču tās nekļūs par viņas atmiņām, un tas nozīmē, ka tas graus viņas veselo saprātu, tāpat kā šizofrēniķi — viņa maldīgās iedomas. Varbūt jau tagad viņas smadzenēs ir anatomiskas izmaiņas un nervu šūnās ir jaunu atzaru izaugumi. Jo agrāk mēs iejauksimies, jo labāk. Pretējā gadījumā viņa var piedzīvot pilnīgu nervu sabrukumu.”

“Es saklausu pārāk daudz “varbūt”. Vai vari ar simtprocentīgu pārliecību apgalvot, ka viņa tiešām piedzīvos tevis aprakstīto sabrukumu?”

“Džek, dzīvē nekas nav simtprocentīgi drošs. Vai tu tiešām gribi tā riskēt? Un viņa?”

“Eloīza vairs netiek pakļauta līdzšinējam stresam. Viņa apgalvo, ka tagad, zinot visu, viņa labāk spēs tikt galā ar halucinācijām.”

Uzsvars, ar kādu Džeks izrunāja vārdu “visu”, nepaslīdēja nepamanīts. Viņa tēvs noklepojās un pēkšņi izskatījās neraksturīgi nedrošs. “Vai viņa jau nolēmusi to visu celt gaismā?”

“Tu domā, vai viņa ziņos policijai par “Mnēmosini”? Nē. Vari nomierināties.”

Leona Simoneti balsī ieskanējās taisnošanās. “Tu esi nikns.”

“Tu esi vērīgs.”

Tēva lūpas sakniebās ciešāk. “Tev nav tiesību pārmest.”

“Viņa ir sieviete, kuru mīlu. Tu nolēmi tēlot Dievu un spēlēties ar viņas dzīvi, un viņa tagad maksā par tavu lepnību.” Džeks paliecās uz priekšu. “Pie joda! Tev taisnība — esmu nikns.”

Viesmīle, kura nāca pie viņiem, apstājās un bažīgi paskatījās. Džeks ar žestu lika saprast, ka viņiem neko nevajag, un centās apvaldīt balsi.

“Es tikai nesaprotu šīs tavas pēkšņās rūpes par Eloīzu. Tu esi atbildīgs par to visu.”

Tēvs uzlika pirkstus degunam gar abām pusēm un uz mirkli pievēra acis. “Tas nav godīgi. Es nevarēju paredzēt, ka viņa kļūs par slepkavības liecinieci un šī trauma novedīs pie identitātes zaudējuma. Ja nebūtu šo sarežģījumu, ar viņu viss būtu kārtībā. Turklāt viņai klātos vienkārši lieliski: viņa būtu apdāvināta... nevis bojāta.”

“Un bojāta prece jāsalabo.”

“Neesi tik sajāti teatrāls.” Tēvs nekad nelamājās. “Iedod man dienasgrāmatu, un pieliksim tam punktu.”

“Redz, kas par lietu, vai ne? Dienasgrāmata. Tam nav nekāda sakara ar Eloīzu. Tu vienkārši vēlies piekļūt Džuliānas pētījumam.”

“Viņas pētījums var izraisīt milzīgu lēcienu tajā, kā izmantojam savas smadzenes. Iespējams, tev tas nešķiet nekas nozīmīgs.”

Džekam šķita, ka viņa balss nāk no tālienes. “Tu tici lepnībai? Godēns pirms nāves teica, ka jūs visi bijāt pakļauti lepnībai. Piekrīti?”

“Frānsiss bija svētulīgs muļķis.”

“Un kā ir ar dievišķo taisnību? Tu tici tai?”

Leons palūkojās uz dēlu tā, it kā viņš būtu zaudējis prātu.

“Padomā par to. Pieci “Mnēmosines” locekļi. Trīs ir miruši vardarbīgā nāvē. Vienam smadzenes burtiski brūk kopā. Un tad tu. Pēdējais kareivis. Tu nekad neiedomājies, kas tevi sagaida tālāk?”

Tēvs, pavēris muti, nenovērsa acis no Džeka.

Džeks apsēdās tuvāk krēsla malai. “Es eju prom.”

“Es tev pateikšu, kas sagaida tevi." Leona Simoneti seja bija saviebta. “Eloīza Bleika var kļūt absolūti paranoiska un zaudēt veselo saprātu. Viņai viss šķitīs kā draudi. Ceru, ka tev patīk dzīvot kopā ar sievieti, kurai smadzeņu vietā ir omlete.”

Džeks juta, kā savelkas viņa dūres. “Es to nebiju sapratis. Tu esi pretīgs.”

Tēvs tumši pietvīka. “Vai arī tu vari ļaut, lai es viņai palīdzu, un viņa kļūs par cilvēku, kura reiz bija, — par Dženili Greju. Bet tu to nevēlies, vai ne? Jo tad viņa tevi aizmirsīs. Un tu man pārmet savtīgus nolūkus? Tu esi egoists.”

“Tu kļūdies. To izlemj viņa. Es to viņai pateicu un tā arī uzskatu.” Džeks piecēlās.

“Tu esi piemirsis vienu lietu.”

Kaut kas tēva balsī viņam lika apstāties.

“Pieņemsim, viņa saglabā veselo saprātu. Pieņemsim, viņai izdosies kontrolēt halucinācijas, un jūs abi, rociņās sadevušies, dodaties pretī saulrietam. Zini, viņa tik un tā var pati attapties no fūgas stāvokļa. Patiesību sakot, vairākums slimnieku ar disociatīviem personības traucējumiem paši izslīd no šā stāvokļa. Tas var notikt pēc vairākiem gadiem. Bet varbūt rīt. Un tu dzīvosi ar apziņu, ka var pienākt rīts, kad Eloīza atvērs acis un viņai nebūs ne jausmas, kas tu esi. Tu spēj tā dzīvot? Diez vai.”

Acis aiz brillēm kaut ko rēķināja. “Tu esi nekam nederīgs, Džek. Tu nekad mūžā neesi spējis kaut ko novest līdz galam. Patiesību sakot,” Leons izstiepa kājas viņam priekšā, “diez vai tev tam ir iekšas.” “Galvenais, ka man ir sirds.”

Džeks pagriezās un devās prom.

“Pirmajā lapā,

Kurā ir nodaļa, kad Fs tevi satieku pirmo reizi,

Ir vārdi:

Te sākas jaunā dzīve.”

Dante Aligjēri, La Vita Nuova

PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Debesis, ko iekrāsoja pilsētas gaismas, bija sarkanas kā vīns. Gaisā virmoja satraukums un aukstums. Pāri satiksmes troksnim, kas atgādināja gliemežnīcas šalkoņu, Džeks dzirdēja kaiju kliedzienus un atcerējās, ka tepat tumsā spēcīga un klusa plūst Temza, nesdama līdzi dubļu un pūstošu aļģu smārdu, un pavasara nojausmu. Joprojām bija auksts, taču Marks and Spencer par vienu mārciņu pārdeva narcišu pušķi, bet Haid-parkā jau ziedēja sniegpulkstenītes.

Džeks uzlika rokas uz cementa margām un palūkojās pāri jumta malai, vērodams izgaismoto ielu lejā. Restorāna durvis atsprāga, izlaizdamas kebabu smaržu un līksmas balsis. Kāds jaunietis ādas jakā un meitene gariem matiem tikko valdīja prieku. Džeks pamanīja iemirdzamies zelta aproci, kad meitene uzlika roku uz vīrieša jakas atloka un pievilka sev klāt viņa galvu.

Viņš sajuta Eloīzas roku uz savējās. “Viņi ir iemīlējušies.” Viņas lūpu kaktiņi uzliecās augšup.

“Jebkurā gadījumā kaislību pārpilni.”

Viņa saviebās. “Tu nu gan esi romantiķis.” Eloīza pakāpās atpakaļ, izapļoja plecus un izstaipīja pirkstus. Viņai mugurā bija melns džemperis un melnas bikses, un viņa izskatījās lokana, vingra un spēcīga. “Esi gatavs?”

Džeks pamāja. Tas bija pirmais skrējiens, kopš viņa salauza potīti, un viņš nebūtu ierosinājis atsākt parkūru ar skrējienu pa jumtu, taču tagad viņš zināja: ja Eloīza kaut ko ieņem galvā, ar viņu labāk nestrīdēties.

“Pirms mēs sākam...” Viņa palūkojās uz dienasgrāmatu, kura gulēja tur, kur viņa to bija pirmīt nolikusi — nestabili atstutētu uz jumta malas. “Tev ir līdzi?” Meitene izstiepa roku.

Džeks iebāza roku bikšu kabatā un sameklēja sērkociņus.

“Eloīza... Tu esi pārliecināta?”

Viņa brīdi klusēja. Viņa izskatījās aizdomājusies. Tad viņa teica: “Esmu pārliecināta.”

“Ja ne citādi, tad dienasgrāmata ir kā suvenīrs. Tu negribi to paturēt par atmiņu no mātes? Lai viņu atcerētos?”

“Man jau ir piemiņa no viņas.” Viņa atrotīja kreisās rokas piedurkni. Rokas iekšpusē bija uztetovēti iniciāļi N.O.M., melni burtu uz baltās ādas. Eloīza nolocīja piedurkni un atkal izstiepa roku.

Džeks ielika viņai plaukstā sērkociņus, bet paturēja virsū savu roku. “Vēl nav par vēlu. Mēs varam aiznest dienasgrāmatu Serēnai. Ja to sadedzināsi, tā arī neuzzināsi koda vārdu. Atpakaļceļa vairs nebūs.”

“Man nav vēlēšanās atgriezties.” Joprojām tas attālinātais skatiens. “Turklāt man nav nepieciešama kurpju kaste ar atmiņām, lai zinātu, kas es esmu. Es zinu, kas es esmu.” Eloīza pēkšņi ar olru roku pieskārās Džeka sejai — viņas pirksti maigi kā ziedlapiņas slīdēja pa viņa ādu. “Un es zinu, ka mīlu tevi, Džek. Ko vēl vajag? Vai tad ar to nepietiek, lai dzīvotu?” Viņa uzvilka sērkociņu, un Džeks sajuta asu fosfora smaku. Kad viņa pielika sērkociņu pie grāmatas, liesmas minstinādamās sāka rāpties pa biezajiem, brūnajiem džutas vākiem, ļoti lēni nokrāsojot melnu Mnē-mosines zeltīto gaismekli un izciļņos Soror N.O.M. iniciāļus. Liesmas sarullēja trauslās lapas, nepacietīgi atdzīvodamās, svilinādama salto, bezkaislīgo formulu un skaitļu gobelēnu. Kad uguns aizsniedza lappuses ar mokpilniem vārdiem un asaru slacītiem tēliem, tā jau dega pilnā sparā. Viņi klusēdami vēroja, kā dienasgrāmata aprij sevi oranžas un melnas kvēles bumbā, līdz no tās atlika tikai pelni.

Eloīza abām rokām sarausa pelnus, un gaistoša vēsmiņa aizslaucīja no plaukstām pelēkos putekļus. Kur tie nonāks, Džeks prātoja. Parkā? Uz eņģeļa zeltītiem spārniem pieticīgi izgaismotā baznīcā? Varbūt uz kādas palodzes, kur tos bez pēdām aizslaucīs nepacietīgas rokas.

Eloīza viņam veltīja bezbailīgu smaidu. “Skriesim!”

Viņš sekoja meitenes slaidajam augumam pa tumšo jumtu. Visapkārt pletās pilsēta, tās milzīgās krūtis ieelpoja un izelpoja. Eloīza viņu apsteidza, un Džeks palika iepakaļ. Viņiem priekšā pavisam tuvu debesīs spīdēja pilns mēness, un šķita, ka Eloīza skrien tam taisni pretī.

Viņa bija sasniegusi jumta malu. Lai tiktu uz nākamā jumta, bija jālec pāri tukšumam. Viņa nevilcinoties metās uz priekšu. Brīdi viņa kā bez svara palika karājāmies gaisā.

Viņas kājas nevainojami pieskārās jumtam otrā pusē. Džeks, aizturējis elpu, apstājās pie jumta malas.

Eloīza enerģijas pilnu seju lūkojās uz viņu pāri tukšumam. “Tu nāc?”

Attālums starp jumtiem nebija liels — Džeks bija viegli pieveicis daudz grūtākus šķēršļus. Taču viņš vilcinājās, lūkodamies lejā. Tur bija tumšs un dziļš.

Džeks atkal paskatījās pāri uz Eloīzu. Viņas spožās acis bija izklaidīgas, it kā viņa lūkotos citā pasaulē. Un tad viņa noslēpumaini pasmīnēja.

“Es nāku!” Viņš pastiepa viņai pretī rokas un lēca.

AUTORES PĒCVĀRDS

Savā ceturtajā romānā “Raganu sezona” es aplūkoju dīvaino un brīnišķīgo viduslaiku atmiņas piļu pasauli un uzdevu jautājumu, vai mūsdienu cilvēka atmiņas kļūst seklas, bet mēs — arvien nespējīgāki uzņemt zināšanas. “Raganas” bija romāns, kam vajadzēja pamatīgus pētījumus, un, kad biju to pabeigusi rakstīt, man šķita, ka esmu izsmēlusi atmiņas tēmu.

Taču nejauši izlasīta New York Times publikācija “Smadzeņu pētnieki atver durvis uz atmiņas rediģēšanu”, man lika atgriezties pie šīs tēmas. Es biju aizgrābta, uzzinot, ka Seklēra laboratorijas pētnieki ir atklājuši atmiņas molekulu PKM zeta, kā arī noskaidrojuši, ko var panākt, veicot manipulācijas ar šo molekulu.

Iztēlojieties, ja zinātnieki, mainot vienu vienīgu smadzeņu substanci, spētu izdzēst traumatiskas atmiņas. Kara veterāni vairs neciestu no pēc-traumatiskā stresa sindroma; izvarošanas upurus vairs nemocītu briesmīgās atmiņas; varētu atbrīvoties no apgūtas uzvedības, piemēram, narkotiku atkarības. Bet, ja mēs spētu atbrīvoties no traucējošām atmiņām, vai tas mūs nekārdinātu ļauties destruktīvai uzvedībai un amorāliem darbiem, jo mēs vienkārši varētu norīt tableti un to visu aizmirst? Un kā manipulēšana ar atmiņu ietekmētu mūsu identitāti?

Sākot atkal pētīt atmiņas tēmu, aptvēru, ka allaž esmu uzskatījusi — mūsu smadzeņu dzīlēs atmiņas kaut kādā veidā tiek nevainojami saglabātas, gluži kā iesaiņotas vakuumiepakojumā. Ja mūsu rīcībā būtu vajadzīgās zāles, skeneris vai hipnoze, tad noteikti spētu piekļūt tieši šīm atmiņām. Taču ne šajā gadījumā. Cilvēks nav mašīna. Smadzenes nav kamera. Tikko atmiņas nonāk prātā, tās jau tiek pakļautas pārmaiņām. Smadzenes maina to, kā atceramies, sapludinot reālos notikumus ar mūsu vajadzībām un vēlmēm, tādējādi izveidojot izpratni par sevi, un šis “es” ir unikāls.

Tāpēc es nolēmu uzrakstīt “Tumšo lūgšanu” kā stāstu par vienu no lielākajiem 21. gadsimta neatbildētajiem izaicinājumiem — atmiņas noslēpums kā atbilde uz jautājumu, kas mēs esam. Mēs uztveram atmiņas kā mūsu dzīves stāstu, bet cik daudzi no šiem mentālajiem attēliem un emocijām, ko atsaucam atmiņā, ir precīzi un atspoguļo reāli notikušo? Un vai tam ir nozīme? Varbūt šis īstenības un sagudrojuma sajaukums arī ir cilvēka būtības kodols — īstenais atmiņas stāvoklis.

PATEICĪBAS

Mēs daudz ko izdarām vienatnē, un rakstnieki sevi mēdz uzskatīt par vientuļām salām. Bet, ja mums palaimējas — un man noteikti ir palaimējies — , mums ir ģimene, draugi un kolēģi, kuri veido atbalsta tīklu, bez kura mēs vienkārši nespētu funkcionēt.

Liels paldies Deborai Šneiderei, manai aģentei, par to, ka nezaudēja ticību.

Paldies Džeinai Hemetai par vērīgu manuskripta rediģēšanu.

Paldies Lizijai “Šausminošajai” Doilai par to, ka dalījās ar mani savās zināšanās par parkūru un tā filosofiju.

Vēlos pateikties Karlosam Andradem, kurš man iemācīja turēt zodu nolaistu, bet dūres — paceltas gaisā.

Paldies Geinoram Rūpertam par to, ka allaž lasa manus manuskriptus, saglabājot augstsirdību un ērgļa vērību. Paldies kolēģiem rakstniekiem Diānai Hofmeierai un Sonjai Lūisai, kā arī Ketrīnai Gaļai, labai draudzenei un talantīgai lasītājai.

Paldies manam brālim Frānsam par to, ka viņš allaž steidz dalīties ar mani savā unikālajā pieejā veselajam saprātam, kā arī manai brāļasievai Ketrīnai Pītersai par tik mīļo paradumu piespiest visus draugus izlasīt manas grāmatas. Liels paldies manam apbrīnojamajam brāļa dēlam Kar-lam, kura iztēle liek manai elpai aizrauties. Paldies manam brālim Stefanam par mājaslapas uzlabojumiem un to, ka ir mans tehnoloģiju guru. Milzīgs paldies manai vīra mātei Džoanai Mostertei par viņas entuziasmu un nemainīgo atbalstu.

Mans virs Frederiks ir neparasts. Ks nespēju iztēloties savu pasauli bez viņa.

Radošu garu dažreiz raksturo kā drosmi uzgriezt muguru noteiktībai. Mana māte, Hentija Prinsa, ir visradošākais cilvēks, kādu pazīstu. Šī grāmata ir veltīta viņai.

PAR AUTORI

Nataša Mosterte ir Dienvidāfrikā dzimusi rakstniece un scenāriste. Viņa uzaugusi Pretorijā un Johannesburgā, bet pašlaik dzīvo Londonā, Lielbritānijā.

Ieguvusi izglītību Dienvidāfrikā un Kolumbijas Universitātē Ņujorkā, Mosterte saņēmusi maģistra grādu modernajās valodās, specializējoties leksikogrāfijā un lietišķajā valodniecībā.

Nataša Mosterte ir strādājusi par skolotāju Johannesburgas Vitvaters-randas Universitātes Afrikāņu un holandiešu valodu nodaļā, kā arī par projektu koordinatori sabiedriskajā televīzijā WNET/Channel Thirteen Ņujorkā. Viņas viedoklis saistībā ar politiskiem jautājumiem ticis publicēts New York Tinies un Newsweek, Independent un The Times (Londona).

Mostertes ceturtais romāns “Raganu sezona” 2009. gadā ieguva Pasaules grāmatu dienas balvu nominācijā “Grāmata, par ko runāt”.

Mosterte aizraujas ar kikboksu. Rakstnieces mājaslapā ir atrodama arī informācija par viņas darbu CPAU projektā “Cīņa par mieru”, kurā Afganistānas sievietes tiek apmācītas boksā, lai palīdzētu viņām vieglāk tikt galā ar savu dzīvi.

Natašas Mostertes grāmatas

“Pusnakts puse” “Vēja gājēja”

“Klusuma otra puse” “Raganu sezona”

“Sargātāja”, Austrumu cīņas mākslu trilleris

Kontakti

Ja vēlaties sazināties ar Natašu, varat atstāt ziņu viņas Facebook lapā, kur atrodamas jaunākās ziņas.

Autores mājaslapā www.natashamostert.com iespējams izlasīt viņas grāmatu pārskatus un piezīmes, spēlēt spēles un atrast grāmatu kluba jautājumus. Jūs varat arī iegūt pieeju viņas YouTube video.

Jūs varat reģistrēties, lai saņemtu jaunāko informāciju, ziņas un paziņojumus par konkursiem, brīvpieejas eksemplāriem un daudz ko citu. Jūsu e-pasta adrese tiks turēta slepenībā un netiks izpausta trešajām personām.

Content

Mosterte Nataša Tumšā lūgšana

IEVADS

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODALA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODALA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Četrpadsmitā nodala

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODALA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

trīsdesmit ceturtā nodaļa

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT septītā nodaļa

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻĀ

Četrdesmitā nodaļa

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

Četrdesmit trešā nodaļa

Četrdesmit ceturtā nodaļa

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Četrdesmit devītā nodaļa

PIECDESMITĀ NODAĻA

PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA

AUTORES PĒCVĀRDS

PATEICĪBAS

PAR AUTORI