Hamiltons Deivids R.

Vai dzīve ir iepriekš izplānota. Kā pārvaldīt likteni un brīvo gribu

Deivids R. Hamiltons

Vai dzīve ir iepriekš izplānota? Kā pārvaldīt likteni un brīvo gribu

Saturs

Pateicības

Ievads

1.   Hronobioloģija

2.   Ierakstīts zvaigznēs

3.   Ierakstīts gēnos

4.   Sajust nākotni

5.   Trīs radīšanas līmeņi

6.   Prāta un realitātes mijiedarbība

7.   Kad apstākli nobrieduši

8.   Kvantu sasaistītie stāvokļi

9.   Realitātes audums

10.   Prāts matērijā

11.   Dzīve pirms dzīves un pēc nāves

12.   Kolektīvais liktenis mēs ejam tur, kurp ejat jūs

13.   Desmit garīgi un praktiski noslēpumi vēlamā piesaistīšanai

14.   Dažas noslēguma pārdomas

Atsauces

Pateicības

Esmu ārkārtīgi pateicīgs savai partnerei Elizabetei Kaproni par dāsno ieguldījumu šīs grāmatas tapšanā. Mēs esam veltījuši daudz laika filosofiskām sarunām par likteni, brīvo gribu, īstenības dabu, apziņu un Dievu. Pēc pāris pirmajām reizēm es nolēmu ierakstīt turpmākos dialogus sava iPbone atmiņā. To atkārtota klausīšanās bija brīnišķīgs atgādinājums par notikušo domu apmaiņu un to, cik pamatīgi bijām iedziļinājušies minētajos tematos. Mūsu sarunas beigu beigās kļuva par pamatu daudziem manas grāmatas motīviem. Bez šiem dialogiem (un vīna!) grāmata būtu daudz plānāka.

Tāpat esmu pateicīgs saviem klausītājiem dažādās auditorijās, kuri iedziļinājās manās pārdomās un dalījās savos apsvērumos, lai gan vēl nebiju sācis rakstīt šo grāmatu. I.īdz ar to klausītāji deva man iespēju pārbaudīt jaunradīto pārdomu vielu. Tas ļāva rakstīt grāmatu daudz ātrāk, nekā es būtu spējis to paveikt materiāla pārbagātības gadījumā bez viņu palīdzības. Turklāt manis izvēlētie sarežģīto koncepciju izklāsti, pateicoties darbam [atšķirīgajās] auditorijās, prātā saglabājās pilnīgi svaigi. Vēlos pateikties arī Robertam Holdenam, "[Neļpatikšanas gadās" (Shift Happetis) autoram, par iedrošinājumu mēģināt šo visu paveikt.

Šo grāmatu lielākoties rakstīju Vindzoras Karaliskā iepirkšanas centra kafejnīcā C 'osta, kas, kā noprotams, atrodas Vindzorā. Esmu pateicīgs kafejnīcas personālam par draudzīgo attieksmi un to, ka viņi ap mani uzbūra nevainojamu vidi rakstīšanai.

Vēlos sirsnīgi pateikties arī savai izdevējai I.īzijai Hačinsai par brīnišķīgo darbu pie šīs grāmatas izdošanas, īpaši ņemot vērā viņas saspringto grafiku.

Esmu pateicīgs Džo Bardžesai un Mišelai Pillejai Londonas Hay House apgādā par manis izglītošanu autora statusā, kā arī Džūlijai Autonai par iespēju pagarināt man atvēlēto grāmatas uzrakstīšanas termiņu, vienlaikus saīsinot darba izdošanai atvēlēto laiku!

Ievads

Vai dzīve ir iepriekš izplānota? Cīnoties ar kārdinājumu atbildēt vienā vārdā, es tomēr atzīstu, ka viss nav gluži tik vienkārši, lai atbildētu ar "jā" vai "nē". Turpinājumā uzzināsiet, kāpēc tas tā ir. Lai mazliet paķircinātu, teikšu, ka atbilde ir šāda: "jā", "nē" un "jā un nē". Mulsinoši?

Domāju, ka neesat ne tuvu tik samulsuši kā es, kad atradu pirmo zinātnisko pētījumu, kurā tika izteikts pieļāvums, ka mēs mainām pagātni, atrodoties tagadnē. Tas tik bija pārsteigums! Es varēju iztēloties, ka nākotnes izjūtas var ietekmēt tagadnes lēmumus, bet nekad nebiju apsvēris domu, ka tagadne var ietekmēt izvēles pagātnē. Tas manāmi jauc prātu īpaši tad, ja domājat, ka esat gana daudz sapratuši!

Lai gan šobrīd esmu četrdesmit vienu gadu vecs, par to esmu gudrojis jau gandrīz trīsdesmit gadus. Jūtos pārsteigts, ka daudzi mani secinājumi kopš bērnības teju nav mainījušies. Iespējams, tolaik mani vadīja tīra intuīcija, bet kopš tā laika esmu meklējis vienīgi zinātniskus pierādījumus savu ideju apstiprināšanai un izskaidrošanai.

Grāmatas sākuma nodaļās iepazīsiet fenomenu, ko es dēvēju par "likteņa spēkiem". Daži no tiem ir iekšēji, daži ārēji. Uzzināsiet par lironobioloģiju, piemēram, par solārajiem un lunārajiem cikliem un to, kā tie virza un ietekmē mūsu bioloģiskos ritmus, kas savukārt nosaka dažādas norises, sākot ar to, kad un kāpēc ejam gulēt, un beidzot ar to, kā reaģējam uz saules gaismu. Tā kā šie cikli darbojas precīzi kā pulksteņa mehānisms un turpina to darīt visas dzīves garumā, daļa no mūsu bioloģiskā likteņa ir ierakstīta Visumā.

Iepazīsiet ari ģenētiku kā likteņa virzītāju. Mēs piedzimstam ar gēnu sajaukumu, kurā ar mums dalījušies vecāki, un dažas mums raksturīgās iezīmes jau ir noteiktas, pirms iemācāmies runāt. Turpretī epiģenētika atklāj, ka lielākoties varam valdīt pār saviem gēniem.

Izlasīsiet arī par paredzēšanu un daudziem pētījumiem, kas atklāj, kā nervu sistēma reaģē uz nākotni, iekams tā ir notikusi. Hs apspriedīšu arī prāta un matērijas mijiedarbību un izvērtēšu tās nozīmi.

Pētot likteni, nenovēršami esmu nonācis pie jautājumiem par īstenības dabu, apziņu un Dievu. Man patiešām ļoti patīk šie temati. Saprotu, ka manas idejas ne visiem šķitīs pievilcīgas, bet es tik un tā izjutu patiesu baudu, rakstot par tām.

Daži praktiski norādījumi: katras nodaļas beigās esmu apkopojis svarīgāko un aprakstījis dažus "eksperimentus dzīvē", kas var palīdzēt iegūt padziļinātu koncepciju izpratni.

Pilnīgi bez kādas saistības ar debatēm par likteni un brīvo gribu parasti mūsu rīcības ietekme uz realitāti netiek apšaubīta, jo daudzējādā ziņā mēs savu dzīvi, proti, savus pieredzējumus, veidojam paši. Tas darbojas trijos veidos, un es to saucu par "radīšanu trīs līmeņos". Nevēlos šajā vietā atklāt pārāk daudz, atstājot jums izvēli par to lasīt vēlāk.

Grāmatā esmu iekļāvis ari "desmit garīgus un praktiskus noslēpumus vēlamā piesaistīšanai". Ļaušu jums ar tiem iepazīties vēlāk, vienīgi piebildīšu, ka tās ir viedākās atklāsmes, kādas man jebkad bijušas, un kalpo kā karte nokļūšanai no vietas, kur atrodaties tagad, uz vietu, kur vēlaties būt.

Daži lasītāji šajā grāmatā varētu atpazīt vairākus tematus, kas iekļauti arī 2007. gadā uzrakstītajā darbā "Liktenis pret brīvo gribu" (Destiny vs Free Will). Sākotnēji biju nolēmis tikai ieviest esošajā opusā dažus jauninājumus, papildinot to ar svaigām idejām, bet galu galā uzrakstīju pilnīgi jaunu grāmatu. Norises laikā aizņēmos no sākotnējā darba dažas koncepcijas, papildināju tekstu ar zinātnisko pētījumu aprakstiem un jaunām idejām, tādēļ abas grāmatas izvērtās ļoti atšķirīgas.

Lai cik dīvaini tas izklausītos, man pietrūks šīs grāmatas rakstīšanas. Iedziļināšanās jautājumos par dzīves iepriekšēju nolemtību man ir bijusi ārkārtīgi svētīga un auglīga. Ceru, ka patiesu baudījumu jums sniegs arī šīs grāmatas lasīšana. Ja šajā procesā jutīsiet kaut daļu no tās labsajūtas, kas mani piemeklēja rakstīšanas laikā, varēsiet skaidri iztēloties, ka pašlaik esmu atplaucis smaidā.

Pirmā nodaļa Hronobioloģija

"Dievietes Zemes dižais simbols ir mēness, kura trīs aspekti

atstarojas sievietes dzīves trīs posmos un kura augšanas un dilšanas cikli sakrīt ar sievietes menstruālajiem cikliem.'" Keroi.a p. K kaista

Reiz dzīvoja kapteinis, vārdā Androstēns, kas ceturtajā gadsimtā pirms Kristus kalpoja Aleksandram Lielajam. Viņš bija ievērojis, ka Indijas tamarinda lapas vienmēr ir pavērstas pret sauli. Tas ir pirmais zināmais cirkadiānā ritma apraksts.1

1729. gadā franču zinātnieks Žans Žaks Dortū de Mairāns, kas pētīja augu lapu kustību, ievēroja arī to ritmu. Svarīgi uzsvērt, ka viņš konstatēja šo virzību pat tad, kad augi tika turēti tumsā. Sis novērojums iedvesa domu, ka varētu pastāvēt iekšēji (pazīstami ar nosaukumu "endogēni") procesi, kas atsaucas uz ārējiem (šajā gadījumā solārajiem) impulsiem.

Cirkadiānie ritmi var būt ļoti precīzi. Daži ziedi tiešām atveras ar tādu punktualitāti, ka zviedru botāniķis un dabas pētnieks Kārlis I.innejs 1751. gadā2 pat izveidoja "augu pulksteni". Viņš sastādīja aplī dažādus augus, kas uzziedēja noteiktā diennakts laikā. Piemēram, tīruma citpiene atveras piecos no rīta, savukārt pēc stundas, proti, sešos, savus ziedus ver mauraga, bet septiņos uzzied baltā ūdens lilija. Un tā visas dienas garumā pēc puķu pulksteņa varēja noteikt pareizu laiku.

Hronobioloģija ir zinātne, kas pētī, kā dzīvie organismi pielāgojas saules un mēness ritmiem, lai radītu bioloģiskos ritmus. Zinātņu jomas nosaukums cēlies no grieķu vārdiem chronos (laiks), bios (dzīvība)

un logos (mācība). Tātad, daļēji tulkojot nosaukumu, iegūstam laika bioloģiju.

Hronobioloģiskie ritmi mums daudz, nozīmē. Visvairāk tie ietekmē miega un nomoda ciklus, bet arī daudzi citi mūsu bioloģiskie ritmi ir saskaņoti ar solārajiem un lunārajiem cikliem, arī ēšana, hormonu izstrādāšana n 11 pat šūnu reģenerācija. Dzīvnieku pasaulē sezonāla jeb pakļauta hronobioloģiskajiem ritmiem ir arī ziemas guļa un meklēšanās.

Mēs bieži runājam par šīm ikdienišķajām norisēm, pat nepievēršot uzmanību faktam, ka bioloģiskos ritmus nosaka Zemes, Saules un Mēness kustība. Piemēram, Zemes griešanās rada iespaidu, ka Saule pārvietojas debesīs no apvāršņa līdz apvārsnim. Taču Saule nepārvietojas, tā vietā rotē Zeme.

Atceros, reiz pieminēju, bioloģiskos ritmus, kas saskaņoti ar kosmiskajiem cikliem, kādā sarunā ar kolēģi zinātnieku, kurš pauda viedokli, ka "tas smird pēc astroloģijas" un ir "nepārprotami nezinātniski, draugs". Viņš pat izsmēja vārdu "hronobioloģija" kā acīmredzami mākslīgi konstruētu veidojumu. Kolēģis nemainīja attieksmi arī tad, kad norādīju uz faktu, ka katrs vidusskolēns ir informēts par fotosintēzi un to, ka tā notiek periodiskā saules starojuma ietekmē, jo Zeme rotē ap savu asi. Kāpēc zāle aug vasarā, nevis ziemā? Gluži vienkārši vasarā ir vairāk saules gaismas un siltāki laikapstākļi. Un kas to izraisa? Tā notiek, jo Zeme rotē ap Sauli.

Hronobioloģija ir nozīmīga, jo tā parāda, ka mūsu bioloģiju ietekmē Visuma cikli.3 Tā kā Visuma cikli ir tik noteikti mēs varam paredzēt Zemes, Saules un Mēness kustību ar pārsteidzošu precizitāti tūkstošiem gadu uz priekšu -, varam tos uzskatīt par likteņa spēkiem, paredzot bioloģiskās izmaiņas nākotnē, kas notiks mūsu ķermeņos kā minēto norišu rezultāts. Šādā izpratnē vairāki mūsu dzīves aspekti ir iepriekš noteikti.

Pastāv ļoti daudz hronobioloģisko ritmu. Mums svarīgākie ir bioloģiskie diennakts ritmi. Parasti tie ir divdesmit četru stundu cikli, bet zināmi arī īsāki un garāki cikli. Piemēram, menstruālais cikls ir pazīstams kā infradiānais ritms, kurš pārsniedz vienu diennakti (aptuveni 28 stundas).4 Aptuvenais šī cikla norises ilgums tiek saistīts ar Mēness rotācijas ciklu, kad tas veicis pilnu apli ap Zemi. Dzīvnieku pasaulē infradiānā ritma piemēri ir reproduktīvie cikli un gadskārtējās migrācijas.

Cikli, kas īsāki par 24 stundām, tiek saukti par ultradiānajiem ritmiem. Tipisks piemērs šajā gadījumā ir miega cikla ātrā miega fāze, kuras laikā sapņojam. Tā ir aptuveni deviņdesmit minūtes ilga. Ir zināmi arī trīs stundas ilgstoši augšanas hormonu izstrādāšanas cikli un pat divu ar pusi līdz četru stundu nazālie cikli. Tie ir ritmiski procesi deguna dobuma gjotādā, kad tā piesātinās un izsīkst. Šos procesus regulē autonomā nervu sistēma, kas liecina par to, ka Visuma cikli (Zemes rotācija) iedarbojas uz cilvēka nervu sistēmu.

Mēs esam dienas dzīvās radības, proti, visaktīvākie esam dienas laikā, kaut gan daži no mums nomodā vairāk uzturas naktī. Šīs atšķirības sauc par hronotipiem. Es esmu tipisks cīrulis, jo modrākais un ražīgākais jūtos no rītiem. Arī rakstu visbiežāk no rītiem. Nakts piekritēji aktīvāki ir naktīs.

Svarīgākā bioloģisko diennakts ritmu iezīme ir tā, ka tie norisinās dziļi ķermenī. Tie norit aptuveni divdesmit četras stundas, taču ir atkarīgi arī no noteiktiem apstākļiem, piemēram, tumsas. Tas pierāda, ka "pulksteņa mehānisms" mīt dziļi mūsos un ir bioloģiskas izcelsmes. Tas var darboties neatkarīgi no ārējiem apstākļiem, kas pierāda tā seno dabu.

Miega un nomoda hormons melatonīns uztur pareizo ritmu, paaugstinot savu līmeni organismā pēc saules rieta un samazinot koncentrāciju asinīs pēc saules lēkta. Šīs svārstības liek mums doties pie miera un mosties/ Pat tad, kad dodamies uz citu pasaules malu, kur saule atrodas citā debesu pusē, melatonīna noteiktais ritms saglabājas nemainīgs, turpina darboties saskaņā ar iepriekšējā atrašanās vietā noregulēto ritmu un tikai ar laiku pieskaņojas jaunajiem apstākļiem. Tādēļ mums jāņem vērā fizioloģiskās diennakts ritma nobīdes garu pārlidojumu laikā, kad tiek šķērsotas vairākas laika joslas. Šajos gadījumos bioloģiskais pulkstenis sinhronizējas ar mūsu pārvietošanos.

Gan pulksteņa, gan nobīdes mehānisms izraisa nepatīkamās izjūtas pēc gara pārlidojuma. Ja iekāpsiet lidmašīnā pēcpusdienā, lai dotos, piemēram, desmit stundu ilgā lidojumā rietumu virzienā, kur piezemēsieties divos dienā pēc vietējā laika, jums nāks miegs, lai gan laukā spoži spīdēs saule, jo melatonlna līmenis joprojām tiks regulēts saskaņā ar mājās apgūto ritmu. Tādēļ jutīsieties noguruši. Turpmāk melatonīna izdalīšanās ritms pakāpeniski sinhronizēsies ar saules gaitu jaunajā vietā: tas nobīdīsies atbilstoši jaunajai laika joslai, un vakaros sāksiet justies modrāki.

Šādi varam izsekot cilvēka bioloģijas sinhronizācijai ar sauli, proti, Zemes rotācijai ap savu asi.

Arī D vitamīna līmeņa svārstības organismā norit saskaņā ar saules gaismas intensitāti. Lai gan bieži nepievēršam tam uzmanību, D vitamīna trūkums noved pie vairākām slimībām (rahīta un, iespējams, arī multiplās sklerozes), tādēļ var teikt, ka šīs slimības ir saistītas cēloņsakarību ķēdē ar Zemes un Saules kustību Visumā. Mūsu bioloģija ir saskaņota ar debesīm, un mēs nevaram sevi atraisīt no dabas cikliem.

Kamēr vēl kavējamies pie I) vitamīna, jāpiebilst, ka cilvēki, izvairoties saslimt ar ādas vēzi, sākuši slēpties no tiešiem saules stariem, bet iekrituši otrā galējībā, jo ir palielinājusies rahīta izplatība, ko veicina D vitamīna trūkums.

Reaģējot uz sauli, norit ne vien ķīmiskas, bet arī ģenētiskas svārstības. Dienas laikā vairāk vai mazāk tiek aktivizēts zināms gēnu skaits. Tādējādi kļūst acīmredzams fakts, ka esam sinhronizēti ar debess ķermeņu kustību gēnu līmenī.

Ģenētiskais pulkstenis

ļā, mums ir ģenētiskais pulkstenis! Pirmā šī pulksteņa detaļa "cikla" gēns tika atklāta augļu mušiņai (Drosophila melanogaster6 ) tālajos 20. gadsimta 70. gados. Šis gēns nosaka ķīmiskos procesus bioloģiskajā divdesmit četru stundu diennakts ritmā. 1994. gadā šo gēnu pirmo reizi atklāja cilvēkam. Tagad tas ir pazīstams ar nosaukumu, ko veido abreviatūra no vārdiem angļu valodā Circadian Locomotor Output Cycles Kaput, proti, CLOCK, un to atklāja Džozefs Takahaši.

CLOCK gēns ietekmē bioloģiskā divdesmit četru stundu cikla ritmu. Kad gēns ir aktīvs, tas producē olbaltumvielas, kas savukārt aktivizē bioloģiskos vielmaiņas procesus, kuri iedarbina un nodrošina mūsu bioloģiskā divdesmit četru stundu cikla ritmu. Tas ir pirmais domino kauliņš bioloģiskā domino efekta uzsākšanai.

Mūsu galvenais iekšējais pulkstenis ir hipotalāma suprahiazmālais kodols (HSK)8 . Fotosensitīvās šūnas (pret saules gaismu jutīgas šūnas) acs tīklenē nosaka saules gaismas spilgtumu un nosūta šo informāciju šūnām, kas veido HSK. HSK tālāk sūta informāciju uz čiekurveida ķermeni, kur tiek izdalīts melatonīns.

Ķermenī ir arī citi pulksteņi. Tie ir pazīstami kā "perifērie pulksteņi" un atrodas aknās, plaušās, liesā, aizkuņģa dziedzerī, aizkrūts dziedzerī, barības vadā un ādā. Tāpat kā visiem gēniem, arī šiem pulksteņiem ir variācijas, kas pazīstamas ar nosaukumu "polimorfi". Ar CLOCK gēna polimorfām formām saistās bezmiegs, traucēti aktivitātes periodi diennakts ritmā, nepamatotas garastāvokļa svārstības un dziļas depresijas lēkmes.Tas vēlreiz pierāda, ka ķermenis ģenētiski ir pieskaņots Visuma cikliem.

Fakts, ka gēnu aktivitāte ir saistīta ar Visuma aktivitātēm, noliek mūs pie vietas. Tas ļoti skaidri liek saprast, ka mēs neesam šķirti ne no dabas, ne tās cikliem. Kurp virzās daba, dodamies arī mēs. Mēs esam saistīti ar tās likteni, un šādā izpratnē mūsu dzīve ir iepriekš izplānota.

Patiesībā mēs esam saistīti ar cirkadiāno ritmu tik cieši, ka tā neievērošana saistās ar veselības problēmām, piemēram, šādos apstākļos iespējams saslimt ar sezonālajiem afektīvajiem traucējumiem vai miega fāžu nobīdīšanās sindromu.

2010. gadā Apgaismojuma pētniecības centrā Ņujorkas Renselēra politehniskajā institūtā tika atklāts, ka 8. klases skolēni mācību laikā piecas dienas nedēļā no rītiem piedzīvo gaismas trūkumu, kas noved pie miega traucējumiem. Tā ietekmē cieš viņu sniegums skolā un nomoda stāvoklis.9

Zinātniskos rakstos tiek atzīmēts, ka pacientiem ar bipolārajiem traucējumiem, kas cieš no nepareizas cirkadiānā ritma darbības, iespējams palīdzēt ar litiju (antidepresantu).

Cilvēka iekšējā pulksteņa evolūcija

Iepriekš noteiktais dienas, nakts, dienas un tā tālāk ritms ir kā bioloģiskās evolūcijas sirdspuksti. Mēs esam attīstījušies, lai iekļautos cirkadiānajos ritmos, un esam iesaistīti debesu dejā. Uz saules gaismu reaģē ne tikai mūsu acis un āda. Pastāv pieļāvums, ka cirkadiānais ritms ir izveidojies kā aizsardzības mehānisms un darbojas kā vairogs pret ultravioleto radiāciju replikācija (1)NS sintēze) notiek tumsā, kad ir mazāka varbūtība rasties ultravioletā starojuma stimulētām mutācijām.

Lielākajai daļai cilvēku nav ne jausmas, ka esam iekļauti Visuma ciklos. Bet mēs pakļaujamies cirkadiānajam ritmam, jo dzīvo organismu bioloģiskā eksistence ir evolucionējusi, atrodoties periodiskās temperatūras un saules gaismas svārstībās no augstākās līdz zemākajai vērtībai. Tāpēc arī pastāv menstruālie cikli un Cl.OCK gēni: Visuma ritmiem pieskaņota bioloģija.

Daži ķermeņa ritmi ir saskaņoti ne tikai ar saules gaismas cikliem, bet arī ar barības vielu sezonālo pieejamību, jo daudzi dzīvnieki dodas ziemas guļā. Augi un dzīvnieku izcelsmes barība ir ķermeņa ķīmiskās vides būvelementu pamats, un tieši tajā ir attīstījies cilvēka genoms.

Ritmi saglabājas nemainīgi stabilu apstākļu gadījumā, jo tie ir pieskaņoti Visuma kustībām miljardiem gadu ilgušajā bioloģiskajā evolūcijā.

Tādējādi Visums iedarbojas uz mums ar likteņa nolemtību neatkarīgi no tā, vai mēs to gribam vai ne, piekrītam vai nepiekrītam. Mēs esam daļa no debesu ritma.

Mēness cikli

Tapat kā mūs ietekmē Zemes un Saules kustība, uz mums iedarbojas arī Mēness pārvietošanās. Tas ne vien divreiz diennaktī pievelk miljardiem tonnu ūdens no visas planētas virsmas, radot plūdmaiņas, bet ietekmē arī sieviešu menstruālo ciklu, jo lielākajai daļai sieviešu tā vidējais garums ir aptuveni 28 dienas tikpat ilgā laikā Mēness apriņķo Zemi.

Kādā zinātniskā pētījumā, kurā piedalījās 826 sievietes, 28% sieviešu menstruālais cikls sākās tajās četrās dienās, kas bija vistuvāk jauna mēness (tad tas ir vismazāk redzams no Zemes un sāk jaunu ciklu) fāzes sākumam, bet ne vairāk kā 13% sieviešu menstruācijas sākās citā mēneša laikā.10 Citiem vārdiem sakot, jaunā mēnesī menstruālais cikls sievietēm sākas divreiz biežāk nekā jebkurā citā mēness fāzē.

Citā pētījumā "Dzemdniecības un ginekoloģijas žurnālā" (Journal of Obstetrics and Gynaecology) konstatēts, ka dzemdības visbiežāk notiek no astoņiem vakarā līdz deviņiem rītā, un tas saistās ar hormonālajiem ritmiem, kā arī ar solārajām vai lunārajām pozīcijām.11

Mēness ietekme sniedzas tālu pāri cilvēka bioloģijas robežām. Tas, protams, ir neizbēgami, jo visa bioloģiskā eksistence ir attīstījusies vienos un tajos pašos ritmos. ASV Ziemeļrietumu universitātes pasniedzējs zinātņu doktors Frenks Brauns atklāja saistību starp Mēness aktivitātēm un austeru atvēršanās laiku.1,2 Viņš pārvietoja austeru grupu 1600 kilometrus no Longailendas dienvidiem uz Evanstonu Ilinoisā un novēroja to. Austeres tika ievietotas tumšās tvertnēs ar augstu iekšējo spiedienu un turpināja atvērties un aizvērties tajā pašā ritmā, kādā bija novērojamas plūdmaiņas Longailendā. Pēc divām nedēļām austeres sāka šo kārtību mainīt. Atvēršanās un aizvēršanās ritms saskaņojās ar Evanstonas iespējamajām plūdmaiņām, ja tur tādas būtu novērojamas. Patiesībā tās sāka pieskaņoties Mēness kustībai, tāpat kā melatonīna ritms pakāpeniski pieskaņojas jaunajiem apstākļiem, kad ceļojam pa pasauli.

Kad biju bērns, mani valdzināja kosmoss. Sākumā manas zināšanas aprobežojās tikai ar informāciju par planētām: cik ilgā laikā tās apriņķo Sauli, cik tām ir pavadoņu un tā tālāk. Pat tagad viena no manām mīļākajām grāmatām ir izdevums "Visums" (Universe). Tā ir liela un krāsaina grāmata par planētām, zvaigznēm, galaktikām, miglājiem un daudziem citiem Visuma fenomeniem. Tur ir daudz kā tāda, kas mani atslābina vairāk nekā lūkošanās uz zvaigznēm skaidrās nakts debesīs.

Kad tiku pie pirmā teleskopa, neskaitāmas stundas pavadīju, pētot Mēnesi. Tolaik pat nenojautu, ka tas mani ietekmē. Mēness ir izplatīts simbols vai tēls folklorā, un to nevar izskaidrot ar vienu vienīgu mēness gaismu.

"Austrālijas Medicīnas Žurnālā" (Medical Journal of Australia) publicēts pētījums, kurā noskaidrots, cik daudz indēšanās gadījumu fiksēts 14 dienās pirms un pēc pilnmēness iestāšanās, kad mēness ir vislabāk redzams.13 Izpētot 2215 uzņemšanas dokumentus, kas aizpildīti laikā no 1988. līdz 1993. gadam, zinātnieki atklāja, ka sievietes mēdz ieņemt pārmērīgu zāļu devu biežāk nekā vīrieši, taču vīriešiem biežāk nekā sievietēm gadās pārdozēt zāles pilnmēness laikā. Pētnieki precīzi noskaidroja, ka pilnmēnesī un tuvākajā laikā ap to zāles pārdozēja par 15% mazāk sieviešu nekā jaunā mēnesī un tuvākajās dienās ap to. Tika pat izteikts pieņēmums, ka pilnmēness sievietēm ir saudzējošs laiks.

Ļaudis gadsimtiem ilgi ir runājuši par mēness spēju ietekmēt cilvēku uzvedību. No šiem pieņēmumiem cēlies arī vilkaču mīts, kas simbolizē pilnmēness izraisītu prāta aptumsumu. Ievērojams skaits veselības aprūpes darbinieku, kas strādā ar garīgi slimiem cilvēkiem, tiešām ir novērojuši: jo smagāki pacienta veselības traucējumi, jo vairāk viņa uzvedību ietekmē mēness. 1842. gadā Lielbritānijā pieņemtajā Aktā par ārprātību (Lunacy Act) ārprātīgs cilvēks definēts kā tāds, kurš "ir saprātīgs pirmajās divās mēness fāzēs un sirgst ar muļķību, kamēr mēness atrodas pilnā fāzē". Nav izslēgts, ka mēness varētu sagādāt mērīšanai piemērotāku iedarbību uz emocionāli ievainojamiem un traumētiem cilvēkiem.

Tā kā mūsu bioloģiskā eksistence ir tik cieši savīta ar Zemes, Saules un Mēness kustību, dzīve nav pilnīgi tīrs audekls, uz kura var gleznot visu iedomājamo. Daudzējādā ziņā tā ir iepriekš izplānota.

Nākamajā nodaļā vairāk apspriedīsim kosmiskos ciklus un to ietekmi uz mums visiem.

Svarīgākais nodaļā

■    Mūsu bioloģiskā eksistence ir pieskaņota solārajiem un lunārajiem cikliem. Šo fenomenu sauc par hronobioloģiju.

■    CLOCK gēns ieslēdz mūsu iekšējo hronobioloģiju.

■    Lielākā nozīme ir cirkadiānajam ritmam.

■    Kosmiskos ciklus var uzskatīt par likteņa spēkiem.

Eksperimenti dzīvē

■      Nākamreiz, kad ceļosiet uz citu laika joslu, atgādiniet sev, ka organisma diennakts ritms ir izjaukts tādēļ, ka melatonins joprojām tiek izstrādāts saskaņā ar iepriekšējās atrašanās vietas ritmu.

■     Pavērojiet, kā istabas augi vai augi dārzā seko saulei. Padomājiet par to, ka tas notiek, jo Zemes rotācija ap savu asi rada iespaidu, ka saule pārvietojas debesjumā un tas ietekmē augu bioloģiju.

Otrā nodaļa Ierakstīts zvaigznes

"Es neticu astroloģijai. Esmu strēlnieks, un mēs, kā zināms, esam skeptiķi-" Artūrs č. Klarks

Lūk, mēs zinām, ka Zeme, Saule un Mēness darbojas kā liktenis, virzot mūsu bioloģisko eksistenci. Mēs esam noskaidrojuši, kā mūs ietekmē saules gaisma, Zemei rotējot Visumā. Taču saule ir atbildīga par vēl kādu daudz netveramāku, bet ne mazāk nozīmīgu iedarbību uz mums.

Saules skaņa

Saule ir masīva karstu gāzu bumba. Tā ir tik karsta, ka silda mūs, atrodoties 150 miljonu kilometru attālumā. Ta mūs apgādā ar siltumu un gaismu tik daudz mēs zinām. Taču uz Saules notiek arī kaut kas tāds, ko mēs tikai izjūtam.

Saules aktivitāte palielinās un samazinās aptuveni vienpadsmit gadu ilgā ciklā, kas pazīstams kā solārais jeb Saules cikls.1 Augstākajā aktivitātes punktā uz Saules ir vairāk plankumu un tā izdala vairāk enerģijas, ko pazīstam ar nosaukumu koronas masas izvirdumi, kuros Saule izstrādā miljardiem tonnu uzlādētu daļiņu.

Divdesmit ceturtā solārā cikla augstākās aktivitātes punkts bija 2013. gada sākumā (tas varēja notikt arī dažus mēnešus agrāk vai vēlāk), savukārt divdesmit piektā cikla kulminācija plānota ap 2023. un 2024. gada miju. Ko tas nozīmē?

Kad uzlādētās daļiņas koronas masas izvirduma rezultātā sasniedz Zemi, mēs redzam ziemeļblāzmu (aurora borealis) jonosfēras spīdumu, gaisa molekulām mijiedarbojoties ar Saules vēja daļiņām un ņirbot pār debesīm kā lietum pa skārda jumtu.

Ziemeļblāzmu sauc ari par ģeomagnētisko vētru. Tā ir tāda pati vētra kā atmosfēras vētra, vienīgi šis ir ģeomagnētisks turbulents lauks.2 Ģeomagnētiskās vētras ir svarīgākais tā saukto Visuma laikapstākļu komponents. Tās var būt ļoti postošas un izsit no ierindas satelītantenas un jutīgu elektronisko aprīkojumu.

Piemēram, 1989. gada 13. martā (aptuveni divdesmit otrā solārā cikla kulminācijas periodā) Kanādā ģeomagnētiskā vētra dažās sekundēs pārtrauca Kvebekas ūdensspēkstaciju energosistēmas darbību, atstājot sešus miljonus cilvēku bez elektrības uz deviņām stundām. Ļaudis līdz pat Teksasai varēja vērot ziemeļblāzmu, kas pavadīja šo notikumu. Tas liecina par vētras ārkārtējo spēku, jo parasti šo gaismas izrādi var vērot tikai attālos ziemeļu un dienvidu apgabalos, proti, polu tuvumā.

2000. gada 14. jūlijā (tas bija ap divdesmit trešā solārā cikla kulminācijas laiku) notika koronas masas izvirdums, kas nosaukti par Bastīlijas dienas notikumu (Bastille Day Event). Par laimi, neradās nekādi bojājumi. Toties laikā no 2003. gada 29. oktobra līdz 2. novembrim (tajā pašā divdesmit trešajā solārajā ciklā) norisinājās septiņpadsmit solāro uzliesmojumu sērija, ko tagad saucam par Helovīna vētru. Ta bija tik postoša, ka stipri sabojāja Japānas satelītu ADEOS-2 un daudziem citiem satelītiem radīja dažādus darbības traucējumus.

Spēcīgākā jebkad reģistrētā ģeomagnētiskā vētra norisinājās no 1859. gada 28. augusta līdz 2. septembrim. Tā bija solārā supervētra, ko mūsdienās saucam par Keringtonas notikumu. Tā bija tik stipra, ka daudzi telegrāfa operatori ziemeļu puslodē pārcieta šoku. Ļaudis Havaju salās, Meksikā, Kubā un pat Itālijā varēja redzēt ziemeļblāzmu.

Mūsdienās Keringtonas notikums izsistu no ierindas energosistēmas un radio sakarus visā pasaulē, sagrautu GPS iekārtas, ļoti nopietni iedragātu lidmašīnu navigācijas sistēmas, izārdītu internetu un radītu miljardiem dolāru vērtus zaudējumus satelītiem. Patiesībā pavisam nesen attālas zvaigznes koronas masas izvirdums izpostīja netālas planētas atmosfēru (eksoplanēta Hl) 189733b).

Ja jūtat aicinājumu, varat saņemt jaunāko informāciju par magnētiskajām vētrām no NASA vietnes Space Weather/ Ks regulāri saņemu e-pasta vēstules, kurās tieku brīdināts par vētras tuvošanos. To pašlaik (2012. gadā) ir biedējoši daudz.

Ģeomagnētiskās vētras un bioloģija

Katru reizi, kad norisinās ģeomagnētiskā vētra, notiek izmaiņas Zemes ģeomagnētiskajā laukā.

Tas, ka Zemei ir ģeomagnētiskais lauks, ir ļoti parocīgi. Patiesībā uzlādētās daļiņas no Saules koronas izvirdumiem var nopietni bojāt hromosomas un izraisīt vēzi. Ja astronauts būtu staigājis pa Mēness virsmu Keringtonas notikuma laikā, tas viņam būtu bijis liktenīgi, jo Mēnesim nav ģeomagnētiskā lauka un liela radiācijas deva bieži var būt nāvējoša.

Zemes magnētiskā lauka svārstības ietekmē ne tikai ģeomagnētiskās vētras, bet arī solārā vēja (konstanta daļiņu plūsma no Saules) izmaiņas un pat Mēness kustība.

Jāuzsver, ka aizvien vairāk zinātnisku pierādījumu apliecina Zemes ģeomagnētiskā lauka izmaiņu iedarbību uz bioloģisko eksistenci un dzīvnieku un cilvēku uzvedību. Tā kā ģeomagnētiskās vētras ir aptuveni paredzamas, varam tās pieskaitīt likteņa spēkiem.

Daudzi šaubās par to, ka mēs varētu sajust Zemes ģeomagnētisko lauku, jo tas ir samērā vājš, bet mums tas tāds šķiet tikai tādēļ, ka evolūcijas laikā esam tam pieskaņojušies. Patiesībā tā ietekme uz bioloģisko eksistenci ir tik bieži pierādīta, ka Starptautiskā radio zinātnes apvienība (The International Union of Radio Science) nodibināja komisiju K, kuras uzdevums ir pētīt elektromagnētisma iedarbību uz bioloģisko eksistenci un iespējām medicīnā.

Jaunākie pētījumi apliecinājuši, ka, piemēram, baloži, kas atgriežas mājās, vaļi un delfīni ģeomagnētisko vētru laikā var apmaldīties, jo viņu nervu audu mezglos ir magnētismu uztverošs minerāls magnetīts.4 Tas šīm radībām dod iespēju atrast ceļu, orientējoties pēc Zemes magnētiskā lauka.

Tiek pat i/,teikti minējumi, ka paaugstināta Saules aktivitāte var izraisīt bišu nomaldīšanos. Ir labi zināms, ka viņas izmanto Zemes ģeomagnētisko lauku kā vienu no vairākiem orientieriem. Bites cita citai dara zināmu nektāra atrašanās vietu, izmantojot rūpīgi izstrādātas kustības, bet ģeomagnētisko vētru laikā tās var pieļaut kļūdas, aizsūtot sava stropa iemītnieces nepareizā virzienā.

Līdzīgi novērojumi bija arī Kembridžas Universitātes zinātniecei Margaretai Klinovskai, kad viņa Zemes ģeomagnētiskā lauka kartē (kas nedaudz atgādina kontūrkarti ar pakalniem un ielejām) atzīmēja vietas, kur vaļi masveidā metušies krastā. Viņa atklāja, ka visbiežāk Anglijas piekrastē vaļi to darījuši vietās, kur magnētiskās "ielejas" pārvietojušās no ūdens uz sauszemi.''

Virdžīnijas Politehniskā institūta zinātnieki 2004. gada maijā prestižajā žurnālā "Daba" (Nature) publicēja savu pētījumu rezultātus, paužot pieņēmumu, ka daži putni patiešām var redzēt Zemes ģeomagnētiskā lauka līnijas.'1 Viņi pieļāva domu, ka putni redz krāsainas vai spilgtāk izgaismotas līnijas, kas pārklāj mums redzamo vidi. Zinātnieki konstatēja, ka tas iespējams noteiktu ķīmisku vielu (tās pazīstamas kā fotorcceptori un fotopigmenti) ietekmē. Šīs vielas atrodas tīklenē un ir jutīgas pret magnētiskajiem laukiem.

Telavivas Universitātes pētnieki praktiskās demonstrācijās par ģeomagnētiskā lauka izmantošanu navigācijai pētīja kurmjus, kas, būdami gandrīz akli, pilnīgi noteikti nevarēja orientēties, izmantojot redzamas norādes. Viena kurmju grupa tika ievietota labirintā, un zinātnieki vēroja, kā tā pārvietojas uz dienvidu sektoru, lai tiktu mājās. Pēc tam zinātnieki pārveidoja magnētisko lauku tā, ka tas rādīja pilnīgi pretēju virzienu. Šoreiz kurmji ierīkoja sev mājas ziemeļu sektorā mājupceļa atrašanai tie izmantoja magnētisko lauku.

Arī monarha tauriņi navigācijai izmanto ģeomagnētiskos laukus. Katru gadu rudeni monarha tauriņš dodas vairāk kā 3200 kilometru garā ceļā no ASV un Kanādas uz siltāku vietu Meksikā. Nekad nav bijis zināms, kā tauriņi un visi uz siltākām zemēm migrējošie putni katru gadu bez maldīšanās spēj veikt tik tālus ceļojumus, atgriežoties vienā un tajā pašā vietā. Daudzi putni lido tūkstošiem kilometru uz citu kontinentu un atgriežoties beidz pārlidojumu ne vien tajā pašā apvidū, kuru pametuši pirms vairākiem mēnešiem, bet pat tajā pašā dārzā, tajā pašā kokā, uz tā paša zara.

1999. gadā Kanzasas Universitātes zinātnieki novietoja dažus monarha tauriņus uz līdzenas virsmas. Viņi ievēroja, ka lidojošie tauriņi dodas dienvidrietumu virzienā, it kā virzītos no ASV un Kanādas uz Meksiku. Tad pētnieki izolēja līdzeno virsmu no Zemes ģeomagnētiskā lauka. Šoreiz tauriņi lidinājās nenoteiktos virzienos, pierādot, ka iepriekš izmantojuši ģeomagnētisko lauku, lai atrastu dienvidrietumu virzienu.8

Līdzīgā Savienotajās Valstīs veiktā eksperimentā Ziemeļkarolīnas Universitātes zinātnieki pētīja jaunus logerhedu jeb karetas (Caretta caretta) bruņurupučus.9 Tāpat kā putni, nolidojuši tūkstošiem kilometru, atgriežas tajā pašā kokā, šie bruņurupuči aizpeld tūkstošiem kilometru tālu, taču beidz ceļojumu šaurā pludmales strēmelē, kur dzimuši. Parasti tie migrē Golfa straumes virzienā no ASV austrumu krasta pāri Atlantijas okeānam, sasniedzot Spāniju, dodas lejup uz Āfrikas piekrasti un tad atpakaļ pāri okeānam uz ASV, veicot apli pulksteņrādītāja virzienā. Zinātnieki piepildīja konteineru ar sālsūdeni, lai simulētu mākslīgu okeāna vidi, un aptina to ar vadiem, radot Zemes magnētiskajam laukam līdzīgu lauku konteinerā. Kad bruņurupuči rika ievietoti tvertnē, viņi peldēja pa apli, it kā sekotu Golfa straumei okeānā.

Ģeomagnētiskais lauks un cilvēki

Daudzējādā ziņā mūsu genoms ir līdzīgs dzīvnieku genomam. Mēs, protams, lielākoties orientējamies pēc vizuāliem norādījumiem, bet acīmredzot mums piemīt latentas spējas izmantot arī Zemes ģeomagnētisko lauku. Šī parādība ir zināma ar nosaukumu magnetoreccpcija.

Šo pieņēmumu Lielbritānijā mēģināja pārbaudīt Mančestras Universitātes doktors Robins Beikers, aizvedot dažus studentus ar aizsietām acīm aptuveni četrdesmit astoņus kilometrus tālu prom no universitātes. Pēc tam viņš lūdza studentus noteikt virzienu, kurā atrodas universitāte. Viņu panākumi bija vērā ņemami. Taču, kad pasniedzējs atsēja studentu acis, viņi zaudēja spēju orientēties.

Vēlāk zinātnieks atkārtoja eksperimentu ar skolēnu grupām. Vienas grupas bērniem rokās bija magnēta stienītis, kas var nomākt Zemes ģeomagnētisko lauku, savukārt otras grupas dalībniekiem pie galvas piestiprināja magnetizētus metāla gabalus. Kad skolēniem lūdza parādīt ziemeļus, bērni ar metāla gabalu pie galvas spēja to izdarīt daudz labāk par tiem, kas turēja rokās magnētu.10

Kanādā Ontārio Laurentijanas Universitātes Neirozinātnes laboratorijas vadītājs neirologs Mikls Persindžers arī demonstrēja, ka cilvēka smadzenes ir jutīgas pret magnētiskajiem laukiem. Vairākos pētījumos viņš spēja inducēt mistisku pieredzi cilvēkiem, iedarbojoties ar magnētisko lauku uz smadzeņu deniņu daivām." Viņš arī izvirzīja hipotēzi, ka Zemes ģeomagnētiskā lauka svārstības (ko var izraisīt Saules vai Mēness aktivitāte) varētu radīt līdzīgu efektu.

Kādā citā pētījumā Krievijā Sanktpēterburgas Valsts universitātē tika atklāts, ka ģeomagnētiskās vētras var izmainīt smadzeņu aktivitātes jeb smadzeņu viļņu elektroencefalogrāfisko mērījumu rezultātus, īpaši frontālajā un centrālajā smadzeņu apgabalā.12

Atsevišķos pētījumos pat atrasta saikne starp ģeomagnētiskajām vētrām un depresiju. Piemēram, psihiatrijas konsultants Vestbenkas klīnikā Falkirkā Skotijā (netālu no manas dzimšanas vietas) doktors Ronalds Kejs pētīja slimības vēstures tiem Lotijas slimnīcas depresijas pacientiem, kas ārstniecības iestādē uzņemti laikā no 1976. gada līdz 1986. gadam, un salīdzināja iegūto informāciju ar ģeomagnētisko vērtu reģistru.13 Viņš atklāja pārsteidzošu sakarību. Izskatot slimības vēstures, kurās izdarīti ieraksti pirmajā, otrajā un trešajā nedēļa pēc ģeomagnētiskās vētras, pētnieks noskaidroja, ka ar maniakālo depresiju (bipolārajiem traucējumiem) sirgstošajiem pirmajā nedēļā par 9% biežāk iestājās depresīvā slimības fāze, 36% procentiem pacientu šī fāze iestājās otrajā nedēļā, savukārt 8% ieslīga depresijā trešajā nedēļā. Nekādas sakarības neizdevās atklāt laika nogriežņos, kad magnētiskās vētras neplosījās.

2006. gadā psihiatrijas profesors Maikls Berks Austrālijā Melburnas Universitātē atklāja saistību starp ģeomagnētiskajām vētrām un garīgo veselību.14 Analizējot pašnāvību statistiku Austrālijā laikposmā no 1968. gada līdz 2002. gadam (68 172 pašnāvības; 51 845 vīriešu un 16 327 sieviešu) un salīdzinot to ar ģeomagnētisko vētru norises laikiem, viņš konstatēja, ka sieviešu izdarīto pašnāvību skaits ievērojami pieauga ģeomagnētisko vētru laikā.

Abi pētījumi apliecina, ka ģeomagnētiskās aktivitātes laikā viegli ievainojamu cilvēku jutība saasinās. Un, tā kā šī aktivitāte ir daļa no Visuma cikla, dažiem tā var izrādīties liktenīga.

Depresijas padziļināšanās saistīta ar melatonīna līmeņa izmaiņām, kam arī ir noteikta nozīme hronobioloģijā. Nav nekāds pārsteigums, ka vairāki zinātnieki ir apliecinājuši: ģeomagnētiskās vētras var ietekmēt melatonīna ritmu, kas savukārt liecina par tā iedarbību uz CLOCK gēnu.

Magnētiskās vētras ielaužas pat finanšu pasaulē. Atļautas Federālo rezervju banka 2003. gadā veica pētījumu, kurā noskaidroja, ka nākamajā nedēļā pēc paaugstinātas ģeomagnētiskās vētras aktivitātes biržas ienākumi samazinās.15

Vai varam apgalvot, ka 200S. gada finanšu krīze sākās neatkarīgi no solārajiem (vai citiem kosmiskajiem) aktivitātes cikliem? Ks neesmu pārliecināts, ka varam izdarīt šādu pieņēmumu, pat ja tas izklausās maz ticams, it īpaši tāpēc, ka šie notikumi bija cilvēku darbības rezultāts un mēs neesam pilnībā neatkarīgi no dabas cikliem. Patiesā saistība, visticamāk, ir kompleksa un teju neuztverama, bet solārā aktivitāte tiešām ietekmē cilvēka bioloģisko eksistenci un uzvedību.

Ģeomagnētiskās vētras un sirds

Ir atklāts, ka ģeomagnētiskās vētras ietekmē arī sirdi un iedarbojas uz asinsspiedienu.16 Pētījumos noskaidrots, ka, pastiprinoties ģeomagnētiskajām vētrām, asinsspiediens paaugstinās.

2001. gadā zinātnieku grupa noskaidroja, ka pacientiem ar sirds išēmisko slimību ģeomagnētisko vētru laikā ievērojami mainās eritrocītu nogulsnēšanās ātrums. Eritrocītu nogulsnēšanās ātrums rāda, kādā laika vienībā sarkanās asins šūnas nosēžas mēģenes dibenā. Ja pacientam ir iekaisums, asins olbaltumvielas salīp kopā un padara asinis "smagākas", tādējādi šūnas nogulsnējas ātrāk. Pētījumā iegūtie dati norādīja uz iekaisuma procesu pastiprināšanos, kas ir sirds un asinsvadu sistēmas stresa indikators, ko izraisīja ģeomagnētiskās vētras aktivitāte. Par laimi, zinātnieki atklāja, ka pacientus ar paaugstinātu jutību pret vētrām var ļoti viegli pasargāt, izveidojot ar atstarojošiem ekrāniem aprīkotas telpas.

Kāda cita zinātnieku grupa, kas bija norūpējusies par to, ka ģeomagnētiskās vētras veicina saslimšanu ar angīnu, pētīja aspirīna pretiekaisuma iedarbību un atklāja, ka tas vājina negatīvo vētras iedarbību, samazinot iekaisumu un padarot asinis šķidrākas.

Pārjutīga uztvere

Jo vairāk pētījumu tiek veikts saistībā ar ģeomagnētisko vētru iedarbību, jo vairāk kļūst skaidrs, ka daži cilvēki ir jutīgāki nekā citi, un tas, protams, nav nekāds pārsteigums.

Pētnieki šos indivīdus ir nodēvējuši par "cilvēkiem, kas jutīgi pret ģeomagnētisko vētru izraisītiem traucējumiem".1 Uz šiem cilvēkiem ģeomagnētiskās vētras iedarbojas tāpat kā kofeīns kafijā, pastiprinot noslieci uz stresu un satraukumu.

Ģeomagnētisko vētru pētījumi nedaudz izgaismojuši arī āderu (ģeopātiskā stresa) fenomenu. Nosaukums angļu valodā cēlies no grieķu vārda "Zemes slimības" un norāda uz to, ka jutīgi cilvēki, uzturoties noteiktā ģeogrāfiskā atrašanās vietā, var saslimt. Daži tic, ka saslimst kādās konkrētās ēkās. Patiesībā vairākās Kiropas valstīs pirms nekustamā īpašuma iegādes ir pieņemts izpētīt tajā āderu tīklu.

Šis fenomens, iespējams, veidojas noteiktos reģionos, jo Zemes ģeomagnētiskais lauks uz visas planētas nav vienāds. Kā minēts, ģeomagnētiskās kontūras atgādina klasisko kontūrkarti ar augstienēm, ieplakām, kalniem un lejām. Lauks ir spēcīgāks pie poliem, bet daudzās citās vietās tas ir arī izkropļots, jo tur zem zemes atrodas īpašas akmens formācijas, minerālu koncentrācijas zonas, vulkāniskā aktivitāte un pazemes ūdens.

Ja cilvēks ir jutīgs pret Zemes ģeomagnētiskā lauka izmaiņām vai vismaz vairākas ķermeņa sistēmas tās atšķir no tehnikas radītā fona, lauka augstienes vai zemienes var veicināt sliktu pašsajūtu.

Protams, ģeomagnētiskā lauka izmaiņas ne vienmēr izraisa negatīvu efektu. Vienkārši šie gadījumi ir vairāk pētīti.

Vairākums cilvēku šīs izmaiņas teju nepamana, un tās viņus nekādi neiespaido. Tā kā esam attīstījušies kosmiskās solārās aktivitātes fonā, ir saprotams, ka daži cilvēki ir jutīgāki par citiem, iespējams, zināma ģenētiska polimorfisma dēļ.

Dažiem cilvēkiem solārā aktivitāte pat sniedz iespēju apgūt mistisku pieredzi un piedzīvot atklāsmi. Kā norādīts iepriekš, Maikls Persindžers noskaidroja, ka daži cilvēki piedzīvo mistiskus pieredzējumus, kad to smadzenes tiek stimulētas ar magnētisko lauku, kas līdzīgs Zemes laukam ģeomagnētiskās vētras laikā. Iespējams, mistiskā pieredze dažiem cilvēkiem ir ierakstīta zvaigznēs, tāpat kā citiem tur varētu būt ierakstīta depresija vai augsts asinsspiediens. Tas ir saistīts ar katra cilvēka unikālo bioloģiju vai pat hronotipu.

Lai kā arī būtu, nav šaubu, ka kosmiskie cikli mūs ietekmē. Turklāt tie ir regulāri un paredzami, tādēļ nav jābrīnās, ka arī notikumi dzīvē mēdz būt cikliski. Vai esat ievērojuši, ka daži notikumi dzīvē atkātojas? Lielos vilcienos tas pats notiek arī ar pasauli, kurā novērojam politisku šūpošanos uz priekšu un atpakaļ, ciklisku modes tendenču atkārtošanos un pat civilizāciju rašanos un norietu. Pēc manām domām, šis fenomens ir saistīts ar Visuma ciklisko dabu, kurā esam ieprogrammēti visu darīt cikliski.

Tātad zināmā mērā dzīve ir iepriekš izplānota. Mēs neesam ne pilnīgi neatkarīgi, ne dabas valdnieki. Patiesībā daba mūs vada par tad, ja mēs to neievērojam!

Man patīk salīdzinājums par mazu airu laiviņu platā upē. Mēs varam uzskatīt brīvo gribu par airiem, ar kuriem spējam aizairēties ikvienā virzienā, bet šajā upē plūst Visuma straume.

Nākamajā nodaļā pievienosim šai upei vēl vienu straumi, proti, ģenētisko.

Svarīgākais nodaļā

■   Solārā magnētiskā aktivitāte ir periodiska, augstāko punktu tā sasniedz ik pēc vienpadsmit gadiem.

■    Ģeomagnētisko vētru periodiskā pulsēšana iedarbojas uz satelītiem, energosistēmām un cilvēka bioloģisko eksistenci.

■    Daži dzīvnieki Zemes ģeomagnētisko lauku izmanto navigācijai.

■    Arī mēs atpazīstam ģeomagnētisko lauku un mums, iespējams, piemīt apslēpta spēja to izmantot, lai orientētos telpā.

■    Ģeomagnētiskā lauka izmaiņas ietekmē smadzenes un sirdi. Šo iedarbību var izraisīt gan ģeomagnētiskās vētras, gan ģeomagnētiskā lauka kontūru izmaiņas.

Eksperimenti dzīvē

■     Kuri jūsu dzīves notikumi ir atkārtojušies vai atkartojas tieši tagad? Pievērsiet uzmanību gan labajiem, gan sliktajiem gadījumiem.

■     To apzinoties, varam kaut ko mainīt, lai neatkārtotu kļūdas vai neiekultos nepatikšanās. Kādus lēmumus varat pieņemt dzīves trajektorijas mainīšanai, apzinoties notiekošā cikliskumu?

■      Kuri notikumi pasaulē šķiet atkārtoti?

Trešā nodaļa Ierakstīts gēnos

"Zinātnieki ir atraduši kautrīguma gēnu. Viņi būtu to atraduši agrāk, bet tas slēpās aiz dažiem citiem gēniem." Džonatans Kacs

Tagad zinām, kā Visuma kustība ietekmē mūsu dzīvi, tādēļ ir pienācis laiks pievērst uzmanību daudz slēptākiem spēkiem, proti, gēniem.

Gēnu spēks ir nenoliedzams. Ja jūsu vecāki ir gari, pastāv liela varbūtība, ka arī jūs rādi būsiet. Piedzimstot bioloģiskā eksistence nav balta lapa, tā ir piepildīta ar vecāku bioloģisko materiālu. To pašu var teikt arī par emocionālajām iezīmēm un mākslinieciskajām nosliecēm.

Lielākā daļa cilvēku pieņem gēnus kā noteiktu likteņa izpausmi, pat ja mēs, runājot par ģenētiku, šos vārdus nelietojam. Lielākā daļa no mums par likteni domā kā par notikumu plūsmu dzīvē. Parasti pieņemam: ja mums ir gara cilvēka gēns, mēs būsim gari. Bet ir attīstījies jauns skatījums uz gēnu šķietami acīmredzamo likteņa noteicēju lomu.

Epiģenētika

Zinātne, kas pazīstama ar epiģenētikas nosaukumu, aizsākās, lai izpētītu vides un individuālās izvēles ietekmi uz gēnu patieso jeb faktisko uzvedību un tādējādi izvērtētu ģenētisko nolemtību. Gēna izturēšanās ir daudz svarīgāka par tā eksistenci.

Pētījumi pierāda, ka brīvā griba zināmā mērā var pārspēt gēnus. Piemēram, noteikta dzīvesveida izvēle var samazināt varbūtību saslimt ar kādu sirds slimību arī tad, ja esat piedzimuši ģimenē ar garu sirds

slimību vēsturi un jums ir gēns, kas palielina iespēju saslimt ar kādu sirds kaiti.

Tātad atbilde uz plaši izdaudzināto un gadiem ieilgušo diskusiju par to, kas ir svarīgāks iedzimtība (gēni) vai vide (audzināšana) ir šāda: kaut kas no abiem faktoriem. Iedzimtība un vide. Liktenis un brīvā griba.

Cik lielā mērā gēni nosaka dzīvi? Papētīsim, piemēram, auguma garumu. Daudzi domā, ka augums ir pilnībā ģenētiski noteikts. Patiesībā tā nav. Aptuveni 80% auguma nosaka gēni jeb "ģenētiskais mantojums", ja izvēlamies lietot precīzāko terminu. Tas nozīmē, ka aptuveni 80% cilvēka auguma nosaka gēni, bet 20% dzīvesveids.

To ir izdevies noskaidrot, pētot kopš dzimšanas šķirtu un dažādās ģimenēs uzaugušu identisko dvīņu gēnus. Vidēji viņi izaug vienādi gari, līdz iztērē aptuveni 80% augšanas laika. Atšķirības veicina dažādās ēdienkartes, dzīvesveids, ietekmes agrīnajā bērnībā un pat dažādie vecāki. Ļoti mīlētam bērnam, piemēram, tādam, kurš saņem pilnvērtīgu aprūpi un daudz uzmanības emocionāli līdzsvarotā vidē, būs nosliece augt lielākam nekā bērnam, kurš ir atstumts un kuram trūkst cilvēciskas saskarsmes, pat ja abu gēni ir identiski.

Mīlestība un cilvēciskas attiecības aktivizē gēnus, kas izstrādā cilvēka augšanas hormonu un oksitocīnu tik lielā daudzumā, cik tas nepieciešams normālai augšanai.1 Ja bērns nesaņem pietiekami daudz mīlestības un viņa saziņas iespējas ir ierobežotas, gēni ir mazāk aktīvi. Tātad dzīves pieredzei ir ļoti liela ietekme uz gēnu aktivitāti.

Paraudzīsimies uz kādu citu piemēru. Daļa cilvēku domā, ka laime ir ierakstīta gēnos, savukārt pārējie uzskata, ka viss ir galvā. Jūs, iespējams, prātojat, ka es teikšu: "Tur ir pa daļai no katra!" Lieliski! Jūs esat sapratuši!

Pētījumi pierāda, ka apmēram 50% laimes izjūtas nosaka gēni. Pārējais atkarīgs no dzīves pieredzes, sevis pilnveidošanas stratēģijas (pašpalīdzības darba) un pat no tā, kā jūtas jūsu draugi. ASV Hārvarda Universitātes pētījumā pierādīts, ka aptuveni 25% laimes nosaka tas, kāds ir draugu emocionālais stāvoklis.2

Statistika par gēnu 50% lielo ietekmi uz laimes izjūtas radīšanu neattiecas uz visiem. Dažiem cilvēkiem laimes gēni ir stiprāki, liekot justies labi un visu laiku būt laimīgiem (riebekļi!). Pārējo ļaužu laime pārsvarā ir tieši atkarīga no dzīves lēmumiem un pieredzes. Viņiem pie tā ir jāpiestrādā! Es pat izteiktu pieņēmumu, ka gadījumā, ja cilvēka gēni ir lēmuši mazāk laimes, viņš pats var visu mainīt, pieņemot gudrus lēmumus.

Tātad mēs mantojam gēnus no vecākiem, kuri tos ir mantojuši no saviem senčiem. Tas nozīmē, ka mums ir 25% gēnu no katra vecvecāka un 12,5% no katra vecvecvecāka. No tēva puses par 1/16 esmu spānis, un tas nozīmē, ka 6,25% manu gēnu ir no spāņu vecvecmāmiņas.

Ko lai ar to iesāk? Labi, tagad zināt, ka daļa no jūsu auguma un laimes, kā arī milzums citu lietu saistās ar priekšgājēju fiziskajiem raksturlielumiem un emocionālajiem stāvokļiem. Tajā var saskatīt zināmu vai šķietamu likteņa nolemtību. Pēc dzimšanas jūs nekavējoties tiekat iestumti likteņa ģenētiskajā straumē. Ber lēmumi un dzīves pieredze jūs apgādā ar airiem, kas var būt tik labi, ka ļauj izirties no straumes, kurā nevēlaties atrasties.

Vēl interesantāks šķiet šīs tēmas turpinājums jūsu gēnus ietekmē arī vecāku un vecvecāku lēmumi. Šajā kontekstā epiģenētika sasniedz jaunas virsotnes un paver jaunus apvāršņus.

Neticami, bet tagad zinām, ka viss, kas notiek ar mūsu vecākiem un vecvecākiem, ietekmē viņus ģenētiskā līmenī, turklāt jaunās izmaiņas pēc tam var tikt nodotas mums. Un tā mēs mantojam ne tikai senču gēnus, bet arī daļu no viņu dzīvē notikušā. Mēs varam uztvert viņu dzīves pieredzi kā nelielu nospiedumu gēnos, kā simbolu, kas tiek nodots no paaudzes paaudzē kā ģimenes dārgumi.

Vecāku un vecvecāku pieredze nemaina 1)NS sekvenci. Tā paliek neskarta. Simbols maina veidu, kādā ģenētiskais kods tiek nolasīts. Arī aktieris izrādes laikā ievēro režisora norādes uz scenārija lapu malām, proti, aktiera interpretācija atšķiras no scenārijā uzrakstītā. Turklāt katrs nākamais aktieris lomu spēlēs saskaņā ar režisora atstātajām piezīmēm, nevis pašu scenāriju.

Tātad, lai cik neticami tas izklausītos, zināma daļa vecāku un vecvecāku dzīves pieredzes var noteikt toni jūsu dzīvē, darbojoties kā likteņa nolemtība, un tas notiek arī tad, ja jums nav ne jausmas, kāpēc kaut kas tāds novērojams.

Jūs esat tas, ko ēduši jūsu vecvecāki

Manuprāt, teiciens "tu esi tas, ko ēd" ir ļoti patiess. Man patīk ēst un dzīvot veselīgi, jo tādējādi miesa un gars darbojas labāk. Pie reizes tā ir arī vārdu spēle. Es neesmu apēstais brokolis, lai gan varu saderēt, ka jūs nezinājāt, ka mums un brokoļiem sakrīt 60% ģenētiskā koda (tas pats attiecas arī uz kāpostu un ziedkāpostu ģenētisko kodu). Dīvaini, vai ne?

Sacīdams "jūs esat tas, ko ēduši jūsu vecvecāki", gribēju vērst jūsu uzmanību uz to, ka vecvecāku diēta, iespējams, ir atstājusi epiģenētiskus simbolus gēnos un tie, visticamāk, ir nodoti jums. Tā ir ģenētiskā "kluso telefonu" spēle.

Šos procesus samērā labi izskaidroja pētījums par cilvēkiem, kuri 1944. un 1945. gadā Holandē bija pārcietuši badu. Tajā laikā Otrā pasaules kara gados Holandē bija nacistu pārtikas un degvielas blokāde, un tā rezultātā no 1944. līdz 1945. gadam bada nāvē bojā aizgāja vairāk nekā 30 000 cilvēku. Izdzīvojušie nodeva badošanās laika mantojumu nākamajām paaudzēm, tādējādi ietekmējot bērnus un bērnu bērnus aizvien tālāk un tālāk, kā ūdenī izplatās apļi pēc akmentiņa iemešanas.3

Kad sieviete pārcieta badu grūtniecības trešajā trimestrī, parasti piedzima bērns ar mazāku svaru nekā vidējais jaundzimušo svars. Bērnu fizioloģija attīstījās lēnāk, un tā tas turpinājās visa mūža garumā. Tādu likteņa nolemtības straumi viņiem sagatavoja mātes trūcīgais uzturs grūtniecības laikā.

Citos gadījumos, kad māte cieta badu tikai pirmajā grūtniecības trimestrī (bērns ieņemts bada laika beigās) un atlikušajā grūtniecības laikā saņēma pietiekamu barības vielu daudzumu, parasti piedzima bērni ar normālu svaru. Citiem vārdiem sakot, kad māte sāka labāk ēst, auglis sāka attīstīties normālā tempā. Bet tās vēl nav stāsta beigas! Lai gan bērniņa svars normalizējās, pirmā trimestra laikā iestrādātā programma ietekmēja augošo bērnu visas dzīves garumā. Kad šie bērni kļuva par pieaugušajiem, viņiem biežāk nekā citiem bija liekais svars.

Jūs varētu par to brīnīties, jo bērni piedzima ar šķietami normālu svaru. Bet šajā gadījumā runa ir par vidi dzemdē grūtniecības laikā. Teorija skaidro, ka attīstībā esošā augļa šūnas pirmajā grūtniecības trimestrī piebremzē vielmaiņas procesus, lai kompensētu barības vielu trūkumu vidē. Būtībā pirmā trimestra laikā visi pūliņi ir vērsti uz izdzīvošanu. Un tā, bērnam kļūstot par pieaugušo, viņš saglabā palēninātu vielmaiņu un nespēj tik veiksmīgi sadedzināt taukus. Tādējādi, ja cilvēks ir piedzimis mātei, kas grūtniecības pirmā trimestra laikā badojās, pastāv ievērojama varbūtība, ka viņš būs pakļauts lielākam liekā svara riskam. Šajā izpratnē šo ļaužu dzīve šķiet jau iepriekš izplānota… un jūs pareizi uzminējāt viņi spēj tikt ar to galā. Par to drīz arī runāsim!

Gēnu programmēšana grūtniecības pirmajā trimestrī tiek dēvēta par attīstības programmēšanu, un ģenētiķi ir ar šo jautājumu ļoti aizrāvušies. Tas nepārprotami parāda, ka daļa mūsu likteņa ir norakstīta no mātes dzīves pieredzes.

Es šo nodaļu nosaucu "Jūs esat tas, ko ēduši jūsu vecvecāki", jo ēdienkartes iedarbība turpinās nākamajās paaudzēs. Holandiešu pētījumā cilvēki, kuru mātes bija badojušās grūtniecības pirmajā trimestrī un kuriem tā rezultātā piemita tieksme uzkrāt taukus, dzemdēja bērnus, kuru svars piedzimstot bija lielāks nekā vidēji jaundzimušajiem. Tādējādi pēc divām paaudzēm dzimušie bērni piedzīvoja savu vecvecāku pārciesto pārbaudījumu sekas.

Līdzīgi novērojumi izdarīti kādā attālā Zviedrijas mazpilsētā Everkaliksā 19. un 20. gadsimta mijā.4 Tur piedzīvoti gan bada, gan pārtikas pārpilnības laiki. Noskaidrots, ka gadījumā, ja vīrietis lēnajā augšanas fāzē (normāls lēnās augšanas posms pirms pubertātes iestāšanās, zēniem tas parasti iestājas starp 10 un 12 gadu vecumu) ir trūcīgi ēdis, viņa dēliem būs daudz mazāks risks saslimt ar sirds asinsvadu slimībām. Taču, ja šajā augšanas fāzē ēdiena bijis pārpārēm un bērni bieži pārēdušies, viņu mazdēliem risks saslimt ar diabētu palielinās četras reizes.

Kā esat nopratuši, attīstības programmēšanas fāzē daudzas lietas var izraisīt epiģenētiskas modifikācijas. Piemēram, alkohola lietošana kas noved pie augļa alkohola sindroma, var izraisīt arī epiģenētiskas modifikācijas. Patiesībā jebkurš vides faktors, labs vai slikts, var ietekmēt gēnus. Pētījumos noskaidrots, ka smēķēšana, ilgstoša līksme, fiziskās aktivitātes vai pat ieilgusi mīlēšanās var novest pie epiģenētiskām modifikācijām.

Vecāku pieredzes izraisīto efektu mantošana atsauc atmiņā 19. gadsimta sākuma franču naturālista Žana Batista Lamarka teoriju, kur izteikts pieņēmums, ka dzīvnieki un cilvēki nodod nākamajām paaudzēm dzīves laikā iegūtās raksturīgās pazīmes. Lamarka teorija tika plaši apšaubīta un izsmieta, jo viņš izvirzīja hipotēzi, ka vide patiesībā maina genomu, kas, kā zinām, nav tiesa. Bet, ņemot vērā, cik maz par DNS zināja Lamarka laikā, viņa teorija patiešām ir samērā labs mēģinājums izskaidrot veidus, kādos nododam pieredzi bērniem.

Mūsdienās epiģenētika demonstrē, ka ir iespējams nodot nākamajām paaudzēm dzīves laikā iegūtās raksturīgās iezīmes epiģenētisko modifikāciju veidā. Šo procesu, kas turpinās no vienas paaudzes nākamajā, sauc par epiģenētisko mantošanu jeb transģenerāciju mantošanu.

Viļņošanās efekts

Varu saderēt, ka jums radies jautājums, cik tālu šis epiģenētiskais viļņošanās efekts var aizsniegties?

Šķiet, pēc kāda laika tas norimst. Straume izsīkst. Dažkārt to panāk epiģenētisko mantojumu saņēmušā cilvēka dzīvesveids.

2006. gadā Vašingtonas Štata universitātes Reproduktīvās bioloģijas centra zinātnieki atklāja: ja žurkas embrijus pakļauj vides toksīnu iedarbībai, kas izraisījuši saslimšanu ar noteiktām slimībām, šīs slimības (prostatas saslimšanas, nieru slimības, imūnās sistēmas un sēklinieku anomālijas, kā arī krūts vēža attīstība) tika nodotas četrām nākamajām paaudzēm.^

Līdzīgu efektu atklāja, pētot augļu mušiņu (Drosophila melanogaster). Tika noskaidrots, ka tad, ja mušiņas gēns Hsp90 ir ar paaugstinātu aktivitāti, tas izraisa mušiņas mutācijas (izaugumus no acs), kas turpmāk novērojamas nākamajās desmit paaudzēs.6

Cilvēku gadījumā šī iedarbība neturpinās tik daudzās nākamajās paaudzēs. Grauzēja vai augļu mušiņas dzīves ilgums ir nesalīdzināmi īsāks nekā cilvēku gadījumā. Tādējādi viena mūža garumā ir mazāk laika uzkrāt vajadzīgo dzīves pieredzi, lai pārprogrammētu epigenomu (epiģenētisko izmaiņu ierakstus). Pat ja saglabājas tikai daļa no cilvēku gēnu izmaiņām, mūsu veselības stāvokli, iespējams, tik un tā ietekmē tas, kas noticis ar vecvecvecvecākiem.

Tatad tas, ko darām šodien, var ietekmēt mūsu bērnu, mazbērnu un, iespējams, arī turpmāko paaudžu veselību. Vai šī atziņa liek izjust vairāk atbildības? Mani tas novedis pie vēlēšanās ieviest svarīgas izmaiņas ne tikai savā dzīvē, ber arī sevī. īpaši tad, ja no pieņemtajiem lēmumiem bērni un mazbērni gūs labumu. I.ai gan man nav zināms par pētījumiem šajā jomā, uzdrošinos minēt, ka gadījumā, ja mēs papūlētos būt līdzcietīgāki un labvēlīgāki, mēs varētu panākt, ka bērniem būtu vairāk iespēju kļūt līdzcietīgiem un labvēlīgiem. Tādējādi mainītos nākotnes pasaule!

Mēs esam nākamo paaudžu epigenoma sargi. Daļēji mūsu bērnu likteni nosaka tas, ko darām šodien, tāpat kā mūsu likteni daļēji ir noteicis tas, ko darījuši mūsu priekšgājēji.

Uzreiz rodas cits jautājums: vai varam sevi atiestatīt no epiģenētiskajiem efektiem?

Stūrēšana laukā no epiģnētiskās straumes

Atbilde ir jā, mēs to varam.

Atgriežoties pie holandiešu bada, ne visi cilvēki, kas piedzima vēlajā bada periodā, visu mūžu palika neliela auguma, un ne visi, kas bija ieņemti agrīnajā bada periodā, ieguva lieko svaru. Tas bija tikai statistisks liekā svara risks. Un tā lai arī pastāvēja epiģenētiskās modifikācijas, bija divas iespējas. Vai nu a) modifikācijas bija nejauši izplatītas, un daži bija ieprogrammēti būt mazi vai aptaukoties, bet dažiem šādas programmas nebija, vai b) daži cilvēki izauga ar īpašu dzīvesveidu vai īpašā vidē, kas ņēma virsroku pār epiģenētiskajām modifikācijām (vai kompensēja tās).

Ja godīgi, šķiet, holandiešus ietekmēja kaut kas no abiem variantiem, bet īpaši svarīgi ir tas, ka cilvēka dzīvesveids un vide var pārvarēt vai kompensēt epiģenētiskās modifikācijas cilvēka attīstības gaitā. Citiem vārdiem sakot, cilvēka lēmumi, kas būtiski nosaka dzīvi, var pārvarēt no mātes (un tēva) saņemto ģenētisko mantojumu un viņu uzkrāto dzīves pieredzi.

Un tā ja kādam ir "slikti" gēni, tas vēl neliek dzīvot postā un samierināties ar sliktu veselību. Patiesībā dzīves pieredze var izmainīt epiģenētiskos simbolus un pavērt jaunas iespējas. Varat iztēloties, ka esat aktieri, kas nepiekrīt režisora piezīmēm un norādēm un svītro tās no scenārija, dodot priekšroku pašu izvēlētajai lomas interpretācijai.

Tas uzvedina uz domām, ka mūsu bērnu veselību neietekmē tikai tie faktori, ko esam atstājuši mantojumā, un arī mums par to nav jāpateicas tikai saviem senčiem. Daudzus no šiem efektiem varam neitralizēt, pieņemot ikdienišķus lēmumus, piemēram, par pārtiku, karjeru vai kādu citu ceļu, ko esam izvēlējušies, par miegu, fiziskajām aktivitātēm un to, cik līdzcietīgi esam.

Ir kāds piemērs par veselīgu pārtiku. Zinātnieki no Djūka Universitātes ASV Ziemeļkarolīnā 2003. gadā žurnālā "Molekulārā un Šūnu Bioloģija" (Molecular and Cellular Biology) publicēja pētījumu par peļu pēcnācējiem. Tie bija piedzimuši ar mainītu gēnu (agutu gēnu), kas tos padarīja dzeltenus un ārkārtīgi resnus. Ja mātes tika barotas ar pilnvērtīgu pārtiku, pelēni piedzima normāli.

Līdzīgi ir ar bitēm. Tās tiek barotas ar bišu māšu pienu, un tikai viena no daudzajām ģenētiski identiskajām kūniņām attīstās par bišu māti, nevis darba biti.8

Nacionālā garīgās veselības institūta genomikas pētījumu nozares vadītājs Tomass Lēners rakstā avīzē The New York Times vēstīja: "Daudzu modeļu sistēmu pētījumi mūs uzvedinājuši uz domām, ka epiģenētiskās modifikācijas ietekmē uzvedību, kā arī par to, ka šīs modifikācijas var tikt novērstas."9

Tas varētu palīdzēt izskaidrot faktu, kāpēc daudzi cilvēki, kuru ģimenē ir izplatītas sirds slimības un vēzis, mūža laikā ar šīm kaitēm nesaslimst. Izskaidrojums ir meklējams viņu dzīvesveidā tas veselos ģimenes piederīgos ir izrāvis no epiģenētiskās straumes. Ir pilnīgi skaidrs, ka pareizs ēšanas režīms un atbilstošs uzturs, fiziska slodze un samazināts stresa līmenis ir noteicošie faktori. Ņemot vērā līdz šim atklātos epiģenētikas likumus, ticamākais secinājums ir šāds: dzīvesveids modificē epigenomu tādā veidā, ka saslimšanai ar sirds slimībām vai vēzi nolemtais cilvēks var ievērojami mazināt risku vai vispār vairs nebūt riska grupā.

Attiecinot šīs likumības uz fiziskajām un garīgajām spējām, varam apgalvot, ka pat tad, ja ģimenē neviens nav bijis labs sportists vai nav izcēlies ar sasniegumiem zināšanu apguvē, ikvienam ir iespēja kļūt par talantīgu sportistu vai iegūt akadēmisko grādu.

Cilvēks ar visai vidējām akadēmiskajām dotībām var kļūt par izcilu gudrinieku, ja nokļūst, piemēram, pie īstajiem vecākiem, skolotājiem un audzinātājiem. Bērna smadzenes ir ārkārtīgi "plastiskas". To attīstību ļoti ietekmē bērna augšanas apstākļi. No otras puses, cilvēks ar ģēnija gēniem var neattīstīt sevī izcilu intelektu, ja vide, kurā viņš uzaug, nav produktīva šādai virzībai. Dzīve nav ierakstīta gēnos. Tā tur ir tikai viegli ieskicēta.

Tas ir prātā

Literatūrā un kino bieži apcerēti cilvēki, kas, pārvarot neiedomājamus apstākļus, kļuvuši diženi. Lai gan kādam var būt ļoti slikta iedzimtība tādos raksturlielumos kā garums, spēks vai citas dotības, determinētās novirzes vairumā gadījumu var tikt kompensētas. Desmit tūkstoš stundu likums (likums, kurš pierāda, ka ikviens var kļūt par ekspertu kādā jomā, veltot šīs jomas apguvei vismaz desmit tūkstošus stundu aizrautīga darba) ir apstiprinājis, ka mērķa sasniegšana ir atkarīga no mērķa uzstādījuma un patiesas vēlmes to sasniegt. Brīvās gribas airis lielākoties pārvar iedzimtības straumi.

Dzīves pieredzes nozīmi var konstatēt, vērojot smadzeņu attīstību. Orbitofrontālā smadzeņu garoza (smadzeņu garozas daļa, kas atrodas aiz acu orbītām jeb galvaskausa acs dobuma) gandrīz pilnībā noformējas divdesmit četru mēnešu laikā pēc piedzimšanas, un šo procesu ārkārtīgi ietekmē zīdaiņa pieredze.10 Mīloši un atbildīgi vecāki sniegs emocionālo labklājību un līdz ar to nodrošinās smadzeņu pareizu attīstību. Taču bērns, kam nepietiks mīlestības un aprūpes, visticamāk, izaugs ar neattīstītu orbitofrontālo smadzeņu garozu. Šādu fenomenu var novērot bērniem, kuri pirmos divus dzīves gadus pavadījuši bērnu aprūpes iestādēs. Tādējādi divi ģenētiski identiski bērni (identiskie dvīņi) var izaugt ar ļoti atšķirīgām smadzenēm, ja ir atradušies dažādās vidēs.

Pētījumi liecina, ka dzīves pieredzes bagātināšana, ieskaitot arī palielinātu fizisko aktivitāti, var veicināt smadzeņu šūnu augšanu (neiroģenēzi) pat pieaugušajiem. Pirms dažiem gadiem tas šķita neiespējami." Rezultātā diviem ģenētiski identiskiem pieaugušiem cilvēkiem var piemist būtiskas atšķirības vienādos smadzeņu apgabalos. Smadzeņu liktenis, ja to varētu šādi dēvēt, iegūst dažādas trajektorijas saistībā ar cilvēka pieredzi.

Tatad, pat ja gēni aiznes jūs kādā noteiktā straumē, jūs varat sasniegt pilnīgi citu galapunktu, ja vien esat gatavi airēt. Tas var prasīt smagu piepūli īpaši, ja esat sākuši pierast pie ātrās ēdināšanas sniegtajiem priekiem vai arī stress ir kļuvis par paradumu. Taču stipriniet sevi ar domu, ka jums patiešām piemīt spēks pārvarēt un mainīt savus gēnus.

Nemaz nerunājot par gēniem, arī prāts pats var pārvaldīt ķermeni, apliecinot spēku, kas nepieciešams pārmaiņām. To nepārprotami pierāda placebo efekts. Pirms dažiem gadiem mēs ar partneri Elizabeti un kopīgo draudzeni Olīviju pastaigājāmies tuvējos I.osandželosas apkārtnes mežos. Pēc kāda laika Olīvija saprata, ka ejam caur indīgu efeju biežņu. Viņai nekavējoties sākās panikas lēkme. Sieviete bija nobijusies par to, ka viņai sāksies alerģiska reakcija. Ja jāsaka godīgi, lai cik apkaunojoši tas izklausītos, es neko nezināju par to, cik indīga ir šī efeja, lai gan tolaik man bija trīsdesmit gadi. Un tā es vienkārši paraustīju plecus un mierīgi turpināju savu gaitu, pilnīgi paļaujoties uz ciešo pārliecību, ka mazie zaļie augi man nevar nodarīt neko sliktu. Elizabete izstāstīja, ka viņa vizualizējusi priekšstatu, ka ir aizsargāta.

Nākamajā dienā Olīviju klāja niezoši izsitumi, turpretī mēs ar Elizabeti bijām pilnīgi neskarti. Pēc tam es ierakstīju Google meklētājā indīgās efejas nosaukumu. Vēlāk, kad pētīju placebo efektu kādas citas grāmatas vajadzībām, uzgāju pētījumus par šo augu, kas lika man pasmaidīt.12

Pētījumā grupai brīvprātīgo, kam bija alerģija pret indīgo efeju, tika aizsietas acis un rokas ierīvētas ar lapām. Eksperimenta dalībniekiem izstāstīja, ka tās bijušas indīgās efejas lapas, un rezultātā viņi pārklājās ar izsitumiem. Patiesībā viņu rokas tika ierīvētas ar kļavu lapām. Pārliecība pati par sevi bija pietiekams nosacījums, lai stimulētu histamīna reakciju. Otras brīvprātīgo grupas dalībniekiem izstāstīja, ka viņu rokas tiek ieberzētas ar kļavu lapām, bet šoreiz tās bija indīgās efejas lapas. Brīvprātīgajiem neradās nekādi izsitumi tajā skaitā arī cilvēkiem, kam piemita alerģija pret indīgo efeju. Viņu pārliecība guva virsroku pār alerģisko reakciju. F.s, protams, neapgalvoju, ka indīgā efeja neizraisa alerģiju mēs zinām, ka tas tā nav. Gribu tikai uzsvērt, ka prātam piemīt spēja to pārvarēt.

Prātam ir daudz vairāk spēju pārvarēt ķermeņa programmu, nekā pieļauj vairums cilvēku. Esmu daudzkārt dzirdējis cilvēkus apgalvojam, ka viņu paaugstinātā jutība pret stresu ir iedzimta. Viņu māte vai tēvs bijuši kā uzvilktas stīgas, tādēļ viņi neko nevar mainīt. Pastāv iespēja, ka šie cilvēki ir mantojuši tendenci viegli satraukties, bet tas nenozīmē, ka viņiem visu dzīvi jābūt pakļautiem paaugstinātam stresam. Regulāra jogas vai meditāciju praktizēšana parasti palīdz atslābināties un nomierināties, neko pat nemainot vidē. Hārvarda Universitātes pētījumā par meditāciju tika konstatēts, ka tā iedarbojas uz 1561 gēnu arī tiem cilvēkiem, kas nekad iepriekš nav meditējuši, aktivizējot 874 gēnus un deaktivizējot 687. Tas tik ir ko vērts!

Gēnu noteiktas likteņa straumes patiešām pastāv daļa no tām mantotas normālā veidā no vecākiem, daļa izpaužas kā viņu dzīves pieredzes sekas. Taču mūsu lēmumi var pārvarēt šo mantojumu! Jā, upei ir straume, bet laivai ne vienmēr jāpeld pa straumi.

Tiktāl šajā grāmatā esam aplūkojuši spēkus, kas mūs ietekmē Esam vērojuši, kā Zemes, Saules un Mēness cikli ievelk mūs likteņa nolemtības straumē un kā priekšgājēju dzīves pieredze var mūs ietekmēt. Esam uzzinājuši arī to, kā varam pieņemt lēmumus, lai šo nolemtību pārvarētu.

Nākamajā nodaļā mainīsim skatupunktu. Tā vietā, lai lūkotos pagātnē vai tagadnē, apsvērsim, kā ķermenis var būt spējīgs sajust nākotnes notikumus, pirms tie ir sākušies. Vai tas nozīmē, ka nākotne ir akmenī iecirsta?

Svarīgākais nodaļā

■   Mēs mantojam vecāku un vecvecāku dzīves pieredzes augļus.

■   Senču dzīves pieredze atstāj epiģenētisku marķējumu sava veida emblēmu gēnos.

■   Dzīvesveids var pārvarēt vai pārprogrammēt epigenomu.

■    Prāts ir varens darbarīks dzīves mainīšanai.

Eksperimenti dzīvē

Kādas veselīgas izmaiņas nekavējoties varat ieviest savā dzīvē? Nākamo trīs dienu laikā ieviesiet vienu vai vairākas no šīm izmaiņām.

Ceturtā nodaļa Sajust nākotni

"Es jūtu, ka mani mīt divi cilvēki es un mana intuīcija. Ja pretojos tai, ikreiz tieku smagi pārbaudīta, ja sekoju viss izvēršas visnotaļ lieliski." Kima Bksindžf.rf.

Elizabetes māte pirms dažiem gadiem šķietami nejauši ierunājās par senu draudzeni, ko aptuveni divdesmit gadus nebija ne redzējusi, ne pat atcerējusies. Tieši nākamajā dienā draudzene bija durvju priekšā kā nokritusi akurāt no zila gaisa. Viņa bijusi tuvumā un nodomājusi iegriezties, lai apsveicinātos.

Vai kādreiz esat iedomājušies par kādu, kas tūlīt pat arī uzrodas? Vai ir gadījies tā, ka vienkārši esat zinājuši tūlīt kaut kas notiks un tas patiešām arī atgadījies?

Šo parādību dēvē gan par intuīciju, gan ekstrasensoro uztveri, gan īpašu spēju paredzēt nākotnes notikumus, bet neatkarīgi no izmantotajiem nosaukumiem minētais fenomens ļauj nojaust par realitāti, kas atšķiras no tās, ko pašlaik zinātnē ar šo terminu saprot. Esmu secinājis, ka mani draugi zinātnieki vislabāk pieņem apzīmējumu "intuīcija". Neatkarīgi no izvēlētā nosaukuma mums, šķiet, piemīt spēja sajust nākotnes norises.

Trīs intuīcijas ceļi

Izmantošu terminu "intuīcija". Vārdu pirmo reizi lietoja 15. gadsimtā, un tas tika attiecināts uz norisi, ko aprakstīja kā "garīgu |kaut kā|

vērošanu". 17. gadsimtā šo nosaukumu lietoja, lai apzīmētu sesto prātu, garīgu uztveri vai paredzēšanas spēju. Modernā jēdziena izpratne iekļauj gan šīs nozīmes, gan spēju kaut ko sajust citādi, atšķirīgi. Man labpatiktos to izmatot, jo domāju, ka ir daudz dažādu veidu, kā varam tikt pie nojautas par kaut ko vai, citiem vārdiem sakot, kā varam kaut ko paredzēt.

Šķiet, pastāv dažādi intuīcijas veidi vai vismaz trīs atšķirīgas pieejas atkarībā no darbības principiem. Lūk, tās ir:

1. Vizuālo un audio norāžu uzplaiksnījumi

Ikdienišķās realitātes līmenī vairums cilvēku piekritīs, ka mēs sekmīgāk paredzam nākotni, esot labā noskaņojumā. Saskaņā ar psiholoģijas profesores Barbaras Fredriksones pozitīvo emociju teoriju (Broaden and build theory) pozitīvas emocijas veicina radošumu un padara mūs acīgākus, ja runa ir par jaunu iespēju atrašanu.1

Šajā radošās modrības stāvoklī mums it kā piemīt paplašināta apziņa, un tādējādi uztveram vairāk apkārt esošo vizuālo norāžu. Ja mums ir mērķis, mēs esam vairāk noskaņoti izgaismot zīmes un ievērot sīkumus sarunās, kas savukārt palīdz tuvoties mērķim.

Neatkarīgi no tā, kādā veidā tas notiek, mēs esam spējīgi izmatot savas maņas, lai nokļūtu turp, kurp vēlamies doties.

2. Spogujneironi

Cits intuīcijas ceļš paveras, kad esam kāda sabiedrībā. Cilvēka smadzenes ir ļoti piemērotas emociju nolasīšanai. Tās arī ir izcili piemērotas, lai noteiktu, kad kāds cilvēks nav patiess. To nodrošina saistītu šūnu tīklojums smadzenēs, ko pazīstam ar nosaukumu spoguļneironu sistēma (SNS).

Mēdz teikt, ka visas cilvēka emocijas ir ierakstītas sejā. Smaidīšana un nomāktība iekustina noteiktus muskuļus. Laimes izjūta ieloka vaiga kaula lielo muskuli (tas paceļ lūpu kaktiņus, veidojot smaidu), turpretī dusmas iekustina muskuli, kas sarauc uzacis (tas atrodas starp uzacīm; musculus corrugator supercilli). Šajā vietā sāk darboties spoguļneironi: spoguļneironu sistēma atspoguļo muskuļu kustību, ko redzam citu cilvēku sejās.2 Tādējādi atrašanās laimīga cilvēka tuvumā ir drošākais veids, kā saņemt stimulu laimes muskulim.

Kā tas saistīts ar intuīciju? Tātad, ja cilvēks tēlo, ka ir laimīgs, bet patiesībā ir noskumis, spoguļneironu sistēma atspoguļos ne tikai viņa (liekulīgo) smaidu, bet arī teju jaušamās muskuļu kustības, kas atainos cilvēka patiesās izjūtas.

Kad cilvēks melo, viņa sejā acumirklīgi uzplaiksna emocijas. Tas var ilgt rikai dažas milisekundes pārāk īsu laiku, lai cilvēka acs to spētu atšķirt, bet gana lēnu, lai to fiksētu spoguļneironu sistēma! Tā atspoguļo izteiksmes un ziņo emociju tīklojumiem smadzenēs, ļaujot mums intuitīvi uztvert otra cilvēka izjūtas. Tātad, ja mēs jūtam, ka otrs ir skumjš, pat izliekoties laimīgs, varam precīzi noteikt viņa patiesās izjūtas.

Daži cilvēki ir ļoti jutīgi, citi mazāk, taču tas nav nekas pārsteidzošs, jo mums katram ir atšķirīgas dotības. Atšķirības, šķiet, ir mantotas.

Arī melu detektoru pārbaudes darbojas pēc šiem principiem. Kad cilvēks melo, viņa nervu sistēma uzrāda tikko jaušamu stresa līmeņa paaugstināšanos. Tas var tikt atklāts, pateicoties ādas elektriskās vadītspējas mērījumiem. Ādas vadītspēja mainās atkarībā no sviedru izdalīšanās intensitātes mikrolīmenī.

Pateicoties spoguļneironiem, ir iespējams iegūt plašu nākotnes notikumu nojautu gammu, īpaši tad, kad sajūtam otra emocijas.

vizuālo informāciju uztverošajā smadzeņu garozas struktūrā, ko izstaroja skenerī esošais partneris.

Līdzīgi eksperimenti ar elektroencefalogrāfiju pierādīja, ka "savstarpējās saites" starp cilvēkiem, kurus vieno emocionāla pieķeršanās, ir spēcīgākās no visām un mijiedarbojas ar cilvēku personīgo pieredzi. Daudzi cilvēki jūtas saistīti ar saviem mīļajiem neatkarīgi no attāluma, kas viņus šķir, un piekristu apgalvojumam, ka jūt, ja ar mīļotajiem atgadās kaut kas slikts.

Šāda veida izjūtas novērotas arī mājdzīvniekiem. Rūperts Šeldreiks savā apburošajā grāmatā "Suņi zina, kad viņu īpašnieki nāk mājās" (Dogs That Know When Their Owners Are Comming Home) apraksta eksperimentus, kuros suņa īpašniekam tika nosūtīta ziņa, lai viņš dodas prom no biroja un iet taisnā ceļā uz mājām. Tajā pašā brīdī, kad saimnieks pieņēma šādu lēmumu, videokamera, kas bija uzstādīta viņa mājās, parādīja, ka suni pārņem sajūsma un viņš aizskrien pie loga.4

Šādi pierādījumi liecina, ka pastāv kāda saziņas forma, kas saista vienu prātu ar citu. Tāpat kā šo saziņu veicina emocionālas saites, ticams, ka noteiktos apstākļos tā izpaužas vairāk nekā citos. Nevar noliegt arī faktu, ka daži cilvēki to jūt aktīvāk.

Neatkarīgi no izvēlētā ceļa vai izpausmes intuīcija, visticamāk, ir dabiski piemītoša. Spēja nojaust briesmu tuvumu mūsu priekštečiem bija ļoti nozīmīgs evolūcijas nosacījums, kas nodrošināja nepārvērtējamas priekšrocības. Rīkojoties saskaņā ar šīm nojautām, mūsu senči izglāba savas dzīvības, palielinot iespēju nodot gēnus nākamajām paaudzēm. Tādējādi daba "izvēlējās" gēnus, kas ir sasaistīti ar intuīciju.

Iespējams, tas liek aizdomāties, cik labi ir uzticēties savai nojautai, bet varbūt to ir vēlams darīt tikai tad, kad esam labā noskaņojumā. Un, protams, mums ir jābūt apķērīgiem. Manuprāt, runa ir par līdzsvara uzturēšanu.

Tā kā aprakstītās intuīcijas formas lielākoties ir saistītas ar attiecīgā brīža norisēm, turklāt trešajam intuīcijas ceļam ir saistība ar lietām, kas notiek zināmā attālumā, turpinājumā pamēģināsim esošo priekšstatu par intuīciju paplašināt laikā.

Nojauta

Intuitīva nākotnes izjūta ir aprakstīta kā pierādījums nojautas eksistencei, proti, tā ir nojauta sajūtas, aizdomas, instinkti par nākotni, sava veida priekšnojauta.

Lielākā daļa cilvēku, ar kuriem esmu runājis par šo tematu, atzīst, ka ir to piedzīvojuši. Ta ir plaši izplatīta parādība un, es teiktu, pavisam normāla lieta, lai gan lielākoties nav atradusies tradicionālās zinātnes uzmanības centrā. Taču vairākos viedos zinātniskos pētījumos ir pētīta spēja zināt precīzu informāciju par nākotnes notikumiem, turklāt tajos aplūkota daudzu cilvēku pieredze.

Tā vietā, lai cilvēkus iztaujātu par viņu nojautām un iegūtu visai subjektīvus rezultātus, zinātnieki izmantoja cilvēka nervu sistēmu. Ja nervu sistēma, tā sakot, "noraustās" pirms nākotnes notikuma, tas vedina uz domām, ka mums patiešām piemīt reāla nākotnes izjūta jeb nojauta.

Dubultaklajos pētījumos (kuros ne subjekti, ne pētnieki, ne arī kāds cits, kam ir tieša saziņa ar subjektiem, nezina pētījuma dalībnieku sadalījumu grupās) cilvēks tiek nosēdināts pie datora ekrāna, kurā tiek parādīti no datu bāzes nejauši atlasīti attēli. Katrs attēls raisa vai nu pozitīvas, vai negatīvas emocijas, proti, tiek rādītas dabas ainavas, priecīgi ļaudis, sakropļoti ķermeņi, vardarbības epizodes vai pat attēli ar erotisku saturu. Izmatojot autonomās nervu sistēmas (ANS) aktivitātes mērījumus, tiek noteikta cilvēka emocionālā reakcija uz attēliem. Dažos eksperimentos tika mērīta ādas vadītspēja, citos cilvēka kustības, sirds ritms vai cirkulējošo asiņu daudzums/

Pētījumos atkal un atkal atkārtojās viens un tas pats: cilvēka ANS reaģēja uz attēla emocionālo nokrāsu, lai gan dators to vēl nebija izvēlējies. Parasti tas notika aptuveni divas līdz piecas sekundes pirms attēla atainošanas.

Pieņemsim, ka eksperimenta dalībnieki varēja paredzēt nākamā attēla parādīšanos. Viņu nervu sistēma varēja reaģēt, paredzot, ka nākamais būs, piemēram, erotisks attēls. Bet, ja tā būtu, precīzo trāpījumu skaits (pareizo paredzējumu daudzums) nebūtu lielāks par nejaušības nodrošināto rezultātu. Pusē gadījumu pētījuma subjekti paredzētu pareizi, otrā pusē nepareizi. Taču pētījumā pareizo paredzējumu daudzums bija ievērojami lielāks par nejaušības nodrošinātu rezultātu.

Aplūkosim kādu īpašu piemēru priekšnojautas pētījumu, kuru 1997. gadā veica Lasvegasas Universitātes Apziņas pētījumu laboratorijā Nevadā.6 Izpēti vadīja Dins Radins, un tajā iesaistīja trīsdesmit vienu cilvēku, kam parādīja 1060 fotogrāfijas. Pētījuma rezultātus apkopoja rakstā "Neapzinātā nākotnes emociju uztvere: pētījums par nojautu", un tajā bija publicēti pārliecinoši rādītāji, kas apliecināja "prickšreakcijas" (pre-sponse), kā to nosauca Radins, eksistenci.

Statistikas zelta standarts neatkarīgi no tā, vai rezultāts ir ticams vai ne, ir "p" vērtība 0,05 vai mazāk. Šāds rezultāts rāda varbūtības iespēju, un to sasniedz tikai un vienīgi pēc nejaušības principa. Minētajā pētījumā "p" vērtība bija 0,008 tātad ievērojami zemāka -, kas skaidri apliecina, ka rezultāts bija patiess, nevis nejaušs. Nervu sistēmai patiešām piemīt spēja sajust nākotni. Emocionālais attēla tonis deva ierosu ANS, lai gan dators vēl nebija izvēlējies šo toni.

Neuztraucieties, ja turpināt brīnīties, kā tas ir iespējams tepat uz Zemes. Vai prāts kaut kādā veidā izliec un maina telpas un laika likumus? Par to runāšu nedaudz vēlāk, bet tagad ēstgribas veicināšanai vēlos dalīties vēl dažos pierādījumos.

Radins savu pētījumu atkārtoja 2004. gadā.7 Tagad viņš eksperimentus trīskāršotā mērogā atkārtoja Petelūmas Intelektuālo zinātņu institūtā Kalifornijā. Kopumā atkārtojumos tika iesaistīti 109 cilvēki un tika veikti 3709 izolēti eksperimenti. Rezultāti atkal nepārprotami liecināja par nojautas pastāvēšanu. Varbūtība, ka rezultāts bija tikai nejaušība, nervu sistēmai vienkārši uzminot attēlu, bija 10 000 pret vienu.

Interesanti, ka ANS intensīvāk atsaucās uz emocionāli piesātinātākiem attēliem nekā uz mierpilniem, kas patiesībā nav pārsteidzoši, jo mēs spilgtāk reaģējam uz emocionāliem attēliem nekā neitrāliem. Stingri klasiskā izpratnē (neaplūkojot nojautu) ir zināms, ka, piemēram, cilvēka emocionālā reakcija uz attēlu ar vardarbības ainām parasti ir intensīvāka nekā uz attēlu, kurā redzama, teiksim, jauka lauku ainava. Un tā kāpēc šādā izpratnē nojautai būtu jāatšķiras?

Bolderkrīkas Sirds matemātikas institūts Kolorado vēlreiz apstiprināja Radina eksperimentus.8 Izmantojot līdzīgu eksperimenta protokolu, viņi kā detektoru izmantoja cilvēka sirdi, nevis ādu vai acu zīlītes. Šajā pētījumā divdesmit sešiem brīvprātīgajiem tika parādīti 30 mierpilni un 15 satraucoši attēli. Brīvprātīgajiem dalībniekiem sirds ritms ievērojamākas izmaiņas uzrādīja pirms satraucošo, nevis mierpilno attēlu parādīšanas.

Sirds matemātikas institūta pētnieki arī atklāja, ka sievietes reaģēja i/teiktāk nekā vīrieši. Tas apstiprina, ka sievietēm patiešām piemīt izsmalcinātāka intuīcija nekā vīriešiem.

Patiesībā, ja empātija ir intuīcijas atspulgs (empātija tiek definēta ar apgalvojumu "es jūtu kopā ar tevi"), sievietēm piemīt par aptuveni 7% vairāk empātijas nekā vīriešiem.9 Tas, protams, ir vispārinājums, jo ir daudz vīriešu, kam piemīt dziļas empātijas spējas, un daudz sieviešu, kam to nav.

Kā jau, iespējams, domājat, nojautas mērīšanai var izmantot ne tikai emocionāli uzlādētus attēlus. Divi fiziķi 2003. gadā Paloalto Fundametālo pētījumu laboratorijās Kalifornijā pakļāva cilvēkus nejaušiem trokšņiem, kas tika nosaukti par "baiļu audio stimuliem".10

Viņu eksperimentā netika gaidīti mierpilni vai satraucoši attēli, bet pastāvēja iespēja, ka 50% gadījumu atskanēs baiļu audio stimuls un 50% gadījumu saglabāsies klusums.

Zinātnieki izmērīja nepārprotamu ANS reakciju, kam nebija saistības ar skaņas uztveri. Aptuveni trīs sekundes pirms gadījumskaitļu ģenerators bija nejauši izvēlējies audio stimulu vai kontrolētu klusuma brīdi, ANS reaģēja uz to. Rezultāti bija statistiski ļoti pārliecinoši "p" vērtība bija 0,00054.

Vairāku nojautas pētījumu rezultāti ļauj secināt, ka cilvēks izteiktāk reaģē uz negatīviem vai satraucošiem notikumiem. Šī spēja būru sniegusi priekšrocības mūsu tālajiem priekšgājējiem, kad viņi piešķīra nokrāsu cilvēka evolūcijai. Spēja sajust briesmas pat tad, kad par to neliecina nekādas vizuālas norādes vai citu tuvumā esošu cilvēku sejās rakstītas bailes, noteikti bija ievērojama priekšrocība. Indivīdi, kas prata paredzēt briesmas, noteikti retāk gāja bojā un varēja nodot savus gēnus nākamajām paaudzēm. Tādējādi daba izvēlējās gēnus, kam ir saistība ar spēju paredzēt nākotni, īpaši negatīvus vai satraucošus notikumus. Iespējams, tieši tādēļ pasaulē daudz biežāk dzird precīzus brīdinājumus par katastrofas tuvošanos nekā par Skotijas uzvaru Pasaules kausa izcīņā futbolā.

Protams, racionāls prāts vienmēr mēģinās skaidrot šādus fenomenus, uzsverot vienīgi vizuālās norādes. Un tās gan saskatāmās, gan saklausāmās -, protams, ir ļoti nozīmīgas mūsu personīgajai pieredzei, piedzīvojot nojautas. Smadzenes ir spējīgas bez piepūles paredzēt, kas notiks dažās nākamajās sekundēs, izvērtējot notikumu gaitu. Tā ir plaši izplatīta, vienkārša un dabiska spriešanas spēja jeb saprāta pazīme.

Bet, kā redzams zinātniskajos pētījumos, nojauta ir iespējama arī gadījumos, kad nav nekādu vizuālo norāžu: eksperimenta vidē pilnībā tika novērstas iespējas tās ieraudzīt.

Nojauta pieder trešajam intuīcijas veidam, turklāt tā izplatās, proti, iesniedzas gan laikā, gan telpā. Ikdienā mēs parasti saskaramies ar pirmā vai otrā veida intuīciju, tāpēc bieži domājam, ka ar tām var izskaidrot katru intuīcijas uzplaiksnījumu vai nojautu. Trešais veids, iespējams, parādās reti, tikai laiku pa laikam, visticamāk, brīžos, kad prāts ir nomaldījies vai mums emocionāli tuva cilvēka dzīvē notiek kaut kas satraucošs.

Mans draugs Taisons izstāstīja atgadījumu Ņujorkā, kad apstājās viņa pulkstenis. Viņš atcerējās, ka tobrīd sajuties dīvaini un iedomājies par vecmāmiņu, kas bija atgriezusies Lielbritānijā. Nākamajā dienā Taisons uzzinājis, ka vecmāmiņa ir mirusi un tas noticis aptuveni tajā laikā, kad pārstājis darboties viņa pulkstenis.

Līdzīgu eksperimentu Lundas Universitātē Zviedrijā veica Hogers Klintmans, izmantojot plaši pazīstamo Strupa testu, kura ietvaros cilvēkam parāda vārdu, kas apzīmē kādu krāsu un ir nokrāsots vai nu tajā pašā, vai kādā citā krāsā." Piemēram, vārds "dzeltens" var būt nokrāsots sarkans. Testa uzdevums ir nosaukt īsto krāsu, nevis krāsu, kādā rakstīts nosaukums.

Es ar šo testu pirmo reizi saskāros "Prāta apmācību" programmā, ko organizēja Nintendo DS. Pirmais mēģinājums liecināja, ka manas smadzenes ir 80 gadu vecas, taču, nedaudz pavingrinoties, es vecumu samazināju līdz 79 gadiem. Sirsnīgi iesaku pamēģināt, un arī es bieži izmantoju šo smadzeņu trenažieri. īpaši man patīk nodaļa, kurā jāveic divdesmit īsi aprēķini pēc iespējas ātrākā tempā. Es to paveicu 12 sekundēs, taču ātrāk šos uzdevumus nemaz nespēju uzrakstīt uz ekrāna.

Klintmana eksperimentā cilvēkiem bija jāpaskatās uz krāsas laukumu un pēc dažām sekundēm uz krāsas nosaukumu. Tika uzņemts laiks, kas pārbaudes dalībniekiem nepieciešams, lai nosauktu krāsu laukuma krāsu un pēc tam krāsas nosaukuma krāsu. Dažkārt vārds, kas rika parādīts pēc krāsas pleķa, bija tajā pašā krāsā, dažkārt-citā.

Interesanti, ka gadījumos, kad vārds, kas tika parādīts pēc krāsas pleķa, bija tajā pašā krāsā, atklājās, ka dalībnieki viegli spēj nosaukt krāsas laukuma krāsu, ja vien tas viņiem bija parādīts pirmais. Ber, lūk, kur slēpjas āķis: ja vārds, kas tika rādīts pēc krāsu laukuma, nebija tajā pašā krāsā, brīvprātīgajiem bija vajadzīgs ievērojami ilgāks laiks, lai pateiktu, kādā krāsā bijis sākumā redzētais laukumus. Viņu spēja to pateikt, šķiet, bija atkarīga no vārda, kas tiks parādīts dažas sekundes vēlāk, lai gan šie vārdi tika izvēlēti nejauši un ne tajā pašā laikā, kad tika parādīts krāsas laukums.

Klintmans šo efektu nosauca par "laika reverso interferenci", jo šķita, ka kaut kāda veida priekšzināšanas par nākotnē uznirstošo vārdu ietekmē brīvprātīgo spējas nosaukt krāsu tagadnē.

1973. gada Nobela prēmijas laureāts fizikā Braiens Džozefsons, atsaucoties uz nojautas pētījumiem, ko veicis psihologs Diks Bīrmanis, 2007. gadā Lielbritānijas laikrakstā Daily Mail rakstīja, lūk, ko:

Tiktāl pierādījumi šķiet neapgāžami. Šķiet, informācija plūst no nākotnes. Patiesībā fiziķiem nav skaidrs, kāpēc nav iespējams redzēt nākotni. Fizikā pilnīgi noteikti šo efektu nedrīkst Inav iespējams] neievērot…

Es ticu, ka varam izjust nākotni. Mēs pagaidām vienkārši neesam atklājuši, kāds mehānisms to nodrošina. Tā ietekmē cilvēki pieredz "paranormālas" un "transcendetālas" parādības. Bīrmana darbs ir vienas mīklas daļas atminējums. Tas, ka mēs nesaprotam notiekošo, nenozīmē, ka tas nenotiek.12

Pēc manām domām, pēdējā rindiņa bija īpaši interesanta: "Tas, ka mēs nesaprotam notiekošo, nenozīmē, ka tas nenotiek." Ir ļoti vienkārši palaist gar ausīm lietas, kas pirmajā acu uzmetienā šķiet neiespējamas, kā to izdarīja mans kolēģis, sakot, ka hronobioloģija "smird pēc astroloģijas". Iespējams, ir labi saglabāt atvērtu prātu. Tas, protams, nenozīmē, ka jātic visam, ko dzirdam, bet ir saprātīgi vispirms sadzirdēt un pēc tam savākt pierādījumus pašam priekš sevis.

Dzīvnieku nojautas

Nojautas ir pat dzīvniekiem! Daudz ir dzirdēts par to, ka dzīvnieki paredz dabas katastrofu tuvošanos.

Patiesībā pirms 2004. gada cunami Āzijā tika ziņots, ka dzīvnieki suņi, pērtiķi, ziloņi steigšus skrējuši uz augstkalnēm, krietnu laiku pirms cunami uzbruka piekrastei.

Nesen seminārā uzstājos ar prezentāciju par līdzīga pētījuma rezultātiem, un kāda sieviete jautāja, vai viņa drīkstot dalīties ar auditoriju savās zināšanās. Sieviete izstāstīja, ka viņas draudzene tieši tajā 2004. gada dienā jājusi ziloņa mugurā Taizemē, kad dzīvnieks pēkšņi sācis uztraukties un skriet kalnup. Sieviete nav spējusi tikt lejā no ziloņa, jo sēdējusi pietiekami augstu virs zemes, turklāt zilonis kustējies patiešām ātri, tādēļ viņa, šausmu pārņemta, vienkārši iekrampējušies dzīvniekam mugurā. Sasniedzis augstāku piekalni, zilonis palēninājis gaitu un apstājies, tādējādi ceļotāja varējusi nokāpt no tā. Sievieti pārņēmusi savāda briesmu nojausma, tādēļ viņa nav gājusi atpakaļ uz pilsētu. Pēc dažām stundām atbrāzies cunami vilnis, noslaukot no zemes visu apvidu, kurā sieviete bija apmetusies. Ceļotājas dzīvību izglābis tikai tas, ka viņa atradusies ziloņa mugurā.

Dzīvniekiem, bez šaubām, ir iekšēja apziņa par vizuālajām norādēm, kuras ir daudz izsmalcinātākas par tām, ko esam spējīgi pamanīt mēs. Gluži vienkārši dzīvnieki ir daudz tuvāki dabai nekā mēs! Taču nevaram izslēgt iespēju, ka arī dzīvniekiem piemīt nojauta, it īpaši turpinājumā aprakstītā eksperimenta secinājumu gaismā.

Teksasas Universitātes elektroinženierijas maģistrantūras students Cesters Vaildejs 2001. gadā strādāja pie sava maģistra darba Arlingtonā un saprata: ja nojauta piemīt visiem dzīvniekiem, arī cilvēkiem, tai jābūt atrodamai arī vienkāršās dzīvības formās. Viņš veica vairāk nekā 231 izmēģinājumu ar sliekām.13 Tāpat kā gadījumā ar cilvēkiem, atklājās, ka sliekas reaģē priekšlaikus. Tā vietā, lai sliekām rādītu attēlus, kas, pēc manām domām, viņām tik un tā neko daudz neizteiktu, jaunais pētnieks izmantoja dažāda veida svārstības, jo slieku navigācijas sistēma izmanto vibrācijas, lai orientētos apvidū.

Viņš atklāja, ka sliekām ir "nojautas logs" laika sprīdis, kad to nervu sistēma reaģē pirms notikuma, un tas ilgst aptuveni vienu sekundi. Ja atceraties, es stāstīju, ka cilvēkiem šis laika periods ir divas līdz piecas sekundes garš. Tas nenozīmē, ka mēs informāciju uztveram rikai divas vai piecas sekundes pirms notikuma; tas nozīmē tikai to, ka divas līdz piecas sekundes bija nepieciešamas konkrētajos eksperimenta nosacījumos, proti, konkrētajā eksperimenta vidē.

Attālinātā nākotnes atainošana

Mums ir daudz ilgāks "nojautas logs" ar attālināto atainošanu, kad cilvēks mēģina redzēt, kas notiek citā vietā. Tipiskā attālinātās atainošanas eksperimentā cilvēks dodas uz nejauši izvēlētu vietu un attālinātajam skatītājam (uztvērējam) jāsaprot, kur viņš atrodas.

Formālie attālinātās atainošanas pētījumi tika aizsākti Stenforda Pētnieciskajā institūtā Kalifornijā, ko 1946. gadā nodibināja Stenforda Universitāte un grupa Rietumkrasta uzņēmēju kā klientu daļēji sponsorētu pētījumu un attīstības institūciju pašvaldības, privātām un bezpeļņas organizācijām.

Attālinātā atainošana bija daļa no CIP pārraudzībā esošas pētījumu programmas, kas uzsākta pagājušā gadsimta 70. gadu sākumā.14

1996. gadā uzrakstītajā esejā par attālinātās atainošanas pētījumiem Stenforda Pētnieciskajā institūtā Rasels Targs rakstīja:

/ 974. gadā mēs ar Heilu Pathofu pārtraucām savas lāzeru fiziķu karjeras un iesaistījāmies lielākoties CIP atbalstītos Stenforda Pētnieciskā institūta attālinātās atainošanas eksperimentos. Viens no daudzajiem uzdevumiem, ko saņēmām, bija šāds: mums bija jāapraksta padomju pētījumu un attīstības laboratorija, kas atradās PSRS noteiktā ģeogrāfiskā platumā un garumā.

Laboratorijas fizisko parametru apraksts, ko izveidojām kopā ar attālināto skatītāju un nodevām savam sponsoram, bija tik izcils, ka tas vien nodrošināja mūsu fondu uz vairākiem gadiem. Rezultāti, protams, tika atzīti par ārkārtīgi kvalitatīviem, jo mūsu zīmējumu un aprakstu ticamību apstiprināja satelītu uzņēmumi.15

Daudzos Pathofa un Targa darbos bija iesaistīts attālinātais vērotājs, vārdā Svāns, kas tika uzskatīts par īpaši izcilu ekspertu šajā jomā. Vienā no pētījuma atskaitēm Pathofs rakstīja:

Lai noskaidrotu, vai mērķa zonā ir nepieciešama "radiobāka ", Svāns ierosināja veikt attālinātās atainošanas eksperimentu ar Jupiteru, iekams orbītā palaists NASA kosmiskais aparāts Pioneer 10 planētas izpētei no garāmejošas trajektorijas. Eksperimenta veicējam (un arī mums) par lielu vilšanos viņš ap Jupiteru atklāja riņķi un nodomāja, ka, iespējams, kļūdaini attālināti atainojis Saturnu. Mūsu kolēģi astronomi arī neuztvēra to nopietni un bija vīlušies, taču tad kosmiskais aparāts pilnīgi negaidīti apstiprināja riņķa eksistenci.16

Kad visi attālinātās atainošanas eksperimentu dari tika apkopoti, statistika bija iespaidīga. Varbūtība, ka viņu secinājumi ir nejauši, bija viens miljards miljardu (1018 ) pret vienu. Pēc dažiem gadiem, atskaitoties par veiktajiem attālinātās atainošanas pētījumiem, Ņūdžersijas Prinstonas Universitātes zinātnieki publicēja rezultātus, kur varbūtība, ka trāpījums ir nejaušs, bija miljards pret vienu.

Lielākā daļa cilvēku, kas ir labi informēti par šiem pētījumiem, tomēr nezina, ka attālinātās atainošanas veicēji regulāri identificē mērķa atrašanās vietu vairākas stundas vai pat dienas pirms atrašanās vieta ir izvēlēta. Dažkārt viņi to vienkārši uztver kā sajūtu vai pat nosapņo.

Līdz ar to ir diezgan skaidrs, ka mums piemīt spēja sajust nākotni. Nav tieši saprotams, kā tas notiek, taču šis apstāklis mani neatturēs no pūliņiem kādreiz atrast tam skaidrojumu. Lai gan es uz šo fenomenu atsaucos kā uz dotībām, nedomāju, ka tas ir īstais termins. Mēs to vienkārši darām, tāpat kā elpojam. Mēs taču nesaucam elpošanu par dotībām elpot!

Domāju, ka daudzi no mums savā mūžā ir piedzīvojuši kaut ko līdzīgu, un es neieteiktu šos gadījumus ērtības labad uzskatīt vienkārši par nejaušību, veiksmi vai nejaušu apstākļu sakritību. Iespējams, jāsāk pieņemt faktu, ka mēs visi esam mēdiji (vai apveltīti ar izcilu intuīciju; varat izvēlēties labāko apzīmējumu) un varam sajust un patiešām sajūtam nākotni.

Nojaušu, ka jums nepārprotami rodas jautājums: ja jau varam sajust nākotni, vai tas nozīmē, ka tā ir iepriekš izlemta?

Vai nākotne ir iecirsta akmenī?

(ak es saprotu, atbilde ir noliedzoša. Dīvainā kārtā tā ir arī apstiprinoša, taču tagad ķeršos klāt atbildes "nē" daļai un atgriezīšos pie "jā" aspektiem vēlāk.

Rodas jautājums: ja varam sajust nākotni, vai varam to arī mainīt? Ko darīt, ja sajūtam kaut ko tādu, kas mums nepatīk? Iespējams, jums jau uzplaiksnīja atbilde, kad lasījāt manus aprakstus par to, kā varam uzlabot nojautas spēju. Ja tālais priekšgājējs, sajutis iespējamās briesmas, metās bēgt (visticamāk, šādi esmu ticis pie spējas ātri skriet), viņš mainīja paša sajusto nākotni. Sencis varbūt bija sajutis, kā viņu apēd milzīgs lielzobains dzīvnieks, bet, pateicoties veiksmīgajai bēgšanai, viņš to nepieredzēja. Saskaņā ar evolūcijas dabiskās atlases principu šis ir veids, kādā daba būtu varējusi atlasīt gēnus, kuri ļauj sajust nākotni (arī tos, kas ļauj ātri skriet).

Ja mums nebūtu piemitusi spēja mainīt "nākotni" (es lieku šo nosaukumu pēdiņās, jo uzskatu, ka ir vairāk kā viena iespējamā nākotne), nojautai nebūtu nekādas saistības ar gēniem, tā mums nepiemistu arī mūsdienās.

Kā rāda statistika, mums piemīt spēja nojaust. Ja to attīstīsim, spēsim mainīt nākotni. Uh, kāds atvieglojums!

Ņemot talkā dažas kvantu fizikas teorijas interpretācijas, piemēram, Kopenhāgenas interpretāciju17 , kurā sacīts, ka mūsu lēmumi izgaismo un padara iespējamas citas iespējas, un daudzo pasauļu interpretāciju18 , kas postulē daudzu paralēlo pasauļu (jeb visumu) pastāvēšanu, varam pieņemt, ka nākotne ir "varbūtīga". Tas nozīmē, ka mūsu piedzīvotā nākotne ir tikai viena no atšķirīgajām varbūtībām (vai iespējām, ja vēlaties), kam piemīt zināma iespējamība notikt.

Izvēršot šādu argumentāciju, varētu apgalvot, ka mēs (un dzīvnieki) sajūtam nevis nākotni, bet ar lielāko iespējamību apveltīto nākotni. Bet ko tas viss nozīmē?

Iedomājieties, ka atrodaties ceļu sazarojumā, taču jūsu priekšā ir nevis divi, bet gan vairāki ceļa atzari. Ņemot vērā savus iekšējos stimulus un jau iztirzātos iepriekšnolemtības spēkus, jūs varat neievērot lielāko daļu no šiem ceļu atzariem. Tie ir teju neiespējami. Kā ticamus varat izvēlēties vien dažus atzarojumus. Un starp tiem, iespējams, būs tikai viens, ko no visiem pārējiem izdalīsiet kā iespējamāko.

Lai panāktu iepriekš aprakstīto laika reversiju plūdumu pretējā virzienā, kur informācija plūst cauri laikam atpakaļgaitā, proti, uz pagātni, kaut kur vai "kaut kad" ir jāeksistē visiem ceļa atzariem. Tas mani uzvedina uz domām, ka teorija par daudzo pasauļu pastāvēšanu, iespējams, virza mūs uz patieso realitātes dabas izpratni. Mēs pieredzam nojautu par to ceļa atzaru, kurā atrodamies iespējamāko no visiem -, līdz pieņemam lēmumu, kas visu maina. Tālāk piedzīvojam nojautu jaunajā ceļā, jo pēc lēmuma pieņemšanas tas ir kļuvis vairāk iespējams par pārējiem. Vai ir iespējamas paralēlas realitātes? Par to runāšu vēlāk, ja vien jūs nemītat paralēlajā realitātē un nelasāt manus nākotnē uzrakstītos vārdus jau tagad. Ceru, ka grāmatas lasīšana jums sagādāja baudu!

Lai nojautas eksperimentā nākotne sazinātos ar tagadni, tai jau ir jāpastāv, citādi mēs vienkārši paredzētu nākotnes notikumus, un par to, kā mēs zinām, šeit nav runas. Patiesībā es pat ietu vēl tālāk un apgalvotu, ka līdzīgas lietas notiek visu laiku. Mēs visu laiku saņemam informāciju no nākotnes. Mēs to darām arī tagad!

Mēs izvēlamies no iespējamām nākotnēm atbilstoši tam, kā jūtamies attiecīgajā brīdī. Jums noteikti būs tieksme izvēlēties iespējamāko ceļu. Pastāv varbūtība, ka ceļš būs labāk apgaismots un spilgtāks nekā pārējie un salīdzinājumā liks citiem izskatīties blāviem kā vieglam akvarcļkrāsas triepienam gleznā. Taču ceļa sazarojums patiesi pastāv, un tas nozīmē, ka vienmēr ir pieejamas izvēles iespējas. Mēs vienkārši ne vienmēr pamanām, ka varam izvēlēties un, taisnību sakot, ka darām to bez mitas.

Vairums cilvēku lielākoties izvēlas savu nākotnes ceļu, balstoties uz pagātnes izpratni. Mēdz sacīt, ka mēs dienas laikā izdomājam apmēram 100 000 domu, bet 90 000 no tām ir tās pašas, kuras domājām vakardien.19 Ja domas nosaka rīcību, nav nekāds pārsteigums, ka impulsi mūs vairāk vai mazāk virza pa to pašu ceļu, pa kuru esam gājuši pagātnē, vismaz tik ilgi, līdz notiek kaut kas ārkārtīgi atšķirīgs vai pieņemam patiesi citādu lēmumu. Man patīk Mičiganas Štata universitātes biznesa administrācijas profesora Roberta E. Kvinna izdomātais teiciens "dziļas izmaiņas vai lēna nāve".20 Ja vien neveicam dziļas izmaiņas, mums ir tieksme iet pa vienu un to pašu ceļu, kas daudziem nebūt nav tik labs. Mums ir jāveic dziļas izmaiņas, lai mainītu savus impulsus. Un tas attiecas gan uz pasaules sabiedrisko, gan mūsu personīgo dzīvi.

Esmu par to domājis veselības kontekstā. Cilvēkiem, kuri ēd nepareizi un nenodarbojas ar fiziskām aktivitātēm, ir lielāks risks saslimt ar sirds un asinsvadu slimībām nekā ļaudīm ar veselīgāku dzīvesveidu, bet viņi katru dienu turpina pieņemt vienus un tos pašus lēmumus, proti, nepareizi ēst un nevingrot. Kad šie cilvēki saslimst, jaunā situācija viņus piespiež domāt citādi, virzot dzīvi pa atšķirīgu ceļu.

Reiz es sastapos ar vīru, kas domāja, ka viņam ir kāda sirds un asinsvadu slimība. Viņa prātā bieži izgaismojās tēls, kas bija saistīts ar šo kaiti. Un tā vīrs paveica dažas nozīmīgas izmaiņas savā dzīvē uzlaboja savu ēdienkarti un palielināja fizisko slodzi. Viņš tā arī nesaslima! Tas bija pirms vairākiem gadiem. Mans paziņa izmainīja savu it kā jau noteikto likteni ceļu, pa kuru viņš tolaik gāja.

Ļoti izsmeļošajā grāmatā "Nojautu spēks" [The Power of Premonitions) medicīnas doktors ārsts Lerijs Dosijs stāsta par kādu savu pacienti, kas nosapņojusi, kā blakusistabā uz bērna gultiņas galvgaļa uzkrīt lustra. Viņa bija uztrūkusies no miega pārbīlī un pastāstījusi par sapni vīram, kurš sievietei iegalvojis, ka tas bijis tikai sapnis un viņai jādodas atpakaļ gulēt. Sapnī pulkstenis rādīja 4.35 un laukā plosījās stiprs vējš. Pacientes vīrs bija ievērojis, ka laiks aiz loga ir rāms. Kad vīrs iemidzis, sieviete joprojām jutusies nemierīga un piecēlusies, paņēmusi bērnu no gultiņas un nolikusi gulēt blakus savā gultā.

Vēlāk viņa pārbijusies atkal uztrūkās no miega, šoreiz tāpēc, ka lustra bija uzkritusi bērna gultiņai. Bija 4.35, un ārā pūta stiprs vējš.

Vai viņa bija sajutusi ticamāko nākotnes notikumu gaitu, bet pieņēma atšķirīgu lēmumu? Abas nākotnes bija pastāvējušas visu laiku. Sieviete vienkārši vienas vietā izvēlējās citu.

Ir vienkārši palaist gar ausīm šāda veida atgadījumus kā anekdotiskus pārpratumus, bet bieži vien tic ir nopietnu pētījumu pamats. Kā norādīja Lerijs Dosijs: "Kāds sens medicīnas teiciens vēstī: "Ja jums nepatīk pacienta stāsts, jūs to nosaucat par anekdoti. Ja tas jums patīk, jūs nosaucat to par vēsturisku notikumu."."

Mainot savas domas, mēs patiesībā mainām nākotni vai izvēlamies atšķirīgu nākotni. Mēs to vienkārši neievērojam, jo kā gan mēs varētu to pazīt? Bet neatbildēts joprojām paliek jautājums, vai es biju tas, kurš ieviesa šīs izmaiņas?

Šis jautājums tiek uzdots jau kopš senseniem laikiem un tiks apspriests, kā man šķiet, arī pēc tūkstoš gadiem. Mēs nekad nenoskaidrosim pilnīgi izsmeļošu atbildi. Bet vai tam ir kāda nozīme, kamēr vien jūtam, ka lēmumi patiešām veido nākotni? Vai tas ir tikai filosofisks disputs, kam nav nekāda sakara ar dzīvi?

Mana atbilde vienmēr bijusi, lūk, kāda: lai ko mēs darītu, tas jādara ar labestību. Man patīk Alberta Šveicera skatījums uz to. Viņš rakstīja: "Es nezinu, kāds būs jūsu liktenis, bet vienu lietu es zinu pilnīgi skaidri: starp jums vienīgie laimīgie būs tie, kas būs meklējuši un atraduši, kā kalpot un būt noderīgiem."

Bet pagaidām, turpinot pētījumu par to, vai dzīve ir iepriekš nolemta vai ne, mums jāizskaidro, kā domāšanas veids ietekmē un veido dzīves pieredzi un kā tas ir iespējams, ka mēs varam sajust nākotnes notikumus, pirms tie ir sākušies.

Svarīgākais nodaļā

■   Intuīcija darbojas trīs atšķirīgos veidos: 1) uztverot vizuālās un audio norādes; 2) spoguļneironos; 3) sasaistītos prātos.

• Ārkārtīgi daudzos pētījumos pierādīts, ka mums piemīt spēja sajust nākotni. Šis fenomens pazīstams ar nosaukumu nojauta.

■   Nojauta ir dabas dota spēja, kas attīstījusies dabīgās atlases ceļā.

■   Arī dzīvniekiem piemīt nojauta.

■   Nākotne nav iecirsta akmenī un ir atkarīga no varbūtībām. Mēs varam mainīt nākotni.

Eksperimenti dzīvē

■     Pievērsiet uzmanību savai intuīcijai un atcerieties gadījumus, kad jums bijusi taisnība. Tas pārmaiņas pēc ļaus izkopt intuīciju un palīdzēs pārstāt mocīt sevi ar šaubām.

■      Pamēģiniet sajust, kas jums zvana, un tikai tad noskaidrojiet to, paskatoties tālruņa ekrānā. Pavērojiet, cik reižu esat pareizi domājuši.

■      Vai varat atcerēties tādu laika posmu savā dzīvē, kad jums piemita instinktīva spēja kaut ko nojaust? Vai varat atcerēties gadījumu, kad instinkts jūs mudināja pieņemt negaidītu lēmumu?

■     Pārdomājiet ideju, ka jums priekšā ir vairāki ceļa atzarojumi un jūs varat mainīt nākotni. Vai jūtat savā nākotnē kaut ko tādu, ko labprāt mainītu?

Piektā nodaļa Trīs radīšanas līmeņi

"Nekas nevar atturēt jūsu gleznojumu iegūt noteiktas aprises.

Vienīgi jūs, kas esat to radījis."

ŽknkvjP.va Bkrknda

Ka jau minēju, nav ne mazāko šaubu, ka ar saviem nodomiem un rīcību mēs varam veidot savu dzīvi. F,s varu nolemt apēst kādu grauzdiņu, doties uz virtuvi un ielikt maizi tosteri, pēc tam uzsmērēt grauzdētajai maizītei sviestu. Voila! Esmu radījis grauzdiņu!

Pēc doktora grāda iegūšanas no 1995. līdz 1999. gadam strādāju farmaceitiskajā rūpniecībā, veidojot zāles sirds un asinsvadu slimību un vēža ārstēšanai. Šajā laikā, padziļinoties manai izpratnei par to, kā prāts ietekmē ķermeni (daļēji tas saistīts ar faktu, ka uzzināju aizvien vairāk par placebo efektu zāļu izmēģinājumos), es aizvien biežāk novēroju, ka prāts un rīcība veido daudzus manas dzīves apstākļus. Es nonācu pie šāda secinājuma, lai gan biju mācīts ķīmiķis (biju apguvis molekulu uzbūvi). Patiesībā mēs visi esam ķīmiķi!

Pieņemot kādu lēmumu, mēs mainām ķīmiskos procesus smadzenēs un pārējā ķermenī. Ja kavējamies domās pie kāda, ar ko mums ir bijušas nesaskaņas vai attiecību sarežģījumi, un pārdomājam samezglojumu cēloņus, mēs mainām smadzeņu ķīmiju. Līdzīgi kā izmainās neiromediatoru koncentrācija dažādos smadzeņu apgabalos, mēs hipotalāmā saražojam stresa ķimikālijas, kas tiek modificētas hipofīzē, iekams nonāk asinīs. Kad šīs ķimikālijas sasniedz virsnieru dziedzerus, sākas adrenalīna sekrēcija. Paaugstinās arī kortizola līmenis asinīs.

Ja mēs regulāri turpinātu kavēties pie šīm domām, paaugstinātu arī brīvo radikāļu līmeni asinīs un ražotu ķīmiskās vielas, kas pazīstamas kā pirms-iekaisuma citokīni, piemēram, interleikīns-6 (šūnu augšanas faktors) un audzēju nekrozes faktors.

Un tā ir tikai da|a no patiesā procesu apjoma. Ģenētiskā līmenī, šādi rīkojoties, mēs aktivizējam un deaktivizējam simtiem gēnu.

Iztēlosimies, ka domājam par kādu, kam esam pieķērušies un pret kuru esam izjutuši mīlestību un līdzcietību. Tādā gadījumā mēs turpinātu modificēt neiromediatoru līmeņus dažādos smadzeņu apgabalos, bet tas notiktu pavisam citādi. Mēs sintezētu arī saites stiprinošu hormonu oksitocīnu, kas samazinātu par bailēm un nemieru atbildīgo smadzeņu struktūru aktivitāti, piemēram, nomierinātu smadzeņu mandeļveida ķermeni. Oksitocīns ne vien ieplūstu asinīs, bet arī tiktu izstrādāts visā ķermenī. Tas paplašinātu artērijas, jo notiktu pastiprināta slāpekļa oksīda un atriālā nātrijurētiskā peptīda (ANP) sintēze. Tajā pašā laikā tiktu stimulēts klejojošais nervs, kas izslēgtu pirms-iekaisuma citokīnus izstrādājošos gēnus, kas notiek tā sauktā "iekaisuma refleksa" darbības rezultātā.

Mēs nu gan esam ķīmiķi! Kaut arī dažiem tas var izklausīties neticami, izvēloties, kam pievērsties, mēs pilnīgi noteikti un vērā ņemami iedarbojamies uz ķīmiskajiem procesiem organismā un tādējādi ietekmējam arī veselību.

Uz mani tikpat lielu iespaidu atstāj arī fakts, ka mēs veidojam savas dzīves ķīmiju, it kā ap mums esošā pasaule kaut kādā ziņā būtu ķermeņa turpinājums. Nepārprotamākās liecības par to var atrast attiecībās. īgni cilvēki biežāk nokļūst konfliktos nekā pārējie neatkarīgi no tā, vai viņi atrodas mājās, sabiedrībā vai darbā, un tas traucē viņiem virzīties uz nospraustajiem dzīves mērķiem. Cilvēki, kas noskaņoti uz mīlestību, veido ciešākas attiecības un patiesāku draudzību. Citi viņiem labprāt palīdz, jo cilvēkiem patīk labestīgi ļaudis. Tas savukārt palīdz šiem cilvēkiem sasniegt izvirzītos mērķus.

Strādājot farmaceitiskajā rūpniecībā un noslogojot savu prātu ar šādām domām, es sapņoju par jaunu dzīvi, kurā rakstītu grāmatas un lasītu lekcijas. Hs iztēlojos, kā iedvesmoju cilvēkus un palīdzu viņiem uzlabot dzīves kvalitāti. Hs redzēju arī to, kā parakstu grāmatas un runāju pasākumos kopā ar cilvēkiem, kuru darbus biju lasījis un kuri bija mani iedvesmojuši: Luīzi Heju, Veinu Daijeru, Dīpaku Copru,

Toniju Robinsu un citiem. Es daudz par to sapņoju, jo šīs domas mani iedvesmoja. Godīgi sakot, tā bija ilgošanās. Es jutos daudz īstāks un dzīvāks, sapņojot atvērtām acīm par šo iespēju, nekā darbojoties savā īstajā dzīvē.

Visbeidzot, kad 1999. gada jūlijā piedalījos četru dienu seminārā "Atbrīvot savu iekšējo spēku", ko vadīja Tonijs Robinss, nolēmu pamest darbu. Nākamajā dienā iesniedzu atlūgumu, šokējot savu toreizējo priekšnieku.

Tagad, kad, sirsnības pārņemts, pārdomāju to laiku savā dzīvē, redzu, ka dzīvoju tolaik izsapņotā sapnī. Esmu vairāku grāmatu autors un runāju pasākumos kopā ar pārējiem autoriem (vismaz ar dažiem no viņiem).

Kā tas varēja notikt? Kā mēs radām, manifestējam, veidojam vai piesaistām kaut ko savā dzīvē? Pēc laika, ko esmu pavadījis ilgstošā šīs jomas izpētē, un pamatīgas iedziļināšanās dažās zinātnes nozarēs, esmu secinājis, ka pastāv trīs veidi, kā to darīt. Es tos saucu par "trim radīšanas līmeņiem".

Pirmais līmenis: rīcība

Labi, sāksim ar to, kā aizgāju no darba. Nebija tā, ka es iztēlojos savu sapni dzīvās ainās un nākamajā dienā pamodos ar izdošanai sagatavotu pirmās grāmatas eksemplāru vienā rokā un nākamo tikšanos sarakstu otrā. Man vajadzēja rīkoties.

Katrs ir kaut ko tādu piedzīvojis. Mēs zinām, ka ir lietas, kas mums jāizdara, lai mainītu savu dzīvi. Bet visai bieži pārāk paļaujamies uz "pievilkšanas likumu", kas skaidro, ka piesaistām visu, kam vien pievēršam uzmanību, un līdzīgām idejām, tādēļ aizmirstam, ka mērķus nevar sasniegt bez darba. Daži no mums pieķeras idejai, ka tam nepieciešama rikai doma. Dažkārt tā ari notiek, bet parasti mums kaut kas jādara lietas labā. Lai kļūtu par autoru, es iztēlojos sevi šajā lomā un, tā kā biju aizgājis no darba, man bija jāķeras pie grāmatas rakstīšanas.

Viss ir atkarīgs no ieceres, bet parasti mērķa tuvināšanai nepieciešama noteikta atdeve, citādi mēs zaudējam motivāciju ikreiz, kad darāmais prasa lielāku piepūli, vai arī sākam riņķot pa apli. Izlēmībai dažkārt ir milzīgs spēks, jo tā palīdz tikt skaidrībā par to, ko cenšamies panākt. Jo skaidrāks nolūks, jo lielākas izredzes sasniegt mērķi.

Psihologs un bestselleru autors Roberts Holdens savā grāmatā "Veiksmes inteliģence" (Success Intelligence)' apraksta ainu no britu komēdijseriāla "Montija Paitona lidojošais cirks" sērijas "100 metru skrējiens cilvēkiem, kas nesaprot, uz kuru pusi jāskrien". Kad starta šāviens ir gaisā, visi sportisti skrien katrs uz savu pusi un neviens nepūlas sasniegt finiša līniju.

Biju pilnībā pārņemts ar ideju par pirmās grāmatas rakstīšanu. Man bija kristālskaidra izpratne par mērķi, tā kā es varēju atrast laiku rakstīšanai neatkarīgi no tā, kas vēl tolaik notika manā dzīvē Beigās lielāko daļu darba sarakstīju nakts vidū, jo tas bija vienīgais laiks, ko patiešām varēju izbrīvēt.

Bija aizritējuši jau vairāki gadi, kopš biju aizgājis no farmaceitiskās rūpniecības, taču nesāku rakstīt grāmatu, jo līdztekus tuvojos vēl kādam mērķim, proti, labdarības kustības izveidošanai. Kopā ar dažiem draugiem nodibinājām Garīgās palīdzības fondu, kurā plānojām palīdzēt karā un no vardarbības cietušiem bērniem visā pasaulē. No labdarības organizācijas aizgāju aptuveni divus gadus pēc darbības uzsākšanas un tad arī sāku rakstīt.

I.ai starplaikā nopelnītu iztiku, uzņēmos skolotāja darbu, lielākoties mācot ķīmiju, kā arī dažas stundas ekoloģijā un matemātikā. Mans skolotāja grafiks bija tā iekārtots, ka dažas dienas no rītiem man nebija kontaktstundu, tādēļ varēju ieslēgt klēpjdatoru ap vienpadsmitiem vakarā un rakstīt līdz aptuveni pusčetriem no rīta. Tā es darīju vairākus mēnešus. Tas nebija viegli, bet es to tiešām izbaudīju, un par to laiku man saglabājušās maigu jūtu pilnas atmiņas. Es ceremoniāli un gandrīz maģiski pagatavoju kafiju, aizdedzu dažas sveces un atskaņoju iedvesmojošu mūziku, lai rakstītu nakts klusumā. Par spīti darbam vēlā naktī un skološanai, ar lielu apņēmību grāmata tika uzrakstīta.

I.ai tiktu skaidrībā par saviem mērķiem, noteikti nepieciešama rīcība, taču parasti tā prasa apņemšanos pārvarēt grūtības.

Kopš tā laika bijis jāpaveic daudz vairāk. Grāmatas publicēšana nebija nekāds vieglais uzdevums. Desmit Lielbritānijas apgādi, kam biju aizsūtījis savu manuskriptu, atteicās to izdot. Pēc tā visa jutos nodots un domāju, ka mans sapnis ir pagalam. Toties mana partnere Elizabete iedrošināja publicēt grāmatu pašam. Atceros, kā viņa savā ierastajā ugunīgi dzīvīgajā manierē teica: "Ko viņi vispār zina? Cik lielisku grāmatu apgādi nav atraidījuši? Tas ir tikai viņu viedoklis, nekas vairāk!" Viņai bija pilnīga taisnība! Šī doma manī atjaunoja mērķtiecību tik lielā mērā, ka es pats izdevu grāmatu. Tā, lūk, bija nākamā darbība!

Aptuveni sešus mēnešus pēc grāmatas izdošanas to savā paspārnē gribēja ņemt arī Lielbritānijas apgāds Hay House, bet pat tas prasīja konkrētu rīcību, jo bija nepieciešams kontaktēties ar viņiem.

Jārīkojas bija arī oratora lomā: man nācās stāties auditorijas priekšā un patiešām runāt! No 2008. līdz 201 I. gadam es katru gadu uzstājos vidēji 120 līdz 150 reizes, kuru laikā es, tā sakot, apguvu amatu.

Es varētu uzrakstīt veselu grāmatu par visu, kas man dzīvē bijis jādara un ko es joprojām daru, bet šī nav autobiogrāfija (pagaidām). Ks izmantoju sevi kā piemēru, jo ceru, ka jūs identificēsieties ar situācijām, kādās esmu pabijis. Vēlos parādīt, ka katram no mums ir jārīkojas, lai īstenotu savus sapņus.

Vai mēs tik ļoti censtos, ja zinātu savu likteni jau iepriekš? Nedomāju gan! Rakstu šos vārdus pēc tam, kad esmu noskatījies, kā Rafaels Nadals kļūst par pirmo spēlētāju, kas septiņas reizes uzvarējis Francijas Atklātajā tenisa čempionātā. Tas bija grūts mačs, jo viņam vajadzēja pārspēt pasaules pirmo raketi un triju Francijas Atklātā kausa balvu īpašnieku Novaku DžokoviČu. Vai Rafa būtu tik smagi strādājis, ja jau iepriekš būtu zinājis, ka viņam lemts uzvarēt septiņas reizes (vai vairāk)? Iespējams, tomēr nedomāju, ka viņš būtu to darījis. Tādēļ, iespējams, ir labāk, ka mēs nezinām savu likteni. Manuprāt, liktenis bieži tiek radīts smagā darbā, izkopjot savas prasmes.

Protams, daudz kas var arī tā vienkārši notikt. Manā dzīvē ir bijuši vairāki notikumi, kad šķitis, ka viss notiek pats no sevis bez kādas piepūles. Toties lielāko daļu laika man bijis jārīkojas, lai izveidotu sevi par tādu cilvēku, kādam man bija jābūt, lai izmantotu negaidīto iespēju piedāvātās priekšrocības.

Dažkārt jāsagaida īstais laiks. Šaubos, vai pirms desmit gadiem būtu varējis runāt četru tūkstošu cilvēku auditorijā ar tādu pašu kaisli, humoru un pārliecību. Esmu izaudzis par tagadējo cilvēku un turpinu augt. Tas ir bijis ar rīcību piepildīts ceļojums.

Otrais līmenis: savstarpējās sasaistības princips

Otro radīšanas līmeni es saucu par "savstarpējās sasaistības principu". Tieši tā ietekmē daudzas iespējas parādās pašas no sevis.

Mēs esam savstarpēji sasaistīti divos nozīmīgos veidos, kas ir būtiski mūsu dzīves veidošanā. Pirmais veids ir sociālie tīklojumi.

Savstarpējā sasaistība sociālajos tīklojumos

Mēs visi esam iekļauti un iemiesoti sociālajos tīklojumos. Mums ir draugi, piederīgie, kolēģi un kontaktpersonas, kurām arī ir draugi, piederīgie, kolēģi un citas kontaktpersonas. Kopā mēs veidojam sarežģītu tīklu, kas ļauj plūst informācijai gluži kā strāvai pa vara vadiem.

Sajā tīklā mēs dalāmies ar zināšanām, informāciju, kontaktiem, iedvesmu, humoru un prasmēm rast risinājumus. Visas šīs lietas notiek sociālajos savienojumos, kurus veidojam arī mēs. Ja būsiet pilnīgi godīgi pret sevi, varu derēt, ka tikai daži vai pat neviens panākums jūsu dzīvē nav tapis tikai jūsu pūliņiem. Lielākoties par panākumiem vismaz daļēji jāpateicas saistībai ar citiem cilvēkiem, arī tad, ja tā ir bijusi tikai uzmundrinoša saruna.

Piemēram, es pārvarēju periodu, kura laikā pats izdevu savas grāmatas, un pārtapu par autoru, kura darbus izdod apgāds, un tas viss tikai tādēļ, ka man palīdzēja draugi un draugu draugi. Elisone Makenzija ar savu darījumu partneri uzaicināja mani pusdienās, lai apspriestu ideju par korporatīvajām darbnīcām. Parasti nemēdzu cilvēkiem stāstīt par saviem mērķiem, īpaši par svarīgākajiem, bet sarunas laikā, atbildot uz Elisones atvērtību, sajutu nepārvaramu vēlēšanos ieminēties par apņēmību publicēt grāmatu kādā apgādā, vēlams izdevniecībā Hey House. Elisonei, kā izrādījās, bija draugs, kas piederēja Hay House autoru pulkam un patiešām bija palīdzējis atrisināt samezglojumus ar viņas stendu grāmatu tirgū. Elisone iedeva tirdzniecības nodaļas direktora e-pasta adresi. Viena lieta noveda pie nākamās, kā mēdz sacīt, un pēc dažām nedēļām mani uzaicināja izdot grāmatu šajā apgādā.

Man ļoti palīdzēja grāmatu pārdošanas rezultāti, un lielākā daļa tirāžas rika iztirgota pasākumos, kuros uzstājos. Tos savukārt parasti organizēja mana draudzene Mērija Makfersone vēl viena sociāla saikne!

Taču tas nav vienīgais veids, kā paveras iespējas. Pastāv daudz netveramāka savstarpējā sasaistības forma, kuru oficiālā zinātne nevēlas atzīt…

Savstarpējā sasaistība kā realitātes būtiska pazīme

Ja jūs ielūkotos atomos, kas veido ķermeni vai kādu citu cietvielu, uzzinātu, ka šos objektus pārsvarā veido tukša telpa. Patiesībā atomā ir aptuveni 99,9999999999999 procenti tukšas telpas. Ja viens tā protons būtu vīnogas lielumā, tā elektrons būtu smilšu graudiņa izmērā un atrastos 3 km attālumā. Protona iekšpusi veido vēl vairāk brīvas telpas. Patiesībā telpas un objektu proporcionālā attiecība ir elpu aizraujoša.

Sasaistība2 ir interesanta zematomu pasaules iezīme3 , kas pastāv tur, kur zematomu daļiņas var tikt savienotas vai sasaistītas lielos attālumos, šķietami nepakļaujoties Einšteina atklātajam kosmiskā ātruma ierobežojumam. Tā var rasties vienā mirklī laikā un telpā, tāpēc arī tiek saukta par "nelokālu" savienojumu.

Lielākā daļa fiziķu un Visuma pētnieku piekrīt, ka visas daļiņas savienotas laika sākumā, tāpēc joprojām ir sasaistītas. Tas nozīmē, ka viss Visumā ir savstarpēji sasaistīts arī es un jūs, lapa attālā mežā augošā kokā, putekļu daļiņa uz Mēness virsmas, ieži Saturna gredzenos un pat puteklītis miglājā, kas atrodas vairāk nekā 1,6 triljonu kilometru attālumā. Mēs varam uztvert Visumu kā vienotu organismu.

Savstarpējā sasaiste ir līmenis, kurā zematomu daļiņas savstarpēji iedarbojas cita uz citu, proti, ja viena iegūst horizontālu polaritāti, otra nekavējoties kļūst vertikāli polarizēta pat tad, ja atrodas triljoniem kilometru attālumā. Attālumam nav nozīmes! Otrā daļiņa, šķiet, vienkārši zina pirmās stāvokli: tās ir savstarpēji atkarīgas un iedarbojas viena uz otru.

Tas nozīmē nevis to, ka informāciju var nosūtīt no vienas attālas vietas Visumā uz kādu citu kā īsziņu, bet gan to, ka pastāv netverama saistība, ko mēs rikai tagad sākam pētīt un saprast.

Kļūst pilnīgi skaidrs, ka to, kas notiek ar vienu vienīgu daļiņu, kaut kādā līmenī sajūt pilnīgi viss Visums. Tas nozīmē, ka Visums "zina" visu par katru no mums. Oho! Tas tik ir atklājums!

Lai apjēgtu, kā informāciju var pārraidīt un kā tā tiek raidīta, mums nedaudz jāatvirzās no tradicionālās zinātnes un jāpalūkojas uz sasaisti no ezoteriskāka skatupunkta.

Viens no psiholoģijas celmlaužiem Karls Gustavs Jungs pētīja ideju par kolektīvo bezapziņu psihes dzīļu līmeni, kas kopējs mums visiem un patiesībā sasaista mūs citu ar citu. Man patīk to uzskatīt par kaut ko līdzīgu globālajam tīmeklim. Mums, iespējams, gan darbā, gan mājās uz galda atrodas dators, un tas pilnīgi noteikti ir nodalīts no pārējiem datoriem arī jūs un es esam pilnīgi atdalīti cits no cita un esam neatkarīgas būtnes. Bet brīdī, kad datori tiek ieslēgti globālajā tīmeklī, tie, joprojām būdami fiziski nesaistītas daļas, kļūst arī par savienojošā tīmekļa kolektīvās informācijas glabātuves, kur dati brīvi plūst no viena datora pie otra, sastāvdaļām. Mēs varam domāt par sevi šajās pašās līdzībās kā par pilnīgi atsevišķām "daļām", kas kaut kādā līmenī izmantojot Junga terminoloģiju, kolektīvās bezapziņas līmenī dalās ar informāciju.

Zirnekļa tīkls būtu jauka metafora. Katrs no mums ir mezglpunkts tīklā, un pavedieni rāda mūsu savstarpējo saikņu tīklu. Kā zirneklis uzzina, ka viņa tīklā ir iekļuvusi muša? Tas jūt vibrācijas. Tā zināmā mērā Visums jūt vibrācijas (informācijas viļņus) no katras mūsu kustības, domas, emocijām un pat cerībām un sapņiem.

Esmu pārliecināts, ka jēgpilna informācija vienmēr tiek noraidīta šādā veidā. Citiem vārdiem sakot, ja jums ir cerība vai sapnis, kaut kādā līmenī Visums un ikviens par to zina.

Varbūt ievērojāt paralēles starp sasaistes teoriju, kura skaidro, ka Visums "jūt" jūsu kustības, un apziņas sasaisti. Mijiedarbība ir kā

Iraktālis [1] , kas atkārto sevi neatkarīgi no apkārtējā mēroga izmaiņām, las tiek saglabāts visos realitātes līmeņos, arī mijiedarbībā starp atomiem un molekulām, cilvēka nervu sistēmā, attiecībās, Saules sistēmas planētās un galaktiku superklāsteros (superkopās), ko savieno gravitācijas lauki. Kāpēc lai būtu kāda atšķirība, ja runa ir par prātu savstarpējo sasaisti?

Šo ideju nav iespējams pieņemt, ja piekrītat tradicionālās zinātnes priekšstatam, ka apziņa ir "epifenomens", kas gandrīz kā blakne rodas no smadzeņu sarežģītajām struktūrām un smadzenēs esošo savienojumu dzīlēm. Taču ir daudz publikāciju par pētījumu rezultātiem un filosofisku pārdomu, kas met izaicinājumu šai idejai.

F.s neapšaubu domu, ka mūsu individuālā apziņa ir saistīta ar smadzeņu savienojumu tīklojumiem, bet neuzņemtos apgalvot, ka šie tīklojumi ir apziņas cēloniskais pamats. Nav nopietnu zinātnisku pierādījumu apgalvojumam, ka apziņa ir epifenomens, lai gan šo ideju atbalsta tradicionālā zinātne. Zinātniskajai sabiedrībai lielas problēmas rada fakts, ka nav zinātniskas izpratnes par to, kas ir apziņa un kur tā rodas.

Es apgalvoju, ka apziņa nav ieslodzīta galvā, bet gan ir fundamentāla īstenības pazīme, un no šāda skatupunkta klāstīšu daudzas ar likteni un brīvo gribu saistītas domas. Saskaņā ar šo premisu apziņa ir spējīga pārvarēt telpu un laiku. Tādējādi nojautas eksistences pierādījumus labāk atzīt par pieņemamiem, nekā izlikties tos nemanām, kā to mudina darīt pārliecība, ka prāts ir epifenomenāls (ja 11u vienīgi prāts nav spējīgs uztvert laika signālus pagātnē, kas varbūt ir iespējams).

Turpinājumā lasāmi daži publicēti zinātniski eksperimenti, kas apstiprina ideju, ka apziņa nav ieslodzīta galvā.

Klasiskā eksperimentā cilvēks mēģina sūtīt domas (parasti attēlus) aizmigušam cilvēkam. Tiek pārbaudīts pieņēmums, ka guļošais cilvēks uztvers domas un attēlus savos sapņos. Britu psihologi Sainions Šērvuds un Kriss Roe Northemptonas Universitātes koledžā 2003. gadā veica 47 atsevišķu sapņu eksperimentu, kas ietvēra 1270 individuālus atkārtojumus un analīzi. Zinātnieki atklāja, ka kopumā attēlus pārraidīja un uztvēra 59,1% gadījumu.4 Ja rezultātu būtu noteikusi nejaušība, gala iznākums būtu 50%. Saskaņā ar aprēķiniem iespēja, ka eksperimenta rezultātus noteica nejaušība, bija astronomiski niecīga, proti, 22 miljardi pret vienu.

Atšķirīgā eksperimentā 2004. gadā Edinburgas Universitātē Skotijā piedalījās 26 stabili pāri ar attiecību vēsturi, desmit no svešiniekiem izveidoti nejauši pāri un pieci cilvēki, kuriem nebija pāra, bet kas domāja, ka viņiem tāds ir (tādējādi viņi piedalījās eksperimentā, neesot informēti par to, ka nedarbojas pārī; viņi bija šī izmēģinājuma kontroles grupa). Pāros tika konstatēta EECi līkņu ritmu korelācija. Kad viens cilvēks tika izbiedēts, partnera smadzenes reaģēja pat tad, ja viņi bija izvietoti dažādās telpās vai, uzturoties vienā telpā, bija atdalīti viens no otra ar vairogu. Kā jau varat iedomāties, pētnieki konstatēja saistību stabilajos pāros, un to veicināja emocionālās saites starp partneriem. Taču zinātnieki konstatēja saistību arī starp cilvēkiem, kuru starpā nebija attiecību, lai gan šī saistība bija vājāka. Cilvēkiem, kuri tika atstāti bez pāra, smadzeņu elektriskā aktivitāte saglabājās nemainīga.

Līdzīgi Intelektuālo zinātņu institūtā 2004. gadā vecākais pētnieks Dīns Radins kopā ar kolēģiem pārbaudīja 13 draugu grupas, kurās nevaldīja tik ciešas emocionālās saites kā ģimeniskajos pāros, bet kuriem bija kopējas intereses. Viens cilvēks katrā pārī (uztvērējs) bija pievienots EEG mērinstrumentiem, un pret viņu bija vērsta slēgta cikla TV kamera. Otrs (raidītājs) sēdēja pie televīzijas ekrāna citā telpā un arī bija pievienots EEG aparātam. Nejauši izvēlētos laika sprīžos raidītāja televīzijas ekrānā uzzibsnīja uztvērēja sejas tiešraides attēls (tas, ko filmēja uzstādītā kamera). Kā jau varat iedomāties, raidītājam pievienotais EEG aparāts uzrādīja augstāko vērtību grafikā tad, kad ekrānā negaidīti parādījās viņa drauga seja, bet arī uztvērēja EEG grafikā tika sasniegta augstākā vērtība, apliecinot saistību starp abiem. Bija gandrīz tā, it kā uztvērējs justu, ka kāds uz viņu skatās.

Dīns Radins izklāstīja šos pētījumus savā informācijas pārbagātajā un izaicinošajā grāmatā "Sasaistītie prāti" (Entangled MincisEs to ieteiktu izlasīt katram, kurš interesējas par mūsu savstarpējo sasaisti.

Ja pieņemam, ka šie pierādījumi ir pārliecinoši, varam spriest, ka pat brīžos, kad esam fiziski šķirti cits no cita, mūsu domas, jūtas, cerības, sapņi, tieksmes, vajadzības un nodomi ceļo kā informācija sociālajos tīmekļos. Vai tas var palīdzēt sasniegt, ko vēlamies? Es teiktu, ka jā!

Manuprāt, dzīve veidojas tā, lai cerības un sapņi tiktu sūtīti kā lūgums pēc palīdzības. Tas ir tāpat kā sūtīt radiosignālus. Cilvēki tos uztver un neapzināti pieņem lēmumus, kas noved pie tikšanās ar mums īstajā laikā, lai palīdzētu. Ja tie ir cilvēki, ko mēs jau pazīstam, iespējams, viņi kādā īpašā brīdī sajūt, ka kaut kas jāpasaka vai jāizdara.

Kāds teiks, ka šie gadījumi ir rikai nejaušība un mēs, protams, reizi pa reizei saņemam jēgpilnu informāciju no apkārtējiem cilvēkiem. Tā patiešām ir, bet tas neizslēdz iespēju, ka pastāv arī iepriekš aprakstītā sasaiste starp cilvēkiem.

Pateicībā lidmašīnai

es vēlētos padalīties iespaidos par kādu atgadījumu, ko varu izskaidrot vienīgi no mijiedarbības skatupunkta.

Pirms dažiem gadiem satraukts saņēmu savu pirmo ielūgumu runāt vienā no apgāda Hay House rīkotajām konferencēm ar nosaukumu "Es to varu". Tā tika organizēta Lasvegasā ASV. Par spīti sākotnējai sajūsmai, manī sāka rasties bailes par pārlidojumu.

Pēdējā lidojuma laikā pāri Atlantijas okeānam mēs ar Elizabeti pieredzējām vairāk turbulences nekā jebkad agrāk. Lai gan biju tam gatavs, pozitīvā domāšana pazuda kā nebijusi, un man nepalīdzēja pat Elizabetes izstāstītais spilgtais iepriekšējās nakts sapnis par to, kā mūsu lidmašīna iegāžas okeānā.

Pēc tā lidojuma es jutos traumēts un vairākus gadus baidījos no lidošanas. Elizabetei šķira uzjautrinoši, ka manas rokas pirms turpmākajiem lidojumiem kļuva ledus auksras.

Par laimi, saņemot ielūgumu uz konferenci, es spēju sevi nomierināt ar kādas vizualizācijas palīdzību, taču ne tādā veidā, kā jūs varētu iedomāties. Es iztēlojos, ka stāvu pie lidmašīnas, ar kuru man būs jālido, pacēlis rokas virs gondolām (vieta, kur atrodas lidmašīnas dzinēji), un skaitu pateicības lūgsnu lidmašīnai par drošu nogādāšanu galamērķī. Es to iztēlojos vairākas reizes.

Pēc dažiem mēnešiem es uzstājos konferencē Londonā un pēkšņi izjutu nepieciešamību parunāt par pētījumiem sasaistes un mijiedarbības jomā. Es pat izskaidroju kādu pētījumu, par kuru runāšu arī grāmatas turpinājumā, kurā apstiprināts, ka apziņa var iedarboties uz fiziskām lietām, proti, fizisko pasauli. Es izstāstīju, ka mūsu auto sauc Šarlote un es bieži saku viņai paldies par nogādāšanu ceļamērķī, turklāt atzinos pārliecībā, ka tas kaut kādā ziņā palīdz, lai arī cik dīvaini izklausītos. Es nebiju plānojis runāt par šīm lietām, īpaši jau tik lielā auditorijā, bet dažkārt pārņem izjūta, ka vēlams pakavēties pie kādām dziļākām tēmām!

Pēc lekcijas man pienāca klāt kāda sieviete un teica, ka viņai paticis mans priekšlasījums, bet īpaši viņas jūtas aizskārusi ideja par pateikšanos mašīnai. Viņa teica: "Esmu lidmašīnas pilote un pirms katra lidojuma uzlieku rokas lidmašīnas gondolām un noskaitu pateicības lūgsnu par gaidāmo lidojumu." Viņa turpināja: "Pēc apkalpes komandas domām, tas ir samērā spokaini, ka mēs, šķiet, reti iekļūstam turbulencē un tikpat reti mums ir nejauki vai sarežģīti pasažieri." Tajā brīdī man uzmetās zosāda.

Es viņai neizstāstīju par savu vizualizāciju, bet atjokoju, ka gribētu, lai viņa ir pilote manā gaidāmajā lidojumā. Un tad viņa pateica: "Vienīgi tad, ja lidosiet uz Lasvegasu!"

Izrādījās, ka viņa ir viena no dažiem kapteiņiem, kas pilotē lidojumus no Londonas uz Lasvegasu, tieši tajā maršrutā, kurā man bija jādodas. Dažus nākamos mēnešus mēs sazinājāmies ar elektroniskā pasta starpniecību, un šajā laikā jauniegūtā paziņa mēģināja noskaidrot, vai viņa būs manā reisā. Noskaidrojās, ka nebūs. Kādam citam kapteinim bija piecdesmitā dzimšanas diena, un viņš to ar draugiem svinēja Lasvegasā, tādēļ mūsu lidmašīnu pilotēja gaviļnieks, bet tas nemazināja manu izbrīnu par piedzīvoto.

Vai nebūtu labāk, ja mēs šādas "sakritības" beigtu ignorēt, uzskatot par nejaušībām, un padomātu par to, vai dzīvē darbojas tieši šādas likumības? Šāds domāšanas veids mani ir novedis pie daudz jēgpilnākas realitātes uztveres un cilvēku mijiedarbības izpratnes.

Trešais līmenis: iemiesota apziņa

trešajā radīšanas līmenī notiekošais kļūst mistisks.

Mēs zinām, ka zematomu līmenī lielākoties ir tukša telpa, bet manis pieminētā telpa ir samērā liela, ja to salīdzina ar mums zināmo mazāko mērogu. Šim mērogam dots tā atklājēja un kvantu mehānikas pamatlicēju kluba dalībnieka Maksa Planka vārds, proti, to dēvē par Planka mērogu, kas ir 10"w metri. Metrs ir 10°, (proti, 1), centimetrs ir 10"2 (tas ir, 0,01 metrs), milimetrs ir 10"3 (0,001 metrs) un tā tālāk. Nanometrs ir 10"9 (0,00000000] metrs), un atoms ir aptuveni 10~1() (0,0000000001 metrs) tādējādi varat sākt apjēgt, par cik sīku mērogu mēs runājam.

Cik mums zināms, Planka mērogs ir realitātes pamatstruktūra. Neviens to nav novērojis, jo mēs nevaram izpētīt tik mazu mērogu. Skaitļus esam uzzinājuši no matemātiskajiem fiziskās realitātes likumu aprēķiniem.

Apziņa varētu būt ieslēgta realitātē Planka mērogā vai pat ārpus tā, ja tāda telpa eksistē. Esmu pārliecināts: ideja par to, ka apziņa ir realitātes fundamentāla pazīme, ir labākais skatupunkts, no kura aplūkot jau aprakstītajos eksperimentos iegūtos pierādījumus un parastu cilvēku pieredzējumu liecības. Apziņa drīzāk ir enerģijas vai informācijas lauks, kas atrodas visur un visā, nevis smadzeņu ķīmisko procesu produkts. Tas, protams, ir pieņēmums.

Turpinot izteikt pieņēmumus, tas, ko pieredzam kā apziņu, ir apziņa, kas lokalizēta (vai fokusēta) mūsu pašu ķermenī, tāpat kā zematomu daļiņa eksistē tur, kur, kā šķiet, kvantu lauks ir intensīvākais.

Tādējādi apziņa ir visā apkārt esošajā, lai gan skaidrs, ka tā nav tāda pati apziņa kā mūsējā. Es neteiktu, ka sienai piemīt "pašzinoša" apziņa, bet apziņai tik un tā ir jāpastāv. Turpinot šo ideju, par atomam ir apziņa, kas vienlaikus ir arī panpsihisma filosofijas pamatnostādne.

Pēc manām domām, šo ideju uztver tik ievērojams skaits cilvēku tādēļ, ka daudzas garīgās un viedās tradīcijas pasaulē to māca kā savu pamatprincipu. Tā ir arī daudzu reliģiju centrālā ideja, lai gan dažos gadījumos tā lielākoties ir iejukusi mācībās par morāli un likumos, kas nosaka, kā dzīvot.

Pastāv ticami zinātniski iebildumi pret ideju, ka apziņa ir kas cits nekā smadzeņu darbības rezultāts. Taču iebildumus raisa arī apgalvojums, ka apziņu rada smadzenes. Piemēram, radio vai televizors nerada skaņas vai attēlu, šīs ierīces uztver signālus no ārpuses, ko apstrādā, lai ļautu mums dzirdēt skaņu un redzēt attēlu. Sabojājot kādu tehnisko tīklu radio vai televizorā, rastos šķēršļi skaņas vai attēla raidīšanā, bet tas nenozīmē, ka skaņu vai attēlu ir radījis radio vai televizors. Bet plaši izplatīti uzskati norāda uz faktu, ka sabojāti smadzeņu tīklojumi ietekmē apziņu, un uztver to kā pierādījumu tam, ka smadzenes producē apziņu.

Iespējams, tā vietā mēs varētu domāt par smadzenēm kā par radio vai televizoru, kas uztver apziņu (vai kādu apziņas informācijas formu) no ārpuses un tad to pārstrādā tādā veidā, lai mums rastos spēja apzināties sevi un uztvert pasauli, kā arī domāt un sazināties.

Kad tiek bojātas atsevišķas smadzeņu struktūras, signāls tiek uztverts izkropļoti un līdz ar to spēja apzināties sevi, uztvert pasauli, domāt un sazināties tiek kavēta. Lai tas notiktu, smadzenēm nav jārada apziņa, taču tām apziņa ir jāuztver un jāapstrādā.

Ja apziņa ir realitātes daļa, tas nozīmē, ka mēs jau esam cieši saistīti ar savām vēlmēm vismaz daļa no mums. Iemiesojot šo ideju dzīvē, mēs piesaistām vēlmes, rezonējot ar tām caur savām domām. Diemžēl ievērojams skaits cilvēku tikpat daudz vai pat vairāk uzmanības velta nevis tam, ko vēlas no dzīves, bet gan tam, ko no tās negrib. Tīklojumā rodas iespaids, ka mēs raustām divus atšķirīgus pretējos virzienos vērstus pavedienus un patiesībā nekur neejam. Izklausās pazīstami?

Triviāls iebildums pret šo ideju skan šādi: ja tādējādi veidojam savu nākotni, mēs esam vainīgi arī pie visām sliktajām lietām, kas ar mums notiek. Bet mēs zinām arī to, ka dažus dzīves aspektus ietekmē ārēji spēki, turklāt grāmatas turpinājumā pakavēšos pie iekšējiem spēkiem, kas mūs var iespaidot. Tā nav tikai mūsu vaina.

No saviem dzīves novērojumiem secinu, ka mēs virzāmies pretī tam, kam pievēršam uzmanību. Tādā veidā neatkarīgi no tā, vai mūsu domas un rīcība ir iepriekš nolemtas vai nav, mēs veidojam savu personīgo realitāti.

Tagad es gribu dziļāk parakņāties paņēmienos, ar kuriem ietekmējam savu realitāti.

Svarīgākais nodaļā

■    Pastāv trīs radīšanas līmeņi: rīcība, sasaistības princips un iemiesotā apziņa.

■   Mums ir jārīkojas, lai tuvotos tam, ko vēlamies.

■   Informācija sociālajos tīmekļos un arī dziļākajos sasaistības/ mijiedarbības līmeņos plūst no viena pie otra.

■   Apziņa ir daļa no īstenības pamatstruktūras, tādējādi mēs esam saistīti ar to, ko vēlamies.

■   Mums jākoncentrē uzmanība uz vēlmēm, nevis uz to, ko nevēlamies. Mēs pievelkam to, kam pievēršam uzmanību.

Eksperimenti dzīvē

• Pavērojiet, kā sasniedzat savus mērķus. Iegādājieties piezīmju blociņu un pierakstiet veiktās darbības, bet atzīmējiet arī to, kā citi cilvēki ietekmējuši mērķa sasniegšanu. Tas vairos apjēgu par to, kā jūs veidojat notikumus, un dos vairāk ticības sev un savām spējām.

■ Meditējiet par to, ka jūsu prāts ir daļa no realitātes struktūras un ka jūs esat saistīti ar visu, ko vēlaties un tiecaties dzīvē sasniegt. Sajā meditācijā koncentrējieties 11/. cerībām, sapņiem un mērķiem.

Sestā nodaļa prata un realitates mijiedarbība

"Es uzdrošinos apgalvot, ka cilvēka prāts vai sabiedrība nav iedalīti neapstrīdamās kategorijās, sauktās par sociālajām, politiskajām un reliģiskajām atšķirībām.

Viss ar visu ir ciešā mijiedarbībā." Gandijs

Manā skatījumā nojautas un attālās prāta mijiedarbības eksperimentos veiktie novērojumi sniedz padziļinātu izpratni par to, ka prāts ietekmē mūsu dzīvi vairāk, nekā domājam.

Spersim soli tālāk un papētīsim, kā prāts ietekmē dzīvi citos veidos un kas mums liek jautāt, vai dzīve ir vai nav iepriekš izplānota.

PTPAII pētījumi

1979. gadā Roberts Džāns nodibināja Prinstonas Tehniskās projektēšanas anomāliju izpētes institūta (PTPAII) laboratoriju, un tā darbojās ASV Ņūdžersijas Prinstonas Universitātes Inženierzinātnes un lietišķo zinātņu skolas paspārnē gandrīz trīsdesmit gadus. Pēc tam grupa atrada mājvietu Starptautiskajās apziņas izpētes laboratorijās (SAIL), kas arī atrodas Prinstonā Ņūdžersijā. PTPAII un SAIL bija dibinātas apziņas anomāliju izpētei, un uh! viņu eksperimenti savā būtībā bija prātam neaptverami!

Turpinājumā aprakstītie pētījumi savā ziņā bija līdzīgi paredzēšanas spēju pētījumiem, kur cilvēks sēdēja pie datora ekrāna, bet PTPAII pētījumi atšķīrās ar atklājumu, ka patiesībā cilvēks var mainīt datora

nejauši izvēlēto attēlu, nevis tikai emocionāli reaģēt uz gaidāmo nejaušo datora izvēli. Citiem vārdiem sakot, gaidāmo informāciju var ne rikai sajust, bet ari sūtīt, tādējādi iedarbojoties uz pasauli.1

PTPAII pētījumā izmērīja cilvēka vēlmju un nolūka ietekmi uz nejaušiem datiem, piemēram, binārajiem skaitļiem, nejaušas melodijas fragmentu vai pat caurumā ripojošām bumbiņām. Un tā: dators gadījumskaitļu ģenerators (GĢ) producēja nejaušus datus, un cilvēks, kas sēdēja datora priekšā, izmainīja nejaušās izvēles kārtību. Citiem vārdiem sakot, objekti iznira tādā skaitā (daudzumā), kas nekādi neatbilda nejaušībai vai vienkārši nejaušai grupēšanai.

Pirmajā eksperimentā rika iesaistīts viens vienīgs indivīds, kas veica desmitiem tūkstošu mēģinājumu atkārtojumu un viņam nemitīgi izdevās ietekmēt nejaušās izvēles. Šis rezultāts vēlāk rika atkārtots tūkstošiem reižu ar daudziem atšķirīgiem cilvēkiem.

Kopējie dati, kas rika uzkrāti trīsdesmit darba gadu laikā, patiešām ir neapgāžami. Patiesībā šo datu metaanalīze parādīja: iespēja, ka rezultāts ir nejaušība, ir 10 divpadsmitajā pakāpē (1012 ) pret vienu. Rezumējot daudzos pētījumus, eksperimenta veicēji ziņoja, lūk, ko:

Klusajā neuzraudzitajā kalibrēšanā visas Išīs] izsmalcinātās ierīces producēja tikai un vienīgi nejaušus datus. Savukārt eksperimentu rezultāti izpaužas kā pieaugošs informācijas daudzums, ko var attiecināt tikai uz cilvēka apzinātu iejaukšanos datu izvēlē.1

Eksperimenti rika veikti kontrolētos apstākļos, piedaloties vienam cilvēkam un datoram vai citai ierīcei, kas ģenerēja nejaušus datus/ objektus. Vai kaut kas līdzīgs visu laiku nenotiek arī katra cilvēka dzīvē? Vai mēs spējam ietekmēt apkārt esošo realitāti šķietami mistiskos veidos? Ja spējam ietekmēt aparāta ģenerētus nejaušus datus, jāpieņem, ka spējam mijiedarboties arī ar citām ap mums esošajām fiziskās pasaules lietām. PTPAII rezultāti norāda uz efektiem ietekmi, kas pilnībā iederas teorijā par radīšanas trešo līmeni. Virzoties tālāk, varam jautāt, vai pastāv vēl nozīmīgāki fenomeni, ar kuriem iedarbojamies uz notikumiem pasaulē, proti, vai ir vēl kādi brīnumaini veidi,

Li iedarbojamies uz pasauli? Tas noteikti ir kaut kas tāds, par ko ir vi ris padomāt.

Pirmajos PTPAII eksperimentos tika iesaistīts tikai viens cilvēks noteiktā laikā, bet pētnieki veica arī tādus eksperimentus, kuros iesaisuj.i cilvēku grupas, atsaucoties uz viņiem kā uz "lauka anomāliju" un iegūstot labākos rezultātus īpašā vidē. Viņi piebilda:

Vietās, kas īpaši veicina šādas lauka anomālijas, pulcējas mazas un iekšēji cieši saistītas grupas, un tur tiek veikti grupu rituāli. Tas pats attiecas ari uz svētvietām, muzikālām un teātra izrādēm un citiem harizmātiskiem notikumiem. Turpretī zinātniskās konferencēs, darījumu cilvēku sapulcēs vai citās ikdienišķās vietās iegūtie dati uzrādīja mazākas novirzes nekā varētu sagaidīt, ja tie būtu nejauši rezultāti.3

Šķiet, notikumi, kas izraisa pastiprinātas emocijas, piemēram, bēres vai pat futbola spēles, producē arī ievērojamus rezultātus. Mērījumi Lielās piramīdas iekšienē Ēģiptē, kā tika ziņots, bija "ārpus sagaidāmā".4

Zinātnieki atklāja, ka rezultāti kļūst lielāki ikreiz, kad miljoniem cilvēku pievērš uzmanību vienai un tai pašai lietai vienā un tajā pašā laikā. Viņi, protams, nesēdēja ap vienu datoru (neesmu pārliecināts, vai šaurajā laboratorijas telpā tādai ekstravagancei būtu pietiekami daudz vietas!), tā bija "netīšas iedarbības" novērošana. Tas tika novērots ikreiz pasaules mēroga notikumu laikā parasti ziņu sižeta vai vērienīga koncerta laikā un pat tad, kad kāda grupa koordinēja masu meditāciju. Viņiem visiem GĢ rādīja attēlus iepriekš aprakstītajā nejaušajā secībā. Mērījumi parādīja nozīmīgas atšķirības pat prezidenta Obamas inaugurācijas laikā, īpaši starp 12.07 un 12.27 viņa zvēresta un runas laikā.5

Šis pētījums ir daļa no Globālā apziņas projekta, vēl viena PTPAII pētījuma, kurā sadarbojas aptuveni 100 zinātnieku un inženieru no visas pasaules. Viņu rīcībā ir nevis viens GĢ, bet ar datoriem savienoti gadījumskaitļu ģeneratori dučiem vietu visā pasaulē. Katrs no viņiem apstrādā 200 nejaušus informācijas bitus sekundē un visus savus datus sūta uz serveri Prinstonas Universitātē. Ierīces sirsnīgi dēvē par Prinstonas olām, un, kā izteicies viens no vadošajiem pētniekiem Rodžers Nelsons, viņi mēra planētas EEG. 2003. gadā intervijā laikrakstam The New York Tinies viņš sacīja: "Līdzīgi kā elektroencefalogrammā, kas mēra smadzeņu aktivitāti ar elektrodiem, kas izvietoti pa visu galvas virsmu, mums ir sensori visā pasaulē, kas mēra visu cilvēku populāciju kā vienu veselumu."6

Tādējādi Globālais apziņas projekts pastāvīgi rāda, ka cilvēku masveida apziņa ietekmē GĢ datus, tāpat kā indivīda apziņa ietekmē EEG mērījumus.

Projekta sākumā zinātnieki reģistrēja GĢ datus laikā, kad no dzīves aizgāja princese Diāna. Cilvēki pasaulē tolaik bija ļoti emocionāli. Apkopotie GĢ rezultāti bija ievērības cienīgi. Kolektīvajos mērījumos iespēja, ka rezultāts varētu būt nejaušs, bija aptuveni viens miljards pret vienu.

Kāpēc šai parādībai vajadzētu mūs pārsteigt? Akciju tirgu var uzskatīt arī par masu emociju vai jūtu globālo indikatoru. PTPA1I pētījumi ir tikai soļa attālumā no tā: viņi mēra jūtas, izmantojot nejaušus skaitļus, nevis akciju svārstības. Atšķirība ir tāda, ka ar akciju tirgu mēs varam izveidot grafiku, kas ataino procesa mehānismu, kas parādīs, kā globālās jūtas var iedarboties uz ienākumiem no akciju pirkšanas un pārdošanas. Mēs, piemēram, varam izskaidrot, kāpēc investori sāk nervozēt un pārdot akcijas, izraisot akciju cenu kritumu. l'TPAII pētījumos šis mehānisms vēl joprojām nav izpētīts.

Mēs patiešām varam uzskatīt akciju tirgus svārstības par cilvēku emociju izpausmju un tādējādi arī apziņas sasaistes pierādījumu, tikai tas jādara rīcības (pirmais līmenis) un sociālo tīmekļu (otrais līmenis) kontekstā. PTPAII pētījumi iesniedzas trešajā līmenī.

Rezultāti nepārprotami norāda uz to, ka gan individuālā, gan masu apziņa ietekmē realitāti ap mums. Mērījumi nesniedz atbildi uz jautājumu, kādā mērā notiek šī ietekme, bet noteikti apliecina tās pastāvēšanu. Apkopojot pētījumu rezultātus un ideju par trim radīšanas līmeņiem, var secināt, ka mēs gan individuāli, gan kolektīvi pastāvīgi radām realitāti ap sevi. Ir ticams, ka pastāv par mums stiprāki spēki, bet mēs pilnīgi noteikti veidojam daļu no tā, kas ap mums notiek.

Sajust nākotni

|ns droši vien brīnāties, ka G(,i aparatūra varēja nodemonstrēt paredzēšanas spējas. Šajā vietā viss kļūst vēl aizraujošāks.

SAIl. pētnieki patiešām dažkārt redzēja GĢ izvēli, pirms tā bija izdarīta. Atgriežoties pie paredzēšanas spēju pētījumu rezultātiem, jāuzsver kāds fakts. Kad tika ievadīti un grafiski atainoti dati no notikumiem I I. septembrī Ņujorkā un spridzināšanas Londonā 2005. gadā, tie radīja iespaidu, ka GĢ sniegums bija mainījies dažas stundas pirms teroristu uzbrukumiem.8 Joprojām tiek diskutēts, vai tā bija nejaušība vai ticams rezultāts, bet, ņemot vērā darus, kas līdz šim bijuši pieejami, es sliecos domāt, ka tie atspoguļo īstu fenomenu.

Lekcijās esmu dučiem reižu pārrunājis šos rezultātus, un visbiežāk klausītāji uzdod jautājumu, vai eksperimentus varētu izmantot, lai brīdinātu valdības par nākamajiem teroristu uzbrukumiem. Valdības slepeno dienestu pārvaldībā, piemēram, varētu pārbaudīt GG datus no visas pasaules, lai pamanītu paaugstinātu aktivitāti kādā vietā, kas varētu būt norāde uz noteiktām darbībām. Šeit varētu būt apslēptas reālas iespējas!

Par līdzīgu pētījumu pielietojumu vēstīts Filipa K. Dika grāmatā "īpašais ziņojums" (Minority Report), ko Toms Krūzs vēlāk ekranizēja. Stāsta centrālā tēma ir noziegumu prevencija, kur ekstrasensi sajūt nākotnes noziegumu, ļaujot likumsargiem to novērst, pirms pārkāpums pastrādāts. Un līdz ar to ļaundarība nemaz netiek veikta.

Šajā kontekstā ir jāpārvar neliels tehnisks šķērslis: GĢ dati ir vienādi gan pirms pozitīviem notikumiem (kā masu meditācija), gan pirms teroristu uzbrukumiem. Grafiki rāda vienīgi novirzes no tīri nejauša procesa, tāpat kā no līdzenuma paceļas kalna aprises.

Esmu pārliecināts, ka GĢ rāda "lauka novirzes", ko varētu salīdzināt ar vilni baseinā. Vilnis būs vienāds neatkarīgi no tā, vai cilvēks, kas sacēlis viļņošanos, kustinās roku no augšas un leju vai no vieniem sāniem uz otriem. Ja jūs stāvētu otrā baseina galā, sajustu tikai vilni un nespētu saskatīt, kāda veida roku kustības cilvēks otrā baseina galā izdarījis.

Bet neapstāsimies šajā vietā un nedaudz paspēlēsimies ar šo ideju! Ja mēs varam sajust nākotni, apziņa acīmredzot var izplesties uz priekšu laikā un iegūt iespaidus par nākotnes notikumiem. To varētu izskaidrot arī ar informācijas virzību no nākotnes uz tagadni. Tāpēc mums vajadzētu varēt ietiekties arī pagātnē vai, izsakoties citiem vārdiem, raidīt informāciju uz pagātni. Vai vispār būtu iespējams pagātnē izmantot mūsu idejas par laiku? Vai mēs patiešām varam "atcerēties" nākotni un mainīt pagātni?

Izklausās pilnīgi traki, bet paredzēšanas pētījumi rāda, ka mēs varam atcerēties nākotni, kurā atklājam kaut ko, kas vēl nav noticis. Tādējādi savā ziņā mēs to atceramies, jo nākotne, raugoties no mūsu perspektīvas, notiek pirms tagadnes. Kad mēs ierodamies rajā nākotnes punktā, tas jau ir mūsu atmiņās. Zinu, ka vienkārši spēlējos ar vārdiem, bet tas palīdz izkļūt no ierastajiem domu ceļiem.

Un tā kas notiek ar pagātnes mainīšanu?

Attāli nodomi laikā, nevis telpā: pagātnes mainīšana

Kad es ar atvērtu plaukstu sniedzos pēc kafijas krūzītes, kustos es vai pasaule pārvietojas uz manu pusi? Matemātikā tas lielākoties ir viens un tas pats.

Mēs kaut ko līdzīgu redzam ārējā telpā. Telpa, tā sakot, sagriež idejas par telpu ar kājām gaisā. Astronauts lido augšup izplatījumā un sasniedz orbītu, skatoties pa logu lejup uz Zemi. liet, kad kapsula apgriežas otrādi, proti, tā, ka logs tagad ir griestos, astronauts lūkojas uz augšu. Vai viņš lidoja telpā uz augšu vai leju?

Tā ir tā pati lieta viss atkarīgs no perspektīvas. Ja jūs veraties lejup no izplatījuma uz ekvatoru un redzat kosmosa kuģi, kas startē no Antarktikas, tas jūsu skatījumā skaidri un gaiši lido uz leju. Skatoties no to cilvēku perspektīvas, kas stāv Antarktikā, kuģis visu laiku ir cēlies augšup.

Un tā, ja nākotne iedarbojas uz tagadni ar paredzēšanas starpniecību, mums jāņem vērā iespēja, ka tagadne ietekmē pagātni un pagātne ietekmē senāku pagātni un tagadni uhhhh, man sāk sāpēt galva! Ja tā tiešām ir, esam sastapušies ar interesantu paradoksu. Ja cilvēks var izdarīt izvēli, saņemot informāciju no nākotnes, vai viņš var pieņemt lēmumu jau notikušā pagātnē, ja informācija tiek saņemta no tagadnes?

Lai cik dīvaini tas izklausītos, zinātnieki patiesībā šīs idejas pēta j.ui gadu desmitiem. Neticami, viņi atkārtoti ir norādījuši, ka zināmā mērā mēs it kā norakstām noteiktus pagātnes aspektus no tagadnes. Ib ir sarežģīt iztēloties, jo kā gan lai mēs uzzinātu, ka esam izmainījuši pagātni, ja tas tiešām notiek? Mums vienkārši ir atmiņas par pagātni, un, ja pagātne izmainīsies, mums būs jaunas atmiņas.

Nupat aprakstītie "laika pārvietošanas" pētījumi formāli tika aizsākti 20. gadsimta 70. gadu sākumā. Šie pētījumi, kas šķita pierādām, ka varam no attāluma garīgi iedarboties uz cilvēkiem un organismiem, zināmi ar nosaukumu "ar vietu nesaistīta iedarbība" vai "nelokāla iedarbība". Tie pamudināja teorētiskās fizikas pētnieku Helmutu Šmitu postulēt, ka tādā gadījumā ir jābūt ari iespējai ietekmēt kaut ko, kas jau ir noticis, vismaz ar noteikumu, ka neviens nezina, kas tiešām bija noticis.9

Tāpat kā aprakstītajos PTPAII eksperimentos, arī parastā eksperimentā cilvēkam vajadzēja garīgi ietekmēt nejaušus (bināros) skaitļus, lai producētu vairāk vieninieku vai nuļļu. Brīvprātīgie reālajā laikā spēja to izdarīt vairākkārt. Tas nenotika visu laiku, bet tomēr vairāk reižu nekā nejaušības gadījumā. Ja Šmits ģenerēja skaitļus vienu vai divas dienas agrāk un neteica to cilvēkiem, kas mēģināja tos ietekmēt (un viņš pats ari nezināja skaitļu secību), viņi tos tik un tā spēja ietekmēt. Neticami, bet ietekmes pakāpe bija aptuveni tāda pati kā reālajā laikā veiktajos eksperimentos, ir kā skaitļi tiešām tiktu ģenerēti laikā, kad brīvprātīgie pūlējās tos ietekmēt.

Citiem vārdiem sakot, lai cik paradoksāli tas izklausītos, prāts prasmīgi iedarbojas uz pagātni, it kā tā būtu tagadne. Trīs radīšanas līmeņiem jādarbojas arī pagātnes virzienā.

Kā iepriekšējā nodaļā uzzinājām, ir veikti tūkstošiem eksperimentu, kuros zinātnieki guvuši pierādījumus, ka ir iespējams iedarboties uz otru cilvēku ar apņemšanos vai emocijām neatkarīgi no attāluma, kas šķir vienu no otra. Bet, ja laiks un telpa ir tik cieši saistīti, vai varam cilvēkus ietekmēt arī tālā pagātnē?

Ir veikti vairāki eksperimenti ar brīvprātīgajiem, mēģinot ietekmēt fizioloģiskos rādījumus, kas pierakstīti pirms kāda laika pagātnē.

Rezultāti atkal bija statistiski ticami, un pētnieki parūpējās, lai brīvprātīgie nebūtu informēti, ka rādījumi pierakstīti jau iepriekš, un neviens nezinātu mērījumu rezultātus.

Piemēram, 1979. gadā vācu psihologs Elmārs Grūbers izmantoja lāzerstaru, kas pazīstams kā fotobarjera, lai pierakstītu, cik mašīnu sastrēgumstundā iebrauc īsā Vīnes tunelī.10 Vēlāk ierakstu pārveidoja tā, ka katrs tunelī iebraukušais auto tika atskaņots kā klikšķis. Pēc viena vai diviem mēnešiem "ietekmētājiem" tika atskaņoti klikšķi (bet viņi nezināja, kā šīs skaņas radušās) un viņi pūlējās tos ietekmēt. Apbrīnojamā kārtā viņi spēja ietekmēt klikšķus, lai arī dati bija savākti pirms vairāk nekā mēneša.

Citos eksperimentos Grūbers atklāja "laika pārvietošanas efektu" uz smilšu pelēm, kas skrēja ritenī1 un pat uz cilvēkiem, kas brīvi pārvietojās tumšā telpā, klausoties rozā trokšņos jeb vides skaņu imitācijās.12

Grūbers izmantoja ne tikai satiksmes vai smilšu peļu radītu trokšņu ierakstus. Viņš lika lietā arī iepriekš ierakstītus datus, kas rādīja, cik cilvēku ieiet Vīnes lielveikalā (izmantojot fotobarjeru).13 Arī šajā gadījumā katrs cilvēks tika pārvērsts par klikšķi. Mēģinājumi tos ietekmēt tika uzsākti vienu vai divus mēnešus pēc datu savākšanas. Un atkal tika novērots laika pārvietošanas efekts.

Un kā būtu ar slimību ietekmēšanu? Lielākā daļa cilvēku gribētu nekavējoties zināt, vai viņi spētu iedarboties uz pagātnes slimībām. 1990. gada pētījuma atskaitē pētnieki norādīja, ka dziednieki spējuši samazināt asinsparazītu izplatības ātrumu žurku asinīs pagātnē:

Kontrolgrupas un pētījuma grupas žurkām (gan mātītēm, gan tēviņiem) tika konstatētas ievērojamas atšķirības inficēto sarkano asins šūnu daudzumā. Iespējams, šāds rezultāts panākts, dziedniekam retroaktīvi iedarbojoties uz dzīvniekiem.14

Viljams Brods 1993. gadā pierādīja, ka cilvēki spēj retroaktīvi ietekmēt savu ANS aktivitāti." Eksperimentā tika veikts ieraksts un pēc pusotras stundas atskaņots uz datora ekrāna. Katrs ietekmētājs tika aicināts paaugstināt, pazemināt vai neietekmēt savu elektrodermālo aktivitāti (EDA) ādas elektrovadītspēju, kas, pēc dalībnieku domam, tika noteikta tieši eksperimenta laikā. Viņiem tas izdevās.16

Helmuts Šmits 1997. gadā publicēja pētījumu rezultātus, kur viņš bija mainījis pats savu elpošanas ritmu pagātnē.1 Šajā eksperimentā zinātnieks arī mēģināja ietekmēt iepriekš ierakstītus nejaušus notikumus. Viņam izdevās abos gadījumos, bet interesanti, ka, ietekmējot savu fizioloģiju (dzīvs pētījuma subjekts), viņš sasniedza augstāku rezultātu nekā tad, kad mēģināja ietekmēt notikumus vai nedzīvus objektus, šķiet, pats ar sevi viņš rezonēja labāk nekā ar kaut ko citu.

Ir veikti pētījumi par iespējām ietekmēt cilvēka fizioloģiju attālināti gan laikā, gan telpā. Piemēram, 1998. gadā Dīns Radins ar kolēģiem ziņoja par telpā (9656 kilometros) un laikā (divos mēnešos) attālinātas iedarbības rezultātiem. Eksperimentu laikā tika savākti ANS mērījumi no cilvēkiem Lasvegasā, un pēc diviem mēnešiem tos veiksmīgi ietekmēja cilvēki Brazīlijā.18

Pētījuma kopsavilkumā "Retroaktīvās virzītās ietekmes iedarbība uz veselības stāvokli: skandalozas hipotēzes pierādīšanas gaita" Viljams Brods ziņoja, ka 19 retroaktītvās virzītās ietekmes eksperimentos p statistiskā vērtība ir 0,00000032, kas norāda, ka iegūtā rezultāta nejaušības iespēja ir aptuveni trīs miljoni pret vienu.19

2001. gadā pētījumā, kas publicēts "Britu Medicīnas Žurnālā" (British Medical Journal), Leonards Leibovics ziņoja, ka lūgšanas tagadnē šķietami ir ietekmējušas veselības stāvokli 3393 cilvēkiem, kas pagātnē slimojuši ar asins infekcijām.20 Autors, nenoticot rezultātu iespējamībai, rakstīja, ka pētījumos jābūt kādai kļūmei, jo ar esošajiem paņēmieniem veiktais eksperimenta rezultāta novērtējums liecina, ka pētījums ir ticams, proti, drošs. Pēc viņa domām pētījumā bija pieļautas metodoloģiskas kļūdas.

Kas patiesībā notika šajos eksperimentos? Palūkosimies uz satiksmes eksperimentu Vīnē vai ietekmētāji kaut kā mainīja satiksmes plūsmas blīvumu tuneļa ieejā? Vai daru ievākšanas laikā uz satiksmi vai, precīzāk izsakoties, uz autovadītājiem iedarbojās garīgais lauks? Informācija ieplūda no nākotnes? Ja neviens neskaitīja iebraucošās automašīnas kāda cita mērķa vārdā un tādējādi nevienam arī nebija informācijas par satiksmes plūsmas blīvumu tajā laikā, vai pētījuma dalībnieki tiešām ietekmēja satiksmes plūsmu? Vai arī pagātne notika tādā veidā, lai atbilstu tagadnei?

Tas ir pārdomu vērts domas pavērsiens. Viena hipotēze piedāvā šādu skaidrojumu: ja pastāv iespējami nākotnes risinājumi, tie ir pieejami arī pagātnē. Tagadnē pieņemts lēmums var novest pie noteikta ceļa izvēles pagātnē. Visas iespējas ved uz tagadni, taču pa atšķirīgiem ceļiem. Pieņemot šo hipotēzi, Vīnes eksperimentā esam izvēlējušies to stāstu, kurā satiksmes plūsma bija atbilstoša tagadnē izdarītajām izvēlēm.

Ja pieņemat Viljama Broda "šokējošo hipotēzi", jūs tagad varat izvēlēties labāku veselību, un tās sēklas tiks iesētas pagātnē (proti, jūs korelēsiet ar to stāstu). Lai gan tagadnē joprojām varat būt slimi (iespējams, vairs ne tik ļoti slimi), jūsos atraisīsies veselības slēptās iespējas, un nākotnei tiks piešķirta atšķirīga trajektorija.

Kāpēc jāmaina pagātne?

Varbūt būsiet pamanījuši, ka mēs, šķiet, spējam ietekmēt pagātni tikai ar nosacījumu, ka nezinām, kas noticis. Tas atgādina apburto loku: mēs gribētu mainīt rikai tās lietas, kas mums nav patikušas, bet tas, ka mums kaut kas nepatīk, nozīmē, ka mēs zinām, kas ir noticis, tādēļ nevaram to mainīt. Bet varbūt tomēr varam?

Kad ietekmējam sevi, iztēlē parādās varbūtība gādāt par savu komfortu pagātnē, iespējams, brīdī, kad bērnībā jutāmies vientuļi. Es to reiz mēģināju, domās atgriežoties pirmajā atmiņā saglabātajā reizē, kad jutos pamests.

Tas notika baznīcas auto stāvlaukumā 1974. gada vasarā. Man bija trīs gadi, es biju viens un nobijies. Domāju, ka mana mamma un vecākā māsa ir aizgājušas mājās un aizmirsušas mani, bet viņas vienkārši stāvēja kāpņu galā ar fotoaparātu un fotografēja mani. Es par to uzzināju rikai pēc vairākiem gadiem, kad ieraudzīju uzņemtās fotogrāfijas.

Un tā es ieslīgu meditācijā. Iztēlojos, kā 1974. gadā baznīcas auto stāvlaukumā nomierinu pats sevi, apskaujot un sakot, ka viss būs labi. Es biju kā eņģelis pats sev bērnībā. Dīvaini, bet sajutu nelielu emocionālu atvieglojumu, sava veida mierinājumu.

Vai es izmainīju savu pagātni? Varbūt mīkstināju savas atmiņas par to. Interesanti, vai pastāv kāda ietekmes skala? Ja mēs patiesībā zinām, kas pagātnē noticis, varbūt pagātnes mainīšana prasa vairāk laika un pūļu. Tā sākas ar niecīgām izmaiņām atmiņās un ar tām saistītajām emocijām. Tad, turpinoties izmaiņām, mēs atceramies citus pagātnes aspektus.

Ja tagadne spēj ietekmēt pagātni, mēs esam aci pret aci ar vēl vienu divainu faktu: pagātne vēl nav beigusies!

Katrs laika sprīdis pagātne, tagadne un nākotne ir dabisks veidojums, kas atrodas noteiktā pārmaiņu pakāpē. Nākotne nav izplānota un iecirsta akmenī, un tas attiecas arī uz pagātni. Dzīve nav skaidri noteikta ne uz priekšu, ne aiz muguras. Mūsu lēmumiem tagadnē piemīt daudz lielāka iedarbība uz realitātes veidošanu, nekā mēs jebkad esam varējuši iedomāties.

Kvantu fizikā veiktie pētījumi, šķiet, drīzumā parādīs, ka pagātne korelē ar tagadnē pieņemtajiem lēmumiem, kas nozīmē, ka ir vairākas pagātnes. Zinu tagad viss sāk izskatīties pilnīgi neprātīgi!

Un ko tagad atbildēt uz jautājumu, vai dzīve ir iepriekš izplānota?!

Svarīgākais nodaļā

■    Prāts vienmēr mijiedarbojas ar realitāti.

■    Pagātne nav iecirsta akmenī. Mēs to mainām, pieņemot lēmumus tagadnē.

■    Pastāv daudzas iespējamās pagātnes, kā arī daudzas iespējamās nākotnes.

■    Pagātne nav beigusies tā ir dabiska un mainīga.

Eksperimenti dzīvē

■ Pievērsieties pagātnes sāpīgajām pieredzēm meditācijā un iztēlojieties sevi, pārvietojoties cauri laikam, padarot dzīvi patīkamu un sniedzot atbalstu sev pagātnē. Vai pēc tam jūtaties citādi?

Septītā nodaļa kad apstakļi nobrieduši

"Kad paplašināt savu apziņu, šķietami nejauši notikumi sāk iekļauties kāda augstāka mērķa kontekstā." Dīpaks Čopra

l'irms turpinām iedziļināties jautājumā par to, kā apziņa mijiedarbojas ar realitāti un cik šķietami elastīgs ir laiks, uzskatu, ka nepieciešams uzdot intriģējošu jautājumu. Tas ir jautājums, kas man uzdots daudzos pasākumos un dažādās situācijās: kāpēc mēs nevaram novērot psī (intuīcijas) darbības sekas katru dienu, jo šī spēja taču ir ļoti būtisks mūsu patības elements? Kāpēc mēs skaidri un nepārprotami nesajūtam nākotni katru savas dzīves dienu?

Esmu sapratis: tāpat kā sportā mūsu spējas labāk atraisās pie zināmiem nosacījumiem un darbā sasniedzam labāku rezultātu noteiktos apstākļos, arī psī darbības sekas piedzīvojam zināmos apstākļos. Ja nopietni par to padomājam, kāpēc lai tā nebūtu?

Kad jūtaties labi

Laikā no 1994. līdz 1998. gadam pirmo reizi sāku apcerēt, kādos apstākļos panāku labāko sniegumu psī eksperimentos. Šī laikposma sākumā nodarbojos ar pētījumiem doktora grāda iegūšanai organiskajā ķīmijā. Es veidoju kompleksas molekulas laboratorijā, kur bija atrodamas gan organiskas vielas (ogleklis, ūdeņradis, slāpeklis un skābeklis), gan metāli, un atklāju, ka noteiktos apstākļos konstrukcijas darbojas labāk. Piemēram, eksperiments izdevās labāk, ja visu skābekli noliku tālāk no kolbām, ar kurām tobrīd strādāju. To iespējams izskaidrot ar faktu, ka manis veidotās molekulas bija tik nestabilas, ka skābeklis tās varēja sagraut. Bet slepenībā no draugiem un kolēģiem (un pat no mājiniekiem) es savās mājās guļamistabā veicu simtiem psī eksperimentu un, līdzīgi kā darbā, novēroju apstākļu ietekmi uz eksperimenta rezultātu. Es strādāju farmācijas rūpniecībā, radot medikamentus sirds un asinsvadu slimību un vēža ārstēšanai un pavadīju neskaitāmus vakarus, veicot psī izpēti savā dzīvojamā istabā, kur mēģināju pielikt visas pūles, lai uzminētu nākamo krāsu, mastu vai kārti spēļu kāršu kavā vai ietekmētu notikumu gaitu, mainot nejaušu kāršu secību kavā.

Labākos panākumus psī eksperimentos guvu tad, kad biju apmierināts ar aizvadīto dienu laboratorijā, jutos īpaši pozitīvi noskaņots vai ticība psī parādībām bija stiprāka. Savukārt, kad jutos grūtsirdīgs, depresijas pārņemts (depresijā iegrimu divas reizes: pirmoreiz 1994. gadā, otrreiz 1998. gadā), stresa nomākts vai kad vienkārši domāju, ka man nav nekādu panākumu psī eksperimentos un ar šo nodarbi izniekoju savu laiku, man bija slikti rezultāti. Kad šādi jutos, patiesībā gaidīju sliktus rezultātus, tādēļ tos arī pieredzēju. Kad apkopoju visus iegūtos datus, atklāju, ka labā noskaņojumā veiktajiem eksperimentiem ir krietni labāki rezultāti. Tādējādi uzzināju, ka noteiktos apstākļos psī parādības darbojas ievērojami labāk, tāpat kā universitātes laboratorijā zināmu apstākļu gadījumā atomi savienojās labāk.

Mani īpaši pārsteidza tas, ka gadījumos, kad jutos grūtsirdīgs, dažkārt ieguvu tik sliktus rezultātus (trijniekus un pieciniekus no 20), ka patiesībā tie bija psī esamības pierādījumi. Pat sliktā dienā jums būtu jāpanāk rezultāts, kas tuvs nejaušībai, bet mani rezultāti šajās dienās bija daudz, daudz sliktāki. Es sāku prātot, vai patiešām zinu nākamo kārti psī parādību ietekmē. Mani bija pārņēmis rūgtums, tādēļ es pats sevi sabotēju, un sliktie rezultāti norādīja uz to, ka prāts mijiedarbojas ar eksperimentu.

Beigu beigās es eksperimentēju vienīgi tad, kad jutos pārliecināts« par sevi, tādēļ iegūtie rezultāti bija labāki.

Būtu bijis vieglāk paņemt vidējos rādītājus no visiem dažādos apstākļos iegūtajiem rezultātiem un secināt, ka tas ir mans psī eksperimentos izmērītais spēju līmenis. Tā ir zinātnē izmantotā pieeja. Bet šādā gadījumā bez ievērības rikru atstāts būtisks novērojums: sniegums psī joinā ir atkarīgs no darītāja emocionālā stāvok|a.

Kāds varētu nodomāt, ka tā ir tendencioza datu atlase, bet patiesība tas ir ļoti iederīgi šāda veida eksperimentos. Pētot apziņas iezīmes, attiecīgā brīža psiholoģiskajam stāvoklim vajadzētu būt lielai nozīmei. Ja par to kārtīgi padomā, tas nav nekas pārsteidzošs.

Mani rezultāti sasaucās ar Viljama Broda mērījumiem darbā ar dziednieku Metjū Manningu. Pētnieks pamanīja, ka Manninga spējas variē atkarībā no viņa pašsajūtas:

Kopumā rezultāti desmit iepriekš ierakstīto elpošanas un ādas elektrovadītspējas reālā laika psibokinēzes (EDA PK) sesiju laikā nebūtiski atšķīrās no nejaušības. Lai kā ari būtu, radās interesants sekundārs pierādījums tam, ka iedarbība var mainīties katrā sesijā (tas balstīts uz iespējamu saistību starp ietekmētāja mainīgo motivāciju katrā sesijā un šajās sesijās uzrādīto rezultātu). Šis secinājums tika aprakstīts oriģinālajā pētījuma atskaitē.1

Vai psī spējas ir iedzimtas?

Kā jau iepriekš piebildu, runājot par paredzēšanas spējām, psī dotības ir iedzimtas. Paredzēšanas spējas ir psī paveids. Tās ir ģenētiski ievītas mūsos, padarot spējīgus paplašināt apziņu ārpus acīmredzamajai ikdienas pieredzei. Kā zinām, rās paglābušas mūsu senčus no briesmām, tādēļ daba šos gēnus ir izvēlējusies. Tāpat kā ar jebkuru citu gēnu, arī šim ir daudz variantu. Tas nozīmē, ka dažādiem cilvēkiem var piemist dažādas spējas.

Kā iepriekš uzzinājām no pārskata par epiģenētiku, vide, ēdienkarte, dzīvesveids, ārējas ietekmes, izglītība un citi faktori ietekmē gēnu uzvedību. Kā esmu norādījis savā grāmatā "Kādēļ labvēlība pret citiem nāk par labu pašam?" (Why Kindness Is Good for You), tādā pašā veidā iedarbojas oksitocīna receptora gēna variants, kas nosaka, ka cilvēks būs altruiskāks par lielāko daļu citu ļaužu.2

Tā vietā, lai pieņemtu, ka mums visiem vajadzētu būt prasmīgiem psī spēju izmantošanā, ja vien tās ir reālas, patiesībā pastāv plaši izplatīts viedoklis, ka tas nav iespējams. Ja paredzēšanas spējas un psī ir ģenētiskas īpašības, tad mēs noteikti atradīsim kādu ģenētisko mainību, kas eksperimentos ir viegli nosakāma.

1976. gadā publicētajā Šmita atskaitē par laikā pārcelto eksperimentu rezultātiem viņš norādīja uz vienu cilvēku, kam dažos atkārtojumos bija ārkārtīgi augsts rezultāts:

īpaši augstu psihokinēzes rezultātu iepriekš ierakstīto datu ietekmēšanā dokumentēja Dr. E. E. Kellija, kas analizēja eksperimenta subjektu Bilu Delmoru. Viņa sniegums vairāku pētnieku testos bija izcils.1 '

Intelektuālo zinātņu institūta radošo projektu un vispasaules mēroga pētījumu vēstniece zinātniece Merilina Šlica publicēja pētījumu, kurā konstatēts, ka cilvēkiem ar aktiera dotībām ir salīdzinoši augsti rezultāti psī jomā.4 Psihologs Diks Bīrmanis, apspriežot paredzēšanas spēju pētījumus un vadoties pēc savas pieredzes, sacīja:

Mēs esam apmierināti ar to, ka cilvēki ir spējīgi paredzēt nākotni, pirms tā notiek. Mums būtu jāvirzās tālāk, nosakot, kuriem cilvēkiem tas padodas īpaši labi.*

Ja reiz būtu iespējams noteikt, vai gēniem ir kāds sakars ar psī spējām, esmu pārliecināts, ka ģenētiskais tests parādītu: lielākā daļa cilvēku, kas ir skeptiski noskaņoti par psī parādību pētījumiem, daļēji šādi domā, jo viņi ne reizi nav pieredzējuši kādu psī parādību. Bet šīs pieredzes viņiem nav tikai tādēļ, ka viņu vājās spējas minētajā jomā ir ģenētiski noteiktas.

Cilvēkiem ir atšķirīgas ģenētiskās psī dāvanas, un viņi baidās no. sabiedrības izsmiekla, tādēļ apzināti bloķē savas spējas un pat noliedz šo fenomenu. Esmu sadarbojies ar vairākiem zinātniekiem, kas klusībā tic noteiktiem psī fenomeniem, pat nezinot, kas tie ir, bet nekad to neatzītu kā profesionāļi un nepaustu pārdomas publiski.

Daudziem psi fenomena atzīšana liktu mainīt to, kā viņi uztver pasauli, un daži |audis vienkārši nav tam gatavi neatkarīgi no tā, cik pārliecinoši ir pētījumi. Citi šo fenomenu noliedz strikti zinātniskā izpratnē, uzskatot, ka apziņa atrodas galvā, tādēļ, pēc viņu domām, šie pētījumi nav ticami, lai gan viņi nevar šo viedokli argumentēt.

Bet, tāpat kā ar jebkurām citām spējām, ja jūs tām ticat, varat tās .111 realizēt un uzlabot savu sniegumu šajā jomā…

Ja jūs ticat

l idba tiešām var paveikt brīnumus. Es kādreiz biju sporta treneris, un mani panākumi šajā lomā visi mani sportisti ieguva medaļas kadetu vai nacionālajā junioru līmenī lielākoties tika sasniegti tāpēc, ka palīdzēju sportistiem noticēt sev.

Eksperimentos ekstrasensorās uztveres jomā (ESU), kas zināmi ar nosaukumu "aitu-kazu eksperimenti" (sheep-goat experiments), strādāja gan ar tiem, kas ticēja, gan tiem, kas neticēja šīm spējām. Aitas bija ticīgie, savukārt kazas tie, kas neticēja. Airu panākumi bija ievērojami labāki. 1993. gadā veiktā aitu-kazu eksperimentu metaanalīze parādīja, ka pētījumā, kurā bija fiksēti 685 000 minējumu, ko veikuši 4500 cilvēki, ticamība bija viens triljons pret vienu.6 Ticība ESU noteikti ir saistīta ar psī spējām, kas savukārt liecina, ka ESU patiešām pastāv!

Lai mainītu cilvēku ticību kādam fenomenam, var izmantot hipnozi. Interesanti, ka, analizējot 25 pētījumus, kuros ar hipnozes palīdzību palielināta ticība ESU, secināts, ka cilvēki, atrazdamies hipnozes varā, uzrādīja labāku sniegumu nekā tie, kuriem netika mainīts apziņas stāvoklis.

Ticība psī, šķiet, tieši saistās ar pozitīviem rezultātiem, turklāt nozīme ir gan eksperimenta subjekta, gan vadītāju ticībai. Tā kā eksperimentos tiek pētīta apziņa, būru pārsteidzoši, ja eksperimentētāju apziņai nebūtu nekādas ietekmes uz rezultātiem. PTPAI1 pētījumu vadītājs Roberts Džāns un pētniece Brenda Danna rakstā, kas publicēts izdevumā "Sūnu un Molekulārā Bioloģija" (Cellular and Molecular lliology) raksta:

Izgāzās vēl viens starplaboratoriju atkārtojumu mēģinājums, kur par mērķi izmantots dubultejas fotonu detektors. Šajā gadījumā eksperimentu sākotnēji vadīja optikas fiziķis, kas šo anomālo fenomenu zināmā mērā vērtēja skeptiski un producēja tikai nejaušus rezultātus. Kad viņa aparatūra tika instalēta PTPAII laboratorijā, tika iegūti rezultāti, kas pārsniedz nejaušības iespēju, lai gan zinātnieki izmantoja to pašu rīcības protokolu*

Citiem vārdiem sakot, skeptiķa veiktajā eksperimentā tika producēti nejauši rezultāti un netika uzrādītas nekādas psī pazīmes. Savukārt, kad to pašu eksperimentu ar nemainīgu aprīkojumu veica psī parādībām ticošs cilvēks, tika iegūti pozitīvi rezultāti.

Šis fenomens nekavējoties izvirza jautājumu par atkārtojumu problēmām. Zinātnē rezultātu atkārtojamība dažādās laboratorijās ir svarīgs kritērijs. Ja rezultātus nevar atkārtot, zinātnieki parasti secina, ka oriģinālais eksperiments ir kļūdains. Taču psī eksperimentos šo pieeju nevar pielietot tādā pašā veidā kā, teiksim, dažādās laboratorijās sajaukt skābes un sārmus. Kad ķīmisku vielu vietā mērām apziņu, rezultāti dažādās laboratorijās korelē tikai un vienīgi ar eksperimentā un tā vadīšanā iesaistīto cilvēku ticību attiecīgajam fenomenam. Praksē apstiprinošus psī rezultātus gūst tikai tie, kas tic šim fenomenam. Pat šis novērojums liecina par psī esamību.

Pilnīgi noteikts, nevis nejaušs

Daudzi domā, ka ir normāli dažkārt iegūt pozitīvus rezultātus, bet citkārt negatīvus. Pēc tam viņi izskaitļo vidējo vērtību, tādējādi pozitīvie un negatīvie rezultāti ir tikai nejaušības un netiek iegūti nekādi psī eksistences pierādījumi.

Taču šos rezultātus nemaz nav iespējams vienādot! Turklāt, pat ja to varētu izdarīt, izmērāmā vienība nebūtu nejaušība, tā tikai korelētu ar to. Tas varētu nozīmēt, ka kaut kas cits variē un iedarbojas uz izmērāmo fenomenu.

Citiem vārdiem sakot, šķietamā nejaušība patiesībā var būt nosacījumu statistiskais vidējais lielums vai cilvēku izjūtas eksperimenta laikā, nevis izmērāmā fenomena vidējais rādītājs. īpaši tas attiecas uz tiem gadījumiem, kad mērām kaut ko rādu, kas ir ļoti sensitīvs pret vidi, piemēram, apziņu.

Piemēram, jūs varētu izskaitļot kāda cilvēka laimes koeficientu nedēļu ilgam laikposmam, aprēķinot pacēlumu un kritumu vidējo rādītāju šajā periodā. Bet cilvēka laimes izjūta ir ļoti atkarīga no tajā laikā notiekošā, turklāt to ietekmē arī citi cilvēki. Daudziem mainītos un vidējiem aprēķiniem pakļautos nevis pašu laimes izjūta, bet gan arējā vide un dzīves situācijas.

Atcerieties, ka tad, kad veicu pats savus psī eksperimentus, iegūtos rezultātus ietekmēja tā brīža izjūtas, kas savukārt bija atkarīgas no attiecīgās dienas notikumiem. Tātad rezultātos atspoguļojās mana vide un tie nebija tikai psī spēju nejaušas fluktuācijas.

Emocionālās saites

Ja aplūkojam telepātiju, aptuveni 70 līdz 80% cilvēku to ir piedzīvojuši.9 Laboratorijā apstākļi jebkurā gadījumā ir "auksti". Stingri reglamentētos apstākļos, kur process tiek novērots, eksperimenta veicējs bieži samazina radošo vai emocionāli saistīto telpu, kuru cilvēkam vajag telepātijas demonstrēšanai. Tātad, ja eksperimentā netiek iegūti apstiprinoši rezultāti, tas varētu būt skaidrojams ar nepiemērotiem apstākļiem, nevis fenomena nepastāvēšanu.

Emocionālās saites var būt īpaši svarīgas. Iepriekš aprakstītajos MRI un EEG pētījumos eksperimenta veicēji ar nolūku atlasīja emocionāli saistītus cilvēkus, jo saprata šo saišu nozīmīgumu. Tas apstiprinājās, kad tika noskaidrots, ka korelācija starp partneriem vājinājās ikreiz, kad emocionālajās saites kļūst vājākas.

Kā tas var būt? Piemēram, telepātijas gadījumā spēja kļūst izteiktāka, kad nepieciešama emocionāla vai fiziska palīdzība (zinot, ka kāds ir saslimis), tādēļ varam sagaidīt, ka šī spēja pastiprināsies emocionālas saiknes apstākļos.

Ruperts Šeldrciks savā grāmatā "Sajūta, ka uz mani skatās" (The Sense of Being Stared At) aprakstījis telepātijas pētījumus, kuros iesaistīta māte un viņas garīgi atpalikušais dēls. Starp abiem cilvēkiem bija ārkārtīgi cieša garīgā saikne. Rezultāti bija pārsteidzoši nejaušu rezultātu varbūtība bija 1075 pret vienu, turklāt Šeldrciks norādīja, ka tas ir vairāk nekā protonu skaits izplatījumā.10

Kā izklāstīts iepriekš, Šeldrciks arī ziņoja, ka daži suņi zina, kad to īpašnieks nāk mājup. Arī tas ir saistīts ar suņa un saimnieka emocionālajām saitēm.

Zinātnieki Honortons un Ferrāri pēc daudzu individuālu eksperimentu izpētes rakstīja:

Četri mēreni mainīgie, šķiet, būtiski atšķiras no pētījuma rezultātiem. Pētījumos, kuros izmantoti iepriekš testēti subjekti, uzrādīti ievērojami augstāki efekti nekā tajos pētījumos, kuros izmantoti iepriekš neatlasīti subjekti.11

Citiem vārdiem sakot, cilvēki, kuriem pierādīja, ka viņiem ir labākas spējas, uzrādīja labāku rezultātu. To varētu izskaidrot ar iedzimtību vai ticību savām spējām.

Otra "mērenā atšķirība" bija šāda:

Tie subjekti, kurus eksperimenta veicējs testēja individuāli, fsarādīja ievērojami izteiktākus efektus nekā tie, kurus testēja grupās.11

To bieži atvieglo empātija emocionāla saite, kas varēja paaugstināt rezultātus.

Trešā atšķirība bija šāda:

Pētījumos, kuros subjektiem deva vērtējumu pēc katra mēģinājuma, bija nozīmīgi izteiktāki efekti nekā tajos, kuros vērtējumu , darīja zināmu ar novēlošanos vai nedeva vispār.1

Šī novērojuma pamatā varētu būt fakts, ka cilvēkam palīdz pozitīva novērtējuma saņemšana, vairojot ticību savām spējām un ļaujot u/labot sniegumu. Tas ietekmē itin visas spējas, iedzimtas vai iemācītas.

Un visbeidzot:

Pētījumi ar īsākiem starplaikiem starp datu ģenerēšanu un subjekta atbildes reakciju uzrādīja ievērojami stabilākus efektus nekā pētījumi ar garākiem intervāliem.'4

Būtībā šis ir visiederīgākais veids, kā mācīties eksāmeniem. īsi atpūtas pārtraukumi strādā ļoti labi.

Apkopojot visu:

Četru mainīgo kombinācija izrādījās [oti iedarbīga. Neatkarīgi izcili rezultāti tika novēroti septiņos no astoņiem pētījumiem, kuros tika izmantoti subjekti, kas testēti individuāli un saņēma vērtējumu pēc katra mēģinājuma

Kāda tam visam nozīme mūsu dzīvē? Vienkārši tas nozīmē, ka psī fenomens ir reāls un jūsu apziņa plešas ārpus galvaskausa. Tas apliecina arī to, ka visi paredzēšanas un laika pārbīdes pētījumi ir īsti un to rezultāti nav vienīgi pozitīvu un negatīvu rādījumu nejaušas svārstības. Mēs varam ar zināmu noteiktību un pārliecību teikt, ka nākotne ietekmē tagadni, savukārt tagadne atstāj iespaidu uz pagātni. Laiks savā ziņā ir piekāpīgs, un tas liecina par to, ka dzīve gan ir, gan nav iepriekš izplānota. Šī šķietamā pretruna nemaz nav pretruna!

Mēs varam piedzīvot vairākas jau izplānotas nākotnes, bet lieta tā, ka mums pašiem jāizlemj, kuru izvēlēties. Tādējādi, šķiet, pār visu valda brīvā griba!

Nākamajā nodaļā izskaidrosim to tālāk, pētot eksperimentus, kuros cilvēku vietā izmanto zematomu daļiņas…

Svarīgākais nodaļā

■   Noteiktos apstākļos psī fenomens izpaužas spilgtāk. Tas ir vispārējs princips un attiecas uz teju visām spējām.

■    Ticība psī fenomenam uzlabo psī spējas. Cilvēki, kuri tām tic, sasniedz labākus rezultātus.

■    Pētnieki, kas netic psī fenomenam, iegūst negatīvus rezultātus savas neticības dēļ. Taču tas tikai pierāda psī eksistenci.

■    Psī spējas iedarbojas labāk, ja starp cilvēkiem ir emocionālas saites.

Eksperimenti dzīvē

■ Nemitīgi atgādiniet sev, ka apziņa mijiedarbojas ar visu un jums piemīt spējas uztvert brīdinājumus un nojautas un paredzēt. Ierakstiet dienasgrāmatā katru novēroto psī pierādījumu!

Astotā nodaļa kvantu sasaistītie stāvokli

" Visas cilvēciskās būtnes ir savstarpēji saistītas, katra saistīta ar visiem radības elementiem."

Henrijs Rīds

Iedomājieties, ka jums ir divas zematomu daļiņas un vienu no tām jūs aizsūtat tālu prom izplatījumā uz galaktiku, kas atrodas 100 miljonu gaismas gadu attālumā. Lai labāk saprastu, cik tālu tas ir, paskaidrošu, ka gaisma sekundes laikā pieveic 300 000 kilometrus, tā kā gaismas gads ir visai liels attālums.

Bet runa ir, lūk, par ko: ja jūs iedarbosieties uz vienu daļiņu, kas atrodas jums rokā, otra, kas atrodas 100 miljonu gaismas gadu attālumā, to acumirklī sajutīs. Ievērojiet, ka es teicu "acumirklī". Tas notiek iepriekš pieminēto sasaistīto stāvokļu dēļ. Einšteinam tie sagādāja ievērojamas grūtības, jo šis fenomens pārkāpa gaismas ātruma barjeru, ko viņš bija ieviesis savā relativitātes teorijā. Viņš to sauca par "spokaino uzvedību no attāluma" un domāja, ka tas nav iespējams. Bet tagad aizdomas ir patiešām apstiprinātas.

Ja jums rokā ir viena daļiņa, bet otra atrodas attālā galaktikā, tiek veikti tā sauktie "domu eksperimenti". Tos var veikt par ārkārtīgi niecīgu naudas daudzumu! Taču 1981. gadā Alēns Aspekts kopā ar kolēģiem Parīzes Universitātes Optikas laboratorijā Orsejā patiešām aizsūtīja daļiņas pretējos virzienos.1

Tā bija pirmā reize, kad eksperiments tika īstenots. Tehniskā ziņā tas bija ļoti sarežģīti. Attālums starp abām daļiņām bija 13 metri, un rezultāts demonstrēja sasaistītu stāvokli: kad viena no daļiņām tika mērīta, otra, šķiet, to "zināja".

Fiziķi gribēja noskaidrot, vai sasaistes stiprums mazināsies, palielinoties attālumam starp daļiņām. Un tā Nikolass Gisins ar līdzstrādniekiem Ženēvas Universitātē Šveicē nesen veica vēl kādu eksperimentu.2 Šoreiz daļiņas attālināja līdz 11 kilometriem zematomu daļiņām tas ir astronomisks attālums. Ja daļiņa būtu tik liela kā cilvēks, šajā mērogā eksperimenta attālums stieptos aptuveni miljons triljonu kilometru, tādēļ tika sagaidīts, ka eksperiments dos pilnīgi ticamus pierādījumus tam, vai attālumam ir nozīme. Patiesībā nebija vis! Vienas daļiņas mērījumi nekavējoties iedarbojās uz otru neatkarīgi no atdalošā attāluma. Šīs daļiņas, tā sakot, bija "vienota sistēma".

Tiktāl būtu skaidrs, bet viss sāk izvērsties vēl neierastāk, kad ideju par sasaisti attiecinām uz visu Visumu. Lielākā daļa fiziķu un Visuma pētnieku tagad piekrīt, ka Visuma sākumā visas daļiņas bijušas sasaistītas, tādēļ tās ir sapītas arī mūsdienās. Tas nozīmē, ka viss kaut kādā veidā atrodas mijiedarbībā pat tad, kad tas nav acīmredzams: es un jūs, lapa attāla meža kokā, puteklis uz Mēness virsmas, ieži Saturna gredzenos un pat puteklītis tālā miglājā triljoniem kilometru attālumā. Varam uzskatīt Visumu par vienu organismu.

Savā grāmatā "Nelokālais Visums" (The Non-Local Universe) vēsturnieks Roberts Nadjū un fiziķis Menas Kafatos norāda:

Lai cik dīvaini tas arī izklausītos, šis fakts norāda uz to, ka visa fiziskā realitāte ir viena kvantu sistēma, kas turas kopā, lai turpinātos mijiedarbība. Kvanti, kas veido mūsu ķermeni, var būt šīs vienotās sistēmas daļa tikpat labi kā Aspekta un Žisīna eksperimentos dažādos virzienos izsūtītie fotoni. Tādējādi nelokalitāti vai, citiem vārdiem sakot, neatdalāmību šajos eksperimentos var tulkot kā norādes uz ievērojami lielāku nelokalitātes redzējumu kā Visuma faktisko stāvokli*

Nelokalitāte un neatdalāmība ir tehniski termini, kas apzīmē matērijas objektu sasaistību neatkarīgi no attāluma, kas tos šķir.

Padomājiet par savām attiecībām un saikni ar Visumu šādā kontekstā. Kad domājat, jūs izmaināt ķīmiskos procesus smadzenēs. Domas un emocijas smadzenēs pārvieto neiromediatorus. Tie savukārt iedarbina ķīmiskas izmaiņas visā ķermenī. Pamēģiniet atsaukt atmiņā mulsinošu atgadījumu nenosarkstot. Šīs norises laikā notiek informācijas apmaiņa starp ķermeņa temperatūru un apkārt esošajiem atomiem. Šo atomu daļiņas un tās, kuras piedalās ķermeņa ķīmiskajos procesos, ir sasaistītas ar daļiņām visā atlikušajā izplatījumā, un pilnīgi viss izplatījums kaut kādā veidā jūt jūsu domāšanas iedarbību.

Viss kļūst aizvien noslēpumaināks, kad saprotam, ka dažiem daļiņu veidiem (piemēram, fermioniem un daudziem citiem) divas daļiņas vienlaikus nevar ieņemt vienādu stāvokli. Tā kā Visumā (un ikvienā ķermenī) ir izkaisīts neiedomājams skaits šo daļiņu, izplatījumam patiešām ir jāsaskaņojas ar katru jūsu domu, jo daļiņu stāvoklis liek ar jums rēķināties.

Bet, iekams aizklīstam pārāk tālu ar šo ideju, fiziķi ir pierādījuši, ka mēs nevaram nosūtīt ziņu no vienas daļiņas pie otras, pat ja tās ir sasaistītas. Šādā izpratnē Einšteina relativitāte nav pārkāpta.

Turpretī apziņa, šķiet, spēj pārsūtīt jēgpilnu informāciju, kas liecina, ka tā atšķiras no zematomu daļiņām un atbalsta ideju, ka tai dabā ir lielāka nozīme.

Ja runājam par daļiņām un pieņemam, ka tās ir savienotas arī tad, ja atrodas ļoti tālu cita no citas un attālums un laiks ir vienas monētas divas puses, vai tas nozīmē, ka daļiņas ir saistītas arī pāri laikam?

Spocīgā darbība atpakaļ laikā

Kvantu fizikas pašā sirdī atrodas "dubultejas eksperiments". īa ietvaros divu eju tuvumā tiek ierosināti fotoni (gaismas daļiņas), lai tie, izejot cauri ejām, uz fluoriscējošās virsmas izveidotu dubultejas interferences modeli, kas atrodas dubulteju otrā pusē aiz dubultoju ekrāna. Neizklausās, ka tas būtu aizraujošākais eksperiments pasaulē, bet ar to var demonstrēt fenomenu, ko pazīstam ar nosaukumu "viļņa-daļiņas dualitāte", proti, gaisma var būt gan vilnis, gan daļiņa.

Šajā gadījumā rezultāts ir atkarīgs no tā, kā eksperiments tiek veikts. Ja uzstādīsiet visu nepieciešamo, lai mērītu daļiņas, iegūsiet uz ekrāna zīmes, kas liecinās, ka protoni uzvedas kā daļiņas, kas ietriecas ekrānā.

Ja atkārtosiet eksperimentu, bet šoreiz izslēgsiet daļiņu detektoru, iznākumā iegūsiet viļņus. Uz ekrāna eju otrā pusē iegūsiet gaišas un tumšas joslas, kas līdzīgas ūdens viļņiem, kuri pārklāj cits citu.

Tiktāl viss būtu labi! Turpinājumā norise kļūst spokaina un sāk paplašināt vidusmēra zinātnieka fizikas likumu izpratni. Parasti jau eksperimenta sākumā ir skaidrs, vai tiks mērīti viļņi vai daļiņas. Bet kas notiek, ja lēmums par to, kas tiks mērīts, tiek pieņemts pēc tam, kad fotoni jau ir izkļuvuši cauri ejām?

Tas ir tehniski sarežģīts eksperiments, jo fotoni pārvietojas ar ātrumu 300 000 kilometru sekundē. Kad fotoni būs eju otrā pusē, jums vajadzēs mazliet pasteigties ar lēmuma pieņemšanu! Ja brīdī, kad fotoni būs tikuši cauri ejām un tādējādi jau izpauduši savu viļņu vai daļiņu dabu, jūs kustētos ātri kā zibens, tam tik un tā vairs nebūtu nekādas nozīmes. Bet varbūt tomēr būtu?

Tā varētu domāt! Taču tā tas nenotiek! Izrādās, ka tas, kā jūs izlemjat mērīt fotonus pēc tam, kad tie izkļuvuši eju otrā pusē, patiesībā ietekmē veidu, kā tie izkļūst cauri ejām. Citiem vārdiem sakot, tagadnē pieņemtais lēmums ietekmē to, kā tie uzvedīsies pagātnē. Izklausās pazīstami?

Šī ir slavenā Džona Arčibalda Vīlera "aizkavētās izvēles eksperimenta" būtība.4 Džons Vīlers nomira 2008. gadā 96 gadu vecumā un bija viens no pasaules slavenākajiem un ietekmīgākajiem zinātniekiem. Viņš devis milzu ieguldījumu fizikas attīstībā. Vīlers ilgu laiku bija Prinstonas Universitātes teorētiskās fizikas profesors, viņš ir termina "melnais caurums" autors un ir mācījis studentus, no kuriem vairāki kļuvuši par pasaules ietekmīgākajiem šīs jomas profesionāļiem.

Vīlers īstenoja vienu no lētajiem domu eksperimentiem, bet līdz galam iesākto noveda Zans Fransuā Rošs kopā ar kolēģiem no Kašānas Augstākās normālskolas Francijā. 2007. gadā viņi publicēja atklājumus vadošajā nozares žurnālā Science, veiksmīgi demonstrējot atpakaļ virzītā laika efektu."'

Ja vēlaties iedziļināties tehniskās niansēs, lūk, viņu eksperimenta apraksts. Eju vietā viņi izmantoja gaismas izkliedētāju un raidīja fotonu kūļus pret to. Mūsdienās gaismas izkliedētāju izmantošana ir ļoti izplatīta prakse. Šīs ierīces parasti ir pusapsudraboti spoguļi, kas laiž cauri pusi fotonu un otru pusi atstaro kādā īpašā virzienā, piemēram, u/ labo pusi.

Otro plāksni pētnieki novietoja 50 metru attālumā. To varēja vai nu iekļaut, vai neiekļaut eksperimentā, lai attiecīgi mērītu viļņus vai daļiņas. Zinātnieku mērķis bija no jauna savienot divus fotonu kūļus (ja spogulis tiktu atstāts) vai atstāt tos nesavienotus (ja spogulis tiktu novākts). Ja kūļi tiktu atkal savienoti, pētnieki ieraudzītu viļņus. Ja tie paliktu nesavienoti, zinātnieki novērotu daļiņas. Ber, kā jau sagaidāt, eksperimenta veicēji pieņēma lēmumu, ko mērīt, tikai tad, kad fotoni jau bija izkļuvuši cauri pirmajam kūļa sadalītājam. Zinātniekiem vairs nebija vajadzības kustēties ātrāk par zibeni: viņi izmantoja kvantu gadījumskaitļu ģeneratoru, kas izdarīja nepieciešamo izvēli lielā ātrumā.

Rezultāti pierādīja, ka izvēle, kas izdarīta pēc tam, kad fotoni bija izkļuvuši cauri kūļa sadalītājam, noteica fotonu dabu brīdī, kad tie sasniedza pirmo optisko kliedētāju. "Aizkavētā izvēle" noteica, vai parādīsies viļņi vai daļiņas.

Tādējādi, ja jūs būtu fotoni un jums būtu iespēja izvēlēties, kurām durvīm zilajām vai sarkanajām doties cauri, jūs pa izvēlētajām durvīm varētu iziet pusstundu pēc tam, kad būtu to jau izdarījuši, un vēlreiz, kad es būtu izlēmis, pa kurām durvīm patiesībā gribētu redzēt jūs izejam. Ja jūs būtu fotoni, jums būtu jārīkojas tieši tā! Raugoties no jūsu skatupunkta, mana nākotnes izvēle ietekmētu jūsu izvēli pagātnē. Jūsu ceļš acīmredzami tiktu noteikts iepriekš.

Spocīgi, vai ne? Taču šie atklājumi patiesībā nemaz tik ļoti neatšķiras no eksperimentiem, kuros tagadnē pieņemti lēmumi, šķiet, ietekmēja satiksmes plūsmu Vīnes tunelī pagātnē.

Par šādu norisi liecina ari fakts, ka viens un tas pats fenomens ir novērojams gan zematomu daļiņu, gan satiksmes plūsmas mērogā. Tagadnē pieņemti lēmumi korelē ar rīcību un uzvedību pagātnē.

Es izmantoju terminu "korelē", jo tas ir precīzāks par "nosaka", jo norāda uz faktu, ka mēs patiesībā neietekmējam pagātni, bet vienīgi izvēlamies atšķirīgu stāstu, kas korelē ar tagadnē izdarīto izvēli.

Vai mēs radām Visumu no sakašņiem?

Aizkavētās izvēles eksperimentā viss notika ļoti īsos laika nogriežņos, bet Vīlers savu domu eksperimentu patiesībā pielietoja kosmiskā mērogā, kur laiks mērāms miljardos gadu.

Šajā eksprimentā gaismu izstaro attāls kvazārs, ārkārtīgi spilgts gaismas avots galaktikas centrā. Tuvojoties mums, gaisma plūst garām citai galaktikai. Spēcīgā galaktikas gravitācija zināmā mērā darbojas kā gaismas kliedētājs, izliecot gaismu uz savu pusi (šī parādība pazīstama ar nosaukumu "gravitācijas lēca"), taču nedaudz gaismas tomēr nokļūst tieši pie mums.

Ja mēs uz Zemes izmantotu pa pusei apsudraboto spoguli (otrais gaismas kūļa kliedētājs), mēs spētu pierādīt, ka gaisma līdz mums nokļūst viļņu veidā. (Atcerieties: ja savienojam divus starus, mēs mērām viļņus.) Ja neizmantojam spoguli, redzam daļiņas.

Taču šoreiz aizkavētā izvēle izmantot vai neizmantot pusapsudraboto spoguli ir izdarīta miljardiem gadu pēc tam, kad gaisma ir paslīdējusi garām galaktikai. Viena lieta ir pateikt, ka mēs esam ietekmējuši fotona dabu pirms dažām sekundes miljardajām daļām, taču pavisam kas cits ir runāt par fotonu dabas ietekmēšanu pirms miljardiem gadu. Ja piekrītam aizkavētās izvēles eksperimentu pierādījumiem un apgalvojumam, ka sasaistību neietekmē attālums un, iespējams, arī laiks, mūsu šodien izdarītā izvēle patiešām var ietekmēt gaismas ceļu miljardiem gadu senā pagātnē.

Kvantu fizika mums nemitīgi apliecina, ka paradoksālajiem paredzējumiem ir tendence izrādīties ticamiem pēc eksperimenta beigām.

Kādas norādes mēs uzietu, ja novestu šo ideju līdz tās loģiskajam atrisinājumam? Vai mēs varētu radīt pat Lielo sprādzienu Visuma dzimšanu -, tagadnē izvēloties tā mērīšanas veidu? Vai mēs tādā gadījumā būtu izvēlējušies vienu no daudzajām atsevišķajām Visuma attīstības iespējām? Vai ir citi visumi, kuri nav sākušies ar Lielo sprādzienu? Es to nezinu, bet tā ir interesanta pētniecības ideja, ja vēlaties mazliet paplašināt savu prātu.

Vīlers ir teicis šādus vārdus:

Mēs esam radīšanas līdzdalībnieki ne tikai šeit un tagad, bet arī tālu prom un pirms ilga laika. Šādā izpratnē mēs esam piedalījušies kādas Visuma daļas radīšanā ļoti tālā pagātnē

Vīlera eksperimentu visvieglāk saprast, pieņemot, ka gaisma sākotnēji plūst pa visiem potenciālajiem ceļiem. Tā vienlaikus ir gan vilnis, gan daļiņa divās dažādās realitātēs vai stāstos. Mēs vienkārši iegūstam to, ko mērām. Mēs joprojām darbojamies atpakaļ laikā, taču tas notiek tāpēc, ka izvēlamies, pa kuru ceļu gaisma sākotnēji virzīsies.

Tas noved pie secinājuma, ka pastāv iespējamas nākotnes un pagātnes, no kurām varam izvēlēties, atrodoties tagadnē. Rodas jautājums, vai pārējie iespējamie ceļi pastāv nemitīgi un mēs tikai tos neredzam? Iespējams! Šie eksperimenti uzvedina uz domām, ka pārējie stāsti ir šeit, bet mēs varam pieredzēt tikai vienu no tiem to, kuru mērām (lietojot gan instrumentus, gan piecas maņas). Līdzīgi ir ar gaisā pamestu monētu mēs varam tikt tikai pie aversa vai reversa, bet nekad pie abiem reizē.

Patiesību sakot, praksē mēs nemainām pagātni nekad un vienkārši izvēlamies dažādas vēstures versijas no daudzām atšķirīgām iespējām, kuras tur jau eksistē.

Ceļa integrālis

Nobela prēmijas laureāts Ričards Feinemans (kādreizējais Vīlera students) izstrādāja teoriju, kas pazīstama ar nosaukumu ceļa integrālis.7 Tā ir matemātiska teorija.

Ar tās palīdzību aprēķina iespējamāko daļiņas ceļu, ņemot vērā to, ka daļiņa var kustēties pa jebkuru maršrutu, lai no punkta a nokļūtu punktā b. Piemēram, lai nonāktu no viena telpas gala otrā, daļiņa var izvēlēties visus iespējamos ceļus, arī lidot apkārt pasaulei pa sānceļiem vai izmest nelielu līkumu un tad sasniegt otru malu. Būtībā viss ir iespējams. Teorija laika simetrijas labad vienādi pieļauj arī kustību laikā uz priekšu un atpakaļ. Būtībā tas pierāda, ka jebkura zematomu daļiņa pārvietojas pa nebeidzamu ceļu cauri telpai un laikam un tām ir

Eksperimenti dzīvē

■ Te būs kāda apsvēršanas vērta ideja! Tā kā mēs katrā brīdī izvēlamies pagātnes un nākotnes, varbūt palūkojieties uz kādu cilvēku no cita skatupunkta! Ja uzskatāt kādu, piemēram, par nenozīmīgu, dodieties uz nākotni, kur viņš vai viņa tiešām būs nenozīmīgs. Kā būtu, ja jūs sāktu viņu uzskatīt par vērtīgu un gana stipru cilvēku? Pamēģiniet un pavērojiet, kas notiks!

Devītā nodaļa realitates audums

"Ciktāl matemātikas likumi attiecas uz realitāti, tie nav droši, un ciktāl tie ir droši, tie neattiecas uz realitāti." Alberts Einstf.ins

Parotaļāsimies vēl mazliet ar laika ideju ne tikai tāpēc, ka man tā šķiet neticami aizraujoša, bet tāpēc, ka tas ir svarīgi vispārīgajā jautājumā par to, vai dzīve ir vai nav iepriekš izplānota.

Ja laiks ir veidojams un mēs varam mainīt nākotni un pagātni, tas dod mums spēju mainīt arī likteni, Pat tad, ja dzīve jau ir izplānota, mēs varam mainīt plānā izdarītos ierakstus.

Iztēlojieties realitātes audumu kā elastīgu palagu. Iedomājieties divus blakus esošus punktus, kas saskaras. Tagad iedomājieties, ka audums izstiepjas, līdz abi punkti ir atdalīti telpā un laikā. Tie vairs nav cieši līdzās, tādēļ ir nepieciešams laiks, lai no viena nokļūtu pie otra. Pamēģiniet to izdarīt ar elastīgu lenti uzrakstiet uz tās savu vārdu un, stiepjot arvien garāku, vērojiet, kā burti attālinās cits no cita.

Vai iztēlojieties krāsas pilienu, krītam no otas galiņa uz audeklu. Ceļā lejup tas sadalās divos, un abi nokrīt uz audekla vienlaikus, bet dažu centimetru attālumā viens no otra. Pieņemsim, ka audekls attēlo jūsu dzīvi no dzimšanas līdz nāvei no viena gala līdz otram un divi pilieni attēlo jūs un kādu iecerētu mērķi.

Laikam ejot, jūs ceļojat pa audeklu un sasniedzat savu mērķi. Jūs tur nokļūstat, izmantojot trīs radīšanas līmeņus. Ja raugāmies no jūsu skatupunkta, mērķis nav sasniegts, iekams jūs pats neesat to paveicis. Jo pirms tam tas nemaz nav eksistējis. Bet, kad skatījāmies uz audeklu no augšas, abi pilieni nokrita vienā "laikā".

Esam ieguvuši iespēju domāt par laiku divējādi. Ir normālais laiks, ko piedzīvojam dzīves audeklā, kur vakardiena jau ir notikusi un rītdiena ir priekšā, bet pastāv arī laiks, kuru var saskatīt no audekla vērotāja perspektīvas. Skatoties uz audeklu no augšas, divi dzīves brīži var tikt ieraudzīti vienlaikus. Pieļauju, ka šī perspektīva ārpus laika ir tieši tāda, kāda tā ir realitātes auduma līmenī. Manuprāt, arī apziņa ir integrēta realitātē šajā līmenī, tādējādi daļēji varat to vērot no šīs perspektīvas. Šo daļu es saucu par "LIELO TU". Jāsecina, ka atsevišķas jūsu personības šķautnes vēro dzīvi no audekla līmeņa, savukārt citas skata visu realitātes audumu, ko varat uzskatīt par savu iekšējo audeklu.

Jūsu un mērķa sasniegšana uz LIELĀ TU audekla aizsākās kā sīciņa pilīte. Raugoties no jūsu perspektīvas, jūs centāties sasniegt mērķi un to arī paveicāt. Jūs to pievilkāt, izmantojot divus pirmos radīšanas līmeņus. Bet, raugoties no citas perspektīvas (tā kā magnētiskā pievilkšana darbojas divos virzienos), mērķis pievilka jūs. Informācija no nākotnes nāca atpakaļ caur laiku un ietekmēja jūsu lēmumus visā ceļā, tādējādi jūs pieņēmāt lēmumus, kas noveda pie mērķa.

Šajā izpratnē jūsu nākotne iespaidoja tagadni. Jūs varat domāt, ka mērķtiecīgi virzāties uz saviem sapņiem, bet jūs ar tiem esat tā saistīti, ka tie, patiesību sakot, arī mērķtiecīgi virzās uz jūsu pusi. U11 šajā vietā sāk darboties trešais radīšanas līmenis.

Šo priekšstatu varat arī iztēloties, pieņemot, ka nākotne ir kā spēcīga straume upē, kas liegi nes jūs uz priekšu. Tas, protams, liek domāt, ka dzīve ir iepriekš izplānota. Bet, kā jau tagad saprotat, jūs varat izvēlēties airēt dažādos virzienos, paturot prātā savu mērķi. Ja jums patīk iecerētais ceļamērķis, nepretojieties straumei. Ja nepatīk, izvēlieties kaut ko citu. Kā rakstīja Ralfs Valdo Emersons: "Vienīgais cilvēks, par kuru jums lemts būt, ir tas, par kuru jūs izvēlies būt." Vara izlemt vienmēr ir jūsu rokās. Ja izvirzāt jaunu mērķi, jūs ienirstat jaunā straumē un izvēlaties jaunu nākotni, un tā jūs velk pie sevis. Vienmēr ir kāda straume, jūs vienkārši kādu no tām izvēlaties.

Izsakoties matemātiskos un tehniskos terminos, tie ir "atraktori" matemātiskas formas, kas pievelk lietas. Dzīves terminoloģijā mēs esam tie, kas tiecas uz atraktoriem.

Liktenis patiesi stumj mūs laikā uz priekšu. Lielākoties tas notiek tāpēc, ka straumes, pateicoties mūsu cerībām un sapņiem, ir vērstas nākotnes virzienā (pat tad, ja cerības un sapņi ir nepazināti).

Un tā jūs varat teikt, ka tagadnes lēmumi rada nākotnes notikumus, bet varat arī apgalvot, ka nākotne veido tagadni. Un, ja vēl spējat pieņemt jaunu informāciju, varat arī teikt, ka tās abas notiek vienlaikus. Tas viss tiešām ir atkarīgs no jūsu skatupunkta. Viss ir relatīvs, kā mēdza teikt Einšteins.

Kā saistītas iekšējā un ārējā vide

Atgriežoties pie pilieniem uz LIELĀ TU audekla, varat iztēloties fizisko audeklu kā saprāta apzināto līmeni un LIELO TU kā zemapziņu vai kaut ko vēl dziļāku. Varat saukt to par augstāko sevi vai dvēseli. Es izmantoju terminu LIELAIS TU, jo nevēlos atgrūst nevienu, arī tos cilvēkus, kam ne visai patīk ar garīgajām kustībām vai reliģiju saistītās asociācijas, ko varētu izraisīt iepriekš minētie termini.

Jūs un LIELAIS TU, apziņa un zemapziņa, ir cieši saistīti lielumi. Šo fenomenu ļoti bieži apraksta ar metaforu par aisbergu. Apzinātais prāts ir aisberga nelielā augšējā daļa, kas redzama virs ūdens līmeņa, bet zemapziņa ir lielākā zem ūdens esošā daļa, ko parasti neapzināmies. Bez zemapziņas mēs nevarētu funkcionēt. Tā pārvalda sirds pulsāciju un visu iekšējo orgānu darbību.

Zemapziņa ļoti lielā mērā ir apziņa, tikai mums tā šķietami ir zemapziņa, jo atrodas ārpus mūsu normālības jeb normālā diapazona. Iespējams, tā ir daudz vairāk apzināta nekā prāta apzinātais līmenis.

Un tā, dzīve, kādu mēs to zinām, ir vienīgi daļa no kopainas. Mūsu lielākā daļa ir atainota uz pavisam citāda audekla. Varat par to domāt arī citā veidā. Domājiet par LIELO TU, kas tur rokās jūsu attēlu, uzgleznotu uz fiziskās pasaules audekla. Varat domāt par sevi kā par pirkstu nospiedumiem uz audekla, kas ataino planētu Zeme. Jūs esat LIELĀ TU fiziskā izpausme daļa no apziņas, kas pieredz dzīvi fiziskajā pasaulē.

Izgaismojot sakritības

Šī ideja var palīdzēt nedaudz izgaismot sakritības. Teju katrs no mums savā dzīvē ir pieredzējis sakritības. Daži cilvēki rās mēģina neievērot, kamēr pārējie tajās saskata dziļāku jēgu un uzskata par sinhronitātes izpausmēm jēgpilnām sakritībām -, izsakoties šī termina radītāja Karla Junga vārdiem, ko viņš izmantoja, aprakstot šķietamu sakritību virknes.

Sakritības bieži tiek apšaubītas, paziņojot, ka rās ir tikai gadījumrakstura notikumu kopums un tādējādi tām vispār nav nekādas jēgas. Piemēram, pametot gaisā monētu, jūs neuzmetat pa kārtai ciparu un ģerboni, tā vietā vairākas reizes pēc kārtas uzkrīt cipars, pēc tam vairākas reizes ģerbonis, veidojot attiecību 50:50. Tas ir pilnīgi pareizi! Arī daži notikumi dzīvē parādās kā notikumu ķēdes daļas. Taču tas nepierāda, ka visas sagadīšanās ir nejaušu sakritību virknes, tādas ir tikai dažas.

Es teiktu, daudzas sakritības ir jēgpilnas. Tās atspoguļo saistību starp cilvēkiem un notikumiem un bieži ir trīs radīšanas līmeņu sekas.

Piemēram, saruna ar draugu Maiku kafejnīcā par kādas grāmatas ideju var pamudināt viņu sarīkot tikšanos ar draudzeni Džūliju, kurai ir kāda cita draudzene, vārdā Eimija, kas darbojas grāmatniecības nozarē. Maiks var satikt Džūliju tajā pašā kafejnīcā, jo viņam tā patīk, cerībā, ka varēs iepazīties ar Einiiju.

Arī Džūlijai patīk šī kafejnīca viņa tur ir pirmo reizi -, un tā viņa noorganizē tikšanos ar Eimiju nākamajā rītā. Džūlija nav pa telefonu izstāstījusi, ka ar viņu vēlas iepazīties Maiks. Eimija nākamajā rītā ierodas kafejnīcā, bet Džūlija viņai piezvana uz mobilo telefonu, lai pateiktu, ka kaut kas ir noticis un viņa nevarēs atnākt uz sarunāto tikšanos. Eimija nolemj palikt kafejnīcā un iemalkot kafiju. Jauka kafejnīca!

Arī jūs tur esat, jo izmantojat šo kafejnīcu kā biroju. Jūs sēžat pie blakus galdiņiem un uzsākat sarunu. Izrādās, ka Eimija ir īstais cilvēks, kas var jums palīdzēt. Jums ir grāmata, un viņa ir izdevēja! Oho! Kas par sagadīšanos! Jūs vakar runājāt ar savu draugu Maiku par mērķi. Sinhronitāte! Spocīgi! Vai tā tikai šķiet?!

Mēs varētu to izskaidrot kā nejaušu notikumu virkni, kur jūs ar Eimiju vienkārši bijāt vienā un tajā pašā vietā un laikā. Bet, to darot, mēs ignorētu faktu, ka satikšanās patiesībā notika tāpēc, ka informācija ceļoja sociālajā tīklā (saskaņā ar otro radīšanas līmeni).

To nevar uzskatīt par nejaušību arī tad, ja aplūko vienīgi gala iznākumu. Daudzi dzīves notikumi sakārtojas šādās virknēs tāpēc, ka informācija plūst sociālajos tīklos. Sarunas starp cilvēkiem rada dažādas iespējas, kas stājas nejaušo notikumu vietā. Šo procesu skaidrošana ar vienkāršām sakritībām parāda vienīgi to, ka mēs neesam sapratuši, kā radušās sakritības.

Palūkosimies uz sakritībām no dziļākas trešā radīšanas līmeņa perspektīvas. Jūsu vēlēšanās publicēt grāmatu bija radījusi saistību starp jums un Eimiju iekšējā audeklā. Tagad, atgriežoties pie elastīgā palaga metaforas un izstiepjot to līdz fiziskajam līmenim, jūs ar Eimiju, šķiet, neesat saistīti. Jūs viens otru nepazīstat un nekad neesat tikušies. Ši dziļākā saistība nav pamanāma uzreiz, bet tā darbojas. Tā kā jūs tomēr esat saistīti, rodas zināma magnētiskā pievilkšanās un cilvēki un notikumi savienojas vai atgadās kopā laikā un telpā. Tā ir šķietama nejaušība, bet patiesībā šī sastapšanās nemaz nav nejauša.

Protams, dažas sakritības var būt nejaušas, tomēr to ir mazāk, nekā mēs domājam. Pasaulē ir daudz vairāk saistību un mijiedarbību, sakarību gan laikā, gan telpā, nekā mēs apzināmies. Mūs ieskauj brīnišķīgas mistērijas, ko vajadzētu atklāt un atšķetināt. Manuprāt, tas ir ārkārtīgi aizraujoši.

Turpinājumā izklāstīts, kā, manuprāt, mēs radām sakarības savā dzīvē. Ja mēs par kaut ko domājam, plānojam vai grasāmies kaut ko paveikt, ja mums ir kāds mērķis, šī doma iegulst zemapziņā un šajā līmenī savieno mūs ar izvirzīto mērķi. Pilieni no otas nokrīt uz fiziskā audekla, un mēs tiekam vilkti un virzīti pretī mērķim. Pa ceļam var atgadīties daži nejauši notikumi, bet lielākoties visu ietekmē nolūka un mērķa ciešā saistība.

Prāts ir tikpat saistīts ar Visumu, cik lapas ir piesaistītas kokiem. Mēs to vienkārši neievērojam, jo esam sevi pārliecinājuši, ka apziņa ir smadzeņu bioķīmisko procesu rezultāts. Ta ietekmē mēs atsijājam daudzas maģiskas un jēgpilnas apkārtējās pasaules norises.

Pirms dažiem gadiem mēs ar Elizabeti viesojāmies Ņujorkā. Man bija jāuzstājas konferencē, un pēc tam mēs paņēmām dažas brīvas dienas, lai iepazītos ar pilsētu. Elizabete tikko bija uzrakstījusi jautru grāmatu "Dievam vajadzētu būt vīrietim" (God Must Be a Man) un izteikusi vēlmi nodot šo izdevumu arī Džoannai Riversai, lai uzzinātu, vai viņai tas patīk. Pēc aptuveni stundas mēs bijām apmaldījušies un pieņēmām lēmumu vienkārši doties uz priekšu pa ielu. Kad gājām garām kādai greznai daudzdzīvokļu mājai, mums blakus apstājās liels auto. Kas no tā izkāpa? Jūs uzminējāt: Džoanna Riversa!

Dažus gadus pirms tam mēs lidojām no Spokeinas Vašingtonas štatā uz Losandželosu Kalifornijā, un Elizabete šķirstīja žurnālu, kurā atrada lielu rakstu par Dominiku Kītingu, angļu aktieri, kas spēlēja Malkolmu Rīdu seriālā "Zvaigžņu ceļš" (seriāla notikumi risinājās pirms kapteiņa Kirka uznāciena). Viņa parādīja man apcerējumu un izstāstīja, ka pirins dažiem mēnešiem redzējusi aktieri uz žurnāla Hello vāka un gribējusi viņam lūgt padomu, jo viņš bija Losandželosā dzīvojošs britu aktieris, bet nav pratusi ar mākslinieku sazināties. Pati būdama aktrise, arī viņa gribēja pārcelties no Apvienotās Karalistes un pievērsties karjerai Savienotajās Valstīs, turklāt Dominiks Kītings esot atstājis patīkama cilvēka iespaidu. Raksts esot viņai atgādinājis sazināties ar šo cilvēku.

Ko jums saka priekšā nojauta? Domāju, jūs jau esat uzminējuši, kas notika tālāk. Mēs uzkavējāmies Losandželosā kopā ar labu draudzeni Olīviju Beirīhemu. Nejauši bija sagadījies, ka viņa ir Lavāra Bērtona (arī viņš redzams seriālā "Zvaigžņu ceļš", kā arī apbalvotajā miniseriālā "Saknes") draudzene. Es esmu aizrautīgs "Zvaigžņu ceļa" cienītājs, tādēļ dažas dienas pēc mūsu ierašanās Lavārs ar Olīvijas starpniecību uzaicināja mūs noskatīties viņa režisēto sēriju.

Aizbraucām uz Paratnount studiju un nokļuvām filmēšanas laukumā. Kas filmējās ainā, ko ieradāmies skatīties? Jā, Dominiks Kītings. Un vēl vairāk tā kā aktieris bija jauks puisis, viņš atnāca ar mums sasveicināties. Uzzinājis, ka Elizabete ir aktrise un meklē iespēju izpausties šajā jomā, Dominiks viņai iedeva sava mobilā telefona numuru un piedāvājās palīdzēt. Viņš pat piezvanīja vairākiem cilvēkiem, sarunāja Elizabetei dažas svarīgas tikšanās ar potenciālajiem aģentiem un menedžeriem, turklāt dažās turpmākajās nedēļās pats pāris reižu piezvanīja, lai pārliecinātos, kā viss notiek.

Nejaušība? Noteikti nē!

Vai musu domas ir iepriekšnolemtas?

Ja esam tik ļoti saistīti ar šo iekšējo audeklu, jums būtu jāuzdod jautājums, vai visas apzinātās domas neuzpeld no turienes? Un, ja tā, vai visas mūsu doms nav iepriekšnolemtas?

Manuprāt, kamēr mēs kaut ko jūtam, varam pārvaldīt savu dzīvi un pieredzēt rīcības sekas, tam patiesībā nav nekādas nozīmes. Tas ir tikai filosofisku pārdomu objekts.

Taču, nedaudz atkāpjoties no šīs atziņas, es teiktu, ka tā ir divvirzienu iela. Dzīvē un dabā viss ir divvirzienu. Augi iedarbojas uz vidi, ražojot skābekli, un satrūdot padara augsni auglīgu, savukārt vide baro augus. Mēs ieelpojam gaisu un izelpojam oglekļa dioksīdu. Pastāv vilkšana un stumšana, došana un ņemšana visos veidos.

Pieļauju, ka tas darbojas arī apziņā un zemapziņā starp fizisko un iekšējo audeklu.

Kā tas notiek? Doma par mērķa sasniegšanu ieslīgst zemapziņā, tādējādi jūs un mērķa sasniegšana kļūstat saistīti šajā līmenī. Tāpat kā doma par grauzdiņa pagatavošanu noved pie grauzdiņa, galu galā tiek sasniegts izvirzītais mērķis.

Protams, ja vienkārši aizvērsiet acis, mērķis brīnumainā veidā neīstenosies jūsu priekšā. Būtu ļoti patīkami, ja viss notiktu šādā veidā! Bet varbūt tas nemaz nebūtu tik labi, ja viss notiktu tik acumirklīgi! Izvērtējot bažīgās un stresa pārpilnās domas, kas daudzus no mums vajā, es nodrebu, iztēlojoties, kādu vēstījumu mēs varētu nosūtīt pasaulei. Paldies Dievam, viss notiek ar nelielu laika nobīdi. To var salīdzināt ar mākslinieka skici, ko viņš rada pirms īstās gleznas. Tā ietekmē mēs saviem mērķiem varam veltīt nedaudz vairāk uzmanības pārliecināties, vai skaidri saprotam, ko vēlamies. Tiešais fiziskais mērķa sasniegšanas process norisinās caur pirmajiem diviem radīšanas līmeņiem, bet saikne tiek izveidota trešajā.

Divvirzienu kustībā informācija no iekšējā audekla iekrāso domāšanu caur apziņas un zemapziņas saikni. Tā ietekmē jūsu lēmumus un virza intuīciju, līdz jūs esat kopā ar tiem cilvēkiem un atrodaties tajās vietās, ar ko iekšējā līmenī esat saistīti.

Tādējādi mēs radām savu personīgo realitāti, izmantojot brīvo gribu, lai gan dažiem pieņemtajiem lēmumiem ir dziļāka jēga, nekā spējam pašlaik saprast. Darbojas gan brīvā griba, gan liktenis.

Nākamajā nodaļā apskatīsim, kā radām notikumus pasaulē.

Svarīgākais nodaļā

■   Laiku varam vērtēt no divām perspektīvām raugoties no audekla vai attāluma.

■   Apzinātā prāta daļa piedzīvo ikdienas dzīvi, bet zemapziņa (LIELAIS TU) atrodas augstākā līmenī.

■   Šajā līmenī visi notikumi ir saistīti. Tagadne rada nākotni, nākotne rada tagadni, un tās abas rada viena otru. Viss ir savienots jeb savstarpēji korelē.

■   Sakritības notiek, jo cilvēki un notikumi ir saistīti.

Eksperimenti dzīvē

■      Ikreiz, kad notiek sagadīšanās, padomājiet par to, ka viss dzīvē ir saistīts.

■      Domājiet par saviem mērķiem un centieniem kā par notikumiem, ar kuriem jau esat saistīti. Tie jau pievelk jūs, tādēļ noticiet, ka nav nepareizu lēmumu un izvēļu.

■      Meditējiet par to, ka esat daļa no realitātes auduma un daļa no jums vienmēr ir šajā iekšējā telpā. Atzīmējiet atklāsmes un labas idejas, ko saņemat no šī līmeņa.

■     Ja esat saistīti ar kādu ļoti tuvu cilvēku, kļūstiet par viņa eņģeli un noskaņojieties uz jūsu abu sapņiem, palīdzot tos piedzīvot.

Desmitā nodaļa prāts matērija

"Apziņa rada visu vai viss, ko mēs pazīstam, atspoguļojas apziņā."

Roberts Bats

Tagad, kad sākam saprast dažas mijiedarbības savā dzīvē, varam izskaidrot, kā materializējas domas.

Atgriezīsimies pie pieņēmuma, ka apziņa ir realitātes pamats, tādējādi domāsim nevis par kvantu lauku, kā mēs to darām fizikā, bet gan par apziņas lauku.

Lietas pasaulē ir izkaisītas plašā telpā jūs tagad pilnīgi noteikti neesat sadevušies ar mani rokās -, bet, ietiecoties aizvien dziļāk laukā, šķietamais dalījums starp ikdienišķām lietām izgaist, neatstājot pēdas. Jūs varat vērot koku un uzskatīt to par lietu, kas no jums ir atdalīta, bet, ja cieši ielūkotos sava ķermeņa un koka stumbra atomos, jūs beigu beigās nonāktu vienā un tajā pašā vietā un patiesi izprastu, ka starp jums un koku nepastāv dalījums.

Jo tālāk ejam, jo saistītāki kļūstam, līdz sasniedzam tādu realitātes līmeni, kurā esam tikai vienas būtības atšķirīgas izpausmes tāpat kā fizikā, kur zematomu daļiņas tiek uztvertas kā kvantu lauka dažādas izteiksmes.

Varat iztēloties, ka domas un nolūki šajā realitātes līmenī rada viļņus, tāpat kā pateikti vārdi rada skaņas viļņus. Varat domāt par tiem kā par apziņas viļņiem. (Jluži kā fotoni dubultejas eksperimentā, manuprāt, arī domas un nolūki ir daļiņas.

Parotaļāsimies ar ideju, ka nolūki rada apziņas daļiņas. Tātad tāpat kā dažādi kvarku (elementārdaļiņas, kurām nav nevienas sīkākas

zināmas sastāvdaļas) veidi rodas, lai veidotu protonus (protons ir veidots no diviem "augšējiem" un diviem "apakšējiem" kvarkiem), apziņas daļiņas varētu kaut kā savienoties, lai veidotu kvarkus.

Šādā izpratnē zematomu daļiņas protoni, elektroni, kvarki un citas patiešām ir veidotas no apziņas.

Mēs nedomājam par apziņu kā fizisku substanci, un, protams, nav nekādu apziņas daļiņu. Domas gluži vienkārši veido laukus, kas rada struktūras, tāpat kā skaņa var veidot formu, piemēram, uz skaļruņa saberot smiltis. Bet, saglabājot domu par daļiņām, tāpat kā kosmiskie putekļi salipa un izveidoja planētas, ari apziņa var salipt, veidojot visu fizisko pasauli.

Turpinot šo domu, visai pasaulei piemīt apziņa ne tikai augiem un dzīvniekiem, bet akmeņiem, mākoņiem, okeāniem, putekļiem un pat gaisam, ko elpojam. Skaidrs, ka tā ir cita veida apziņa salīdzinājumā ar to, kas vieno mūs, bet tā tomēr ir apziņa. Ar to es nedomāju, ka atoms brīvajā laikā dodas noskatīties "Zvaigžņu ceļa" sēriju vai izbauda nodarbības sporta zālē, bet pieļauju, ka tam piemīt apziņa, kas, protams, salīdzinājumā ar mūsējo joprojām ir iedīgļa līmenī. Es teiktu, ka mums raksturīgajam sevi apzinošajam apziņas veidam nepieciešams bioloģiskais nervu tīkls. Bet tas vēl nenozīmē, ka mums apkārt ir tikai cilvēkiem raksturīgā apziņa.

Visa pasaule ir dzīva, sākot ar mazāko atomu un beidzot ar lielāko zvaigzni! Mūsu kolektīvajā zemapziņā mītošās domas un uzskati rada viļņus un daļiņas, kas veido fizisko pasauli, kurā visi dalāmies. Tā kā apzinātā prāta darbība ir koncentrēta uz ikdienas pasauli, mēs nespējam locīt un pārvietot priekšmetus ar domas palīdzību vien. Toties kolektīvi mēs darām daudz vairāk nekā apzināmies: kopā mēs radām pasauli.

Tā kā zemapziņa ir vērsta uz iekšējo pasauli, ārējā vidē pastāv zināms nemainīgums ir akmeņi, koki un fiziskā ainava un lietas neuzrodas tāpat vien un neizgaist tikai no kāda vidusmēra cilvēka domas spēka.

Tas, ka pastāv dalījums apziņā un zemapziņā, ir ļoti parocīgi. Zemapziņa ir vērsta uz iekšu un uztur plūstošu pasaules uztveri, turpretī apziņa ir vērsta uz āru un piedzīvo konstruēto pasauli.

Tātad pasaule ir garīga konstrukcija. Ikdienas šķietami nesatricināmā pasaule ir apziņas lauka projekcija līdzīga filmas projekcijai uz ekrāna. Mūsu nolūki, cerības un sapņi veido lielu realitātes daļu saskaņā ar trim radīšanas līmeņiem, bet beigu beigās tie ir līdzvērtīgi iespaidiem filmā.

Tāpat kā ūdens piepilda krūzes formu, arī dzīves notikumi pieņem prāta aprises visus nolūkus, uzskatus, emocijas, idejas, cerības, sapņus, mīlestību, bailes un tiesāšanu. Ārējie notikumi un mūsu prāts nesader kā cimds ar roku, jo, protams pastāv pretēji ietekmes spēki un daži notikumi vienkārši atgadās, tomēr mēs, iespējams, neapzināti veicinām to iespējamību. Tik un tā viss noved pie aizraujoša jautājuma: vai Visumu ir radījusi doma?

Lielā doma

Ir noskaidrots, ka Visums radies l ielā sprādziena rezultātā. Lielākoties tiek uzskatīts, ka tā bija nejauša fluktuācija kvantu laukā nejauša novirmošanās vai kustība realitātes audumā.

Daudzi domā, ka to ir paveicis Dievs. Ja domājam par radīšanu kā nejaušu aktivitāti, nav vajadzības pēc Dieva. Bet nav pierādījumu, ka šī aktivitāte bija nejauša. Ks apgalvoju, ka aktivitāti radīja apzināta doma un tā iekustināja visus fizikas likumus.

Padomājiet par bērna dzimšanu. Saskaņā ar matemātiskiem aprēķiniem bērnam būtu jāuzrodas dzimšanas brīdī. Vienubrīd viņa nav, un nākamajā viņš jau ir. Nulle (nav bērna) kļūst par vieninieku (bērns) šķietami acīmredzama nejauša aktivitāte. Nav vajadzības secināt, ka viss radies pirms bērna. Tas tikai tādēļ, ka mēs ignorējam patieso bērna rašanās mehānismu. Patiesībā mēs zinām, ka bijis nepieciešams daudz garāks process nekā dzimšanas brīdis.

Kā ir ar Visuma dzimšanu? Pašreizējā pieeja uztver dzimšanas brīdi kā nulles tapšanu par vieninieku vai kaut kā rašanos no nekā, reducējot, iespējams, ārkārtīgi kompleksu un brīnišķīgu radīšanas norisi. Lielākoties tas notiek tāpēc, ka ar esošajām tehnoloģijām nevaram iegremdēties realitātes audumā un jūtamies pamesti, aprīkoti vienīgi ar matemātiku.

Tā ir apburoša un eleganta valoda (viens no maniem mīļākajiem priekšmetiem), bet reducē daudzas lietas līdz nullei un vieniniekam, un tā tas būs, līdz tiks radīta elegantāka formula. Manuprāt, uz šiem pamatiem ir nepareizi secināt, ka Dieva nav un īpaši apgalvot to kā faktu.

Kas ir Dievs?

Kā šajā kopainā varētu iederēties Dievs? Es vēlos izklāstīt savus apsvērumus par Dievu, jo tie varētu atšķirties no jūsējiem.

Mani priekšstati par Dievu ļoti atšķiras no klasiskās asociācijas par vecu, baltbārdainu vīru, kas sēž uz mākoņa un atbild uz lūgšanām, tiesājot mūs. Pēc manām domām, daži no reliģiskajiem likumiem mūsdienu pasaules mērogā vairs neder tik labi kā agrāk un nav tik izsmeļoši kā uzrakstīšanas laikā pirms tūkstošiem gadu. Domāju, lielu daļu no mūsdienu ateisma veicinājuši tieši šie šķietami nelokāmie likumi, kā arī iesīkstējušais priekšstats par baltbārdaino vīru. Cilvēki, dzirdot šādus apgalvojumus un klausoties par ierobežojošiem un nesaprātīgiem likumiem, tā sakot, pārmetas nometnes pretējā pusē.

Manuprāt, reliģijas svarīgākās kategorijas ir mīlestība, iejūtība, līdzcietība, spēja piedot, cieņa un labvēlība. Šīs vērtības ir universālas teju visām pasaules ticībām un garīgajām tradīcijām. Lai gan priekšstats par baltbārdaino vīru saprātīgu cilvēku acīs nekādi nav uztverams kā vieds, turpinot domu par Dievu, nekas nenorāda uz to, ka Viņa nav.

Es secinu, ka mēs visi esam Dievs. Dievs ir katrā dziļākajā patības daļā.

Kāpēc?

Dievs

Ja pieņemam, ka realitātes audums ir bezgalīgs, un mums tas ir jādara, ja piekrītam, ka tā radītais Visums ir bez robežām, mums jāpiekrīt arī domai, ka apziņa ir bezgalīga.

Manā izpratnē Dievs ir bezgalīga apziņa, un mēs ar jums esam rās deta|as, tāpat kā klasiskās daļiņas tiek uzskatītas par kvantu lauka detaļām. Patiesību sakot, Einšteins ir teicis:

Tādējādi mēs varam uzskatīt, ka matēriju ir radījuši tie izplatījuma apgabali, kur lauks ir ārkārtīgi spēcīgs.

Šajā izpratnē mēs esam daļas no Dieva tajos apgabalos, kur apziņa ir ārkārtīgi spēcīga vai koncentrēta. Mēs esam kā protoni Dieva kvantu laukā.

Daļiņas ir veidotas no apziņas vienībām, tādējādi mēs iznirstam no Dieva. Izsakoties tehniskiem terminiem, katrs no mums ir Dieva ķermenis, kas dod Dievam iespēju pieredzēt dzīvi mūsu izvēlētajā veidā. Dievs šajā nozīmē ir Tevs (un Māte) ne vien sendienās dzimušā garīgā skolotāja Tēvs, bet arī jūsu un mans Tēvs. Daudzi cilvēki labprāt domā par Dievu kā par vecāku, kas mūs pieskata, mīl un gādā par mums, kādu, ar kuru var parunāt jebkurā laikā. Man patīk šī doma. Tā ir mierinoša. Varbūt vienīgi tā mūsu prāts spēj uztvert un saprast Dievu.

Kad iztēlojos Dievu kā cilvēku (kaut kādā ziņā līdzīgu cilvēkam), es nonāku pie domām par Dieva cilvēcību. Ja cilvēka dzīves pamatu veido mīlestība, tai no kaut kurienes ir jārodas. Kur gan vēl tā varētu rasties, ja ne no Dieva? Tādēļ es domāju par Dievu kā par mīlestību. Turklāt tā kā Dievs ir bezgalīgs, tāda ir arī Dieva mīlestība.

Paturot to prātā, nedomāju, ka Dievs mēdz nostāties kāda pusē. Daudzi kari ir izcīnīti, domājot, ka viņu pusē ir Dievs. Bet saule visiem spīd vienādi, un tā staro arī Dieva mīlestība.

U11 tā nav svarīgi, kur es slēpjos vai ko jūtu par padarīto, Dieva mīlestība vienmēr zina, kur esmu, un apstaro mani. Hs varu rikai to apzināties un atmaksāt avansā, mīlot arī citus. Dažkārt ir mierinoši zināt, ka ir kāds vai kaut kas, kas tur tevi savā sirdī.

Ceru, ka nevienu neaizvainoju, šādi uzlūkojot Dievu. Tas ir vienīgi mans skatījums uz dzīvi un mēģinājums to izprast, un es nedomāju, ka mums visiem pēkšņi jākļūst par reliģiskiem fanātiķiem. Bet es, līdzcietības pārņemts, vēlos lūgt, lai ateisti ļauj katram brīvi ticēt, kam vien veļas. Galu gala arī ateisms ir ticība, jo ateistu apgalvojumiem nav zinātniska pamatojuma.

Lūgšana

Kā šajā Dieva izpratnē iekļaujas attiecības ar Dievu? Kā ir ar lūgšanām?

Lielākā daļa cilvēku pasaulē lūdzas, lai gan dara to dažādos veidos un ar atšķirīgu izpratni par Dievu. Mēs pieņemam, ka Dievs neuzklausa pilnīgi visas lūgšanas, jo dažkārt tās šķiet izpildītas, bet citkārtne. Ks pazīstu dažus cilvēkus, kas vienmēr šaubās par Dieva eksistenci. Kad šie ļaudis jūt, ka lūgšanas ir uzklausītas, viņi sāk ticēt, bet, kad viņi ir no visas sirds lūguši un nav saņēmuši atbildes, ticība saļogās. Daži patiešām secina, ka viņi nav cienīgi saņemt atbildes uz savām lūgšanām vai nav pelnījuši būt laimīgi.

Neatkāpjoties no šajā grāmatā paustajiem uzskatiem, esmu pārliecināts, ka dzīves veidošana ir mūsu pašu rokās un mums nevajadzētu gaidīt un cerēt, ka Dievs to darīs mūsu vietā. Dievs ir lauks, bet mēs tam piešķiram formu. Kad radām, izmantojot trīs radīšanas līmeņus, mēs iemiesojam Dievu piešķiram Viņam izpausmi. Mēs esam realitātes skulptori.

Tas var būt ārkārtīgi remdējoši un atbrīvojoši zināt, ka mēs esam brīvi. Tas acumirklī atbrīvo mūs no domas, ka neesam savas sapņos izlolotās dzīves vērti. Tur jau arī slēpjas visa noslēpums, proti, ticībā. Tā nav realitāte, bet gan ticība tai.

Kad jūtamies šādi spēcināti, saņemam iedrošinājumu no Dieva, jo apzināti izmantojam Viņa spēku, lai radītu.

Tas nenozīmē, ka mums nav jālūdzas. Lūgšana joprojām var būt ceļš uz palīdzību. Un pastāv vairāk kā viens veids, kā to darīt.

Dažādas lūgšanas

Lūdzot Dievam kaut ko izdarīt jūsu labā, kā cilvēki to parasti dara lūgšanās-vismaz man pazīstamie-, mēs ļaujamies negatīvam uzstādījumam. Tas nozīmē, ka jums pašiem nav spēka īstenot savas vēlmes. Jūs paši prātā atsakāties no spēka, padarot sevi bezpalīdzīgus. Patiesībā jūs konstatējat, ka neesat apveltīti ar pietiekamu spēku, lai radītu, tāpēc jums jālūdz, lai Dievs to izdara jūsu vietā.

Tas ir kā negatīvs placebo efekts nocebo. Tas izpaužas tad, kad jūtat slimības simptomus tikai tādēļ, ka ticat tiem, lai gan to var arī nebūt. Jūsu ticība savam bezspēkam var atspoguļoties radītajā apkārtnē, izplatoties pa visiem trim radīšanas līmeņiem. Jūs varat atrast savā dzīvē cilvēkus, kas liek justies vājiem un vārgiem, un situācijas, kurās jums ir maz vai nav nekādas teikšanas. Jūs varat arī aptvert, ka esat iesprūduši šādās situācijās. Jūs palaižat garām un nemaz nemeklējat radošus risinājumus, jo ticat savai bezspēcībai. Jūs vienkārši gaidāt, līdz Dievs šoreiz pateiks "jā". Bet jums piemīt spēks!

Lūdziet palīdzibu

Ievērojami iedarbīgāk ir lūgt Dievu palīdzēt radīt to, ko vēlaties. Tādējādi jūs turpināt lūgt palīdzību, bet esat apliecinoši noskaņoti un zināt, ka jums piemīt spēks to paveikt. Jūs vienīgi lūdzat nedaudz iedvesmas.

Uzticieties

Citās lūgšanās Dievam varat arī uzticēties uzticēties, ka viss notiek tikai jūsu labā, jo mīlestība ir realitātes būtība.

Reiz kāds draugs man atsūtīja vienu no tām riņķojošajām e-pasta vēstulēm, kas aplido pasauli pa vairākām reizēm. Nevarēju noskaidrot rās izcelsmi, bet esmu pateicīgs tam, kas šo vēstuli bija radījis, jo man tā šķita jēgpilna. Tajā bija teikts, ka Dievs uz lūgšanām vienmēr ir atbildējis tikai trijos veidos:

1Jā!

2.    Ne tagad!

3.    Man ir kaut kas labāks padomā!

ja jūs tam noticat, varat beigt uztraukties par lietām un brīvi padoties straumei. Jums prātā var rasties jauna radoša doma: viss notiek man labvēlīgā veidā. Jāteic, ka es lietoju šo apgalvojumu kopš bērnības, kad pirmo reizi izdzirdēju savu mammu to sakām. Viņas tēvs (mans opaps) bija to vienmēr skandējis, un tas mammai bija devis pārliecību ilgā pēcdzemdību depresijas periodā.

Esiet pateicīgi

Pēdējā, bet ne maznozīmīgākā, kā mēdz teikt, ir pateicības lūgšana. Tā ir lūgšana, kurā mēs pavēstām: "Man patīk viss, kas manā dzīvē notiek!" vai "Paldies, Dievs, par visu, kas man ir, un par to, kas es esmu!" No šāda skatupunkta mēs pamanām visas labās lietas sev apkārt. Laimes izjūta plešas, pieplūst enerģija, un mēs spējam veiksmīgāk vērst prātu uz labajām lietām, pēc kurām ilgojamies. Un tas, ka pamanām labās lietas, palīdz radīt vairāk labu lietu, par kurām pēc tam esam pateicīgi, un šādi mēs iekļūstam brīnumainā apburtajā lokā.

Dieva griba pret mūsējo

Kultūrā ir dziļi iesakņojies ticējums, ka viss notiekošais ir Dieva griba, un daudzi cilvēki to pieņem kā pašsaprotamu. Kā tas sader ar mūsu spēju radīt savu dzīvi?

Pirms turpinu šo jautājumu risināt, vēlos vēlreiz atkārtot, ka es pārstāvu tikai savu viedokli un uzskatus un ceru, ka manas idejas nekādā ziņā nevienu neaizvaino.

Manuprāt, tā kā mēs esam Dievs, mūsu griba ir Dieva griba. Kā pēdējā nodaļā norādīju, ir divu veidu saiknes starp apziņu un zemapziņu. Mēs pieņemam lēmumu radīt to, ko vēlamies, un saņemam kādus dievišķās atklāsmes uzplaiksnījumus, kas palīdz sastapt cilvēkus un nokļūt vietās, ar ko esam saistīti. Tā kā Dievs ir bezgalīgs apziņas lauks, iedarbīgākā saziņa starp mums un Dievu var būt divvirzienu komunikācija. Mēs lūdzam un tad saņemam kādu mājienu, nojausmu un sajūtu, ka dodamies pareizajā virzienā, lai tiktu uz priekšu. Šādā izpratnē Dievs nekad neprasa paklausīt, viņš vienkārši piedāvā palīdzību, ko lūdzam.

Domāju, mums jāapsver arī iespēja, ka pastāv kāda dzīves virsvadība, kas rada visa esošā fonu, ir visam pamatā un darbojas kā sava veida likteņa spēks. Tā ir knapi samanāma straume upē, kas liek mums būt pilnīgi pārliecinātiem, ka airējam virzienā, kurā vēlamies doties, bet galu galā nonākam tur, kurp mūs aiznes straume.

Pieņemu, ka šāda straume lielākoties nepamanīta plūst cauri visai mūsu dzīvei. Neieslīgstot sīkumos, manuprāt, tā ir mīlestības straume. Šāds priekšstats veidojies no vērojuma, ka mūsu DNS evolūcija ir ierakstījusi sadarbības un mīlestības gēnus, kas saliedē kopienas un nodrošina sugas izdzīvošanu. To man saka priekšā arī intuīcija. Manuprāt, mīlestība patiešām ir likteņa spēks.

Protams, ir viegli apgalvot, ka evolūcija ir nejauša un sadarbības prasmes attīstījušās kā izdzīvošanas stratēģija. Tā par evolūciju domā vairākums, un es šajā pieejā spēju saskatīt zināmu loģiku. Tam ir savs skaidrojums. Taču, ņemot vērā visu līdz šim izklāstīto, esmu nonācis pie secinājuma, ka evolūcijai piemīt iepiekšnolemts virziens.

Vai tas nozīmē, ka evolūciju virza Dieva griba? Varbūt, bet ikdienā mēs jūtam rās ietekmi tikai plašākajā izpratnē. Patiesībā vairāk es domāju par Dieva gribu, nevis ietekmi. Galu galā mēs esam attīstījušies, lai mīlētu cits citu, bet esam brīvi nokļūt ceļa mērķī vai vispār uz ceļa tādā veidā, kādu paši esam izvēlējušies. Tas vienmēr ir atkarīgs no mums.

Kad nododamies Dieva ietekmei vai garam, mēs piepildāmies ar mīlestību. Mēs redzam Dievu visā un radām mīlestību, skaistumu un harmoniju visur, kurp dodamies. Tis ir visu dižo garīgo skolotāju ceļš.

Šādā izpratnē, šķiet, mēs pildām Dieva gribu, lai gan patiesībā tā ir mūsu pašu griba. Nodot sevi Dieva rokās nenozīmē atmest brīvo gribu, tas vienkārši palīdz caur šo brīvo gribu darīt Dievam tīkamus labus darbus.

Svarīgākais nodaļā

■    Fiziskā realitāte rodas no realitātes auduma.

■    Atomi un zematomu daļiņas ir dzīvas vienības.

■    Mēs esam Dievs, un Dievs ir mēs.

■    lr dažāda veida lūgšanas.

■    Mūsu griba ir Dieva griba.

Eksperimenti dzīvē

■ Meditējiet par to, ka visa realitāte ir apveltīta ar apziņu un prāts ir instruments, kas ļauj ar to saplūst. Aizejiet pastaigā tuvāk pie dabas un mēģiniet izjust apziņas dažādās formas kokus, dzīvniekus, augus, puķes un tā tālāk.

* Atcerieties, ka jūsu rokās ir Visuma spēks. Tas plūst caur jums. Lai ko jūs radītu, dariet to ar labvēlību.

Vienpadsmitā nodaļa dzīve pirms dzīves un pēc nāves

" Apziņa ir visas dzīves pamats un visu iespēju lauks. Tās dabā ir izvērst un atraisīt savu potenciālu. Tādējādi attīstības impulss ir pati dzīves daba." Mahāriši Mahkšs Jogi

Tagad es labprāt uz laiku pārtrauktu pārdomas par Dievu, jo zinu: lai gan daži cilvēki ir ļoti ticīgi, ne katram asociācijas ar reliģiju šķiet pieņemamas. Šajā nodaļā turpināšu pārdomas no neitrāla skatupunkta un ļaušu jums pašiem izvēlēties, kā noskaņot prātu.

Atgriezīsimies pie domas, ka LIELAIS TU ir ārpus laika. Ja tā tiešām ir, tad tas ir pastāvējis pirms jūsu dzimšanas un paliks, kad būsiet devušies prom. Tas var vērot abas jūsu dzīves audekla malas. Ko tas varētu nozīmēt?

Pirmsinkarnācija

Jūs dzīvojat uz Zemes un neapzināties neko citu. Tomēr LIELAJAM TU ir plašāka perspektīva, un tas var vilkt otas triepienus jebkur. Uz ko lai atvēzējas?

Domājat, ka jūsu dzimšana bija nejaušs piesitiens gleznā uz audekla? Vai arī jūs varētu būt daļa no lielākas kopainas? Vai varētu būt tā, ka LIELAIS TU ir izlēmis gleznot kādu īpašu audeklu, īpašā vidē, ar īpašu personību veidotā gaisotnē un dažādām varbūtības ietekmēm?

Ko jūs darītu, ja būtu LIELAIS TU? Protams, teorētiski jūs esat LIELAIS TU un tādējādi varat pārliecināties, vai viss ir jums pieskaņots un derīgs. Paturot to prātā, padomājiet par to, kā novērtējam potenciālos

es teiktu, ka apziņa tiecas plašumā, tāpēc arī kosmoss izplešas. Mēs attīstāmies, paplašinoties apziņai un virzoties no pašaizsardzības un savtības uz to, ka atzīstam savas savstarpējās atkarības un izturamies cits pret citu ar mīlestību. Šādā veidā mēs attīstāmies. Un arī LIELAIS TU attīstās. Jūsu evolūcija ir LIELĀ TU evolūcija.

Ir daudz virzienu, kādos varam paplašināt apziņu vai attīstīties. Teiksim, LIELAIS TU varētu gribēt attīstīt spēju saglabāt mieru un tikt ar sevi galā jebkurās grūtībās. Šajā gadījumā jūs varētu būt piedzimuši lielā ģimenē, kur vienmēr valda nerimstošs troksnis, vai sadraudzējušies ar cilvēkiem, kuru uzvedība ir neparedzama un haotiska. Tādās situācijās varētu būt grūti saglabāt pacietību un ne tuvu nebūtu vienkārši atrast laiku pabūt mierā un klusumā. Jums nāktos izkopt savas spējas. Bet beigu beigās jūs to panāktu, proti, nostiprinātu spējas atrast mieru haosa vidū. Sākotnēji centieniem nebūtu vērā ņemamu rezultātu, bet ar laiku jūs apgūtu pieredzi un dzīve mainītos.

Paturot šo vienkāršo ideju prātā, varat stāties pretī dzīves grūtībām un uzskatīt tās nevis par apgrūtinājumu, ko katrs laiku pa laikam piedzīvojam, bet par iespēju sasniegt jaunas virsotnes.

Vienmēr pastāv iespēja

Es gribu izstāstīt kādu atgadījumu no savas dzīves, lai ilustrētu to, ka sarežģījumi var sniegt izdevību attīstīties.

Man pašam šķita, ka spēju saglabāt mieru pat grūtos brīžos. Kad biju aizgājis no farmācijas nozares, izlasīju ļoti daudz grāmatu, piedalījos vairākās lekcijās un semināros un regulāri meditēju. Biju patiesi apmierināts ar sevi.

Vismaz līdz brīdim, kad pirmās grāmatas rakstīšanas laikā sāku strādāt koledžā par lektoru. Reiz kādai 16 gadus vecu puiku klasei ļāvu doties prom no mūsu trīs stundu garās matemātikas nodarbības 45 minūtes agrāk, jo ar šiem jauniešiem bija tik grūti strādāt, ka nespēju tikt ar viņiem galā. Lai jūs saprastu, par ko runāju, atklāšu, ka viņi man skaidri un gaiši pateica, kur varu iebāzt savus decimāldaļskaitļus. Iekāpu mašīnā, aizbraucu aiz stūra un sāku raudāt.

Visi apgūtie miera saglabāšanas un pozitīvas uztveres paņēmieni izgaisa kā nebijuši pirmajās desmit klasē pavadītajās minūtēs. Mājupceļā nospriedu, ka veselība ir svarīgāka par darbu, un nolēmu nākamajā dienā doties pie katedras vadītājas un pateikt, ka šai klasei matemātiku vairs nemācīšu. Ja viņa tajā saskatīs kādu neatrisināmu samczglojumu, biju nolēmis uzteikt darbu.

Nākamajā dienā mani plāni izjuka, jo katedras vadītājas nebija koledžā. Izstāstīju kolēģim Ianam Antonam par savām problēmām, taču viņš sāka smieties, kas nebija tā empātijas piesātinātā reakcija, uz kuru cerēju. Viņš tūlīt norādīja, ka mani piedzīvojumi nav nemaz tik unikāli. Kolēģis izskaidroja, ka zēni bija saoduši manas bailes un, izmantojot apjukumu, nodemonstrējuši, ka alfa tēviņi ir viņi, nevis es. Ians līdzjūtīgi paskaidroja, ka man ir tiesības šo klasi vairs nemācīt, bet ilgtermiņā pašam nāks par labu, ja neatteikšos no šiem studentiem. Tas bija lielisks padoms.

Nedēļas nogalē mēģināju pilnveidot sevi. Vizualizēju drosmi un pārliecību. Atkārtoju apgalvojumus un apliecinājumus. Bet līdztekus arī atgādināju, ka man ir īsta iespēja mainīt šo puišu dzīvi, kā ari kļūt par labāku skolotāju, nekā esmu bijis līdz šim. Atjaunojis spēkus un iedvesmojies, devos atpakaļ pie studentiem. Izturējos pret viņiem ar humoru, empātiju un labvēlību, bet iedvesu ari cieņu. Viss noritēja tiešām labi kā zēniem, tā man.

Kursa beigās jutos kā Robiņa Viljamsa atveidotais tēls filmā "Mirušo dzejnieku biedrība". Rindā stāvēja sešpadsmitgadīgi zēni, kas gaidīja savu kārtu sarokoties ar mani, ari puisis ar disleksiju, kas savā mūžā nebija nokārtojis nevienu eksāmenu, bet tagad staroja lepnumā par nopelnīto A līmeni. Daži no viņiem izstāstīja, ka šajā 12 nedēļu kursā, šķiet, iemācījušies vairāk nekā visos iepriekšējos skolas gados kopā.

Arī es biju daudz iemācījies, tostarp vairojis pārliecību par sevi un iemācījies nebēgt no grūtībām, bet tikt ar tām galā. Tagad man bija zināms, cik labi tas darbojas.

Salīdzinot manu iespēju pilno dzīvi ar koku, tajā bija divi zari. Es varēju izvēlēties aiziet, un arī tas būtu saprotams lēmums. Esmu pārliecināts, ka mani spēki tiktu pārbaudīti citā veidā! Izvēle turpināt strādāt ar klasi nebija viegla saprotiet mani pareizi, sākumā tas tiešām bija sāpīgi bet tieši sāpīgā pieredze ir svarīga personības izaugsmei un pašrealizācijai. Iespējams, daudziem cilvēkiem tā ir neizbēgams izaugsmes nosacījums. Paverieties uz savu dzīvi! Vai esat pilnveidojušies, pateicoties dzīves grūtībām? Mēs nevaram apgūt dzīves pieredzi, lasot grāmatas un ejot uz lekcijām. Mēs no tām mācāmies, bet pieredzi un viedumu gūstam tikai no šo zināšanu izmantošanas.

Protams, ne vienmēr augam tikai grūtībās katrā gadījumā tas var nebūt svarīgākais priekšnosacījums -, un ne vienmēr viss izdodas. Arī pats esmu piedzīvojis ko līdzīgu. Par dažiem notikumiem savā dzīvē joprojām neesmu ticis skaidrībā, kāpēc tic atgadījās. Dažkārt kaut kas var būt pārāk nomācošs, tādēļ labākais, ko varat darīt, ir doties prom. Arī tā varētu būt mācība, proti, apgūt drosmi pateikt, ka man reiz pietiek. Viens vai otrs ceļš, viss, kas ar mums notiek, var kļūt par iespēju augt.

Tu… un tu…un tu

Līdz šim esmu daudz kavējies pie tēmas "jūs un LIELAIS TU", bet tagad jau zināt, ka runa ir nevis par jums, bet gan par mums visiem. Ģimenes locekļi, draugi, kolēģi un pārējie cilvēki jūsu sociālajos tīklos un ārpus tiem mijiedarbojas ar jums, un arī viņiem ir jāveic savs dzīves ceļojums. Arī viņi aug līdz ar savu iespējamo dzīves koku, un arī viņiem ir LIELAIS TU, kas parūpējas, lai to zari savītos kopā ar jūsējiem un izaugsme būtu abpusēja.

Paturot to prātā, daudzi cilvēki dzīvi uzskata par lugu ar dažādiem personāžiem, kas nāk un iet vai paliek, bet vienmēr kaut ko ļauj mācīties. Mēs esam personāži un iekārtojam skatuvi pirms uznāciena. Lai gan mums ir scenārijs, tas ir tikai uzmetums. Mēs varam to interpretēt pēc saviem ieskatiem un nepieciešamības gadījumā arī improvizēt.

Iespējams, arī tagad esam kādā tēlā, bet cik daudzas lomas mēs esam jau nospēlējuši?

Vai esmu te kādreiz bijis?

Vai izaugsme būtu vieglāk pamanāma, ja mēs būtu daļa no dažādām gleznām uz audekla vai piedalītos atšķirīgās lugās vai… dzīvēs?

Padomājiet par to. Mūsu sugas evolucionārā vēsture ir noritējusi u/. plašas skatuves. Iztēlojieties tās sniegtās bezgalīgās daudzveidīgās iespējas!

Kā jau cilvēkiem, mums patīk daudz ko darīt un piedzīvot. Tā mēs augam. Varbūt tas atspoguļo arī kādu LIELĀ TU aspektu. Iespējams, arī LIELAJAM TU ir bagāta pieredze vai, raugoties no jūsu skatupunkta, tas ir dzīvojis daudzas dzīves, un katra no tām bijusi kā iespēju koks. Lūkojoties no jūsu pozīcijas uz audekla, tās varētu būt nākotnē vai pagātnē. Tā kā jūs esat daļa no LIELĀ TU, varat tās uzskatīt par savām pagātnes vai nākotnes dzīvēm.

Atgriezīsimies pie pilieniem uz audekla. Šoreiz domājiet par tiem nevis kā par sevi un vēlamo mērķi, bet gan kā par atšķirīgām dzīvēm, kuras pieredzējis LIELAIS TU. Audekls simbolizē visu pagātnes un nākotnes evolūcijas audeklu.

Daži pilieni var nokrist vietās, kur notiek karš, citi mierpilnās zemēs. Kāds var būt vīrietis, cits sieviete. Daži var attapties bagāto pasaulē, bet citi pie nabagiem. Daži var būt sekli, citi viedi. Daži var nokļūt siltā klimatā, citi aukstā. Gleznā ir arī dažādas krāsas. Tajā ir bezgalīgs iespējamu pieredžu klāsts!

U11 tas nozīmē, ka LIELAIS TU var piedzīvot šīs dzīves vienlaikus vai arī kādā citā laika izpildījumā, ko pagaidām neesam spējīgi saprast, bet jūsu gadījumā katrs piliens ir neatkarīgs un atdalīts no citiem telpā un laikā.

Mēs visi esam sasaistīti ar LIELA JĀM PAŠU versijām un, iespējams, tādējādi laiku pa laikam saņemam kādas nojautas no pagātnes dzīvēm. Šī koncepcija nav sveša daudzās garīgās un viedās tradīcijās visā pasaulē un vēsturē. Zinātnē neviens nevar pateikt, vai pastāv pagātnes dzīves. Šo ideju nav iespējams falsificēt, un tādējādi to nevar atzīt par nepatiesu, bet tas šo hipotēzi nepadara nepareizu.

Interesanti ir arī tas, ka daudzas LIELĀ TU pieredzes atrodas jūsu nākotnē. Tas varētu būt labs izskaidrojums nojautām. Pareģi ir dzīvojuši jau Bībeles laikos un vēl agrāk, un es uzskatu, ka viņu pareģojumi nākuši no nākotnes dzīvēm. Bet, tā kā dzīve attīstās līdzās varbūtējam dzīves kokam, ne visi paredzējumi piepildās tagadnes zarā. Viņi, iespējams, redzējuši ticamāko attiecīgā vēstures posma gaitu, bet, tam tuvojoties, mēs esam pieņēmuši dažādus lēmumus, kas pavērsuši norisi citā virzienā.

Atgriežoties pie lēmumu pieņemšanas un atceroties, ka mēs varam mainīt gan nākotni, gan pagātni, jāuzdod jautājums, vai spējam mainīt nākotnes un pagātnes dzīves? Oho! Vai es jau nekļūstu pārdrošs?

Pieņemiet, ka LIELAJAM TU ir pašam savs iespējamās dzīves koks! Kāpēc lai tā nebūtu? Tam pilnīgi noteikti ir izvēles iespējas. Tāpat kā jūs izvēlaties atšķirīgus stāstus un nākotnes saskaņā ar saviem pagātnes lēmumiem, arī LIELAIS TU izvēlas atšķirīgus stāstus un nākotnes, izmantojot analoģiju ar mūsu dzīvi. Pieņemto izvēļu veidotās dzīves korelē ar to, kas mēs esam un kādus lēmumus pašlaik pieņemam.

Psihiatrs Braiens Veiss ir slavens ar to, ka ar hipnozes palīdzību nogādā cilvēkus pagātnē. Pagātnes regresijas terapija ir ļoti izplatīts ārstniecības paņēmiens, ko mūsdienās izmanto daudzi psihiatri un psihologi.

Veiss ir eksperimentējis arī ar nākotnes progresijas paņēmieniem, un cilvēki, kas atrisinājuši savus emocionālos sarežģījumus tagadnē, ir mainījuši arī nākotni. Citiem vārdiem sakot, ir mainījusies arī viņu nākotnes dzīve. Izsakoties metaforās, viņi ir atraduši korelāciju ar savas LIELĀS PATĪBAS varbūtējās dzīves koka dažādajiem zariem un ieguvuši dažādas izaugsmes trajektorijas.

LIELĀ TU daudzo dzīvju pastāvēšanu izraisa tie paši cēloņi, kas mūsos rada vajadzību uzkrāt daudzējādu pieredzi izaugsme. Ta var būt izaugsme jaunradē, viedumā, fizisko spēju attīstībā, līdzcietībā un tā tālāk. Turklāt to var sasniegt daudzos un dažādos veidos. Vai tas nepāraug bezgalībā?

Jūs varētu vēlēties uzzināt, vai ir kāds galapunkts, proti, ceļa mērķis jums un LIELAJAM TU.

Vai pastāv likteņa noteikts ceļa mērķis?

Jūsu audeklā galapunkts ir dzīves beigas. Tā ir viena iespēja, kā domāt par likteņa noteikto ceļa mērķi. Neesmu pārliecināts, ka no tā kaut kādā veidā var izvairīties. Tā teikt, visas upes plūst 11/. jūru. Jūsu ziņā ir tikai tas, kā tur nokļūt. Jūs varat mierīgi aizplūst, laimes un miera pārņemti, pārdomājot savu dzīves pieredzi, bet varat arī platu smaidu sejā buksēt sānceļos un sacīt: "Oho! Kas par kaifu!" Mēs katrs esam neatkārtojams.

Un kas pēc tam? Atkal jaunā dzīvē? Vai kādreiz pienāk fiziskās eksistences beigas? Es varu iedomāties, ka pienāk gan. Tās pienāk tad, kad vairs nav nekā, kas var jūs uzlabot, kalpojot par šķērsli. Jūs esat viens veselums, pilnīgs. Jūs visu redzat tādu, kāds tas ir. Visa jūsu dzīve ir mācīšana un kalpošana. Tad jūs aizejat uz jaunu apziņas pieredzes audeklu, uz pilnīgi atšķirīgu spēļu laukumu.

Tāpat kā daļiņas iznirst no kvantu lauka un atgriežas tajā, iespējams, pārpasaulīgā mērogā bioloģiskā dzīve pastāv un atgriežas uz Zemes, proti, viss dzīvais rodas no realitātes auduma un beigu beigās atgriežas tajā.

Un kā ar LIELO TU? Ja evolūcija savā dziļākajā būtībā ir vērsta uz mīlestību, varētu teikt, ka tās galamērķis ir paplašināta apziņa, kas, kā redzējām, ir saistīta ar mīlestību un visa dzīvā savstarpējo sasaisti. Varbūt galējā paplašinātā apziņa jeb galamērķis ir apzināta saplūsme ar bezgalīgo apziņu Dievu, ja vēlies tā teikt.

Vai ir pierādījumi dzīvei pēc nāves?

Vai ir pierādījumi pēcnāves dzīvei, kas varētu apstiprināt jau izklāstītos pieņēmumus?

Vairākus pārliecinošus pierādījumus snieguši cilvēki, kas piedzīvojuši tā saukto nāves tuvuma pieredzi (NTP) un atgriezti no nāves sliekšņa. Viņi atceras, kas ar tiem noticis reanimēšanas laikā, lai gan ECG aparāts nav uzrādījis pilnīgi nekādu smadzeņu aktivitāti. Daudzi uzskata, ka šī pieredze ir halucinācijas, ko izraisījis skābekļa bads smadzenēs, bet es teiktu, ka daudzas no šīm liecībām patiesībā pierāda pēcnāves dzīvi.

NTP ir daudz izplatītāka, nekā jūs domājat. Tā ir piemeklējusi miljoniem cilvēku visā pasaulē. 20. gadsimta 80. gados Gellapa institūts veica aptauju, kurā atklājās, ka to ir pārcietis viens no divdesmit amerikāņiem.1 Holandiešu kardiologa Pima van Lommela vērienīgajā pētījumā, kura rezultāti publicēti 2001. gadā medicīnas žurnālā "Lancete" (The Lancet), tika apsekoti 344 nejauši izvēlēti pacienti. Viņi bija veiksmīgi reanimēti pēc sirds apstāšanās. 62 no viņiem (18%) bija pārdzīvojuši NTP.2

2011. gadā izdevumā "Ņujorkas Zinātņu Akadēmijas Annāles" (Annals of the New York Academyof Sciences) Lommels rakstīja:

Tā kā vairākās pētījumu publikācijās par pacientiem, kas pārcietuši sirds apstāšanos un pieredzējuši nāves tuvumu, atklājas ļoti līdzīgi rezultāti un secinājumi, zinātnieki vairs nedrīkst ignorēt nāves tuvuma pieredzes fenomenu. NTP ir autentiska pieredze, ko nevar vienkāršoti skaidrot kā iztēli, nāves bailes, halucinācijas, psihozi, zāļu lietošanas blaknes vai skābekļa badu.*

Viņš sāka apšaubīt valdošo pārliecību, ka apziņa ir smadzeņu ķīmisko procesu blakusefekts, uzskatot to par pārāk šauru šī fenomena skaidrošanai:

Pašreizējais materiālistiskais uzskats par apziņas un smadzeņu mijattiecībām, ko pārstāv vairākums ārstu, filosofu un psihologu, šķiet, ir pārāk ierobežots, lai patiesi izprastu šo fenomenu. Pastāv pārliecinoši pierādījumi, ka apziņa, kam piemīt nepārtraukta patības pieredze, ne vienmēr sakrīt ar smadzeņu darbību laikā: paplašinātā vai nelokālā apziņa ar neizmainītu identitāti var tikt piedzīvota arī nedzīvā ķermenī.4

Kāda sieviete man atklāja, kas noticis, kad viņas māte bijusi tikai desmit gadu veca. Viņa izstāstīja, ka māte spējusi:

/../ precīzi aprakstīt ne vien slimnīcā izpildītās procedūras, bet arī redzēto un dzirdēto. Viņa aprakstījusi caurulītes un sarkanās asinis, kas ieplūdušas traukā, un cilvēkus telpā. Viņa bija stāstījusi, ka noskatījusies tajā no griestiem, atrodoties ārpus ķermeņa. Viņa šķitusi mierīga un vienkārši vērojusi notiekošo.

Šādu notikumu vērošanu no augšas sauc par veridikālo uztveri (veridical perception). Kāda cita sieviete man izstāstīja, ka arī ar viņas māti noticis kas līdzīgs:

Jaunībā viņa pārcieta smagu operāciju, kuras laikā no gurna tika paņemts kauls, lai ar to aizstātu slimības bojātu fragmentu mugurkaulā. 14 gadu vecumā viņa bija pārcietusi tuberkulozi, un, lai gan slimība tika izārstēta, pēc dažiem gadiem tā uzradās atkal un bojāja mugurkaulu. Tā bija pirmā šāda veida operācija Skotijā 11944. un 1945. gadā].

Sāpes bijušas neizturamas. Māte stāstījusi, ka ilgās procedūras laikā viņa pēkšņi apzinājusies, ka lidinās virs operācijas galda un noklausās ārstu sarunās. Viņa nav jutusi sāpes un bijusi gaismas ieskauta. Sieviete sapratusi, ka viņu pievelk gaisma, un pilnīgi nemaz nav bijusi norūpējusies par to, ka acīmredzot ir pametusi ķermeni. Pēc laika viņa apzinājusies, kā pēc operācijas nāk pie samaņas.

Tiek aprakstīta dažādu līmeņu NTP, sākot ar ķermeņa atstāšanu un beidzot ar sekošanu gaismai, kas plūst no "otras puses". Daudzi cilvēki sīkumos apraksta atdzīvināšanas procedūras, kā arī atstāsta mediķu teikto.

Ārsts Maikls Saiboms reiz veica eksperimentu, kurā bija iesaistīti 32 NTP pieredzējuši cilvēki.5 Viņš lūdza aprakstīt veiktās reanimācijas procedūras. Viņi visi tās aprakstīja ārkārtīgi precīzi, nepieļaujot būtiskas kļūdas. Pēc tam ārsts palūdza 25 medicīnā izglītotiem cilvēkiem aprakstīt reanimācijas procesu, bet 23 no viņiem savos aprakstos pieļāva būtiskas kļūdas. Cilvēki, kas bija piedzīvojuši NTP, no augšas bija vērojuši šo norisi.

Vairāki cilvēki, kas piedzīvojuši NTP, stāsta, ka devušies cauri tunelim, lai nokļūtu viņā pusē. Dažus sagaidījuši radinieki un mīļotie, kas miruši jau iepriekš. Daudzi arī atklāj, ka viņus sagaidījis vieds gaismas avots, ko viņi apraksta kā eņģeli vai reliģisku tēlu.

Grāmatā "Mirt, lai kļūtu par sevi" Dying to lie Me) autore Anita Mordžānī stāsta par savu nāves tuvuma pieredzi un dalās atmiņās par viņsauli.6 Viņa atklāj, ka jutusies saistīta ar visu un katru.

Kā būtu, ja mēs pārstātu uzskatīt šos ziņojumus par skābekļa trūkumu smadzenēs vai pat fantāzijām un uztvertu tos kā liecības par realitāti, un ieklausītos mācībās, kurās šie cilvēki ar mums dalās? Kādas ir šīs mācības?

Daudzi no NTP pārcietušajiem apgalvo, ka mūsu domām, vārdiem un rīcībai ir sekas pat tad, ja mēs to uzreiz nepamanām. Vissvarīgākais, par ko viņi mums atkārtoti stāsta, ir neizmērojamais mīlestības spēks. Dzīves jēga, viņi apgalvo, ir mīlestība!

NTP bieži maina cilvēku. Van Lommela pētījumā pacienti tika aptaujāti pēc atdzīvināšanas, tad pēc diviem un atkal pēc astoņiem gadiem. Lielākoties šī pieredze uz cilvēkiem bija atstājusi ilgstošu pozitīvu iespaidu. Viņi tiecās vairāk paust savas jūtas, iecietīgāk izturēties pret citiem, vairāk mīlēt un prata labāk iejusties cita ādā. Viņi bija empātiski, vairāk iesaistījās ģimenes dzīvē, labāk apzinājās dzīves vērtību, aktīvāk interesējās par garīgiem jautājumiem un mācēja novērtēt vienkāršas lietas. Šie ļaudis mazāk baidījās no nāves un vairāk ticēja pēcnāves dzīvei. Viņi bija daudz vairāk sasnieguši garīgajā izaugsmē.

Konvencionālās zinātnes pārstāvjiem to ir ļoti grūti pieņemt. Kā jau zinām, tradicionāli apziņu uzskata par smadzeņu ķīmisko procesu produktu, tādējādi tā eksistē vienīgi tad, kad smadzenes ir dzīvas. Saskaņā ar šo uzskatu pēc smadzeņu nāves apziņas pieredze nav iespējama.

Līdz ar jaunas un iedarbīgas smadzeņu darbības izpētes neirovizualizācijas tehnikas parādīšanos izpratne par smadzenēm ir sākusi mainīties. Mēs esam uzzinājuši, ka smadzenēs notiekošais nav mūsu domu cēlonis, bet tā vietā mūsu domas daudzējādā ziņā nosaka smadzenēs notiekošo. Tā nav vienvirziena kustība, kurā smadzeņu ķīmija rada domas un emocijas. Piemēram, funkcionālajā magnētiskās rezonanses tomogrāfijā var novērot, kā sāk aktivizēties atsevišķi smadzeņu apgabali, ja domājam par kaut ko noteiktu. Pastāv viedoklis, ka, novērojot, kuras smadzeņu struktūras aktivizējas, kad tiek domātas konkrētas domas, iespējams pat lasīt cilvēka prātu.

Tiek radītas tehnoloģijas cilvēkiem ar saziņas un kustības spēju ierobežojumiem, lai paralizēti cilvēki varētu kustināt slimības vai traumas skartos locekļus, un ir pat iespējams palīdzēt profesoram Stīvenam Hokingam, kura motoro neironu saslimšana iznīcinājusi viņa spēju sazināties.

Daudziem cilvēkiem jaunākie smadzeņu pētījumi nav gana labs pierādījums faktam, ka apziņa var eksistēt ārpus smadzenēm, lai gan

NTP pētījumi liek domāt, ka tas ir iespējams. Kad smadzenes nomirst, apziņa paliek. Kad smadzenes ir mirušas un ne smadzenes, ne piecas maņas vairs nevar "uztvert" apziņu, tā joprojām uztver lietas ārpus ķermeņa. Tieši tāpēc daudzi, kas pieredzējuši NTP, ir spējuši vērot atdzīvināšanas procedūras.

Čuksti no viņsaules

Ja pēc nāves pastāvam viņsaulē, nav grūti secināt, ka tur ir arī citi "cilvēki" gari, būtnes, eņģeļi. Par to stāsta NTP pārdzīvojušie, un daudzu aptauju rezultāti liecina, ka vairākums cilvēku tic šo būtņu esamībai.

Grāmatā "Dvēseļu liktenis" (Destiny of Souls) praktizējošs psihologs medicīnas doktors Maikls Ņūtons stāsta par regresīvo hipnozi, ko izmantojis daudzu pacientu ārstēšanā, un to, kā viņi pārsteidzoši līdzīgi apraksta "garu pasaules" būtību un tur dzīvojošo garu "dzīves" realitāti.

Tam nav neapgāžamu zinātnisku pierādījumu, jo mēs to nekādi nevaram izmērīt. Vidusmēra zinātniskajam prātam tas, iespējams, izklausās nejēdzīgi. Bet kā mēs to varam zināt? Galu galā mums pašiem vien jāizvēlas, kam ticēt un kas šķiet piemērotākais.

Es ticu, ka mums ir garīgie vadītāji būtnes, kas koncentrējas uz iekšējo un visiem kopējo vidi, tādēļ nav pamanāmas fiziskajā pasaulē, lai gan vienmēr mums palīdz. Es arī ticu, ka mirušie radinieki mūs dažkārt apciemo un zināmos apstākļos mēs spējam viņus ieraudzīt. Pirms aptuveni 20 gadiem manu mammu viens pēc otra apmeklēja mirušie vecāki. Mana vecmāmiņa, kas bija mirusi rikai dažus gadus, izskatījās gluži kā dzīvs cilvēks. Nākamajā naktī ieradās arī vecaistēvs, kas vairāk līdzinājās fotonegatīvain, proti, šķita daļēji caurspīdīgs.

Mans draugs Kails Grejs, eņģeļu vārdotājs, kopš agras bērnības ir apveltīts ar spējām redzēt "mirušus" cilvēkus. Kaut gan sākumā tas bija nedaudz dīvaini, tagad draugam tas šķiet tik ierasti, ka viņš gandrīz vai nepievērš nekādu uzmanību tam, ka kāds uzrodas viņa priekšā.

Reiz devos uz semināru pie ekstrasensa Gordona Smita, kurš spēja saņemt pārsteidzoši precīzas ziņas no cilvēku mirušajiem tuviniekiem.

Reiz "ieradās" kādas meitenes brālis, un Gordons pēkšņi attapās, ņurdot melodiju un kustinot rokas un plaukstas repa stilā. Vēlāk tika noskaidrots, ka šī bijusi brāļa mīļākā dziesma.

Gordona spējas ir zinātniski izpētītas. Profesors Arčijs Rojs, Glāzgovas Universitātes goda profesors, rakstīja: "Gordons Smits uztver precīzus cilvēku vārdus, adreses, notikumus un aprakstus, kas ar ārkārtīgu precizitāti atbilst uztveramā cilvēka vai viņam pazīstamo cilvēku biogrāfijai.""

Ks ticu, ka mūsu garīgie vadītāji, ceļa rādītāji un, iespējams, arī mirušie tuvinieki laiku palaikam atgādina par mūsu cerībām un sapņiem. Vienmēr esmu jutis, ka mani vēro vecaistēvs. Kaut arī zinātniskam prātam tas var izklausīties vientiesīgi, sarunas ar viņu garīgās saziņas līmenī sniedz man atbalstu, un esmu pārliecināts, ka viņš man palīdz, kad es to lūdzu. Lai gan vectēvs nomira jau 1982. gadā, dažkārt man prātā uzpeld skaidrs attēls vai jūtu iedvesmu. Ks ticu, ka tieši tādā veidā saņemu atbildes no augšas.

Garīgie vadītāji dara to pašu. Daži mēdiji saņem pat skaidrākus vēstījumus, bieži dzirdot īstu balsi, fiziski saskatot savus pavadoņus un sarunājoties ar viņiem. Loti bieži cilvēki dienu vai divas pirms savas nāves redz iemīļotos. Viņus ir redzējušas arī daudzas medmāsas, taču publiski tas netiek bieži atklāts.

Protams, maz ticams, ka mirušie tuvinieki, garīgie pavadoņi un eņģeļi vienkārši sēž uz mākoņiem, gaidot, kad varēs ar mums parunāties. Kā māca garīgie skolotāji, debesis nav fiziska vieta, kur mēs mūžīgi slaistāmies. Pāvests Jānis Pāvils II norādīja, ka debesis ir prāta stāvoklis. Tā ir apziņas telpa. Atpakaļ pie apziņas!

Dzimis ar likteņa izjūtu

Kad esmu uzzinājis kaut ko aizraujošu, man uzreiz iešaujas prātā: kā es varētu to izskaidrot? Sāku to darīt jau bērnībā, un tagad tas ir mans darbs, proti, izskaidrot. Iespējams, tas ir dīvains veids, kā pamatot, kādēļ esmu rakstnieks, bet jūtu, ka tieši to daru savās grāmatās un semināros: skaidroju, kā viss darbojas.

Kad Elizabete bija 11 gadus veca, meiteni pārņēma domas, ka viņai jākļūst par aktrisi. Tas izmainīja viņas nākotni! Kopš tās dienas svarīgākais viņas dzīvē bija aktierspēle.

Kur šīs domas bija radušās? Ir viegli teikt, ka apkārtējie cilvēki, televīzija un vide neapzināti mūs uz kaut ko virza, es pilnīgi tam piekrītu. Tas ir pašsaprotami! Mēs uztveram visāda veida ierosinājumus, par to pilnīgi neko nenojaušot. Patiesībā labākais kāršu triks, ko jebkad esmu demonstrējis, man izdevās toreiz, kad kādā draugu pulcēšanās pasākumā vairākas reizes vakara gaitā biju sējis ideju par noteiktu kārti. Iepriekš biju izņēmis šo kārti no kavas un pielipinājis pie galda apakšas. Tad lūdzu vienu no draugiem prātā izvēlēties kādu kārti un pateikt, kuru viņš ir izvēlējies. Pastāvēja ievērojama varbūtība, ka viņš būs izraudzījies kārti, kuru vakara gaitā biju viņam "iedvesis", un tā arī notika. Tad paņēmu kāršu kavu, izbēru kārtis uz galda un lūdzu viņu paņemt savu kārti. Tās tur, protams, nebija. Es jokoju un sacīju, ka varu likt galvu ķīlā: tai tur ir jābūt, jo tikko biju pārskatījis visas kārtis. Mēs visi sākām meklēt kārti zem galda (ap to laiku jau bija iztukšotas dažas vīna glāzes), un tur tā arī bija. Visi jutās vairāk nekā pārsteigti.

Līdzīgu triku izstrādāju ģimenes saietā tēva sešdesmitajā dzimšanas dienā, bet toreiz pielipināju kārti pie loga rūts no ārpuses. Kad kāds bija "izvēlējies" kārti, es pametu kavu pret logu. Ģimenes locekļi bija šokēti, redzot, ka kārts ir palikusi pie loga rūts, bet ne uz pusi tik šokēti kā pēc tam, kad viņi to mēģināja noņemt no stikla un izrādījās, ka tā ir rūts otrā pusē. Viena no tantēm patiešām bija pārbijusies un vēl gadu vai divus pēc notikušā veltīja man dīvainus skatienus.

Daudzas no idejām mūsos iesēj vide, bet, manuprāt, būtu nepareizi apgalvot, ka katra instinktīvā doma ierodas šādā veidā. Kā jau uzzinājām, intuīcija tiek atmodināta trīs veidos. Audio un vizuālās norādes (cilvēki, televīzija, vide) ietver tikai vienu no tiem. Es šo sarakstu papildinātu ar ceturto, proti, informācijas iespaidu impulsu saņemšana no LIELĀS PATĪBAS, kas, protams, būtiski nosaka dzīves virzību. Es uzdrošinos apgalvot, ka tieši tādēļ daudzi cilvēki ir pārliecināti, ka jūt mērķi un likteni, lai gan nespēj to izskaidrot.

Tas izskaidro arī to, kādēļ gadās sastapt cilvēkus, kurus, šķiet, pazīstam visu mūžu, lai gan satiekam tikai pirmo reizi.

Daudziem ļaudīm vispār nav nekādas mērķa apziņas, un es pieņemu, ka arī tam ir cēlonis. Varbūt ir labāk, ka viņi to nezina, vismaz ne tagad. Tādējādi viņi var meklēt paši savu ceļu, kas padarītu dzīvi piepildītu.

Dažkārt es iedomājos, kā būtu, ja mēs izjustu likteni kā detalizētu karti savā prātā, kas mūs vestu pa dzīves ceļiem kā navigācijas satelītierīce, atgādinot: "Pirms nākamā satiksmes pārvada griezieties pa kreisi!" Šī balss gan nebūtu tik kaitinoša un izmantotu intuīciju. Tā ir iekšēja mērķa apziņa un skaidrība par to, kas darāms, lai tur nokļūtu.

īpaši spēcīgi to izjutu 1998. un 1999. gadā, kad strādāju farmaceitiskajā rūpniecībā. Izjūta, ka man jāraksta grāmatas un jāvada izglītojoši semināri, toreiz kļuva tik spēcīga, ka nespēju padomāt par ne par ko citu. F.s vienkārši zināju, ka man tas ir jādara, lai gan doma par darba pamešanu šķita briesmīga, un tikpat baisa bija arī doma par runāšanu auditorijas priekšā.

Tomēr mums vienmēr ir brīva griba. Karte neliek mums kaut ko darīt. Tas ir tikai ceļvedis gluži kā autoceļu karte. Ceļu kartē var ieraudzīt, kurš ir labākais maršruts, lai kaut kur nokļūtu, bet tā neliek doties pa šo maršrutu. Mēs vienmēr varam izvēlēties citas iespējas varbūtējās dzīves kokā.

Dvēseļu radinieki

Varu saderēt, ka tagad prātojat par dvēseļu radniecību ideju, ka ikvienam no mums ir kāda īpaša un saderīga dvēsele.

Iztēlojieties, ka jūs un vēl kāda dvēsele veidojat attiecības. Tās var būt romantiskas, draudzīgas vai tikai uz pazīšanos balstītas. Lai kas arī būtu šo attiecību pamats, pieņemsim, ka LIELAIS TU ar LIELO UN ĪSTO KUNGU (vai KUNDZI) izlemjat, ka vēlaties būt kopā cilvēka dzīvē. Un tā, izmantojot metaforu par krāsas pilieniem, jūs kopā pametat otu un, nolaižoties uz audekla, piezemējaties atdalīti telpā un laikā. Viens ir piedzimis pirms otrā, un sākotnēji jums nav fiziska kontakta vienam ar otru. Taču saskaņā ar iepriekš pieņemto vienošanos starp jums ir saikne. Tas ir tā, ir kā jūs būtu saistīti. Šajā vietā, man šķiet, sākas aizraujošākais.

Tā kā jūs esat saistīti, viss, kas notiek ar vienu, pat ja otrs par to neko nenojauš, ir saistīts ar to, kas notiek ar otru. Lai kur viens no jums ietu un lai ko piedzīvotu, otra uzvedība un pieredze kaut kādā veidā korelē ar pirmo, pat ja jūs vēl neesat tikušies. Un tā, kad jūs beidzot sastoparies, saskaņa ir ideāla. Tajā ir kaut kas pazīstams, tā ir savienība, kas šķiet pilnīga arī tad, ja sākotnēji viss bijis šķērsām.

Vai esat kādreiz ar kādu sadraudzējušies tikai tāpēc, ka jums bijušas līdzīgas pagātnes? Arī draugi var būt dvēseļu radinieki, taču, lai nošķirtu draudzību no romantiskām attiecībām, to, iespējams, labāk dēvēt par dvēseļu brālību vai, kā mēdz teikt mans vecais draugs Kenijs, "bračkām".

Dažkārt dvēseļu radinieks var būt kāds, kurš māk strinkšķināt visas jūsu dvēseles stīgas, un es nerunāju par fiziskām darbībām. Reiz skaļi izsmējos, izdzirdējis, ka Veins Daijers sacerējis rakstu žurnālam, ko nosaucis "Tavs dvēseles radinieks ir cilvēks, kuru tu nevari ciest". Dvēseles radinieks var būt kāds, ar kuru jūs nekad negribētu romantiskas attiecības, bet, ilgstoši iedvesmojot, viņš palīdz paplašināties un kļūt par tādiem cilvēkiem, par kādiem jums jākļūst kādā dzīves posmā. Tas varētu būt šo attiecību saturs un pamatojums.

Šeit iezīmējas kāds iepriekšnolemts dzīves elements. Varu derēt: ja attiecības vai draudzība ir svarīgs nosacījums, tā radīsies neatkarīgi no tā, pa kuru iespējamās dzīves zaru iesiet. Citiem vārdiem sakot, neatkarīgi no tā, kādus lēmumus dzīvē pieņemsiet, otras dvēseles lēmumi korclēs ar tiem, tādēļ vienmēr pastāvēs iespēja, ka jūs satiksieties un sadraudzēsieties. Ja jūs pārāk strauji tuvotos satikšanās punktam, jūsu ceļā rastos šķēršļi. Bet, ja jās virzītos pārāk lēni, šķietami brīnumainas sagadīšanās paskubinātu iet ātrāk. Uli! Varu saderēt, ka gadījumā, ja jūtaties vientuļi, tagad nodomājāt, ka varat atslābt.

Kad biju iegremdējies šīs nodaļas materiālos, kādu rītu nosapņoju spilgtu sapni, kurā biju tagadējā vecumā (41) un skrēju kopā ar dažiem draugiem, no kuriem vienu pazinu kopš universitātes laikiem. Biju viņiem priekšā, tādēļ piestāju pabā, lai nedaudz atpūstos. Tur satiku Elizabeti. Sapnī viņa izskatījās citādi. Viņas mati bija īsāki, apģērbs šķita atšķirīgs un neierasts, ādu rotāja kāds tetovējums, bet viņa bija tas pats cilvēks, kuru pazinu. Viņa mani apbūra acumirklī. Kad pamodos, jutu, ka biju redzējis citu mūsu varbūtējās dzīves koka zaru. Mūsu satikšanās bija neizbēgama tā vienmēr bijusi nolemta.

Ks ticu, ka pastāv tāda lieta kā dvēseļu radniecība, lai gan tiku pavilkts uz zoba, kad pirmo reizi par to ierunājos zinātniskajā laboratorijā. Neesmu pārliecināts, vai mūsu dvēseles radiniekiem ir tās pašas saiknes vai arī citi iemesli uzturēt ar mums attiecības, bet šī ideja man patiešām šķiet vērā ņemama.

Mēs noteikti dzīvojam mijiedarbību caurvītā pasaulē, kur realitāte tiek dalīta. Nākamajā nodaļā vēlos apspriest kolektīvos likteņa spēkus un to, kā mēs tajos iederamies.

Svarīgākais nodaļā

■    Mūsu eksistence ir jēgpilna. Tās jēga slēpjas izaugsmē.

■    Mēs attīstāmies, izvēloties ceļu iespējamās dzīves kokā, un tas mūs noved pie iespējamās nākotnes. LIELAIS TU pieredz abas norises.

■    Dzīve pēc nāves ir zinātniski pierādīta.

■   Jūs šeit esat bijuši jau agrāk (vai vismaz LIELAIS TU ir bijis).

■    LIELAIS TU aug caur jums.

■    Daži cilvēki piedzimst ar mērķa apziņu, kas līdzīga iekšējai kartei vai satelītnavigācijai.

■    Dvēseļu radinieki ir LIELAS PATĪBAS, kas izlēmušas saistīties uz Zemes, satuvinoties laikā un telpā, lai satiktos.

Eksperimenti dzīvē

■     Palūkojieties uz savu dzīvi. Vai grūtības ir palīdzējušas izaugsmē?

■      Vai apzināties mērķi vai likteni? Kas tas ir? Ja nē, regulāri meditējiet, vēloties atrast dzīvei dziļāku jēgu.

Divpadsmitā nodaļa Kolektīvais liktenismes ejam tur, kurp ejat jus

"Cilvēku savstarpējā atkarība, attiecību svarīgums, jaunrades svētums ir sens, sens viedums."

Rebeka ādamsoni

Tagad, kad esam aplūkojuši likteni no indivīda perspektīvas, kā būtu ar kolektīvā likteņa apskatu? Mēs visi šeit dzīvojam kopā. Vai mūsu kolektīvās cerības un sapņi nenoved pie kolektīvas realitātes? Vai cilvēces liktenis ir iepriekšnolemts? Bet varbūt mēs to veidojam visi kopā?

Izsakoties tīri kosmiskās kategorijās, mums ir iepriekšnolemts liktenis. Pēc aptuveni 5 miljardiem gadu (kādu dienu ātrāk vai vēlāk) Saule pārvērtīsies par supernovu un Zeme tiks kārtīgi izcepta. Tomēr neviens nezina kurā evolūcijas pakāpē garīgā un tehnoloģiskā mēs tad būsim. Varbūt Zeme mums tad vairs nebūs vajadzīga, jo būsim jau izsenis no tās pārcēlušies uz citurieni.

Neņemot vērā, ka nākamajos 100 gados mūsos ar milzu blīkšķi var iedrāzties asteroīds vai arī koronas masas izvirdums var noraut mūsu atmosfēru, es vēlētos tikt skaidrībā, kā kolektīvo likteni iespaido mūsu katra lēmumi.

Manuprāt, kosmosam ir noteicoša ietekme uz mums. Ks sāku šo grāmatu ar hronobioloģiju, lai pierādītu, ka neesam atdalīti no kosmosa. Tā ritmi ir pamatīgi ieausti mūsu gēnos, lai mēs darītu to, ko dara kosmoss, tikai dažādos mērogos.

Esam apskatījuši ciklus 11/. Zemes, Saules un Mēness, bet, manuprāt, pastāv arī lielāki cikli. Par precīzu to mehānismu es gan varu tikai prātot.

Ir daudz rakstīts par 2012. gada 21. decembri, maiju kalendāra pēdējo dienu. Daži cilvēki tic, ka tas iezīmē pasaules galu vai tā sākumu. Es tam neesmu ticējis ne sekundi. Maiji iezīmēja kosmiskos ciklus un, izmantojot šo informāciju, izveidoja savu kalendāru. Zināmā mērā viņu garā cikla beigas ne ar ko neatšķiras no gadsimta vai tūkstošgades beigām. Jāuzsver, ka maiji atzīmēja reālus kosmiskos ciklus, nevis patvaļīgus, teiksim, 100 vai 1000 gadu periodus, kā to darām mēs. Tās nav beigas, tikai jauna perioda sākums. Viņiem 2012. gada 21. decembris iezīmēja unikāla planētu un zvaigžņu izkārtojuma cikla noslēgumu.

Manuprāt, ciklu noslēgums un sākums mums visiem iezīmē jaunas psiholoģiskas robežas. Piemēram, gadu mijā daudzi no mums uzraksta savu apņemšanos sarakstu jaunajam gadam. Arī es katru gadu atkārtoju mazu rituālu, kas tiešām ietekmē nākamajā gadā ejamo ceļu. Laikā starp Ziemassvētkiem un Jaungadu dodos uz veikaliem un nopērku jaunu piezīmju grāmatiņu, lai nākamajā gadā varētu pierakstīt dažādas domas, iedvesmas uzplaiksnījumus un idejas, kā arī jaunu dienasgrāmatu, lai tajā ieskicētu seminārus un lekcijas. Piezīmju blociņu un dienasgrāmatu izvēlos ar vislielāko rūpību. Es meklēju īsto, kura atbilst pēc krāsas, satura, izmēra un citiem parametriem. Un tad, 31. decembrī, apkopoju aizvadīto gadu, izvērtēju, kā esmu dzīvojis, salīdzinu to ar saviem nodomiem un uzrakstu jaunos mērķus. Manuprāt, tas simbolizē jaunu sākumu. Pēc Ziemassvētkiem es jūtos pacilāti, zinot, ka tuvojas jauns sākums un varēšu izlemt, kādu vēlos nākamo gadu. Milzums ļaužu dara ko līdzīgu.

Grāmatā "Izvēles brīdis" (Choise Point), ko uzrakstīju kopā ar Hariju Meisiju, kurš ir tāda paša nosaukuma filmas producents, mēs apspriedām kosmisko ciklu dabu un to, kā tie mūs iespaido.1 Mēs izteicām pieņēmumu, ka laikā, kad viens cikls beidzas un sākas nākamais, īsu brīdi notiek dažādas krīzes. Šie laikposmi atver iespēju logus, kad pieņemtajiem lēmumiem ir milzīgs potenciāls ietekmēt dzīvi nākamajā ciklā.

Rakstu šo grāmatu 2012. gadā, un man šķiet, ka pasaulē būs daudz krīžu, no politiskiem apvērsumiem un finanšu krīzēm līdz pārapdzīvotības, degvielas, nabadzības un klimata izmaiņu problēmām. Vai tam ir kāda saistība arī ar maiju kalendāra beigām? Domāju, ir gan!

Nemēģināsim atbildēt, vai tam ir kāds bioloģisks cēlonis vai arī tikai simboliska nozīme. Manuprāt, tajā slēpjas kaut kas no abiem.

Turpinot pārdomas par simboliem, vai zinājāt, ka piektdienās, 13. datumā slimnīcās nokļūst vairāk cilvēku nekā citās mēneša dienās? Man to atklāja ārsts, bet šis fakts ir fiksēts arī pētījumos. Zinātniskajā rakstā, kas 1993. gadā publicēts "Britu Medicīnas Žurnālā" (British Medical Journal), pētnieki pierādīja: lai gan piektdienā, 13. datumā uz autoceļa M25 netālu no Londonas bija mazāk automašīnu nekā parasti (jādomā, ka daudzi māņticīgi cilvēki palika mājās), uz slimnīcu vajadzēja nogādāt par 52% vairāk satiksmes negadījumos cietušu cilvēku nekā piektdienā, 6. datumā.2

Veicot daudz plašāku pētījumu, zinātnieku komanda no Oulu Universitātes Somijā 2002. gadā rakstā apkopoja datus "Amerikāņu Psihiatrijas Žurnālam" (American Journal of Psychiatry), salīdzinot nāvējošu ceļu satiksmes negadījumu statistiku mēneša 13. dienas piektdienās un pārējās piektdienās visa gada garumā valsts mērogā. ' Viņi atklāja, ka piektdienās, 13. datumā satiksmes negadījumos miris lielāks skaits cilvēku nekā citās piektdienās. Interesanti, ka lielākais pieaugums novērojams starp sievietēm (varbūt viņas ir māņticīgākas). 38% sieviešu nāves gadījumu piektdienā, 13. datumā tika skaidroti ar šo fenomenu, jo citās gada dienās nebija būtisku noviržu no normas vidējā nāves gadījumu statistikā.

Autori bija pārliecināti, ka to izraisījušas bailes no piektdienas, 13. datuma, kas pazīstamas ar nosaukumu paraskevidekatriafobija. Bet to pat nevar izrunāt! Patiesībā es reiz pateicu šo vārdu 100 cilvēku auditorijā un jokojot piebildu, ka atdošu piecas mārciņas tam, kurš šo vārdu atkārtos. Puisis, vārdā Stīvs, priekšējā rindā nekavējoties to atkārtoja un man nācās atdot viņam piecas mārciņas! Vārds cēlies no grieķu vārdiem paraskevi (piektdiena), dekatreis (13) un phohos (fobija). Bailes no piektdienas, 13. datuma ir pazīstamas ar dažādiem nosaukumiem, arī triskaidekafobija un pat frigatriskaidekasfobija (Friga ir vikingu dieviete, kuras vārdā nosaukta piektdiena (no angļu valodas vārda friday).

Piektdienas, 13. datuma efekts nerodas tumšo spēku iespaidā, kas liek mums ciest avārijās, to rada bailes no šīs mēneša un nedēļas dienu kombinācijas. Ir ticējums, ka 13. datuma piektdiena dažiem ir nelaimīga diena, kas izraisa negadījumus. Tas viss ir galvā!

Tas tomēr nenozīmē, ka mums šī parādība jānostumj malā kā neesoša. Arī ļ>lacebo efekts ir galvā, un mēs to nevaram ignorēt. Piektdienas, 13. datuma efekts dažiem cilvēkiem ir īsts, jo tāds ir arī placebo un tā izraisītās ķīmiskās izmaiņas smadzenēs un ķermenī. Ja runājam par piektdienu, 13. datumu, pastāv individuālas un kolektīvas sarežģījumu gaidas, kas izpaužas un iemiesojas kā sarežģījumi.

Pārmaiņu gaidas lielo ciklu beigās ir mūsu kolektīvajā prātā vai vismaz pietiekami daudzu cilvēku domās, lai veicinātu milzu izmaiņas. I.ai gan ar mums notiek globālas un personīgas krīzes, daudzas no tām ir radušās mūsos.

Tuvojoties 2012. gada 21. decembrim, bija liela globālu (un personīgu) krīžu iespējamība, un mūsu I.IELĀS PATĪBAS, bez šaubām, zināja par to tuvošanos. Tās būs bijušas gan kolektīvajos, gan individuālajos iespējamo dzīvju kokos, kas aug brīnišķīgajā iespējamo dzīvju koku dārzā.

Garīgā un emocionālā gaisotne

Kādi citi kolektīvie spēki varētu pastāvēt ap mums un mūsos, virzot pa īpašām masu trajektorijām?

Mūs ietekmēt var arī masu noskaņojums. Man patīk domāt par noskaņojumu kā par garīgu un emocionālu gaisotni, ko es iztēlojos kā mazu mākonīti virs mūsu galvām. Cilvēkam, kas jūtas laimīgs, vajadzētu būt ar spilgtās krāsās starojošu mākonīti, turpretī nomāktam cilvēkam vajadzētu būt ar pelēku mākonīti. Manuprāt, šī ideja man radusies jau bērnībā, gadiem ilgi skatoties multenītes (lai gan daru to arī pieaudzis).

Emocijas bieži virza mūs dzīves jaunradē. Kādā pētījumā, kur tika pētītas vecas koledžu gadagrāmatas ar fotogrāfijām, zinātnieki spēja atklāt korelāciju starp cilvēka karjeru un smaidu gadagrāmatas fotogrāfijā, kas uzņemta pirms desmitiem gadu.4 Cilvēki ar neviltotiem smaidiem, kas pazīstami kā 1) smaidi un liecina par laimi, dzīvē bija daudz veiksmīgāki nekā tie, kuru gadagrāmatas fotogrāfijās redzami parasti un ikdienišķi smaidi.

Tas notiek arī plašākā mērogā. Tapat kā debesīs pārklājas un saplūst mākoņi, to dara arī mūsu garīgie un emocionālie mākoņi. Pētnieki Nikolass Kristakis un Džeimss Folers pierādīja, ka laimes izjūta un depresija ir lipīgas parādības. Izpētot aptuveni 12 000 cilvēku sociālos tīklojumus, viņi pierādīja, ka laimīgi ļaudis padara apkārtējos laimīgākus, turklāt līdzīga ietekme novērota arī ar depresīviem cilvēkiem.5 Citiem vārdiem sakot, mūsu mākonis iekrāso citu cilvēku mākoņus. Grāmatā "Lipīgais domu spēks" (Contagious Power of Thinking) es aprakstīju šo pētījumu, lai izskaidrotu, kā jūtas inficē cilvēkus un kā pasargāt sevi no negatīvām emocijām.

Lai ko jūs par to domātu, mēs visi esam saistīti. Katra cilvēka emocionālā noskaņojuma atblāzma izvirmo cauri ne tikai sociālajiem tīklojumiem, bet arī realitātes auduma dzīlēm kā dīķī iemests olis. Tas jaucas un saplūst ar citu radītajiem viļņiem un veido masu noskaņojuma viļņus, kas virmo metaforiskajā dīķī.

Tādējādi mēs dalām kolektīvo garīgo un emocionālo gaisotni, kas veidojas kā civilizācijas garīgais un emocionālais stāvoklis. Tāpat kā katra cilvēka garīgā un emocionālā gaisotne ietekmē viņa dzīves dabu, tā arī mūsu kolektīvā garīgā un emocionālā gaisotne iedarbojas uz jaunradi globālā mērogā.

Tas pats notiek arī zemākos sociālās vides līmeņos mājās, darbavietās, mazpilsētās, lielās pilsētās, metropolēs, laukos un kontinentos. Tā kā mēs visi esam daļa no šīm gaisotnēm, mēs virzāmies turp, kurp plūst viņi.

Diemžēl ne vienmēr varam atbildēt par sava garīgā un emocionālā noskaņojuma gaisotni, jo dažkārt mūs ievērojami ietekmē apkārt esošā vide -gan lokālā, gan masu noskaņojuma līmenī. Mūsu uzdevums ir pārvaldīt savas emocijas, tādēļ ir svarīgi izzināt prāta darbību. Kā viens no instrumentiem šim nolūkam lieti noder meditācija.

Rādiet labu piemēru

Daudzi cilvēki sliecas piekrist, ka mēs radām notikumus, kas atspoguļo mūsu kolektīvo garīgo un emocionālo gaisotni. Lai tā būtu! Bet kā ir ar kariem?

Bieži mūsu pārliecība un cilvēciskās emocijas, pasaules konflikti un kari atspoguļo konfliktus un karus kolektīvajās sirdīs un prātos. Dusmas, naids, bailes vai netaisnība ir uzturs, kas baro karu.

Ceru, ka tagad saprotat, ka lēmums karot patiesībā sākas katrā no mums. Ja garīgā un emocionālā gaisotne var radīt karu, tā var arī nostabilizēt mieru. Nesenajā vizītē Īrijā Auna Sana Su ('i teica: "Miers nav kara neesamība ap mums, miers ir kara neesamība mūsos."6

Ķīniešu filosofs Laodzi ir sacījis:

Ja pasaulē būs tapt mieram, mieram jātop starp valstīm.

Ja starp valstīm būs tapt mieram, mieram jātop starp pilsētām.

Ja starp pilsētām būs tapt mieram, mieram jātop starp kaimiņiem.

Ja starp kaimiņiem būs tapt mieram, mieram jātop ikkatrā mājā.

Ja ikkatrā mājā būs tapt mieram, mieram jātop ikvienā sirdī.7

Ja pavēršam to otrādi, varam redzēt, ka lietas notiek citā secībā: miers sirdī noved pie miera pasaulē. Ja pasaulē dzīvo pietiekami daudz cilvēku ar mieru sirdī, tajā patiešām var būt ilgstoši miera periodi.

Lielākā daļa cilvēku to kaut nedaudz izprot, jo tas ietekmē arī to, kā skatāmies paši uz savu dzīvi un inficējam pārējos ar savām emocijām; jāpiebilst, ka apkārtējie inficē arī mūs. Patiesībā vidusmēra cilvēkiem tas ir tik saprotami, ka pēc tam, kad biju publicējis grāmatu "Domā vesels! Apziņas dziedinošais spēks" (The Contagious Power of Thinking), atsauksmēs visbiežāk saņēmu atziņas, ka rakstu par "apbrīnojami acīmredzamām" parādībām.

Tikpat acīmredzami ir arī tas, ka vairākums cilvēku patiesi ienīst karu un vēlas pasaulē mieru. Daudzi pat piedalās pretkara demonstrācijās, tik stipra viņos ir šī pārliecība. Ir cilvēki, kas protestē ļoti agresīvi, un es to patiešām zinu, jo savulaik esmu piedalījies vairākās demonstrācijās un redzējis daudz aizkaitinātu cilvēku.

Agresīvi protesti piesaista karam uzmanību, sniedzot iespēju sasniegt gaidīto, bet, no otras puses, tie uzkurina kara gaisotni, jo daudzi protestētāji nes savā sirdī dusmas un naidu, tikai vērš šīs emocijas citā virzienā. Katra agresīva doma visā tīklojumā izstaro vibrācijas, un beigu beigās "dusmu mākonis" sāk veidot kolektīvo apziņu. Manuprāt, kad tumšais mākonis sasniedz noteiktu piesātinātību, notiek lūzums jeb tiek sasniegts kritiskais punkts un kaut kur pasaulē izlaužas konflikts. Tas var notikt nelīdzsvarotākajā vietā vai tur, kur tam ir nobrieduši vajadzīgie apstākļi.

Arī mīlestība sirdīs un prātos var veidot sadarbības, iecietības un labvēlības gaisotni. Kad māte Terēza daudzkārt bija noraidījusi uzaicinājumus piedalīties pretkara demonstrācijās, viņa teica: "Tikko jūs pulcēsieties miera demonstrācijā, es būšu klāt."

Kā Ciandijs un daudzi citi diži domātāji ne reizi vien ir atkārtojuši, pasaules mainīšana sākas ar sevi pašu. Paskatieties 11/. sevi un tad godīgi apsveriet, vai tas, ko izstarojat uz āru, ir tas, ko patiešām vēlaties redzēt pasaulē. Ja tā, labi! Turpiniet būt labs piemērs citiem. Palīdziet viņiem par tādiem kļūt. Ja iznākums nav gaidītais, izmainiet sevi, lai izstarotu pareizos viļņus.

Māte Terēza reiz sniedza dziļdomīgu padomu, sakot: "Gribat veicināt mieru pasaulē? Ejiet mājās un mīliet savu ģimeni."

Masu straumes

Tagad pievērsīsimies idejai, ka LIELAIS TU un kolektīvais LIELAIS MĒS varētu redzēt lietas, kas tuvojas kolektīvā mērogā. Mūsu LIELĀS PATĪBAS būtu spējīgas redzēt cilvēku pieredzes plūdmaiņas uz audekla, un katrs no mums nonāktu šajā vietā, apzinoties, ka pastāv varbūtība nonākt aci pret aci ar sarežģījumiem. Patiesībā mēs paši ar saviem lēmumiem un emocijām esam palīdzējuši iestāties tām smagajām krīzēm, ar kurām tagad saskaramies.

Mēs esam daļa no kolektīvās straumes. Ja tā plūst pretī mieram, sadarbībai, iejūtībai un labvēlībai, daļa no mūsu iekšējā likteņa būtu nepieciešamo zināšanu vairošana, lai atrastu šīs noskaņas savā sirdī.

Mēs tiksim virzīti uz pareizo lēmumu pieņemšanu. Ja varu iegūs neīstie cilvēki, viņi to arī zaudēs, un viņu vietas ieņems cilvēki, kas būs spējīgi uz apgaismotu izšķiršanos.

Ja kolektīvā straume plūst katastrofas virzienā, mēs varam tikt virzīti uz nepareizu situācijas novērtējumu savtības, tuvredzības, varaskāres vai citu iemeslu dēļ. Mūsu iekšējam mērķim jābūt koncentrētam uz to, kā rīkojamies šādā situācijā, kā tiekam ar to galā un par ko varam kļūt, nostājoties aci pret aci ar grūtībām, kuras šī situācija sagādā.

Lai kāda bijusi straume mūsu dzimšanas laikā, tās plūdums savu virzienu jau vairākas reizes var būt mainījis, jo mēs esam pieņēmuši individuālus un kolektīvus lēmumus. Esmu pārliecināts, ka katram no mums piemīt ļoti liels spēks ietekmēt masu straumi, pieņemot tagadnes lēmums. Mums visiem piemīt brīvā griba. Jautājums ir, kā mēs to izmantojam savas dzīves veidošanā?

Nedaudz par to jau runāju, kad aprakstīju trīs radīšanas līmeņus, bet nākamajā nodaļā apkopošu līdz šim apgūto, lai palīdzētu jums izveidot dzīvi, par kādu sapņojat.

Svarīgākais nodaļā

■    Pārmaiņas parasti norisinās ciklu gan kosmisku, gan simbolisku beigās.

■    Lai gan mums katram ir individuāla garīgā un emocionālā noskaņa, mēs esam arī daļa no lokālas masu garīgās un emocionālās gaisotnes.

• Garīgā un emocionālā gaisotne ietekmē notikumu dabu gan indivīda dzīvē, gan pasaulē.

■    Mēs mainām pasauli, mainot sevi.

■    Miers pasaulē sākas ar mieru sirdī.

Eksperimenti dzīvē

■     Pievērsiet uzmanību savai emocionālajai gaisotnei jeb noskaņojumam. Iestatiet telefonu tā, lai visu nedēļu ik pa dažām stundām atskanētu signāls, un, to dzirdot, pajautājiet sev: "Kāda gaisotne ir manī tieši šajā mirklī?" Atzīmējiet mainīgo noskaņojumu visas nedēļas garumā.

* Pierakstiet citu cilvēku un pat masu noskaņojumu un vērojiet saistību starp noskaņojumu un cilvēku dzīvēm un pasaules norisēm.

■      Ko tas nozīmē jums?

Trīspadsmitā nodaļa Desmit garīgi un praktiski noslēpumi vēlamā piesaistīšanai

"Dumjš cilvēks meklē laimi tālumā.

Viedais to izaudzē sev zem kājām." Džfimss Oknhfjms

Jau kopš 13 vai 14 gadu vecuma pēru, kā prāts veido mūsu dzīvi. Ļoti skaidri atceros dienu, kad attapos stāvam uz vecāku mājas pagalma ieejas kāpņu augstākā pakāpiena, veroties debesīs un lūdzoties piedošanu Dievam. Man bija atšķirīgi priekšstati par Dievu, nekā mācīja skolā, un es jutos par to vainīgs. Es domāju, ka tas ir zaimošanas grēks, proti, domāt tā, kā es to darīju, un nolēmu lūgt piedošanu.

Toreizējās domas daudz neatšķīrās no tagadējām. Un es intuitīvi jutu, ka varu izmantot Dieva spēku, lai īstenotu savus sapņus. Man bija patiešām cieši par tiem jādomā, un es paļāvos uz to, ka sapņi piepildīsies. Manu vienkāršo formulu veidoja tīras domas un ticība.

Pusaudža vecumā pieredzēju, ka intuīcija nekad nemaldina. Es uzzināju, ka prāta stāvoklis un tas, vai ticu kaut kā paveikšanai vai ne, ļoti ietekmē ne tikai to, kā izturos pret dzīves notikumiem, bet arī to, kā šos notikumus pats sev radu.

Vienīgais trūkums bija mans pašcieņas trūkums es reti pieņēmu, ka patiešām esmu cienīgs tikt pie tā, ko patiešām gribu. Toties es sapratu, ka mana neticība ir acīmredzamo neveiksmju cēlonis. Man vajadzēja daudz laika, lai sasniegtu garīgo telpu, kurā varēju visu vērst par labu.

Kopš tā laika esmu daudz pētījis literatūru par mūsu spēju "pievilkt" to, ko vēlamies. Sajā nodaļā esmu ievijis viedākās mācības, ko

man sniegusi paša intuitīvā un zinātniskā realitātes dabas izpratne un personīgā pieredze, izveidojot garīgu un praktisku noslēpumu sarakstu.

Vārdu "noslēpums" izvēlējos tādēļ, ka daudzi cilvēki, kas par šādām lietām interesējas, ir lasījuši neaprakstāmus panākumus guvušo grāmatu "Noslēpums" (The Secret) vai skatījušies dokumentālo filmu ar tādu pašu nosaukumu. Tāpēc esmu pārliecināts: lai gan daudziem turpmāk lasāmie padomi šķitīs acīmredzamas lietas, vairākums ļaužu par tiem zina ļoti maz, jo tie paliek apslēpti no ikdienišķās apziņas.

Ceru, ka atradīsiet šeit kaut ko, kas jums patiesi noderēs.

1. Izvēlieties to, kas jūs iedvesmo

Ja par to padomā, tas ir pašsaprotams noslēpums. Kāpēc jums būtu jāizvēlas neiedvesmojošs mērķis? Ks iekļāvu šo noslēpumu sarakstā, jo tas daudz nozīmē. Esmu pārliecināts: ja kaut kas jums būs piemērots, tas šķitīs pareizs un sniegs iedvesmu. Šīs izjūtas bieži ir informācija no LIELĀ TU, kurš zina, kas ir aiz nākamā ceļa līkuma.

Vienlaikus tā būs arī nojauta. Jūsu izjūtas nāks atpakaļ no nākotnes uz tagadni. Tas nozīmē, ka šis savā ziņā ir liktenis, kurš, kā jau zinām, nav iecirsts akmenī, lai gan varbūtība, ka tas piepildīsies, ir ļoti ievērojama. Tas gan, protams, nenozīmē, ka jums vienkārši jāsēž malā un jāgaida! Daļa no dzīves ceļojuma ir mācīšanās radīt un sasniegt. Ievērojama varbūtība nozīmē to, ka jums jāpiestrādā, lai vēlamais patiešām varētu notikt. Tad viss jūsu priekšā pašķirsies un ritēs labvēlīgā gultnē.

Es varu to attiecināt uz daudziem dzīvē pieņemtiem lēmumiem. Kad mācījos pēdējā vidusskolas klasē, saņēmu "beznosacījumu piedāvājumu" (man nebija jākārto neviens no sestā gada eksāmeniem, jo sekmes pēc piektā gada bija pietiekami labas) iestāties kādā no trim vadošajām universitātēm, taču es noraidīju šo piedāvājumu un devos uz mazāk slavenu universitāti Strečlaidas Universitāti Glāzgovā, kas vērsās pie manis ar "piedāvājumu ar nosacījumiem". Tas nozīmēja, ka man nācās ārkārtīgi smagi nopūlēties un nopelnīt vēl labākas atzīmes nekā piektajā gadā. Mani draugi domāja, ka esmu vājprātīgs!

Taču došanās uz Srrečlaidas Universitāti patiešām šķita pareiza rīcība, lai gan es teju neko par šo mācību iestādi nezināju.

Izrādījās, ka tā man ir īstā universitāte, jo un tas ir svarīgi tur strādāja daži izcili pasniedzēji un profesors, kurš piebiedrojās mana otrā mācību gada laikā. Viljamss Dž. Kerrs, bez jebkādām šaubām, bija viens no labākajiem pasniedzējiem, kādu jelkad esmu pazinis. No viņa apguvu daudz par mācīšanas mākslu un lekciju lasīšanas prasmi.

Taču svarīgākais iemesls, kāpēc mācījos Strečlaidas Universitātē, bija viņu pētniecības grupā sarakstītais doktora darbs. Pēdējā mācību gadā farmācijas uzņēmumi nepiedāvāja darba iespējas jauniem darbiniekiem, tādēļ manām interesēm atbilstošu darbavietu bija tik, cik var saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Pēc visa spriežot, Lielbritānijā bija apmēram 500 studentu, kas beidza doktorantūras studijas un bija gana kvalificēti darbam pie viņiem. Taču, tā kā Srrečlaidas Universitāte tolaik bija uzlecoša ķīmijas pasaules zvaigzne un mācību iestādes sagatavoto studentu slava gāja tai pa priekšu, universitāte bija iekarojusi daudzu lielu kompāniju uzticību, tādēļ studentiem mūsu grupā bija garantētas darba intervijas.

Darba intervijās mums, protams, bija jāpasvīst, bet saņemtās izglītības kvalitāte nāca mums par labu. Nebija nekāds brīnums, ka šo divu gadu laikā, kamēr uzņēmumi nepieņēma nevienu darbā, ikviens mūsu grupas doktorants tik un tā tika pie darba. Viens no maniem draugiem pat kļuva par augstākās raudzes ķīmijas profesoru.

Es nevarētu cerēt uz vēl piemērotāku darbu par to, kuru dabūju. Tā bija jaunradīta darba vieta, kurā vajadzētu strādāt kādam no pilnīgi cita ķīmijas lauciņa, bet uzņēmuma darbiniekiem šķira, ka organiskās ķīmijas speciālists varētu piešķirt negaidītu virzību tur meklētajiem risinājumiem. Darbā man atklājās plašs medikamentu izstrādes lauks, kurā apguvu visu par ļAacebo efektu. Kad pēc četriem gadiem pametu farmaceitisko rūpniecību, sekojot savam sapnim par rakstīšanu un uzstāšanos, man bija radusies dziļa izpratne par to, kā prāts ne tikai piešķir plūdumu dzīves ķīmiskajiem procesiem, bet arī nosaka un veido ķermeņa bioķīmiju. Es biju pilnībā aprīkots, lai rakstītu par prāta spējām un domas spēku ārstēt.

Pēc pārdrošā lēmuma uz kādu laiku nonācu visnotaļ spiedīgos apstākļos, tādēļ, ja sapnis nebūtu mani iedvesmojis, šaubos, vai būtu to pārcietis. Ieguvu kādu būtisku mācību: ja jūs kaut kas iedvesmo, visticamāk, jūs to paveiksiet, lai cik grūti ari būtu.

Pēc četriem gadiem tik un tā gandrīz atgriezos farmācijas industrijā, bet Elizabete atgādināja, cik sapņi man bijuši nozīmīgi, un no jauna iekvēlināja apņemšanos sekot sirdsbalsij.

Laikam tāpēc neapzināti sabotēju sevi pēdējā intervijā pie potenciālā darba devēja. Tā bija noslēdzošā no trim darba intervijām, kurās todien biju piedalījies, lai cīnītos par vakanci. Intervijas vadīja trīs cienījama vecuma cilvēki. Lai gan biju pārliecināts, ka dabūšu izraudzīto darbu, jutos nelāgi, ka jāatgriežas šajā nozarē.

Kad intervētāji jautāja, uz ko būs vērsti mani centieni jaunajā darbā, mani pārsteidza paša teiktais, turklāt viss norisinājās tik ātri, ka es pat nepaguvu sevi apturēt. Es viņiem atklāju, ka palikšu šajā darbā tikai kādus 18 mēnešus vai ilgākais divus gadus, tādēļ izmantošu savas spējas, lai kāptu pa karjeras kāpnēm līdz amatam valdē. Divi no intervētājiem sāka piekrītot māt ar galvu, bet es piebildu: "Jo, atklāti sakot, man nepatīk jūsu darba ētika! Un tā domā daudzi mūsu sabiedrībā. Būdams nākamais uzņēmuma direktors, es atjaunošu ideju par dzīvību glābšanu, nevis akciju vērtības celšanu."

Trīs vīri, kas pirms tam bija aktīvi iesaistījušies sarunā ar mani, sāka justies neērti. Viens no viņiem blenza tā, it kā mēģinātu izdedzināt caurumu galvā. Es ļoti labi zināju, ka neesmu saņēmis darbu, bet tas man neko nenozīmēja. Lai arī mēs ar Elizabeti tolaik bijām pašķīrušies un man bija šķitis, ka ļoti vajadzīgs darbs, notiekošais nelikās pareizs. Mani iedvesmoja paša sapņi!

Ja būsiet iedvesmoti, turpināsiet iet.

2. PIR

Šis gan ir noslēpums, jo kurš gan zina, ko tas nozīmē? Tas ir viens no praktiskajiem padomiem trīs soļu rīcības plāns:

■  Pierakstiet savus mērķus.

■  Iztēlojieties tos piepildāmies vai regulāri meditējiet par tiem.

■  Rīkojieties, lai tos sasniegtu.

Pierakstot mērķus, jūsu prāts būs vērsts uz dzīves svarīgākajām norisēm. F.s to paveicu ar diviem piegājieniem. Sākumā pierakstu mērķus. Tas ir pašsaprotami! Pēc tam uzrakstu vienu vai divas rindkopas, pamatojot mērķu nozīmību. Šādi varat pārliecināties, vai tieksieties pēc tā, kam jūsu dzīvē ir kāda jēga.

Ja to neizdarām, ir pārāk viegli aizmirst par mērķiem. Ticiet man, es zinu! Mēs tik ļoti iegremdējamies dzīves norisēs, ka tos aizēno citas lietas. Esmu sapratis, ka mērķu pierakstīšana un to nozīmes pamatojums palīdz izkristalizēt nolūkus. Tādējādi jūs ne tikai apzināti, bet arī neapzināti iesaistīsiet savos nodomos trīs radīšanas līmeņus.

Manuprāt, ir svarīgi arī iztēloties, meditēt vai regulāri pārdomāt mērķus. Jāatzīst, ka dzīve laiku pa laikam mēdz sagādāt pārsteigumus, tāpēc esmu pārliecināts, ka tas man palīdz palikt iedvesmotam un koncentrēt uzmanību uz svarīgo pat tad, ja dzīvē notiek citas lietas vai kaut kas negaidīts.

2007. gadā Kalifornijas Dominikāņu universitātē rika veikts pētījums, kurā atklājās, ka mērķu pierakstīšana un mērķtiecīga rīcība ievērojami uzlabo iespējas tos sasniegt.1 Pētījumā bija iesaistīti 149 dalībnieki vecumā no 23 līdz 72 gadiem, viņi dzīvoja atšķirīgos apstākļos un nāca no dažādām valstīm. Dalībnieki pēc nejaušības principa tika sadalīti piecās grupās. Pirmās grupas dalībniekiem palūdza domāt par mērķiem, kurus viņi gribētu sasniegt nākamajās četrās nedēļās, kā arī apsvērt, cik katrs no tiem ir nozīmīgs, cik sarežģīti būs to sasniegt un tā tālāk. Otrās grupas dalībniekus lūdza pierakstīt mērķus, izvērtēt to svarīgumu un veikt tās pašas darbības, ko bija paveikusi ari pirmā grupa. Trešajai grupai tika lūgts virzīties nedaudz tālāk. Viņi pierakstīja savus mērķus, apsvēra to svarīgumu un izstrādāja rīcības plānu. Ceturtajai grupai bija jādodas vēl tālāk. Viņi ne tikai formulēja rīcības plānu, bet arī aizsūtīja to labam un atbalstošam draugam. Piektā grupa reizi nedēļā atskaitījās par panākumiem atbalstošajam draugam.

Varat uzminēt pētījuma rezultātus? Jā, piektā grupa sasniedza visvairāk, savukārt pirmā vismazāk. Patiesībā piektā grupa sasniedza par 78% vairāk nekā pirmā grupa.

Kā izrādās, uzskaite un atskaite ir svarīgi mērķa sasniegšanas priekšnosacījumi. Pastāstīt draugam par apņemšanos ir iedarbīgāk, nekā paturēt to pie sevis, turklāt vēl lielāku labumu gūsiet, ja atskaitīsieties par sasniegumiem. Tāpēc dzīves koučings ir tik iedarbīgs labs skolotājs bieži lūgs uzņemties kādas saistības, pierakstīt tās un sekot mērķim. Viņš pārbaudīs jūs, lai pārliecinātos, ka viss patiešām ir paveikts. Stāsta morāle? Pierakstiet savus mērķus un strādājiet pie tiem! Tieciet skaidrībā par to, ko vēlaties, un atrodiet laiku to pierakstīt. Ja nevarat atrast laiku veikt pierakstus, padomājiet, kā atradīsiet laiku mērķu sasniegšanai.

Kad semināros esam izvirzījuši mērķus, es pārliecinu dalībniekus par to, ka ir svarīgi kaut ko paveikt to sasniegšanai kaut reizi trijās dienās. Ir viegli sajusties apņēmības pilnam semināra laikā! Jūs iedvesmo netikai skolotāja izklāstītās tēmas, bet arī līdzīgi domājošie cilvēki, kas atbalsta visus centienus. Atgriežoties ikdienas dzīvē, apņemšanās sasniegt mērķus bieži izplēnē.

Godīgi sakot, es šaubos, vai būtu pametis darbu farmācijas nozarē, ja nebūtu to izdarījis jau nākamajā dienā pēc Tonija Robinsa semināra apmeklējuma 1999. gadā. Ja būtu šo lēmumu atlicis uz pāris dienām, domāju, mana drosme būtu pagaisusi un es būtu atradis pamatojumu, kāpēc pamest labu darbu, dzenoties pēc gaisa pilīm, ir vājprātīga doma. Tagad varu vaļsirdīgi atzīties, ka pēc septiņu grāmatu uzrakstīšanas un uzstāšanās desmitiem tūkstošu ļaužu priekšā, esmu priecīgs, ka to paveicu!

3. Lai saņemtu, jums arī jādod

Esmu atradis trīs veidus, kā gūt labumu no šī gudrības tīrradņa!

3.1. Došana sniedz pārpilnību

Izklausās paradoksāli, vai ne? Bet došana ir pārpilnības stāvoklis. Lai dotu, kaut kam ir jābūt jūsu, citādi ko jūs varētu dot? Zinu, tas ir pilnīgi pašsaprotami. Taču mazāk acīmredzams ir neliels triks, ko šī rīcība paveic ar prātu. Došana nozīmē to, ka jums ir kaut kas, ko dot. Un tā, piepildot zemapziņu ar šādu pārticības izpratni man ir! -, jūs iedarbināt trīs radīšanas līmeņus, lai neapzināti piesaistītu to, ko paši dodat. Pavērsies iespējas, kas agrāk šķita nepieejamas.

Protams, tā kā šajā gadījumā ietekmējam zemapziņu, jums patiešām jāvēlas dot, nevis pie sevis jānodomā: "Es ceru, ka tas darbosies. Un ja un ne? Es tikko nopirku dārgāku blūzi! Ak, nē! Ja tas nenostrādās, es būšu galīgās sprukās! Varbūt labāk nest to atpakaļ." Tādā gadījumā došanas akts nesaka "man ir", vai ne? Tas saka "man [nekā] nav, un tagad man ir vēl mazāk"!

Jums pašiem jāizvērtē, kad ir saprātīgi un atbilstoši pielietot šo paņēmienu. Lielākoties viss ir atkarīgs no jūsu pārliecības. Daži cilvēki sapratuši, ka viņu gadījumā tas labi darbojas ar mazām lietām, bet pārliecība sāk svārstīties, kad viss nonāk līdz nopietniem uzdevumiem.

3.2. Sevis dāvāšana nes laiku, laimi un mīlestību

Man patīk izmantot šī noslēpuma otro paņēmienu. Tā ir sevis dāvāšana.

Kā rakstīju jau iepriekš, došana pievelk tieši to, ko paši esat devuši. Ja varat cēlsirdīgi dāvāt, piemēram, savu laiku, konstatēsiet, ka jums ir vairāk laika, ko cēlsirdīgi dāvāt. Esmu atklājis, ka tad, kad palīdzu cilvēkiem (saprātīgos apmēros), pat ja pašam kaklā karājas steidzamas lietas, es sāku strādāt daudz radošāk un esmu iedvesmas pārņemts vairāk nekā pirms tam. Tātad es visu daru labāk un ātrāk! Sākotnēji šī ideja izklausās pretrunīga, jo parasti vairāk koncentrējamies uz zaudēto laiku, bet, ja pievērsiet uz šo domu acis un tik un tā palīdzēsiet, patiešām iegūsiet laiku.

Iemiesojot šo ideju dzīvē, jūs varētu dot savu laiku vai pacietību, veltīt nedalītu uzmanību, piedošanu, līdzcietību vai mīlestību. Cilvēks, kurš to visu dāvā, šķiet, saņem to arī atpakaļ! Ja gribat būt vairāk mīlēti, mīliet vairāk! Tā ir ļoti vienkārša, bet ārkārtīgi spēcinoša ideja. Un tā ir arī īsts noslēpums, jo tikai dažiem cilvēkiem, kas neapgūst psiholoģiju vai pašizaugsmi, ir nojauta par šādas pieejas pastāvēšanu.

Ja palīdzam cilvēkiem, ar kuriem esam saistīti, mēs palīdzam visiem un tādējādi arī sev, jo esam cieši saistīti sociālajos tīklos.

Iepriekš aprakstītajā Hārvardas sociālajā pētījumā2 , kurā tika pārbaudīts, cik lipīga, izplatoties sociālajos tīklos, ir laime un depresija, rika atklāts, ka depresijā ieslīgušām cilvēkam var palīdzēt, uzaicinot piebiedroties savai grupai. Katrs jauns sociālais kontakts pozitīvi ietekmē cilvēka emocionālo stāvokli. Un tā jo ciešāk sasaistās iekšējais tīklojums, jo laimīgāks tas kļūst.

Palīdzēšana citiem palīdz jums pašiem. Manuprāt, senais sakāmvārds dots devējam atdodas ir patiess!

3.3. Pateicība dod vairāk lietu, par ko pateikties

Trešā dāvāšanas forma ir pateicība. Iespējams, tas ir iedarbīgākais veids, jo tam var būt tālejošas pozitīvas sekas. Es pateicības vingrinājumus ierindoju starp labākajiem pašpalīdzības paņēmieniem, kādus vien esmu apguvis.

Iesākumā jāsaka, ka pateicība dara laimīgāku. Pētījumā, kurā salīdzinātas divas cilvēku grupas, no kurām viena skaitīja, cik reižu ir saņēmusi un izteikusi pateicību, turpretī otra pārdomāja, cik reižu ir sakašķējusies (ar ko cilvēki lielākoties nodarbojas), atklājās, ka tie, kuri skaitīja pateicības, ir par 25% laimīgāki, nekā tie, kuri atradās kašķīgo grupā. '

Pateicība stiprina arī attiecības. Šķiršanās prāvas ir pārpludinātas ar tādu attiecību līķiem, kurās viens partneris ir uzskatījis otru par pašsaprotamu piedevu savai dzīvei. Samērā bieži aizmirstam, cik nozīmīgi mums ir tuvie cilvēki, jo pēc kāda laika sākam veltīt pārāk daudz uzmanības sīkām apnicībām. bet viena no viedākajām atziņām, ko jebkad esmu guvis, ir šāda: tas, kam veltāt savu uzmanību, iespaido arī emocijas. Ja vērsīsiet uzmanību uz kaut ko kaitinošu, ar laiku atradīsiet aizvien vairāk līdzīgu grabažu un emocijas trauksies pa lejupejošu spirāli, līdz kaut ko saplēsīsiet, dosieties gulēt vai notiks kaut kas pozitīvs. Prāts šādā nozīmē ir viegli paredzams! Pateicība palīdzēs veltīt uzmanību būtiskajam, un emocijas virzīsies pa augšupejošu spirāli. Kā blakusefektu jutīsiet laimi, apmierinājumu un uzlabojumus attiecībās.

Varu ieteikt divus ļoti iedarbīgus pateicības treniņa uzdevumus:

■ Pirmo uzdevumu veiciet katru dienu. Jums katru dienu jāuzraksta piecas līdz desmit lietas, par kurām esat pateicīgi pēdējo 24 stundu

laikā. Varat šīs lietas uzskaitīt tikai prātā, bet esmu sapratis, ka īpaši labi iedarbojas "pateicību žurnāla" izgatavošana un piepildīšana ar lietām, par kurām esat pateicīgi.

■ Otro uzdevumu sauksim par "Atrodi cilvēku". Katru dienu veltiet piecas līdz desmit minūtes pārdomām par to, kāpēc un par ko esat pateicīgi kādam īpašam cilvēkam jūsu dzīvē. Katru dienu izvēlieties citu cilvēku, sākot ar mīļotajiem un beidzot ar draugiem, kolēģiem un pastniekiem.

4. Pozitīvas emocijas paātrina, negatīvas bremzē

Arī šis ir pašsaprotams novērojums, bet cilvēki tik un tā turpina to izmantot, lai palēninātu savu vēlmju piepildīšanu!

Kad uztraucaties un jūtaties nomākti, jo kaut kas nenotiek saskaņā ar plāniem, jūs tikai apgrūtināt lietu norisi. Tā kā līdzīgs līdzīgu pievelk, jūs vienkārši kļūstat vēl uztrauktāki un nomāktāki līdz brīdim, kad kaut kas pārplīst, parasti kāds asinsvads! Ir vēl sliktāk būdami šādā stāvoklī, jūs izmantojat trīs radīšanas līmeņus, lai radītu vairāk tā, kam esat pievērsuši uzmanību: patiesībā jūs negribat to, ko gribat. Turpretī, saglabājot mieru, pozitīvismu un cerības, jūs, šķiet, varat pārvarēt jebkurus šķēršļus.

Lūk, kā tas darbojas. Man patīk domāt par mūsu nodomiem kā par nelielām vibrācijām, un emocijas tās tikai pastiprina. Lai kādas būtu emocijas, nodomi tiks pastiprināti un padarīti noteiktāki. Piemēram, jūs varat vēlēties kaut ko iegūt un justies slikti, jo nespējat tikt pie kārotā. Tādējādi enerģija, kas ir piesaistīta nevēlamajam, ir spēcīgāka par to, kas ir piesaistīta vēlamajam. Kā jūs domājat, ko dabūsiet?

Šis likums nosaka, ka jūs dabūsiet to, kur ieguldīsiet spēcīgāko enerģiju.

Tātad ja domāsiet par saviem mērķiem pozitīvi, tos atbalstīs stiprākās emocijas un jūs sasniegsiet vai vismaz sāksiet ceļu uz to -, ko vēlaties.

Esmu sapratis, ka tādi stāvokļi kā sajūsma, entuziasms, pacietība, zinātkāre un aizrautība, šķiet, palīdz virzīties uz vēlamo. Tās ir stipras pozitīvu emociju formas, kas dažkārt var izlauzties cauri vilšanās uzplūdiem, kad kaut kas nenotiek īsti pareizi.

Jums var rasties sajūta, ka esat nonākuši apburtajā lokā, no kura nav iespējams tikt laukā. Vienīgais veids, kā visu mainīt, šķiet, ir neļaut situācijai gūt virsroku. Bet, ja notiekošais jums netraucē, kāpēc to vispār mainīt? Pusaudža vecumā un pēc divdesmit gadu sasniegšanas es ar šo acīmredzamo paradoksu cīnījos gadiem ilgi. Apsēsts ar jau reiz pieminēto pašcieņas trūkumu, es bieži gribēju kaut ko tādu, ko, pēc paša domām, nekādi nevarēju dabūt, turklāt piedzīvotā vilšanās vēl vairāk attālināja no iecerētā mērķa. Visbeidzot nodomāju, ka man nav jāvēlas kaut kas ar domu tikt pie tā. Taču patiesībā es to vēlējos dabūt. Un tā kāds ir risinājums?

Nonācu pie secinājuma, ka svarīgākais ir prāta stāvoklis. Žēlošanās bieži noved pie zaudējuma, īpaši tad, ja jūs to darāt bieži, un daudzi cilvēki to patiešām dara bieži! Tits ir paradums, kas bieži piemīt pat tiem cilvēkiem, kas ir pārliecināti, ka nesūdzas. Esmu izaicinājis daudzus "es nekad nežēlojos" cilvēkus uzņemties pārbaudījumu, kura laikā 21 dienu nedrīkst sūdzēties, kurnēt, kritizēt un netaisnīgi tiesāt citus cilvēkus vai lietas.4 Katru žēlošanās gadījumu uzskaita, pārliekot aproci no vienas rokas uz otru.

Lielākā daļa "es nekad nežēlojos" cilvēku drīz atskārst, ka patiesībā žēlojas daudz vairāk, nekā pirms tam bija domājuši. Pirmajā aproces valkāšanas dienā viņiem nācās to pārlikt vidēji desmit reizes, turklāt jau dažās pirmajās pārbaudījuma stundās.

Patiesībā tā ir lieliska apmācības programma. Tā līdzinās prāta un emociju vešanai uz trenažieru zāli un īpaši labi palīdz veltīt mazāk laika tam, ko nevēlaties, un vairāk pievērsties tam, ko vēlaties.

Pozitīvas emocijas varat vairot arī ar smiešanās palīdzību. Man patīk skatīties komēdijas televīzijā vai kinoteātrī. Situāciju komēdija "Draugi" (Friends) ir mana mīļākā izklaide šajā jomā. Man patīk arī "Freizers" (hrasier) un "Lielā sprādziena teorija" (The Big Bang Theory). Apvienotajā Karalistē es smejos par sarunu raidījuma namatēviem Grehamu Nortonu un Alenu Karru. Savienotajās Valstīs viena no manām iemīļotajām sarunu raidījumu vadītājām ir Ellena Dcdženeresa. Man ļoti patīk smieties, un tas man patiesi nodrošina labu noskaņojumu.

Esmu arī slepens "Mūsu Vullija" [Oor Witllie) un "Brūnu"( The liroons), divu Skotijas Sunday Post avīzes humora lappušu, cienītājs. Man mājās ir vairākas "Mūsu Vullija" un "Brūnu" grāmatas, un gandrīz vienmēr kāda atrodas pie gultas. Esmu sapratis, ka dažas minūtes viņu bezrūpīgā humora ir ideāla cieša miega recepte.

Trešais pozitīvu emociju vairošanas paņēmiens ir pateicības jūtas, ko esmu jau izklāstījis, atklājot trešo noslēpumu.

5. Pielabojiet kursu atrodiet un izlabojiet nepareizus priekšstatus

Ar to es nodarbojos ļoti bieži. Iespējams, šo pašpalīdzības uzdevumu izpildu biežāk nekā pārējos, un tas ir veicinājis vairākas vērā ņemamas izmaiņas manā dzīvē. Esmu izkopis pats savu pieeju, kas patiesi darbojas manā labā.

Dzīves laikā mēs neizbēgami sastopamies ar grūtībām, bet, kā zinām, tās sniedz iespēju augt. Daudzas piespiež mūs ielūkoties sevī, lai saprastu, kā domas, emocijas un pieņēmumi korelē ar situācijām, kurās nokļūstam. Kad izmainām domas, emocijas un īpaši pieņēmumus, korelējam ar iespējām gūt atšķirīgu pieredzi, tādējādi dzīve izkārtojas saskaņā ar jaunajām idejām. Tādā gadījumā pēc pārbaudījuma varam kļūt par paša uzlabotu versiju (ar paplašinātu apziņu).

Kad sāku savu jauno grāmatu autora un lektora karjeru, patiesībā pats sevi bremzēju. Tas netika darīts ar nolūku. Mani bija pārņēmuši centieni kaut ko izdarīt. Taču prātā bija nepareizs priekšstats, ka panākumi ir saistīti ar atrašanos tālu prom no mājām tik bieži, ka vispār vairs netikšos ar ģimeni. Daudzi tā dzīvo, un kādā brīdī es pieņēmu, ka tas ir neizbēgams panākumu priekšnosacījums.

Tik ļoti vēlējos piepildīti pavadīt laiku ar ģimeni, ka sāku sabotēt pats sevi. Tas bieži izpaudās kā pašpārliecības trūkums; jutos un darbojos kā kaut kas nenozīmīgs salīdzinājumā ar autoritatīvajām figūrām tuvējā apkārtnē vai tām, kam bija nozīmīga loma manā karjerā. Lai arī vēlējos būt pašpārliecināts, doma, ka, sasniedzot panākumus karjerā, neredzēšu savu ģimeni, lika rīkoties tā, it kā es negūtu nekādus panākumus. Tādējādi šajā acīmredzami svarīgajā brīdī mani pameta pašpārliecība. Tas sagādāja vilšanos, jo nevarēju izpaust sevi iespējami labākajā veidā, kad tas bija ārkārtīgi nepieciešams.

Kādā dienā sapratu, kas mani nomoka, sāku apšaubīt attiecīgo pieņēmumu un atklāju, ka varu to mainīt. Sapratu, ka panākumi karjerā neliek dzīvot šķirti no ģimenes. Es pats varēju veidot apmierinošus apstākļus. Visnotaļ saprātīgi apjēdzu, ka panākumi ir nodrošinājuši arī lielākus finanšu resursus, tādējādi varu dzīvot, kur vien vēlos, un ceļot, lai redzētu savu ģimeni ikreiz, kad to vēlos, un pat apmaksāt viņu ierašanos pie manis. Es atgādināju sev, ka pats varu noteikt savu dzīvi. Karjera sāka izskatīties ievērojami gaišāka. Nepareizais pieņēmums bija vilcis mani atpakaļ.

Pieņēmumi un uzskati ir kā iekšēji spēki, kas velk noteiktā virzienā. Ir lieliski, ja uzskati ir veselīgi un liek redzēt pasauli pozitīvā gaismā. Tad jūs bieži atklājat, ka dzīve sniedz neskaitāmas laimes iespējas. Cilvēki, kam šādu uzskatu nav, domā, ka esat tikai veiksminieki. Savukārt, ja uzskati nav veselīgi vai ir ierobežojoši, labāk tos mainīt. Uzskatu maiņa patiesībā ir kā neliela iekšējā kursa pārbīde. Ja reiz maināt savu pārliecību, dzīve pagriežas vēlmju virzienā.

Izklāstīšu vienkāršu darbības plānu nepareizu uzskatu atrašanai un nomaiņai. Es to saucu par "nopratināšanu krustugunīs" (nūjā, patiesībā nosaukumu izdomāja Elizabete pēc tam, kad ar labiem panākumiem pati bija izmēģinājusi šo pieeju):

■  Pierakstiet itin visu sākot ar to, kāda ir sāpīgā situācija, un beidzot ar to, kā tajā jūtaties. Neko nenoklusējiet!

■  Esiet piekasīgi, izvērtējot pierakstīto, lai atrastu nepareizos uzskatus. Pajautājiet paši sev: "Kāpēc es tā domāju?" un "Ko tas par mani liecina?" Pierakstiet savas atbildes. Tis nav piecminūšu uzdevums atrodiet laiku, lai patiešām varētu izsvērt atbildes.

■  Dažkārt ir noderīgi sev pajautāt: "Ko es iegūstu no šī brīža situācijas?" Šajā jautājumā jums ir jābūt pilnīgi un nežēlīgi atklātiem pret sevi. Jūs pietuvosieties uzskatiem par sevi, citiem cilvēkiem, vērtībām un to, kāpēc esat pelnījuši būt laimīgi.

■  Pakļaujiet jautājumu krustugunīm visu, ko esat uzrakstījuši. Paverieties uz pašu apgalvojumiem par sevi un atrastajiem uzskatiem. Vēlieties mainīt lietu kārtību un pajautājiet sev:

•   Vai šis apgalvojums/priekšstats ir pilnīgi patiess? Vai tiešām varu apgalvot, ka tas ir 100% patiess?

•   Kāpēc tas ir patiess?

•  Ja šis apgalvojums nav patiess, kas ir patiesība?

■  Pierakstiet savas atbildes. Trešā atbilde ir jūsu iespēja pierakstīt jaunu pārbaudītu pārliecību. Tam jābūt apgalvojumam par sevi, citiem, dzīvi vai pasauli, kāda tā būs kopš šī brīža.

■  Visbeidzot 20 reizes dienā 10 reizes no rīta un 10 reizes vakarā ciešā apņēmībā atkārtojiet jauno pārliecību (uzskatot to par patieso lietu kārtību un faktu), līdz jūtat, ka tas vairs nav nepieciešams. Jūs to zināsiet tad, kad jutīsieties pilnīgi atšķirīgi un vairāki dzīves aspekti sāks mainīties uz labo pusi.

6. Apliecinājumi

Pastāv nevērīgs pieņēmums, ka apliecinājums ir rikai apstiprinošs formulējums par kaut ko. Pēc iepriekšējā uzdevuma izpildīšanas apliecinājums kļūs par jūsu jauno priekšstatu.

Apliecinājumi ir parocīgi, lai palīdzētu piemērot jaunos uzskatus vai pasaules redzējumu. Ja regulāri tos atkārtosiet, iesakņosiet savā apziņā. F,s ļoti bieži izmantoju apliecinājumus. Viens no maniem visu laiku iecienītākajiem ir šāds:

Katru dienu es dzīvoju ar laimes izjūtu un līksmi, ticot, ka ar mani notiks tikai kaut kas labs.

Pirmo reizi to formulējot, jums nav pilnībā jātic savam apliecinājumam. Tas iegūs savu spēku caur ticību. Atkārtojot apliecinājumu, jūsu domas, emocijas un pat apstākļi sāks mainīties, lai apgalvojums apstiprinātos. Tādējādi pat tad, ja sākumā tam ne visai ticat, pēc laika noticēsiet, jo tas būs kļuvis par dzīves patiesību.

Ikviens apliecina. Ari tad, ja nedomā, ka to dara. "Man šajā jomā nav panākumu." Vienalga, kas tā ir par jomu, tas ir apgalvojums (apliecinājums). Labāk būtu teikt šādi: "Lai arī pieļauju kļūdas, man veicas aizvien labāk." Saglabājot šādu apliecinājumu, jūs, iespējams, pamanīsiet, ka veicas aizvien labāk, un sāksiet to aizvien vairāk izbaudīt.

Viss, ko pastāvīgi apgalvojam par sevi, citiem un pasauli, ir apliecinājums. Tas ir ļoti izdevīgi, ja apliecinājumi ir pozitīvi un jūs saskatāt labo cilvēkos un pasaulē. Bet, ja visur saskatāt problēmas un atrodat visos trūkumus, būtu saprātīgi mainīt to, ko stāstāt paši sev, jo dzīve patiesi var stāstīto atspoguļot.

Kāds cilvēks mūsu darbnīcā uz šo atbildēja: "Bet es tikai konstatēju faktu." Es atbildēju: "Tiešām?" Fakti ir mazāk izplatīti, nekā jūs domājat. Lielākoties tas, ko saucam par faktiem, ir viedokļi notikumu interpretācijas. Tie nav fakti. Kamēr jūs tos uzskatīsiet par faktiem, jums tie arī būs fakti. Jūsu apliecinājumi liks tiem par tādiem kļūt.

Mana pieredze ar apliecinājumiem liecina, ka tie ir smalki, tomēr iedarbīgi virziena maiņas darbarīki. To atkārtošana ir kā daži airu vēzieni, kas vērš laivu citā virzienā. Tas gandrīz nemaz neprasa piepūli, jo mēs jebkurā gadījumā katru dienu kaut ko apliecinām. Tādējādi viss, ko tagad darāt, pavērš laivas priekšgalu citā virzienā.

Lūk, daži apsvērumi, kas palīdzēs sākt:

* Kā būtu, ja jūs apliecinājumu: "Tas ir briesmīgi es nekad to neizdarīšu, nekad nesanāks labāk, es esmu te iestrēdzis!" mainītu uz šādu: "Es atradīšu veidu, kā to paveikt. Bezizejas nav! Man patīk tas, kā māku atrast risinājumus. Es to varu izdarīt!"

■  Kā būtu, ja mainītu: "Tas cilvēks ir apnicīgs un briesmīgs!" uz: "Šķiet, viņam dzīvē ir kādi sarežģījumi, kas liek izturēties tieši šādi!"

Un te būs daži pozitīvi apliecinājumi, ko varat iekļaut savā dienas kārtībā:

■  "Esmu pateicīgs par visu, kas esmu, par visu, kas man ir, un par visu, ko esmu piedzīvojis."

■  "Es mīlu sevi un pieņemu tādu, kāds esmu."

* "Man piemīt iekšējs spēks tikt gala ar katru situāciju, kura nokļūšu."

■  "Esmu elastīgs. Ar prieku uzņemu izmaiņas savā dzīvē un pielāgojos tām drosmīgi un viegli."

■  "Es ļaujos laimes izjūtai un līksmei bez iemesla vienkārši tāpēc, ka esmu to pelnījis!"

7. Pacietību katliņš, ko vēro, nekad neuzvārīsies

Mēs visi esam dzirdējuši, ka pacietība ir tikums, bet tikai retais par to ir domājis. Tas vienkārši ir tāds sakāmais. Taču es esmu atklājis, ka pacietība ir ārkārtīgi nepieciešama, radot to, ko vēlamies. Bez pacietības mums ir tieksme domāt par to, ko vēlamies, tik daudz, ka beigās vairāk uzmanības pievēršam tam, kas vēl nav noticis. Un jūs zināt, ar ko tas beidzas, vai ne?

Pacietība palīdz atsvešināties no iznākuma un plūst pa notikumu upi, ļaujoties straumei. Dažkārt es to skaidroju ar seno sakāmvārdu: "Katliņš, kuru vērojam, nekad neuzvārīsies." Tas precīzi un saprotami paskaidro manu domu. Mēs nedomājam par faktu, ka tas, ko vēlamies, vēl nav noticis, lai atkal atjaunotos plūsma, kas pie tā novedīs.

Reiz ar šo gudrību padalījos seminārā un kāda sieviete eksplodēja smieklu lēkmē. Sākumā nodomāju, ka esmu pateicis kaut ko jocīgu. Es mēdzu tā darīt, kad lasu lekcijas, bet parasti daru to apzināti. Kad apjautājos, kas noticis, sieviete izstāstīja, ka pēkšņi sapratusi, ko visu laiku darījusi, un tikko sajutusi tādu atvieglojumu, ka nav varējusi nesm ieties.

Man un pārējiem semināra dalībniekiem, protams, bija jāzina vairāk. Sieviete paskaidroja, ka nesen pametusi veiksmīgu karjeru, lai uzsāktu pati savu uzņēmējdarbību dzīves treneres amatā. Lai gan sieviete bija nobažījusies par pieņemto lēmumu, viņa uzskatīja, ka tas jādara vai nu tagad, vai nekad. Tā un sieviete drosmīgi lēkusi nezināmajā.

Viņa bija ieguldījusi zināmu naudas daudzumu publiskā tēla veidošanā un panākusi, ka vietējie plašsaziņas līdzekļi nelielos rakstos pastāstījuši par viņas dzīvi un ieteikuši izmantot viņas pakalpojumus.

Bet sieviete bija ārkārtīgi noraizējusies par to, ka neuzradīsies neviens klients, viņa būs zaudējusi naudu un atradīsies uz nepareizā ceļa.

Par nelaimi, semināra apmeklētāja teica, tā bijusi viņas galvenā doma, tādēļ viņa bija tik norūpējusies par klientu piesaistīšanu, ka pēdējo dažu dienu laikā pārbaudījusi e-pastu katras piecas vai desmit minūtes. Cik daudzi no jums, lasot šīs rindas, var attiecināt tās uz sevi? Tagad, protams, sieviete saprata, ka darbošanās ne ar ko labu nevainagosies.

Grupa sievietei ieteica vispār nepārbaudīt e-pastu pirmdienā (seminārs notika sestdienā), un viņa piekrita tā darīt. Dāma atzina, ka, iespējams, uz klientu pieteikumu nebūtu labi atbildēt tūda| pat. Tas varētu radīt iespaidu, ka viņa ir aizņemta darbā.

Pēc dažām nedēļām saņēmu elektronisko vēstuli no savas klausītājas. Viņa bijusi tik aizņemta ar saviem klientiem, ka nav varējusi uzrakstīt agrāk. Viņa nebija pārbaudījusi pastkastīti ne tikai pirmdien, bet arī otrdien. Kad trešdien atvērusi pastkastīti, satraukta atklājusi, ka tajā ir vairākas vēstules, kurās viņa aicināta sniegt pakalpojumus, un no šī brīža viss gājis vaļā.

Ne vienmēr ir viegli būt pacietīgam. Šī spēja ir jāizkopj. Taču, ja vingrināsieties ar nolūku to izkopt, tas padosies aizvien vieglāk. Turpinājumā lasāms jauks apliecinājums, kas palīdzēs pievērsties šim mērķim:

Esmu pacietīgs.

Dzīvoju šobrīd un ticu, ka viss labais plūst manā virzienā.

8. Augšupeja un lejupslīde ir normāla parādība

Jā, patiešām! Kad kaut kas pārstāj darboties vai piedzīvo strauju lejupslīdi, ir viegli pieņemt, ka esat kļūdījušies, kaut ko izdarījuši nepareizi vai darījuši nepietiekami. Taču jāņem vērā, ka lejupslīdes bieži pavada augšupejas un vienkārši pastāv ciklisks ritms, kurā viss darbojas.

Atcerieties, ka daba un kosmoss ir cikliski. Tāpat kā mūsu bioloģija ir sinhrona daudziem šiem cikliem un mūsu bioloģiskā būtība ietekmē domas un jūtas, ir tikai dabiski, ka arī dzīve ir cikliska. Paturot to prātā, varam sākt izvērtēt, kāpēc mūsu mērķu virsotņu sasniegšana nelīdzinās taisnai līnijai.

To saprotot, jums nav jāsecina, ka esat izdarījuši kaut ko nepareizi, ja gadījusies "slikta" diena. Jums varbūt būs nepieciešams nedaudz vairāk pacietības vai jāmaina kurss, pārbaudot kādu savu pieņēmumu patiesumu. Es daru abējādi.

Tātad, ja esat vērsuši savas domas, prātu un apziņu uz mērķi, augšupejas un lejupslīdes savienosies tīklā, kas virzīts uz mērķi. Pienāks laiks, kad pārcietīsiet lejupslīdi, bet atklāsiet, ka patiesībā esat jau tikuši daudz tālāk nekā augšupejas fāzē pirms dažiem mēnešiem.

Ja pieņemsiet šādu domu gājienu, grūtības uztversiet kā izaicinājumu rīkoties, nevis kā nepārvaramu šķērsli. Spriežot pēc manas pieredzes, tieši šādā pieejā slēpjas panākumu atslēga.

Mēģināšu to ilustrēt ar ātru atskatu paša personīgajā ceļojumā. Kad biju uzteicis darbu farmācijas nozarē, dažus nākamos mēnešus pilnīgi noteikti atrados pacēlumā, proti, augšupejā, bet lejupslīde sākās brīdī, kad atklāju, ka uz manām lekcijām un semināriem gandrīz neviens neierodas un uzkrājumi sāk izsīkt. Tajā pašā gadā mēs ar dažiem draugiem nodibinājām labdarības organizāciju. Tajā laikā man sākās augšupeja. Divus gadus biju šīs organizācijas direktors, un šī laikposma vidū iestājās nopietna lejupslīde, jo mums vairs nebija naudas un lielākā daļa brīvprātīgo pameta organizāciju. Mēs reorganizējām savu nodibinājumu un sākām atlabt no krīzes, sasniedzot augšupejas virsotni deviņu dienu 24 stundu miera festivālā. Taču pēc tam atkal iestājās lejupslīde, un es bankrotēju.

Kad sāku rakstīt savu pirmo grāmatu, piedzīvoju augšupeju un guvu bagātinošu pieredzi. Taču viss gāja uz leju, jo nevarēju dabūt darbu, lai nopelnītu naudu. Vēlāk tiku pie skolotāja darba dažās vietās un atkal iestājās pacēlums -, bet vēlāk kārtējo reizi sāku grimt, jo neviens grāmatizdevējs, ar ko sazinājos, nevēlējās izdot manu grāmatu.

Šajā brīdī bija skaidrs: lai gan izdevēji bija mani atraidījuši, es tomēr biju uzrakstījis grāmatu. Apzinoties, ka atraidījumi bija grūti pārciešami un pilnīgi noteikti radīja nomāktību, es biju daudz labākās pozīcijās nekā tad, kad nebiju vēl sācis rakstīt darbu. Esmu pieredzējis daudzas augšupejas un lejupslīdes, bet manas virzības trajektorija bijusi augšupvērsta. Un tad es pats izdevu savu grāmatu un sākās augšupeja.

Es varētu turpināt, bet jūs noteikti jau sapratāt! Augšupejas un lejupslīdes pilnīgi noteikti ir parastas parādības.

Ja patiešām jūtaties kaut kur iesprūduši un pacietība ir teju galā, mainiet kursu. Nodarbošanās ar savu pārliecību ir bagātinoša. Es tā rīkojos!

9. Ja patiešām nevarat kaut ko mainīt, mainieties paši

Šis noslēpums ir viena no viedākajām atziņām, kuru jebkad savā dzīvē esmu apguvis. Pieņemot, ka augšana ir apziņas daba, domāju, tas izskaidro mūsu iekļūšanu daudzās nepatikšanās.

Kā esmu bildis jau agrāk, manuprāt, mēs attīstāmies, lai sasniegtu augstāku garīguma līmeni mēs tiecamies turp, kur ir vairāk mīlestības, iejūtības, līdzcietības un labvēlības. Paturot to prātā, teju katrs dzīves brīdis mums kaut ko piedāvā iespēju augt un kļūt par kaut ko vairāk, nekā esam bijuši pirms tam.

Pirms dažiem gadiem mana izpratne šajā jautājumā aizsniedzās līdz jaunām augstienēm. Londonā klausījos Veina Daijera lekciju, un viņš uzaicināja uz skatuves sievieti, vārdā Immakulē Ilibagiza. Viņa bija izdzīvojusi 1994. gada Ruandas holokaustā, kura laikā tika noslaktēti vairāk kā miljons viņas tutsi cilts piederīgo.

Dāma izstāstīja, kā kopā ar septiņām citām sievietēm 91 dienu bija slēpusies niecīgā vannas istabā vietējā mācītāja mājā, kamēr turpinājās slaktiņš. Viņas ēda tikai tik daudz, lai nenomirtu badā, jo mācītājam bija jābūt ļoti uzmanīgam, lai pārējie mājinieki nenojaustu, ka viņš baro tutsi. Tāda "pārkāpuma" dēļ viņš pats un viņa ģimene neizbēgami tiktu sodīti ar nāvi. Rezultātā sievietes bija zaudējušas pusi sava svara.

Sākumā Immakulē bija pārbijusies, bet pēc tam teju zaudēja prātu, uzzinot savu vecāku un vairāku brāļu likteni. Taču tad viņa sāka lūgties. Viņa katru dienu daudzas stundas lūdza palīdzību, lai varētu piedot.

Kad masu slaktiņi beidzot bija galā un ANO spēki uzņēmās kārtības nodrošināšanas misiju valstī, Immakulē kopā ar vairākiem izdzīvojušajiem tika pie iespējas cietumā apmeklēt dažus asinspirts barvežus.

Cietumsargi ieslodzīto apmeklētājus iedrošināja atriebties saviem vajātājiem, spjaujot, sperot vai zākājot cietumniekus.

Immakulē nonāca aci pret aci ar bandas vadoni, kas bija nogalinājis viņas māti un mīļoto brāli Damaskenu:

ļViņšj raustījās elsās. Es jutu viņa kaunu. Viņš uz mani paskatījās tikai mirkli, bet mūsu skatieni sastapās. Es pasniedzos, viegli pieskāros viņa rokām un klusiņām pateicu to, kādēļ biju šurji nākusi: "Es tev piedodu." Tūlīt sajutu atvieglojumu, un man no sirds novēlās smagums, es redzēju, ka arī viņa saspringtie pleci atslābst.

Immakulē visu par šiem notikumiem ir izstāstījusi savā ārkārtīgi aizkustinošajā grāmatā "Palikusi, lai izstāstītu" (Left to Teli).''

Lekcijā Londonā viņa skaidroja, ka dzīvē ir laiks, kad tu, lai mainītu situāciju, vari mainīt tikai pats sevi. To izdarīja arī viņa un apguva spēju piedot!

Tikai retais no mums pieredz tik grūtus laikus kā Immakulē, bet mēs varam izmantot savus sarežģījumus kā iespējas kļūt līdzcietīgākiem, pārliecinātākiem par sevi, pašpaļāvīgākiem, pacietīgākiem, saprotošākiem, piedodošākiem, spēt labāk pārvarēt grūtības, būt labākiem vecākiem un tā tālāk. Pēc vairākiem gadiem, pārdomājot savu dzīvi, mēs varbūt sapratīsim, ka tieši tādēļ viss arī noticis.

Viss ir mīlestības dēļ

Viena no nozīmīgākajām atziņām, ko jebkad esmu apguvis, vēsta, ka nav svarīgi, ko jūs dzīvē darāt, jo nozīme ir tikai tam, kā jūs to darāt. Lai ko darītu, dariet to ar iejūtību, līdzcietību, labestību, godaprātu un mīlestību.

Ikviens no mums vēlas mieru un laimi. Taču mēs to neatradīsim, lūkojoties ārpusē, jo to var atrast tikai sevī. Labi, es zinu, ka tas varbūt ir nedaudz kaitinoši, kad cilvēki atgādina, ka kaut kas jāmeklē sevī. Atceros laiku aptuveni pirms desmit gadiem, kad ar draudzeni Eilsu bijām piesēduši iedzert kafiju. Viņa pārcieta grūtus laikus, un es jau teju biju gatavs sākt viņu apbērt ar savām gudrībām. Domāju, ka viņa nojauta, ko gribu teikt, jo pasacīja: "Ja vēl kāds man pateiks, lai ielūkojos sevī, es viņu iedunkāšu." Es to uztvēru kā mājienu turēt muti.

Lai gan ielūkošanās sevī šo situāciju varētu atrisināt, manuprāt, šis padoms ir tik kaitinošs, jo šādu izeju bieži iesaka meklēt cilvēki, kuriem par to nav nekādas saprašanas, un padomu adresāti to kaut kādā veidā zina.

Ja patiešām vēlaties kļūt laimīgi… ir daudz veidu, kā ielūkoties sevī. Atliekot malā uzskatu analīzi un maiņu, esmu sapratis, ka iedarbīgākais līdzeklis ir sev pajautāt: "Kas es patiesībā esmu, reaģējot uz šo situāciju?" Vai jūs esat, piemēram, vilšanās, dusmas vai nosodījums? Tagad, kad patiesībā zināt, kas jums iekšā notiek, varat to mainīt.

Kā to mainīt? Mans padoms ir izvēlēties mīlestību. Ta var tikt pausta domās vai kādā īpašā rīcībā, turklāt, kad izvēlaties mīlestību, iejūtību, līdzcietību, izpratni, piedošanu un labestību, viss apkārt mainās, jo jūs esat mainījušies.

Meklētais miers un laime slēpjas šajā vienkāršajā izvēlē. Tādējādi jūs sapratīsiet, ka paši veidojat savu likteni. Nav nozīmes tam, kas notiek ap jums, jūs vienmēr varat izvēlēties mīlestību.

Vēstures gaitā daudzi lieliski skolotāji mums to ir mācījuši, bet mēs ne vienmēr esam klausījušies. Viens no iedvesmojošākiem piemēriem ir Viktora Frankla izdzīvošanas ceļš nacistu koncentrācijas nometnēs Otrā pasaules kara laikā. Savā dziļi aizkustinošajā grāmatā "Izdzīvošanas māksla" (Man's Search for Meaning), viņš rakstīja:

Mēs i'isi, kas esam dzīvojuši koncentrācijas nometnēs, varam atcerēties cilvēkus, kas staigāja pa būdām, mierinot citus, piedāvājot pēdējo maizes kumosu. Varbūt viņu nebija daudz, bet viņi piedāvāja ticamus pierādījumus tam, ka cilvēkam var atņemt visu, izņemot pēdējo cilvēka brīvās gribas izpausmi. Proti, tiesības izvēlēties attieksmi jebkurā dotajā situācija, izvēlēties savu ceļu.6

Daži no jums varbūt zina šos vārdus. Motivācijas veicināšanas skolotāji gadu gaitā tos ir atkārtojuši simtām reižu, un tos var atrast simtos vietņu internetā. Taču ras nav bez iemesla: šajos vārdos ir apslēpts pārsteidzošs gudrības spēks.

Jautājums ir, vai mēs esam gatavi beigu beigās ieklausīties šajos vārdos?

Pajautājiet sev tūlīt pat: "Vai varu izvēlēties vairāk mīlestības savā dzīvē?" Ja varat, uzdodiet jautājumu: "Kā?"

Un tagad dariet to!

Četrpadsmitā nodaļa Dažas noslēguma pārdomas

"Kad pieskaras mīlestība, katrs kļūst par dzejnieku." Piatons

Vienmēr apzinos, ka ikreiz, kad pārrunājam savas spējas veidot tādu dzīvi, kādu vēlamies, daži cilvēki vaino sevi, ja kaut kas nevedas. Turpmāko es vēlos veltīt viņiem.

Vaina un atbildība

Ceru, ka tagad esat sapratuši: lai gan mums ir izvēles iespēja, mūs ietekmē arī ārēji spēki. Ne pilnīgi viss ir atkarīgs no mums. Bieži notiek kaut kas tāds, kas nav radies mūsu domās, emocijās vai pārliccībās. Ne vienmēr plāni īstenojas. Ne vienmēr varam veidot savu fizisko realitāti. Vienmēr pieejama ir tikai iespēja izvēlēties, kas mēs esam dotajos apstākļos.

Protams, kādreiz notiek kaut kas tāds, ko neesam radījuši savās domās, bet, papētot dziļāk, saprotam, ka pārliecība ir padarījusi šos notikumus iespējamākus. Es ko tādu esmu piedzīvojis vairākas reizes. Šķietami neiespējamas lietas, kas notikušas pilnīgi neatkarīgi no manis, godīgi papētītas, ir ļoti labi atbildušas mana prāta stāvoklim. Lai gan neesmu to darījis apzināti, mani uzskati pilnīgi noteikti izraisījuši notiekošo, tātad bijuši par to atbildīgi.

Taču vainot sevi šajos notikumos nebūtu pareizi. Es neizvēlējos šos uzskatus. Daudzus no tiem esmu apguvis bērnībā, lasot, skatoties televīzijas raidījumus un meklējot izskaidrojumus notikumiem dzīvē. Un tā ja jūtat, ka uzskati noveduši līdz nevēlamiem notikumiem, nevainojiet sevi. Svarīgi ir saprast, ko tagad darīsiet.

Dažiem cilvēkiem šādā brīdī rodas grūtības, jo viņi domā, ka jāuzņemas atbildība par savu pagātni, lai mainītu notiekošo. Tad, uzņēmušies atbildību, viņi vaino sevi. Varētu izrādīties sarežģīti atšķetināt šīs lietas vienu no otras.

Vēlams atzīt atbildību par to, ka jums ir uzskati, kas noveduši grūtībās, bet pieņemt arī to, ka jūs neesat zinājuši par tiem pietiekami daudz. Tad varat mainīt notiekošo.

Pastāv kaut kas daudz svarīgāks par atbildību. Vai 18 gadus vecs puisis, kas nemitīgi nonāk policijas redzeslokā, ir pilnā mērā atbildīgs par savu rīcību? Tiesu sistēma atbildētu "jā", bet ja nu viņš bērnībā ir bijis pamests novārtā? Tas atstāj postošu iespaidu uz smadzeņu strukturālo attīstību. Pirmie divi dzīves gadi ir izšķirošie. Grāmatā "Kādēļ labvēlība pret citiem nāk par labu pašam?" esmu tam veltījis veselu nodaļu, kuru ieteiktu izlasīt arī jums, ja vēlaties dziļāku skaidrojumu tam, kā emocionālā vide ietekmē smadzeņu augšanu un attīstību.1 Ja zīdainis tiek pamests novārtā, orbitofrontālajā garozā (smadzeņu struktūra aiz acu orbītām), kas atbild par brīvās gribas nostiprināšanos, izveidojas caurumi vai apgabali ar daudz mazskaitlīgākiem neirālajiem savienojumiem, nekā tam vajadzētu būt. Tas nozīmē, ka, bērnam izaugot par jaunieti, viņa smadzenēs trūks spējas kontrolēt sevi tik lielā mērā, kā to spēj cilvēki, kas izauguši mīlestības piepildītā gaisotnē. Rezultātā mūsu noziedzīgajam pusaudzim nav tikpat daudz brīvās gribas kā jums un man. Viņam nepiemīt tikpat daudz spēju pārvaldīt savu uzvedību, un viss ir vēl sarežģītāk, ja viņš ir izaudzis kriminālā vidē, kur apkārt ir bijuši tikai noziegumi.

Pētījumā, kurā salīdzināts 41 slepkava, kas garīgās saslimšanas dēļ atzīts par nevainīgu, un 41 vesels cilvēks, atklājās, ka slepkavām ir ārkārtīgi neattīstīti un mazspējīgi prefrontālās garozas apgabali, kā arī nelīdzsvaroti attīstītas labās un kreisās orbitofrontālās un prefrontālās smadzeņu garozas struktūras.2 Proti, kreisā puse bija mazāk attīstīta nekā labā, un tieši šī smadzeņu daļa ir saistīta ar līdzcietību. Slepkavām bija ierobežotas iespējas just pozitīvas emocijas, bet lielākas just negatīvas emocijas. Zinātnieki norādīja, ka atšķirības smadzenēs varēja novest pie agresijas un paškontroles trūkuma.

Joprojām brīnos, kāpēc vairāk uzsvara netiek likts uz garīgo slimību ārstēšanu ar dažādiem paņēmieniem, lai nevajadzētu ieslodzīt tik daudzus cilvēkus. Mūsu sabiedrībai tam pašlaik pietrūkst līdzekļu, bet, ja mēs atzītu, ka tas ir nepieciešams, varētu spert kādu soli šajā virzienā. Tas nenozīmē atbrīvot kādu no atbildības, bet atzīt, ka daļa cilvēku pakļauti audzināšanai, kas tiem devusi neiroloģiskas dabas saslimšanas, kuras apvienojumā ar degradētu vidi var novest pie augstākas vardarbības varbūtības.

Iespējams, vairāku nākamo paaudžu laikā būs mazāk bērnu, kas uzauguši neiedomājami sliktos apstākļos, mēs vērosim kolektīvu virzību uz noziedzības samazināšanos un mums būs mazāk vajadzības kādu sodīt.

Depresija

Ir vēl kāda slimība, kurā cilvēki sevi vaino. Tā ir depresija. Dažas mātes, kas pārdzīvo pēcdzemdību depresiju, vaino sevi par to, ka nevar uzņemties atbildību par bērniem vai dažos gadījumos nespēj saņemties paņemt bērnu rokās. Bet tā pilnīgi nemaz nav viņu vaina. Viņas neizvēlas depresiju. Tas ir kaut kas, kas vienkārši notiek.

Mana mamma 1976. gadā pēc manas jaunākās māsas Linnas dzemdībām pārcieta depresiju. Vājas izpratnes un neefektīvas ārstēšanas dēļ tā ilga vairākus gadus, un mamma sāka domāt, ka pati ir vainīga pie tā, ka nejūtas labi. Viņai šķira, vajadzētu vairāk kontrolēt savu dzīvi, un reiz tika ieteikts "saņemt sevi rokās". Tas bija labi domāts, bet cerēt, ka kāds depresijas nomāktais varēs saņemt sevi rokās, ir tas pats, kas gaidīt skrienam cilvēku ar lauztu kāju.

Ks pats 1994. un 1998. gadā piedzīvoju depresiju. 1998. gadā tā turpinājās kādus sešus mēnešus, un es skaidri atceros, kā katru dienu nācu mājās no darba, aizvilkti aizkarus, nogūlos uz grīdas un raudāju. Depresija nav pikniks, un lielākoties pārņem sajūta, ka no tās nevar atbrīvoties. Man tas joprojām šķiet kā brīnums, ka mamma atbrīvojās no gadiem ilgas pēcdzemdību depresijas, kļūstot par labvēlīgu un līdzcietīgu cilvēku, kāda viņa ir šobrīd. Tas ir viņas lielā iekšējā spēka pierādījums.

Dažos pēcdzemdību depresijas pētījumos pierādīts, ka to var izraisīt EPA deficīts smadzenēs. EPA is omega-3 taukskābe, ko var uzņemt no zivju eļļas. Embrijam tā nepieciešama smadzeņu attīstībai, un, ja mātes ēdienkarte nav pārbagāta ar šo taukskābi, auglis trūkstošo paņem no mātes smadzenēm. Pēc dzemdībām mātes smadzenēs var trūkt šīs taukskābes, un tas var beigties ar depresiju. Savā karjeras pilnbriedā Pitsburgas Universitātes Medicīnas skolas klīniskās psihiatrijas profesors Deivids Servans-Sreibers to ļoti labi izskaidrojis savā izcilajā grāmatā "Ārstēšana bez Freida vai prozaka" (Healing ivitbout Freud or Prozac)?

Un tā, ja slīgstat depresijā, tā nav jūsu vaina un jums nav jāvaino sevi. Svarīgi ir saņemt vajadzīgo palīdzību un atbalstu.

Varat domāt, ka viss ir bijis šādi nolemts. Varbūt arī tā ir. Varbūt depresija vienmēr bijusi kā zars jūsu varbūtējā dzīvē. Ja tā, šādai notikumu gaitai ir cēloņi, kurus varat vai nevarat šajā brīdī saskatīt.

Dvēseles izaugsmes nosacījumi

Es vēlos pievērsties vēl kādam jautājumam, kas bieži tiek uzdots, apspriežot realitāti. Mūsdienās ir ļoti daudz uzrakstīts par to, kā pievelkam lietas, tādēļ daudzi cilvēki kļūdaini pieņem, ka nabadzībā iestigušo valstu iedzīvotāji kaut kādā ziņā ir vainojami par esošo situāciju, īpaši tad, ja viņi tic, ka domas kļūst par realitāti.

Es nevaru vien beigt uzsvērt, cik nepareiza man šķiet šāda pieeja. Taču pieļauju: ja LIELAIS TU ir reāls un redz visu audeklu, noteikti pastāv kāds cēlonis, kāpēc cilvēks ir piedzimis tādos apstākļos. Es varu vienīgi prātot, bet ir iespējami ļoti daudzi cēloņi dvēseles augšanas kontekstā, tāpat tas varētu apliecināt mums, proti, pārējiem, cik briesmīgas lietas joprojām pieļaujam savā šķietami sekmīgajā pasaulē. Zināmā mērā tādas situācijas cēloņi varētu būt mūsu audzināšana iejūtībā un līdzcietībā.

Cilvēki, kas dzīvo šādos ārkārtējos apstākļos, varbūt nezina neko par to un nekādā ziņā nepiekristu domai, ka ir izvēlējušies savus apstākļus. Un viņi to patiešām nav darījuši. Es personīgi neesmu izvēlējies savu dzīvi, apzinoties, ko daru. Mēs esam piedzimuši bez nojausmas par savu eksistenci plašākā mērogā, vismaz man tādas nebija vai es pilnīgi noteikti par to neko neatceros. Varbūt citiem cilvēkiem ir cita pieredze.

Ja lūkojaties uz dzīvi no šāda skatupunkta, sākums pilnīgi noteikti jau ir iezīmēts kartē. Šajā vietā likteņa roka ir noteicēja. Mēs esam piedzimuši ar jau radītām iespējām. Tur mēs neko nevaram mainīt. Izvēles iespējas būs pieejamas turpmākajā dzīvē. Un izvēles plašums vienmēr ir atkarīgs no vides. Cilvēkiem, kas dzīvo nabadzībā un badā, ir daudz mazāk izvēļu nekā jebkuram, kurš lasa šo grāmatu. Viņiem dzīves laikā likteņa straume ir daudz spēcīgāka, ja vien nemainās apstākļi. Varbūt tie mainīsies tāpēc, ka mēs kā globālā kopiena pacelsim savas pēcpuses un paziņosim: "Tas tā vairs nevar turpināties!"

Apstākļi, kādos šie cilvēki dzīvo, nav viņu vaina. Viņiem nav to pašu iespēju, kas ir cilvēkiem, kuru dzīve nav tik ļoti iepriekš noteikta un varbūtējo dzīvju kokam ir daudz vairāk zaru, piedāvājot ievērojami plašākas iespējas piepildīt cerības un tikt pie rezultāta, cenšoties kaut ko sasniegt.

Mēs neesam vienādi. Kas der vienam, ne vienmēr der citam, tādējādi mums jāpretojas vēlmei ikkatram piedēvēt vienādas iespējas veidot dzīvi. Liela daļa no tā, kas uzrakstīts par pievilkšanas likumu, der milzīgam ļaužu daudzumam, bet ir pilnīgi nederīgs miljardiem citu.

Likteņa formula

Pietiek ar vainas apziņu, ķersimies pie kaut kā jautrāka! Man patīk matemātika skumji, es zinu, un es bieži esmu prātojis, vai likteni un brīvo gribu varētu vienkāršot, izveidojot elementāru vienādojumu. esmu pavadījis daudzas stundas, aizmaldījies savās domās, kricelēdams piezīmju bloknotā, ko nopirku kādā no pēdējām dienām pirms gada beigām, grupējot iedomātos likteņa spēkus un mēģinot tos saprecināt ar brīvo gribu un nolūkiem. Ja esat ar mieru, sniegšu jums šādu vienādojumu:

Realitate = prāts x likteņa spēki

Tā, lūk! Vienkārši, vai ne?

Ja vēlaties pašpikot, vienmēr varat rakstīt saīsināto variantu, proti, R = P x L, kur R ir realitāte, P ir prāts un L ir likteņa spēki.

Jūs varētu jautāt, kāda tam visam jēga. Patiesībā tas ir tikai paņēmiens, kas ļauj sagrupēt spēkus, kuri darbojas kopā.

Esmu arī uzskatāmi pierādījis, ka nolūki, kurus ietekmē jūsu emocijas, pārliecība un uzskati, tiek ietverti šajā vienādojumā kā P (prāts). Šajā spēlē iesaistīti arī daudzi citi spēki, no kosmiskajiem cikliem, gēniem un LIELĀ TU iedvesmām līdz dvēseļu radinieku mijiedarbībai. Es vienkārši sajaucu visus šos spēkus kopā, nosaucot par L likteņa spēkiem. Ja vēlaties tos visus ievietot vienādojumā, tajā būtu ietverti šādi lielumi:

Piedzīvotā realitāte ir proporcionāla nolūkiem (N), emocijām (E), uzskatiem (U), pašreizējās pieredzes inercei (p), ārējiem spēkiem (Sā), iekšējiem spēkiem (Si), citu cilvēku ietekmei (C) un visam pārējam, ko apzīmēju ar (X). Vai:

Ra N E U p Sā Si C X

Esmu iekļāvis formulā pašreizējās pieredzes inerci (matemātiskais simbols inercei ir mazais p, tādēļ saglabāju šo apzīmējumu arī savā formulā), jo mēs, izdarot dzīvē izvēli, nesākam uzreiz kustēties uz priekšu, jo vienmēr kavē kaut kas no pagātnes. Tas līdzinās mēģinājumiem mainīt kuģa kustības virzienu okeānā. Kapteinis griež stūri pa kreisi, bet kuģis vēl nedaudz turpina kustību uz priekšu. Tā notiek arī ar dzīvi.

Kas attiecas uz vienādojuma atlikušo daļu, ārējie spēki ir kosmiskie un citi dabas spēki, savukārt iekšējie spēki ietver gēnus, kā arī realitātes auduma ietekmes un saiknes. Mūs, protams, ietekmē arī citi cilvēki, tādēļ esmu to ņēmis vērā līdz ar kolektīvo garīgo un emocionālo gaisotni. Ļoti labi apzinos, ka man nav atbilžu uz visiem jautājumiem, tādējādi esmu pievienojis X kā pārējos spēkus.

Svarīgākais ir tas, ka mēs nevaram atsaistīt prātu no realitātes, bet neesam arī pilnīgi atkarīgi no spēkiem, kas pār mums valda. Dzīve kopumā ir kā maza laiviņa platā upē, kurā ir nepārtrauktas straumes un vējš. Mūsu rīcībā ir jauks airis, un mēs esam piedzimuši ar spējām airēt, kurp vien vēlamies. Lai gan varam domāt, ka to arī darām, patiesībā nedaudz dreifējam pa straumi, kurā airējamies. Ber mēs vienmēr izvēlamies virzienu, kurā doties.

Daži cilvēki uzskata, ka domas ir iepriekš noteiktas, bet, kamēr vien jūtam, ka paši spējam izvēlēties, tādam pieņēmumam nav nozīmes tas ir tikai filosofiska disputa jautājums. Ja esmu pārliecināts, ka izvēlos, man ar to pietiek. Un mani pārņem miers, domājot, ka mēs visi virzāmies turp, kur ir vairāk mīlestības un dziļāka izpratne par savstarpējo saistību. Kad pieņemu lēmumus, kas ļauj tur nokļūt, iekšēji jūtos labāk.

Ko tagad?

Tomēr zinu, ka daudzi cilvēki vēlētos saņemt noteiktākas atbildes. Šīs grāmatas nosaukums ir "Vai dzīve ir iepriekš izplānota?". Uzstādot jautājumu, iepriekš tiek pieņemts, ka uz to varēs atbildēt ar "jā" vai "nē". Šajā gadījumā, šķiet, abas atbildes ir pareizas. Šķietamo pretrunu veido tas, ka pastāv vairāk nekā viens plāns vai karte. Katrai kartei vai varbūtējās dzīves zaram ir savs galamērķis, tieši tāpat kā katrs koka zars iesniedzas debesīs savā vietā, bet mūsu lēmumi virza mūs no viena zara uz nākamo.

Nav šaubu, ka daži zari ir resnāki un vairāk iespējami nekā citi un daži cilvēki dzimuši ar spēcīgāku likteņa izjūtu vai mērķa apziņu nekā pārējie. Varbūt viņiem dzīve ir vairāk iepriekš noteikta. Iespējams, pastāv varbūtība, ka viņi pieņems tādus lēmumus, kas visdrīzāk novedīs pie "iepriekš iezīmētā" likteņa mērķa. Bet neviens nekad mums neliek pieņemt kādu lēmumu. Vienkārši dažkārt vieni šķiet vairāk pašsaprotami nekā citi, tādējādi cilvēki it kā vada tādu dzīvi, kas viņiem šķietami vienmēr bijusi paredzēta.

Katrā laika sprīdī dzīvē ir vairāk varbūtību nekā noteiktības. Mēs laiku pa laikam nojaušam, kas mūs gaida nākotnē, tādējādi daži cilvēki varētu domāt, ka tā ir noteikta, bet, jūtot, ka nākotne piedāvā palikt uz tā zara, kur atrodamies, mums ir piedāvāta arī iespēja izvēlēties citu zaru. Šādā nozīmē brīvā griba dominē pār likteni. Dzīve nav iepriekš nolemta!

Bet mēs arī nedzīvojam uz pilnīgi balta audekla. Mēs neveidojam visus notikumus dzīves gaitā, lits nav 100% ne viens, ne otrs, kā, iespējams, vajadzētu būt, atbildot uz uzdoto jautājumu. Mēs esam piedzimuši tieši tajā laikā, kas bijis atbilstošs mums, un vienmēr pastāv nākotnes vilkme.

Kad sastopamies, piemēram, ar grūti paciešamu cilvēku, varam izvēlēties rīkoties ar līdzcietību vai noraidījumu. Nav nozīmes tam, kas notiek dzīvē, nav nozīmes tam, kas ir mums apkārt un kādās situācijās nokļūstam, mēs vienmēr varam izvēlēties, kā rīkoties. Svarīgākos lēmumus nav viegli pieņemt tic var prasīt no mums patiesu drosmi. Bet tie te ir tāpēc, lai tos pieņemtu, un situācijas, kurās nokļūstam, ir tāpēc, ka mūsos ir spēks ar tām tikt galā, kļūstot par labākiem cilvēkiem. Ja tam nebūtu jēgas, mēs neatrastos tur, kur esam.

Neatkarīgi no tā, vai pastāv vai nepastāv sākotnējais fiziskais uzstādījums, svarīgākais ir tieši garīgais mērķis. Tas ir mūsu ceļš būt mīlošākiem, iejūtīgākiem, līdzcietīgākiem un labestīgākiem. Plašākā izpratnē tas ir iepriekš noteikts. Tikai no mums pašiem ir atkarīgs, kā tur nokļūt.

Kā redzat, nav viegli dot noteiktas "jā" vai "nē" atbildes uz jautājumu, vai dzīve ir iepriekš izplānota. Tas patiešām ir atkarīgs no mūsu skatupunkta. Es teiktu, ka dzīve nav izplānota, bet pastāv liktenīgais mērķis, ko mēs beigu beigās sasniegsim. Man tas ir īsts dzīves ceļojums.

Kur jūs tagad esat savā ceļojuma maršrutā? Un kādi cilvēki jūs esat? Nozīmīgākais ir pats cilvēks.

Daudzi tiecas pēc miera kā galējā mērķa. Martins Luters Kings reiz teica: "Miers nav tikai attāls mērķis, uz kuru tiecamies, tas ir arī veids, kādā mēs pie tā nonākam." Mēs varam izjust mieru, ļaujot visam ritēt savu gaitu, nevis pūlēties virzīt notiekošo citā gultnē.

Izklausās vienkārši, vai ne? Ideja ir vienkārša, bet tās īstenošana dzīvē ir sarežģīta. Var izrādīties grūti ļaut visam ritēt savu gaitu, bet »Varbūt dariet to laiku pa laikam. Sāciet ar mazumiņu. Ļaujiet cilvēkiem savā apkārtnē būt tādiem, kādiem viņiem jābūt. Netiesājiet viņus, bet pieņemiet, ka viņi ir tādā pašā ceļojumā kā jūs. Varbūt tad pamanīsiet, ka varat raudzīties uz viņiem neaizplīvurotām acīm, un es uzdrošināšos bilst, ka pat izpratīsiet un nevērtēsiet viņus.

Ļaujot lietām būt tādām, kādas tās ir, mums var rasties iespēja pamanīt, ka dzīve mūs nes uz turieni, kur mums jānokļūst kādā noteiktā brīdī. Mūs virza pieņemt, ka viss ir tā, kā tam jābūt.

Tās ir idejas ar ļoti garīgu saturu, un daudzi cilvēki nejūtas labi, dzīvojot starp tām un izmēģinot kaut ko, kas nedarbojas. Viņi laidelējas no garīgā uz praktisko, pēc tam atpakaļ uz garīgo un atkal uz praktisko. Vai ir iespējams tos sapludināt?

Ir! Jums jāuzticas tam, ko jūtaties aicināti darīt. Iedvesma nāk no jūsu I.IEI.Ā TU, kas redz tālākā perspektīvā. Ja jūtat aicinājumu mainīt vai tas būtu jūsu apkārtnē vai globālos mērogos -, dariet to. Varbūt tas ir iespējamākais jūsu dzīves zars. Tieši tādēļ jūs šeit esat ieradušies, un jūs varat to darīt tieši tā, kā uzskatāt par vajadzīgu. Ja darāt to ar iejūtību, līdzcietību, labestību un mīlestību, jūs palīdzat mums visiem. Tā, protams, ir jūsu izvēle. Bet es gribu apgalvot, ka jēga ir mīlestībā.

Mīlestība ir visur, jo tā ir apziņas atslēga. Mēs zinām, ka tā ir dziļi mūsu sirdīs. Tieši tādēļ ir uzrakstītas tik daudzas dziesmas par mīlestību un teju katrā filmā, kas jebkad uzņemta, ir kāds mīlasstāsts. Es domāju, ir laiks uzklausīt šo vēstījumu. Mīlestība ir visur. Tā ir jūsu dzīvesstāstā, tā ir attiecībās ar dzīvniekiem, tā ir pat veidā, kā tiekam pārvaldīti. Arī valdību veido cilvēki, un lielākā daļa no viņiem vienkārši mēģina atrast pasaules problēmu risinājumus. Mēs varam nepiekrist tam, kā viņi to dara, bet tas ir mūsu ziņā, un mums ir demokrātijas garantētas tiesības paust savu viedokli.

Mīlestība ir pat atomos jūsu acu priekšā. Zip, un jums garām aiztraucas mīlestības daļiņa. Sajutāt? Vienkārši ievelciet elpu ar šo domu un noteikti sajutīsiet to. Aiziet, pamēģiniet tieši tagad. Pārtrauciet savu darāmo un ieelpojiet mīlestību. Jūs to darāt nemitīgi. Jūs to esat darījuši vienmēr. Jūs to vienkārši neesat pamanījuši.

Kad pamanāt, dzīve iegūst jaunu un brīnišķīgu nokrāsu. Starp citu brīnums ir tikai skatupunkta nomaiņa!

Esat gatavi mainīt? Pasaules liktenis gaida jūsu lēmumu…

Atsauces

Pirmā nodala Hronobioloģija

1.   http://en.wikipedia.org/wiki/Circadian_rhythm .

2.    http://en.wikipedia.org/wiki/Linnaeus%27_flower_clock .

3.    http://en.wikipedia.org/wiki/Chronobiology .

4.    http://en.wikipedia.org/wiki/Menstrual_cycle .

5.    http://en.wikipedia.org/wiki/Melatonin .

6.    http://en.\vikipedia.org/wiki/l> eriod_(gene).

7.    http://en.wikipedia.org/wiki/CLOCK .

8.   http://en.wikipedia.org/wiki/Suprachiasmatic_nucleus .

9.    G. Figueiro and M. S. Rea, 'Lack of short-wavelength light during the school day delays dim light melatonin onset (DLMO) in middle school students,' Neuroendocrinology Letters, 2010, 31(1), 92-6.

10.   S. P. Law, 'The regulation of menstrual cycle and its relationship to the moon,' Acta. Obstetricia et Gynecologica Scandinavica, 1986, 65, 45-8. Skat. arī E. Friedman, "Menstrual and lunar cycles,' American Journal of Obstetrics and Gynecology, 1981, 140(3), 350.

11.   A. Cagnacci, R. Soldani, G. B. Melis, and A. Volpe, 'Diurnal rhythms of labor and delivery in women: modulation by parity and seasons,' American journal of Obstetrics & Gynecology, 1998, 178(1), 140-45.

12.   F. A. Brown Jr, 'Persistent activity rhythms in the oyster,' American Journal of Physiology, 1954, 178,510-14.

13.   N. A. Buckley, I. M. Whyte, and A. H. Dawson, 'There are days… and moons. Self-poisoning is not lunacy,' Medical Journal of Australia, 1993, 159(11-12), 786-9.

Otrā nodala Ierakstīts zvaigznēs

1.    http://en.wikipedia.org/wiki/Solar_cycle .

2.     http://en.wikipedia.org/wiki/Geomagnetic_storm .

3.     www.spaccweather.com .

4.     http://www.pbs.org/wgbh/nova/nature/magnetic-impact-onanimals.html .

5.     M. Klinowska, 'Cetacean stranding sites relate to geomagnetic topology,' Aquatic Mammals, 1985, 1, 27-32.

Vairāk informācijas par saistību starp ģeomagnētiskajām novir/ēm un va|u orientēšānās spējām skatīt arī:

M. Klinowska, 'Cetacean live stranding dates relate to geomagnetic disturbances,' Aquatic Mammals, 1986, 11(3), 109-19.

M. M. Walker, J. I.. Kirschvink, G. Ahmed, and A. F.. Diction, 'Evidence that fin whales respond to the geomagnetic field during migration,' Journal of Experimental Biology, 1992, 171, 67-78.

6.     T. Ritz, P. Thalau, J. B. Phillips, R. Wiltschko and W. Wiltschko, 'Resonance effects indicate a radical-pair mechanism for avian magnetic compass,' Nature, 2004, 429, 177-80.

7.     T. Kimchi and J. Terkel, 'Magnetic compass orientation in the blind mole rat Spalax ehrenbergi,' Journal of Experimental Biology, 2001, 204(4), 751-8.

8.     J. A. Etheredge, S. M. Perez, O. R. Taylor and R. Jander, 'Monarch butterflies (Danaus plexippus L.) use a magnetic compass for navigation,' Proceedings of the National Academy of Sciences, 1999, 96(24), 13,845-6.

9.     K. J. Lohmann and C. M. E Lohmann, 'Detection of magnetic field intensity by sea turtles,' Nature, 1996, 380, 59-61. Ari citi dzīvnieki izmanto Zemes magnētisko lauku, lai orientētos. Uzskaitītajos rakstos atradīsiet informāciju arī par tiem:

'Migratory songbirds have a specialized night-vision brain area' in http://www.sciencedaily.com/releases/2005/05/050523234717.htm .

'Chickens orient using a magnetic compass' in http://ww\v . scicncedaily.com/rcleascs/2005/08/050825071055.htm.

'Pigeons can sense the Earth's magnetic field; ability might allow them to return home' in http://wvvw.sciencedaily.cOm/releases/2004/l 1/041129100043.htm.

'Lobsters navigate by magnetism, study says' in http://news . nationalgeographic.com/news/2003/01/0106_030106_lobster.html.

N. Hanks and R. B. Srygley, 'Orientation by magnetic field in leafcutter ants Alt a colombica (Hymenoptera: Formicidae),' Ethology, 2003, 109, 835—46.

10.   R. Robin Baker, Human Navigation and Magnetoreception (Manchester University Press, Manchester, 1989).

11.   Maikls Persindžers stimulēja smadzeņu deniņu daivas, izmantojot tagad slaveno "Dieva ķiveri". Vairāk informācijas meklējiet vietnē: http://en.vvikipedia.org/ wiki/God_helmet.

Saskaņā ar manu pārliecību magnētiskie lauki ietekmē smadzenes un pastiprina dažāda veida dabai piemītošo apziņas lauku uztveres spējas. "Uztvertā klātbūtne", par ko ziņo daudzi cilvēki, kas valkājuši ķiveri, varētu būt apziņas apzināšanās vai klātbūtnes iespaids, kas veidojas jutīgākiem cilvēkiem magnētisko lauku ietekmē.

12.   D. R. Belov, I. E. Kanunikov, and B. V. Kiselev, 'Dependence of human EEG spatial synchronization on the geomagnetic activity on the day of experiment,' Russian Journal of Physiology, 1998, 84(8), 761-74.

13.   R.W. Kay, 'Geomagnetic storms: association with incidence of depression as measured by hospital admission," British Journal of Psychiatry, 1994, 164, 403-9. Skatīt ari: P. Semrn, T. Schneider, and L. Vollrath, 'Effects of Earthstrength magnetic field on electrical activity of pineal cells,' Nature, 1980, 288, 607-8.

14.   M. Berk, S. Dodd, and M. Henry, 'Do ambient electromagnetic fields affect behaviour? A demonstration of the relationship between geomagnetic storm activity and suicide,' Bioelectromagnetics, 2006, 27, 151-5.

15.   http://www.frbatlanta.org/pubs/wp/working_paper_2003-5b . cfm?redireeted=true (pēdējo reizi skatīts 2012. gada 7. jūlijā)

16.   I.ai tuvāk iepazītos ar pētījumiem par ģeomagnētisko vētru ietekmi uz sirdi, lasiet:

Y. I. Gurfinkel, V. 1.. Voekov, E. V. Buravlyova, and S. E. Kondakov, 'Effect of geomagnetic storms on the erythrocyte sedimentation rate in ischemic patients,' Critical Reviews in Biomedical Engineering, 2001, 29(1), 65-76. D. A. Pikin, I. Gurfinkel, and V. N. Oraevskii, 'Effect of geomagnetic disturbances on the blood coagulation system in patients with ischemic heart diseases and prospects for correction with medication,' Biofizika, 1998,43(4), 617-22. Šis pētījums pierādīja arī aspirīna iespaidu uz magnētisko vētru negatīvās ietekmes mazināšanu.

R. M. Baevsky, V. M. Petrov, Ci. Cornelissen, E Halberg, K. Orth-Gomer, T. Akerstedt, K. Otsuka, T. Breus, J. Siegelova, J. Dusek, and B. Fiser, 'Metaanalysed heart rate variability, exposure to geomagnetic storms, and the risk of ischemic heart-disease,' Script a Medica (Brno), 1997, 70(4-5), 201-6. Y. 1. Gurfinkel, V. V. Liubimov, V. N. Oraevskii, L. M. Parafenova, and A. S. Iuriev, 'The effect of geomagnetic disturbances in capillary blood flow in ischemic heart disease patients,' Biofizika, 1995, 40(4), 793-9.

17. S. Chernouss, A. Vinogradov, and E. Vlassova, 'Geophysical hazard for human health in the circumpolar auroral belt: evidence of a relationship between heart rate variation and electromagnetic disturbances," Natural Hazards, 2001,23(2-3), 121-35.

Trešā nodaļa Ierakstīts gēnos

1.   David R. Hamilton, PhD, Why Kindness Is Good for You (Hay House, London, 2010), Chapter 10, 'Why Babies Need Love'.

2.   J. H. Fowler and N. A. Christakis, 'Dynamic spread of happiness in a large social network: longitudinal analysis over 20 years in the Framingham Heart Study,' British Medical Journal, 2008, 337, a2, 338, 1-9. See also David R. Hamilton, PhD, The Contagious Power of Thinking (Hay House, London, 2011), Chapter 14, 'Can You Catch Happiness?'.

3.    Par holandiešu bada epiģenētiskajiem efektiem varat lasīt šeit:

L. H. Lumey, F. W. A. van Poppel, 'The Dutch famine of 1944-45: mortality and morbidity in past and present generations,' Social History of Medicine, 1994, 7(2), 229-46.

I..H. Lumey, 'Decreased birthweights in infants after maternal in utero exposure to the Dutch famine of 1944—45,' l'aediatric and Perinatal Epidemiology, 1992, 6(2), 240-53.

Kā ari: Nessa Carey, The Epigenetics Revolution (Icon Books, London, 2011), Chapter 5, 'Why Aren't Identical Twins Actually Identical?' and L. A. Pray, 'Epigenetics: genome, meet your environment,' The Scientist, 2004, 18(13), 14.

4.    Carey, op. cit., Chapter 6, 'The Sins of the Fathers.' Sec also J. Marlor, 'Grandfather made me what I am,' The Daily Telegraph, October 30, 2007, http:// www.telegraph.co.uk/science/sciencenews/3312230/Science-Grandfather- made-mc-what-I-am.html# (pēdējo reizi skatīts 2012. gada 8. jūlijā).

5.    Lai iepazītos ar pētījumu par kaitīgas vides ietekmi uz žurku embrijiem četrās paaudzēs, lasiet:

M. D. Anway, C. Leathers, and M. K. Skinner, 'Endocrine disruptor vinclozolin induced epigenetic transgenerational adult-onset disease,' Endocrinology, 2006, 147(12), 5,515-23.

M. D. Anvvav, A. S. Cupp, M. Uzumcu, and M. K. Skinner, 'Epigenetic transgenerational actions of endocrine disruptors and male fertility,' Science, 2005, 308(5,727), 1,466-9.

Skatīt arī: R. T. Zoeller, 'Endocrine disruptors: do family lines carry an epigenetic record of previous generations' exposures?' Endocrinology, 2006, 147(12), 5,513-14.

6.    S. L. Rutherford and S. Lindquist, 'Hsp90 as a capacitor for morphological evolution,' Nature, 1998, 396, 336-43.

7.    R. A. Waterland and R. I.. Jirtle, 'Transposablc elements: targets for early nutritional effects on epigenetic gene regulation," Molecular and Cellular Biology, 2003, 23(15), 5, 293-300.

8.    F. I.yko, S. Foret, R. Kucharski, S. Wolf, C. Falckcnhayn, and R. Maleszka, 'The honey bee epigenomes: differential methylation of brain DNA in queens and workers,' PloS Biology, 2010, 8(11), 1-12.

9.   http://www.nytimes.com/2010/ll/09/health/09brain.html (pēdējo reizi skatīts 2012. gada 8. jūlijā).

10.  I.ai iepazītos ar informāciju un atsaucēm par orbitofrontālās garozas augšanu pēc dzimšanas, lasiet:

David R. Hamilton, PhD, Why Kindness Is Good for You (Hay House, London, 2010), Chapter 10, 'Why Babies Need Love'.

Sue Gerhardt, Why Love Matters: How affection shapes a baby's brain (Routledge, East Sussex, 2004).

11.  Lai iepazītos ar veidu, kādā dzīves pieredzes bagātināšana un fiziskās nodarbes veicina nervu šūnu atjaunošanos, lasiet:

G.   Kemperman, D. Cast and F.H. Gage, 'Neuroplasticity in old age: sustained five-fold induction of hippocampal neurogenesis by long-term environmental enrichment,' Annals of Neurology, 2002, 52, 135-43.

L. Lu, G. Bao, H. Chen, P. Xia, X. Fan, J. Zhang, G. Pei, and L. Ma, 'Modification of hippocampal neurogenesis and neuroplasticity by social environments,' Experimental Biology, 2003, 183(2), 600-609.

Kā ari: David R. Hamilton, PhD, How Your Mind Can Heal Your Body (Hay House, London, 2008), Chapter 4, 'The Power of Plasticity'.

12.  Citēts vietnē: S. Blakcslee, 'Placebos prove so powerful even experts are surprised: new studies explore the brain's triumph over reality,' New York Times, October 13, 1998, http://www.nytimes.com/1998/10/13/science/ placebosprove-powerful-even-experts-are-surprised-new-studies-explore-brain. html?pagewanted=all&src=pm (pēdējo reizi skatīts 2012. gada 8. jūlijā).

13.  J. A. Dusek, H. H. Out, A. 1.. Wohlhueter, M. Bhasin, L. F. Zerbini, M. G. Joseph,

H.    Benson, and To. I.iberman, 'Genomic counterstress changes induced by the relaxation response,' PloS ONE, 2008, 3(7), e2576, 1-8.

Ceturta nodaļa Sajust nākotni

1.   B. L. Fredrickson, 'The broaden-and-build theory of positive emotions,' Philosophical Transactions of the Royal Society London B, 2004, 359, 1, 367-77. See also Barbara I.. Fredrickson, Positivity (Crown Publishers, New York, 2009).

2.    David R. Hamilton, PhD, The Contagions Power of Thinking (Hay House, London, 2011), Chapter 1, 'I Feel It from Your Face.' See also Dacher Keltner, Born to Be Good: The science of a meaningful life (W. W. Norton & Company, New York, 2009).

3.    L. J. Standish, L.. C. Johnson, T. Richards, and L. Kozak, 'Evidence of correlated functional MRI signals between distant human brains,' Alternative Therapies in Health and Medicine, 2003, 9, 122-8., skatīt arī:

L. J. Standish, I.. Kozak, L. C. Johnson, and T. Richards, 'Electroencephalographic evidence of correlated event-related signals between the brains of spatially and sensory isolated human subjects,' Journal of Alternative and Complementary Medicine, 2004, 10, 307-14.

J. Wackcrmann, C. Seiter, H. Keibel, and H. Walach, 'Correlations between brain electrical activities of two spatially separated human subjects,' Neuroscience Letters, 2003, 336, 60-64 Dean Radin Entangled Minds (Pocket Books, New York, 2006).

4.    Rupert Sheldrake, Dogs That Know When Their Owners Are Coming Home: And other unexplained powers of animals (Crown Publishers, New York, 2000).

5.    Ļoti laba un izsmeļoša grāmata par nojautas un paredzēšanas pētījumiem: Larry Dossey, The Power of Premonitions: How knowing the future can shape our lives (Hay House, London, 2010).

6.    D. I. Radin, 'Unconscious perception of future emotions: an experiment in presentiment,' Journal of Scientific Exploration, 1997, 11(2), 163-80.

7.    D. I. Radin, 'Electrodcrmal presentiments of future emotions,' Journal of Scientific Exploration, 2004, 18(2), 253-73.

8.    R. McCraty, M. Atkinson, and R.T. Bradley, 'Electrophysiological evidence of intuition: Part 1. The surprising role of the heart,' The Journal of Alternative and Complementary Medicine, 2004, 10(1), 133-43.

9.    R. W. Doherty, I.. Orimoto, T. M. Singelis, J. Hebb, and E. Hatfield, 'Emotional contagion: gender and occupational differences,' Psychology of Women Quarterly, 1995, 19,355-71. Ievērojiet: pētījumā tika mērīta "iespēja aplipināties ar emocijām" jeb "noķert" citu emocijas. Tādējādi var teikt, ka tika mērīta arī empātijas spēja. Skatīt ari: David R. Hamilton, opus citatum, Chapter 6, 'Soaking Up Emotions'.

10.  S. ). P. Spottiswoode and F,. C. May, 'Skin conductance prestimulus response: analyses, artifacts and a pilot study,' Journal of Scientific Exploration, 2003, 17(4), 617-41.

11.  H. Klintman, is there a paranormal (precognitive) influence in certain types of perceptual sequences? Part 1,' European Journal of Parapsychology, 1983, 5(1), 19-50.

12.  is this REALLY proof that man can see into the future?' Daily Mail, May 4, 2007. Autors nezināms.

13.  C. R. Wildey, 'Biological response to stimulus,' Master's degree thesis in Electrical Engineering, University of Texas at Arlington, 2001, http://lkm . fri.uni-lj.si/xaigor/slo/znanclanki/Wildeyl.pdf (pēdējo reizi skatīts 2012. gada 8. jūlijā).

14.  H. E. Puthoff, 'CIA-initiated remote viewing program at Stanford Research Institute,' Journal of Scientific Exploration, 1996, 10(1), 63-76.

15.  R. Targ, 'Remote viewing at Stanford Research Institute in the 1970s: a memoir,' Journal of Scientific Exploration, 1996, 10(1), 77-88.

16.  http://www.biomindsuperpowers.com/Pages/CIA-InitiatedRV.html .

17.  http://en.wikipedia.org/wiki/Copenhagen_interpretation .

18.  http://en.wikipedia.org/wiki/Many-worlds_interpretation .

19.  Kā lielumu izvēlējos 100 000 domu dienā, jo daudzos aprēķinos tiek lēsts, ka tieši tik domu mēs domājam. īstajam skaitam patiesībā nav lielas nozīmes, svarīgs ir tikai aptuvenais vakardienas domu daudzums. Kādā rītā paveicu nelielu pašanalīzi stundu ilgā domāšanas pētījumā un secināju, ka 80 līdz 90% domu bija tādas pašas vai līdzīgas kā iepriekšējā dienā.

20.  Kvinns izmantoja šo terminu intervijā filmā Choice Point, kas uzņemta Mičiganas Universitātē 2011. gadā; citēts grāmatā Harry Massey and David R. Hamilton, PhD, Choice Point: Align your purpose (Hay House, Carlsbad, 2012).

Piektā nodafa Trīs radīšanas līmeņi

1.   Robert Holden, PhD, Success Intelligence: Essential lessons aud practices from the world's leading coaching program on authentic success (Hay House, Carlsbad, 2008), Part I, 'The Manic Society'.

2.    http://en.wikipedia.org/wiki/Quantum_entanglement .

3.    S. Sherwood and C.A. Roe, 'A review of dream ESP studies conducted since the Maimonides dream ESP programme,' Journal of Consciousness Studies,

»' 2003, 10(6-7), 85-109.

4.    Dean Radin, Entangled Minds (Pocket Books, New York, 2006).

Sestā nodaļa Prāta un realitātes mijiedarbība

1.   R.G. Jahn, 'The persistent paradox of psychic phenomena: an engineering perspective,' Proceedings of the IEEE, 1982, 70(2), 136-70.

2.    http://wvvw.princeton.cdu/~pear/experiments.html (pēdējo reizi skatīts 2012. gada 11. aprīlī).

3.   Turpat.

4.   J.D. Reed, The New York Times, March 9, 2003, http://www . nytimes.com/2003/03/09/nyregion/so-just-what-makes-the-earthmove. html (pēdējo reizi skatīts 2012. gada 23. maijā).

5.    http://noosphere.princeton.edu .

6.   Citēts grāmatā Reed (pēdējo reizi skatīts 2012. gada 2. maijā).

7.   Ja interesējaties par šo tēmu un vēlaties uzzināt vairāk par sevi pašu, ieskatieties projektu vietnē: http://noosphere.princeton.edu .

8.   PTPAII pārskatus un datu analīzi par 2001. gada 11. septembra notikumiem var atrast vietnē: http://noosphere.princeton.edu/exploratory.analysis .

html (pēdējo reizi skatīts 2012. gada 23. maijā).

9.    H. Schmidt, 'PK effect on prerecorded targets,' Journal of the American Society for Psychical Research, 1976, 70(3), 267-91.

10.   F.. R. Gruber, 'PK effects on prerecorded group behavior of living systems,' European Journal of Parapsychology, 1980, 3(2), 167-75.

11.    F..R. Gruber, 'Conformance behavior involving animal and human subjects,' European Journal of Parapsychology, 1979, 3(1), 36-50.

12.   Turpat.

13.    Gruber 1980, opus citatum.

14.   W. J. J. Snel and P. C. van der Sijde, 'The effect of retro-active distance healing on Babesia rodhani (rodent malaria) in rats,' European Journal of Parapsychology, 1990, 8, 123-30.

15.   Brauda 1993. gada pētījumā p vērtība nebija zem 0,05, bet rezultāts bija nozīmīgs, un tas nenozīmē, ka rezultāts nav ticams. Tas norāda vienīgi uz to, ka bija iespējama citu faktoru ietekme uz pētījuma iznākumu.

16.   W. Kraud, 'Wellness implications of retroactive intentional influence: exploring an outrageous hypothesis,' AlternativeTherapies in Health and Medicine, 2000, 6(1), 37-48,

17.   Smita pētījums par savu elpošanas ritmu sīkāk izklāstīts, lūk, šeit: H. Schmidt, 'Random generators and living systems as targets in rctro-PK experiments,' Journal of the American Society for Psychical Research, 1997, 91(1), 1-13,

18.   Dean Radin, Entangled Minds (Pocket Books, New York, 2006),

19.   Braud 2000, opus citatum,

20. L.. Leibovici, 'Effects of remote, retroactive intercessory prayer on outcomes in patients with bloodstream infection: randomised controlled trial,' British Medical journal, 2001, 323 (7327), 1,450-51.

Septītā nodaļa Kad apstākļi nobrieduši

1.   W. Braud, G. Davis, and R. Wood, 'Experiments with Matthew Manning,' Journal of the Society for Psychical Research, 1979, 50(782), 199-223.

2.    David R. Hamilton, PhD, Why Kindness Is Good for You (Hay House, London, 2010), Chapter 13, 'The Evolution of Kindness'.

3.    H. Schmidt, 'PK effect on prerecorded targets,' Journal of the American Society for Psychical Research, 1976, 70(3), 267-91.

4.    M. J. Schlitz and C. Honorton, 'Ganzfeld psi performance within an artisticallygifted population,' Journal of the American Society for Psychical Research, 1992,86, 83-98.

5.    http://www.dailymail.co.uk/sciencetech/article-452833/Is-REAI.LYproof- man-future.html.

6.   T. Lawrence, 'Gathering in the sheep and goats: a meta-analysis of forced choice sheep-goat ESP studies, 1947-1993," Proceedings of the Parapsychological Association 36th Annual Conference, ed. M. J. Schlitz, 1993, 75-86.

7.    L. Casler, 'The improvement of clairvoyant scores by means of hypnotic suggestion,' Journal of Parapsychology, 1962, 26, 77-87.

8.    B. J. Dunne and R. G. Jahn, 'Consciousness, information, and living systems,' Cellular and Molecular Biology, 2005, 51(7), 703-14. The reference thev quoted was 12, M. Ibison and S. Jeffers, 'A double-slit diffraction experiment to investigate claims of consciousness-related anomalies,' Journal of Scientific Exploration, 1998, 12, 543-50. See also R. G. Jahn and B. J. Dunne, 'The PEAR proposition,' Journal of Scientific Exploration, 2005, 19(2), 195-245.

9.    Rupert Sheldrake, The Science Delusion (Coronet, London, 2012).

10.   Rupert Sheldrake, The Sense of Being Stared At: and other aspects of the extended mind (Arrow Books, London, 2003).

11.   Par Honortona un Ferrari secinājumiem četru mēreno mainīgo pētījumos skatīt: Cl Honorton and D. C. Ferrari, 'Future telling: a meta-analysis of forced-choice precognition experiments, 19351987," journal of Parapsychology, 1989, 53, 281-308.

12.   Turpat.

13.   Turpat.

' 14. Turpat.

15. Turpat.

Astotā nodaļa Kvantu sasaistītie stāvokļi

1.   A. Aspect, J. Dalibard, and G. Roger, 'Experimental test of Bell's inequalities using time-varying analyzers,' Physical Review Letters, 1982, 49, 1804-7.

2.    W. Tittel, J. Brendel, H. Zbinden, and N. Gisin, 'Violation of Bell inequalities by photons more than 10 km apart,' Physical Review Letters, 1998, 81, 3,563-6. Viņu iepriekšējais eksperiments bija: W. Tittel, J. Brendel, B. Gisin, T. Herzog, H. Zbinden, and N. Gisin, 'Experimental demonstration of quantumcorrelations over more than 10 kilometers,' Physical Review A, 1998, 57, 3,229.

3.    Robert Nadeau and Menas Kafatos, The Non Local Universe (Oxford University Press, Oxford, 1999).

4.    http://en.wikipedia.org/wiki/Wheeler%27s_delayed_choice_experiment .

5.    V. Jacques, E. Wu, F. Grosshans, F. Treussart, P. Grangier, A. Aspect, and J-R. Roch, 'Experimental realization of Wheeler's delayed-choice Gedankcn experiment,' Science, 2007, 3,015, 5,814, 966-8. See also Adrian Cho, 'After a short delay, quantum mechanics becomes even weirder,' Science/nag, February 16, 2007.

6.    http://www.abc.net.au/radionational/programs/scienceshow/theanthropic- universe/3302686 (broadcast Saturday February 18,2006, 12 p.m.).

7.    http://people.ccmr.cornell.edU/~muchomas/8.04/l.ecs/lec_FeynmanDiagrams/ node3.html.

8.    Stephen Hawking and Leonard Mlodinow, The Grand Design (Bantam Press, London, 2010).

9.    S. Jay Olson and Timothy Ralph, 'Extraction of timelike entanglement from the quantum vacuum,' Physics Review A, 2012, 85(1), 12,306. Skatīt arī: http://www.wired.com/vviredscience/2011/01/timelikc-entanglement/ .

10. Par Cailingera pētījumu, kurā demosntrēts, kā var noteikt sasaistītību pagātnē, skatīt: X-S. Ma, S. Zottcr, J. Kofler, R. Ursin, T. Jennevvein, C. Brukner, and A. Zeilinger, 'Experimental delayed choice entanglement swapping,' Nature Physics, 2012, publicēts tiešsaistē 2012. gada 26. aprīlī.

11. Turpat.

Vienpadsmitā nodaļa Dzīve pirms dzīves un pēc nāves

I. Citēts grāmatā Raymond A. Moody, The Light Beyond (Rider, London, 2005). Šī grāmata ir arī lielisks informācijas avots par pēcnāves dzīves zinātniskajiem pierādījumiem.

P. van Lommcl, R. van Wees, V. Meyers, and 1. Elfferich, 'Neardcath experience in survivors of cardiac arrest: a prospective study in the Netherlands,' The Lancet, 2001, 358, 2,039-45.

P. van Lommel, 'Near-death experiences: the experience of the self as real and not as an illusion,' Annals of the New York Academy of Sciences, 2011, 1, 234, 19-28. Turpat.

Michael Sabom, Recollections of Death: A medical investigation (Harper &c Row, New York, 1982).

Anita Moorjani, Dying to Be Me: My journey from cancer, to near death, to true healing (Hay House, Carlsbad, 2012).

Michael Newton, Destiny of Souls (Llewellyn Publications, Woodbury, 2000). Professor Archie Roy, cited in Gordon Smith, The Unbelievable Truth: A medium's insider guide to the unseen world (Hay House, London, 2004).

Divpadsmitā nodaļa Kolektīvais liktenis mēs ejam tur, kurp ejat jūs

Harry Masscy and David R. Hamilton, PhD, Choice Point: Align your purpose (Hay House, Carlsbad, 2012).

T. J. Scanlon, R. N. Luben, F. 1.. Scanlon, and N. Singleton, is Friday 13th bad for your health?' British Medical Journal, 1993. 307(6,919), 1,584-6. S. Nayha, 'Traffic deaths and superstition on Friday 13th,' American Journal of Psychiatry, 2002, 159(12), 2,no-11.

Citēts grāmatā Dacher Keltner, Born to he Good: The science of a meaningful life (W. W. Norton &c Company, New York, 2009). J. II. Fowler and N. A Christakis, 'Dynamic spread of happiness in a large social network: longitudinal analysis over 20 years in the Framingham Heart Study,' British Medical Journal, 2008, 337, a2, 338, 1-9, and J. N. Rosenquist, J. H. Fowler, and N. A. Christakis, 'Social network determinants of depression,' Molecular Psychiatry, 2010, 1-9. See also David R. Hamilton, PhD, The Contagious Power of Thinking (Hay House, London, 2011). Komentārs rakstīts pirmdienā, 2012. gada 18. jūnijā: http://news.sky.com/story/ 949887/burmas-aung-san-suu-kyi-honoured-in-ireland. I.aodzi ir ķīniešu filosofs, kas dzīvojis sestajā gadsimtā pirms Kristus un tiek uzskatīts, ka viņš sarakstījis darbu Daodedzin.

Trīspadsmitā nodaļa Desmit garīgi un praktiski noslēpumi vēlamā piesaistīšanai

1.   http://www.dominican.edu/academics/ahss/psych/faculty/fulltime/gailmatthews/ researchsummary2.pdf (pēdējo reizi skatīts 2012. gada 10. jūlijā).

2.   J. H. Fowler and N. A. Christakis, 'Dynamic spread of happiness in a large social network: longitudinal analysis over 20 years in the Framingham Heart Study,' British Medical Journal, 2008,337, a2,338,1-9, and J. N. Rosenquist, J. H. Fowler, and N. A. Christakis, 'Social network determinants of depression,' Molecular Psychiatry, 2010, 1-9.

3.    R. A. Emmons and M. E. .VlcCullouch, 'Counting blessings versus burdens: an experimental investigation of gratitude and subjective well-being in daily life,' Journal of Personality and Social Psychology, 2003, 84(2), 377-89.

4.    http://www.acomplaintfreeworld.org/ .

5.    Immaculйe Ilibagiza, Left to Tell (Hay House, Carlsbad, 2007).

6.    Victor Franki, Man's Search for Meaning (Beacon Press, Boston, 1962).

Četrpadsmitā nodaļa Dažas noslēguma pārdomas

1.   David R. Hamilton, PhD, Why Kindness Is Good for You (Hay House, London, 2010), Chapter 10, 'Why Babies Need Love'.

2.    A. Raine, M. Buchsbaum, and I.. LaCasse, 'Brain abnormalities in murderers indicated by PET,' Biological Psychiatry, 1997, 42, 495-508.

3.    David Servan-Schrieber, Healing Without Freud or Prozac (Pan MacMillan, London, 2011.

SI Л "I.IKTUSOARZS" ReЈ. nr. 50003835821 apgads.lietusdarzs@gmail.com www.lictusdarzs.lv

3. Sasaistītie prāti

Trešais intuīcijas ceļš zināmā mērā varētu izraisīt šaubu uzplūdus, bet pieļauju, ka tas ir loti reāls mehānisms, ko, iespējams, lielākoties aizēno abi iepriekš aprakstītie ceļi.

Sakrājies gana daudz pierādījumu, kas liecina, ka noteiktos prāta līmeņos esam saistīti cits ar citu. Vienā no maniem iecienītākajiem pētījumiem Beistira Universitātē Sietlā, kas atrodas Vašingtonas štatā ASV, tika aplūkoti emocionāli cieši saistīti pāri.5 Viens no pāra tika ievietots magnētiskās rezonanses tomogrāfā (MRT), bet otrs sēdēja atsevišķā telpā. Telpā esošais cilvēks tika biedēts ar dažādiem vizuālajiem stimuliem (piemēram, zibsnījošu gaismu). MRT fiksēja uzplaiksnījumu

[1] attēlā ietverta ģeometriska figūra, kas precīzi saglabā savu apveidu neatkarīgi no tā, kā tiek palielināts vai samazināts pats attēls (piemēram, krasta līnija, mākonis, koks). (Tulkotājas piezīme.)

Content

Hamiltons Deivids R. Vai dzīve ir iepriekš izplānota. Kā pārvaldīt likteni un brīvo gribu

Saturs

Pateicības

Ievads

Pirmā nodaļa Hronobioloģija

Ģenētiskais pulkstenis

Cilvēka iekšējā pulksteņa evolūcija

Mēness cikli

Svarīgākais nodaļā

Eksperimenti dzīvē

Otrā nodaļa Ierakstīts zvaigznes

Saules skaņa

Ģeomagnētiskās vētras un bioloģija

Ģeomagnētiskais lauks un cilvēki

Ģeomagnētiskās vētras un sirds

Pārjutīga uztvere

Svarīgākais nodaļā

Eksperimenti dzīvē

Trešā nodaļa Ierakstīts gēnos

Epiģenētika

Jūs esat tas, ko ēduši jūsu vecvecāki

Viļņošanās efekts

Stūrēšana laukā no epiģnētiskās straumes

Tas ir prātā

Svarīgākais nodaļā

Eksperimenti dzīvē

Ceturtā nodaļa Sajust nākotni

Trīs intuīcijas ceļi

Nojauta

Dzīvnieku nojautas

Attālinātā nākotnes atainošana

Vai nākotne ir iecirsta akmenī?

Svarīgākais nodaļā

Eksperimenti dzīvē

Piektā nodaļa Trīs radīšanas līmeņi

Pirmais līmenis: rīcība

Otrais līmenis: savstarpējās sasaistības princips

Pateicībā lidmašīnai

Trešais līmenis: iemiesota apziņa

Svarīgākais nodaļā

Eksperimenti dzīvē

Sestā nodaļa prata un realitates mijiedarbība

PTPAII pētījumi

Sajust nākotni

Attāli nodomi laikā, nevis telpā: pagātnes mainīšana

Kāpēc jāmaina pagātne?

Svarīgākais nodaļā

Eksperimenti dzīvē

Septītā nodaļa kad apstakļi nobrieduši

Kad jūtaties labi

Vai psī spējas ir iedzimtas?

Ja jūs ticat

Pilnīgi noteikts, nevis nejaušs

Emocionālās saites

Svarīgākais nodaļā

Eksperimenti dzīvē

Astotā nodaļa kvantu sasaistītie stāvokli

Spocīgā darbība atpakaļ laikā

Vai mēs radām Visumu no sakašņiem?

Ceļa integrālis

Eksperimenti dzīvē

Devītā nodaļa realitates audums

Kā saistītas iekšējā un ārējā vide

Izgaismojot sakritības

Vai musu domas ir iepriekšnolemtas?

Svarīgākais nodaļā

Eksperimenti dzīvē

Desmitā nodaļa prāts matērija

Lielā doma

Kas ir Dievs?

Dievs

Lūgšana

Dažādas lūgšanas

Dieva griba pret mūsējo

Svarīgākais nodaļā

Eksperimenti dzīvē

Vienpadsmitā nodaļa dzīve pirms dzīves un pēc nāves

Pirmsinkarnācija

Vienmēr pastāv iespēja

Vai esmu te kādreiz bijis?

Vai pastāv likteņa noteikts ceļa mērķis?

Vai ir pierādījumi dzīvei pēc nāves?

Čuksti no viņsaules

Dzimis ar likteņa izjūtu

Dvēseļu radinieki

Svarīgākais nodaļā

Eksperimenti dzīvē

Divpadsmitā nodaļa Kolektīvais liktenismes ejam tur, kurp ejat jus

Garīgā un emocionālā gaisotne

Rādiet labu piemēru

Masu straumes

Svarīgākais nodaļā

Eksperimenti dzīvē

Trīspadsmitā nodaļa Desmit garīgi un praktiski noslēpumi vēlamā piesaistīšanai

1. Izvēlieties to, kas jūs iedvesmo

2. PIR

3. Lai saņemtu, jums arī jādod

4. Pozitīvas emocijas paātrina, negatīvas bremzē

5. Pielabojiet kursu atrodiet un izlabojiet nepareizus priekšstatus

6. Apliecinājumi

7. Pacietību katliņš, ko vēro, nekad neuzvārīsies

8. Augšupeja un lejupslīde ir normāla parādība

9. Ja patiešām nevarat kaut ko mainīt, mainieties paši

Viss ir mīlestības dēļ

Četrpadsmitā nodaļa Dažas noslēguma pārdomas

Vaina un atbildība

Depresija

Dvēseles izaugsmes nosacījumi

Likteņa formula

Ko tagad?

Atsauces