Āsamā Ina

Vai jūs protat uzvesties

Ina Āsamā

Vai jūs protat uzvesties?

..

.

.

UZVEDĪBAS KULTURA UN PERSONĪBA

Uzvedības kultūra ir cilvēku sabiedrības kultūras neatņemama sastāvdaļa. Tās pamatā ir sabiedrības morāle, ko savukārt ietekmē materiālās dzīves apstākli. Morāle jeb tikumība, uzvedības likumi un normas nosaka cilvēka attieksmi un pienākumus pret sabiedrību un tās locekļiem. Morāle ir viena no sabiedriskās apziņas formām. Tā atspoguļo cilvēku sabiedrisko esamību. Vēsture rāda, ka cilvēku tikumiskie uzskati mainās atkarā no pārmaiņām sabiedriskajā dzīvē, ka «mūžīga», nemainīgā morāle vispār neeksistē un ka šķiru sabiedrībā tā vienmēr ir pakļauta valdošās šķiras interesēm, tātad ir šķiriska.

Iepriekšējās sabiedriskajās formācijās katrai šķirai ir bijis savs priekšstats par morāli un tai atbilstošo uzvedības kultūru. Privileģēto slāņu uzvedības kultūra pamatojās uz ekspluatētājas šķiras morāli, kuras atbalstam un aizsargāšanai tika izmantota arī reliģija.

Romānā «Aizpeklu jaunais Velns» A. Tammsāre buržuāzisko morāli raksturo ar Viltīgā Antsa vārdiem: «Šai pasaulē arvien ir tā, ka mazākais vārdzina lielāko, vājākais stiprāko, dumjākais gudrāko. Tā to ir nolicis jau dievs, un, kas pret šādu kārtību saceļas, tas saceļas pret dievu, bet, kas saceļas pret dievu, to gaida bojā eja.» Rakstnieks pirmā pasaules kara laikā apcerējumā «Karš un miers» norādīja: «Mēs dzīvojam atmosfērā, kur valda spēks, nevis taisnība, kur pavēl vara un kapitāls.»

Kas ir ekspluatētāju šķiru morāles pamatā? Skaidru atbildi uz šo jautājumu sniedz tādi sakāmvārdi kā «Cilvēks cilvēkam vilks», «Kam spēks, tam vara», «Neej ar stipru lauzties, nedz ar bagāiu tiesā!» un «Par naudu pat velns danco».

Augstākās sabiedrības pārstāvji aizvien ir deklarējuši, ka kultūra līdz ar tās sastāvdaļu — uzvedības kultūru — ir tikai viņu privilēģija, ka tikai viņi ir to spējīgi apgūt un attīstīt. Turpretim marksistiski ļeņiniskā mācība apstiprina, ka iepriekšējo sabiedrisko formāciju kultūras īstais mantinieks ir proletariāts, un norāda, ka viens no sociālistiskās sabiedrības nozīmīgākajiem uzdevumiem ir apgūt un pārņemt visas cilvēces kultūras vērtīgāko daļu. Tas attiecas arī uz uzvedības kultūru.

Sociālistiskajā sabiedrībā, kurā nav kastu un šķiru un kurā valda vienlīdzība, ir tikai viena, visiem sabiedrības locekļiem kopīga uzvedības kultūra. Šās uzvedības kultūras pamatā ir visaugstākā morāle — komunistiskā morāle.

Padomju Savienības Komunistiskās partijas Programmā ir teikts: «Noraidīdami ekspluatatoru šķirisko morāli, komunisti vecās pasaules izkropļotajiem egoistiskajiem uzskatiem un tikumiem pretim liek komunistisko morāli — vistaisnīgāko un viscildenāko morāli, kas pauž visas darba cilvēces intereses un ideālus. … Komunistiskā morāle ietver vispārcilvēciskās morāles pamatnormas, ko tautas masas radījušas gadu tūkstošos cīņā ar sociālajiem spaidiem un netikumiem.» [1]

Komunisma cēlāju morāles kodeksā ir formulēti šādi galvenie tikumiskie principi: uzticība komunisma lietai, mīlestība pret sociālistisko Dzimteni un sociālisma zemēm; godīgs darbs sabiedrības labā: kas nestrādā, tam nebūs ēst; katra cilvēka rūpes par sabiedriskā īpašuma saglabāšanu un vairošanu; augsta sabiedriskā pienākuma apziņa, neiecietība pret sabiedrības interešu pārkāpumiem; kolektīvisms un biedriska savstarpēja palīdzība: visi par vienu, viens par visiem; humānas attiecības un savstarpēja cieņa cilvēku starpā: cilvēks cilvēkam — draugs, biedrs un brālis; godīgums un patiesīgums, morāliska skaidrība, vienkāršība un pieticība sabiedriskajā un personiskajā dzīvē; savstarpēja cieņa ģimenē, gādība par bērnu audzināšanu; nesamierināmība ar netaisnību, parazītismu, negodīgumu, karjerismu un mantrausību; visu PSRS tautu draudzība un brālība, neiecietība pret nacionālo un rasu naidu; nesamierināmība ar komunisma, miera un tautu brīvības ienaidniekiem; brālīga solidaritāte ar visu zemju darbaļaudīm, ar visām tautām. Katram padomju cilvēkam jāievēro mūsu valstī pastāvošās uzvedības normas — jāciena un jārespektē sabiedrība un jāizturas pret citiem cilvēkiem tā, kā viņš vēlētos, lai tie izturas pret viņu.

Jo dzijākas ir cilvēka zināšanas un bagātāka jūtu pasaule, jo labāka ir cilvēka uzvedība, jo skaistāks kļūst viņš pats. «Cilvēkā visam jābūt skaistam: ir sejai, ir apģērbam, ir dvēselei un domām … Es bieži redzu skaistu seju un tādu apģērbu, ka galva reibst aiz sajūsmas, bet dvēsele un domas — ak, mans dievs! Skaistā čaula dažreiz slēpjas tik melna dvēsele, ka to ne ar kādu smiņķi nevar izbalināt.» [2]

Cilvēka iekšējā pasaule, intelekts, saprāts un jūtas atspoguļojas viņa ārienē, acīs, vaibstos, kā arī stājā un uzvedībā. «Acis ir cilvēka dvēseles spogulis,» vēstī sakāmvārds. Ja cilvēkam ir bagāta iekšējā pasaule, viņa acis pauž tik daudz garīga skaistuma, ka tas noslēpj sejas formas vai līniju defektus. Bagātai iekšējai pasaulei atbilst augsta uzvedības kultūra. Kulturāls cilvēks visur uzvedas pieklājīgi: gan savējo vidū, gan saskarē ar svešiem, darbā un arī citur. Viņš ne tikai zina uzvedības likumības, bet tās arī ievēro.

UZVEDĪBA AGRĀK UN TAGAD

«Kam gan vajadzīgi uzvedības likumi?» — tā jautā tie, kuri pret uzvedības noteikumiem izturas ironiski un kuri cilvēkus, kas uzvedības normas ievēro, uzskata par atpalikušiem, par tādiem, kuru apziņā saglabājušies aizspriedumi. Šie ļaudis apgalvo: ja cilvēks ir pietiekami izglītots, ja viņam ir zināšanas politikā, literatūrā, mūzikā un tēlotājā mākslā, ja viņš labi pārzina savu specialitāti un nevainojami strādā, ir biedrisks, tad nepavisam nav tik svarīgi, vai viņš ieiet istabā ar cepuri galvā vai bez tās, vai viņš dod roku pirmais vai gaida, līdz to sniegs viņam. Vai tas tiešām ir nenozīmīgi?

Visi uzvedības noteikumi ir izveidojušies vēstures gaitā saskaņā ar praktiskajām vajadzībām. To lietderīgums bijis saistīts (un ir saistīts arī tagad) ar jautājumu cui bono, cui prodest? (kam par labu, kam izdevīgi?). Garajā cilvēces attīstības ceļā vairums uzvedības normu ir mainījušās un pilnveidojušās, daudzas pilnīgi izzudušas, bet daļa tradicionālā veidā saglabājušās gadsimtiem un, iespējams, pat gadu tūkstošiem ilgi.

Jau antīkajā literatūrā varam lasīt par seno laiku paradumiem un uzvedības noteikumiem. Skandināvu «Edā» diezgan sīki ir izklāstīta, piemēram, uzvešanās pie galda (ēšanas un dzeršanas ieražas). Par tostu uzsaukšanu doti pat detalizēti norādījumi.

Paši pirmie sacerējumi, kuros mācīja uzvesties, bija «Uzvešanās pie galda» un 1204. gadā spānieša Petrusa Alfonsi sastādītais darbs «Disciplina clericalis». Pēc tam parādījās uzvedības noteikumu apkopojumi galmiem. 1716. gadā Hamburgā izdeva darbu ar garu nosaukumu: «Paraugs pieklājīgām un patīkamām sarunām un dzīvei tiklab attieksmēs ar augstas kārtas personām, kā arī ar sev līdzīgiem un padomi, kā izturēties pret sievietēm un arī kā sieviete varētu attiecībā pret mums parādīt labu uzvedību».

Dažādām sabiedriskajām formācijām atbilda atšķirīgas cilvēku savstarpējo attiecību izpausmes formas. Tās izpaudās uzvedības noteikumos, kas savā ziņā atspoguļoja attiecīgā laikmeta sabiedriskās iekārtas veidu, pasaules uzskatu un kārtu nesaskaņas. Pieklājības likumi jeb, citiem vārdiem sakot, labo manieru un labā toņa noteikumi pastāvēja vienīgi valdošajai šķirai — vergturiem, feodāļiem un vēlāk arī buržuāzijai. Vienkāršajiem ļaudīm bija jāzina un jāievēro tikai viens augstmaņu noteiktais likums: par maizi, ko esi sviedriem vaigā pelnījis, tev jāpateicas savam kungam uir jāzemojas viņa priekšā. Augstāko kārtu pārstāvji bija pieklājīgi un smalki tikai savā starpā. Pieklājību viņi aizmirsa, tikko bija darīšana ar «zemākās» kārtas ļaudīm, t. i., ar darba cilvēkiem.

Cilvēks vienmēr ir tiecies pēc skaistuma un kārtības, un tāpēc tauta pati radīja savus nerakstītus paradumus un uzvedības noteikumus. Tie atspoguļoja tautas tradīcijas un paaudžu gaitā tika pārmantoti un izveidoti tālāk.

Pirmo reizi pasaules vēsturē par labā toņa noteicēju darba cilvēks kļuva tikai strādnieku un zemnieku valstī — mūsu sociālistiskajā Dzimtenē.

Uzvedības noteikumi vienmēr ir bijuši saistīti un arī tagad saistās ar higiēnas prasībām. «Lielum lielais vairums paradumu, kas nosaka uzvedību, ir tieši saistīti ar psihohigiēnu. Cilvēku dzīvē tie nav veidoti ar apzinātu mērķtiecību, bet gan iesakņojušies, pamatojoties uz gadu gaitā apgūto pieredzi. Mūsdienu cilvēkam nav aKli jāseko franču, ķīniešu vai citu tautu paradumu kodeksiem, bet viņam vajadzētu apzināti regulēt savas attiecības ar citiem cilvēkiem, pirmām kārtām ievērojot psihohigiēnas prasības.» [3] Higiēnas prasībām ir pakļauta lielākā daļa no tām uzvedības normām, kas jāievēro pie galda un kas attiecas uz ķermeņa kopšanu un stāju, kā arī daudzi vispārīgie noteikumi. Tā, piemēram, nokritis kabatas lakatiņš parasti nav jāpaceļ, — uz šo faktu pazaudētājam tikai jānorāda, jo, svešu kabatas lakatiņu aizskarot, varam paši inficēties ar kādu slimību vai arī tādā veidā inficēt citus. (Taču sirmgalvim vai arī tiem, kam saliekšanās rada grūtības, jaunāks un veselāks cilvēks katrā ziņā pasniedz arī nokritušu kabatas lakatiņu.)

Pieklājības noteikumi aizliedz trokšņot, traucēt un uztraukt citus cilvēkus. Mums savā rīcībā un valodā jābūt savaldīgiem. Arī tā ir gan pieklājības, gan higiēnas prasība.

Jau 1883. gadā akadēmiķis I. Pavlovs rakstīja, ka augstākā nervu sistēma vada visu organisma darbību. Ārstnieciskie pētījumi ir pierādījuši, ka smadzeņu garozā notiekošo uzbudinājuma un kavēšanas procesu līdzsvara traucējumi var izraisīt dažādas slimības. Medicīnas zinātnieki apstiprina, ka kņada, katrs troksnis, dimdoņa, klaboņa, ko mēs pat nepamanām, liek izplūst cauri mūsu smadzenēm un visam ķermenim uzbudinājuma vilnim. Laika gaitā šādi kairinājumi organismā atstāj pēdas, kas var būt par cēloni dažādām slimībām, piemēram, neirozei, neirastēnijai, kuņģa vai zarnu čūlai, augstam asinsspiedienam u. c.

«Kaula lūzums nav smagāks ievainojums par nervu sistēmas traumu,» raksta medicīnas zinātņu kandidāts H. Jeness un salīdzina rupjibu, ļaunu, aizvainojošu vārdu, kā arī jebkuru citu rīcību, kas cilvēku pazemo, ar rūsu, kura pamazām saēd nervu sistēmu.

Mūsu sabiedrības morāle paredz, ka starp visiem tās locekļiem jāvalda īsti cilvēciskām attiecībām: vienlīdzībai, biedriskumam, savstarpējai cieņai un rūpēm citam par citu. Šīs pašas prasības ir pamatā arī uzvedības noteikumiem.

Jaunākiem cilvēkiem vienmēr jāizrāda cieņa vecākiem ļaudīm, gan piedāvājot vietu sēdēšanai, gan gaidot, līdz vecākais sasveicinoties un iepazīstoties sniedz roku pirmais, utt.

Mūsu morālei atbilst tas, ka godājam sievieti māti, dzīvības nesēju. Tāpēc daudzi uzvedības noteikumi paredz, ka vīrietis — fiziski spēcīgāka būtne — sievietei palīdz, izrāda cieņu, piemēram, tādējādi, ka parasti sveicina pirmais, piedāvā vietu, sasveicinoties un iepazīstoties gaida, līdz sieviete viņam sniedz roku, utt.

Un beidzot — visi uzvedības noteikumi ir ļoti cieši saistīti ar izpratni par skaisto.

Jāpiebilst, ka daudzus uzvedības noteikumus pie mums vēl šobaltdien ievēro gluži tradicionāli, kaut gan to praktiskā nozīme nav skaidra. Tā, piemēram, prasība, lai, ejot augšup pa kāpnēm, sievietei pa priekšu ietu vīrietis, ir radusies tad, kad apgaismojumam lietoja sveces un sievietes valkāja tērpus, kas sniedzās līdz zemei: vīrietim bija jāiet pa priekšu tāpēc, lai ar sveci apgaismotu ceļu un lai nejauši neuzkāptu uz kleitas trēna. (Pašlaik šo prasību gan pamato gluži otrādi — ar sieviešu pārāk īso apģērbu.) Un vismaz daļēji tikai tradīcijas pēc arī tagad reizēm vīrietis pa kāpnēm uz augšu kāpj pirmais, bet, kāpjot lejā, palaiž pa priekšu sievieti. Bez šaubām, pareizāk būtu katrā gadījumā rīkoties pēc apstākļiem, jo dažkārt, piemēram, uz šaurām un neērtām kāpnēm, vīrietim daudz vieglāk ir palīdzēt sievietei tad, ja viņš pa kāpnēm augšup virzās aiz tās. Ja kāpnes ir platas, kā augšup, tā lejup vīrietis un sieviete var iet blakus.

Eiropas tautām ir paradums sasveicinoties sniegt roku. Mūsu dienās šo tradīciju uzskata par cieņas apliecinājumu. Taču īstenībā tāds paradums ir radies pavisam citu iemeslu dēļ, proti, lai izrādītu miermīlīgu noskaņojumu un piekristu izlīgumam. Izstiepta, atvērta plauksta agrāk apliecināja, ka cilvēkam nav ieroča — ne akmens, ne n.iž.i, ik «jii ka cita. Ja pretējā puse bija noskaņota miermīlīgi, notika spontāna sarokošanās — sasveicināšanās. Austrumu zemēs arābi, šo pašu noskaņojumu apliecinādami, sakrustoja rokas uz krūtīm, turkmēņi iebāza rokas apģērba platajās piedurknēs, bet ķīnieši palokoties Jāva rokām brīvi noslīgt gar sāniem.

Arī galvas atsegšanai par pamatu bijusi vēlēšanās paust miermīlīgus nodomus, apliecināt pazemību, pakļaušanos. Par šā paraduma pirmsākumu uzskatāma ķiveres noņemšana kaujas x laukā.

Eiropā viens no tradicionālajiem pieklājības noteikumiem paredz, ka bērēs vīrieši atsedz galvu. Bet vai ir jēga šās ārējās pieklājības normai pakļauties arī ziemas salā, rudens vējos un lietū? Diez vai kāds aizgājējs būtu vēlējies, lai, viņu pavadot, tuvinieki un draugi saaukstētos.

Kad pēc pirmā pasaules kara sāka plosīties postīga gripas epidēmija, pēc mediķu iniciatīvas Eiropā nodibinājās Sasveicināšanās vienkāršošanas savienība. Daudzu pilsētu ielās varēja sastapt personas, kam pie krūtīm bija īpaša nozīmīte un kas sasveicinājās, platmali nepaceļot un nesarokojoties.

Dažādām tautām par pieklājību ir bijuši un arī vēl tagad ir atšķirīgi, reizēm pat pretēji uzskati. Arī Padomju Savienības daudznāciju saimē ir ļoti atšķirīgi paradumi. Tā, piemēram, Kaukāzā un Vidusāzijā namatēvs viesiem pasniedz ēdienu pats ar savu roku (nazi, dakšiņu un citus ēdamrīkus nelietojot). Tur, kā jau vairumā Austrumu zemju, ir vispār pieņemts ēst ar pirkstiem, bez dakšiņas un naža. Gruzi jā ir izveidojies paradums no viesu vidus izraudzīties svinību vadītāju. Tas tad veic namatēva uzdevumus.

Atšķirības paradumos un uzvedības normās nosaka vēsturiskie apstākļi, ģeogrāfiskā vide, tautas raksturs un citi faktori. Tāpēc nedrīkst patvarīgi uzspiest vienas tautas paradumus citai tautai. Ja kādai tautai parāda godu, jāciena arī šās tautas paražas, pieklājības likumi un tradīcijas.

Tautām ar augstu kultūru reizēm var saglabāties savu laiku pārdzīvojuši paradumi. Nav šaubu, ka tie pamazām izzudīs tāpat, kā tas jau noticis ar dažu labu novecojušos paražu.

Pieklājības respektīvi uzvedības noteikumos ir iespējamas atšķirības, bieži vien tie ir pat nosacīti un relatīvi, taču to ievērošana ir nepieciešama, lai veicinātu saprašanos cilvēku vidū un novērstu pārpratumus, kā arī izveidotu patīkamākas savstarpējās attiecības. Mūsu sabiedrībā pastāvošie pieklājības noteikumi ir divējādi. Vieni ir tādi, kas katrā ziņā jāievēro, jo to prasa sabiedrības intereses. Otrus pieklājības noteikumus var arī neievērot. Pie tiem pieder novecojušies paradumi, kas sabiedrībai nav ne derīgi, ne arī kaitīgi, kā, piemēram, ieraža skūpstīt roku, vīrietim iet blakus sievietei kreisajā pusē, pacelt cepuri sveicinot utt. Šai ziņā katrs var rīkoties pēc savas vēlēšanās, takta izjūtas un gaumes.

Mēs dzīvojam jauna laikmeta rītausmā, pagātnes kritiskas pārvērtēšanas laikā, un mūs ir pārņēmusi radoša degsme darboties nākotnes — komunisma labā. Un tāpat, kā mēs kritiski pārņemam iepriekšējo sabiedriski ekonomisko formāciju kultūras mantojumu, mums jāpārņem arī pagātnes uzvedības normas. Mūsu valstī starp cilvēkiem ir izveidojušās jaunas attiecības, kuru izpausmes lormas nosaka jauni uzvedības likumi.

Pagātnē aizgājušo laiku lielmaņu ceremoniālā etiķete un «augstākās sabiedrības» atdarinātāju — sīkburžuāzijas pārstāvju formālā pieklājība mums šķiet tikpat smieklīga un nedabiska kā iepriekšējo gadsimtu sieviešu korsetēs iežņaugtās figūras. Ir bezjēdzīgi pārvērst pieklājības likumus par dogmu, kam jāupurē cildenas jūtas, laba gaume, dabiskas ērtības. Mūsu sabiedrībā valda biedriska pieklājība, kuras pamatā ir sirsnība un labvēlīga attieksme pret otru cilvēku. «Ir sirds pieklājība, tā ir rada mīlestībai,» teicis J. V. Gēte.

Ar tādu pieklājību un likumiem, kas kalpo tikai par etiķeti un ierobežojas galvenokārt ar labām manierēm (pareizāk sakot, ar manierīgumu), mums nepietiek. Pieklājības noteikumi nav jāiekaļ kā vienreizviens, tie jāpilda saprātīgi un sapratīgi atkarā no ikreizējiem apstākļiem, vietas un laika. Tā, piemēram, uz ielas nav pieklājīgi kādu skaļi uzrunāt un žestikulēt, jo tas traucē citus cilvēkus. Taču, ja kādam draud pakļūšana zem auto, visskaļākais uzsauciens un plašākais rokas vēziens ir vietā. Uzvedības noteikumiem katrā cilvēkā ir jāieaug, un, jo agrāk tas notiek, jo labāk, vieglāk un dabiskāk viņš tos ievēro. Bērnam jau no mazotnes jāmāca būt pieklājīgam. Pieklājības likumu iepazīšanai bērns nekad nav par mazu, ka reizēm domā daži vecāki. Pieklājība un prasme uzvesties pirmām kārtām ir atkarīga no cilvēka vispārējās attīstības. Katrā ziņā pieklājības un uzvedības noteikumu ievērošanas pamatā jābūt dabiskumam, nevis liekulībai un bailēm likties nepieklājīgam.

\ ,

PAR DAŽĀM RAKSTURA ĪPAŠĪBĀM

Rakstot par uzvedības noteikumiem, nevar nerunāt par dažām rakstura īpašībām, jo uzvedības ieražas visvairāk ir atkarīgas no rakstura un uzvedības noteikumi paši galvenokārt ir disciplinējošs faktors.

POZITĪVĀS RAKSTURA ĪPAŠĪBAS

Takta \izfūta ir prasme jebkurā situācijā uzvesties tā, lai tiktu ievēroti ne tikai vispārīgie uzvedības noteikumi, bet arī estētikas un ētikas prasības. Takta izjūta pamatojas uz sirsnību un tādējādi palīdz, cilvēkam izprast citu pārdzīvojumus un izvairīties no visa tā, kas citiem var sagādāt nepatīkamus brīžus, bēdas un sāpes. Smalkjūtīgs cilvēks cenšas novērst situāciju, kas rada neērtumu, saspīlējumu, un, izceļot pozitīvo, mēģina mazināt nepatīkamā iespaidu. Pieklājības likumi ir apgūstami mehāniski, un tie ar laiku var kļūt par labiem paradumiem, turpretim takts prasa vairāk, proti, domāšanu un situācijas aptveršanu. Lai attīstītu sevī takta izjūtu, domās biežāk jāiejūtas otra cilvēka stāvoklī.

Takta izjūta prasa, lai cilvēks nejauktos otra darīšanās, ja vien tas neapdraud sabiedrību, viņu pašu vai citu personu. Arī padoma došana, ja padoms netiek lūgts un ja tas var aizskart cilvēka lepnumu, ir netaktiska rīcība. Padoms dodams vienīgi tad, ja tas nāk par labu sabiedrībai vai ja draud nelaime un kādam var tikt nodarīts ļaunums. Tad padoma došana ir pat pienākums.

Cilvēkā katrā ziņā jābūt kritikas elementam, pirmām kārtām kritiskai attieksmei pret sevi. Saskaņā ar mūsu sabiedrības morāles normām taisnīgi, noteikti un taktiski jākritizē otra cilvēka trūkumi, kļūdas un negatīvās īpašības, lai palīdzētu tam laboties.

Kritikas mērķis ir likvidēt trūkumus sabiedrībā. Lai to panāktu, kritikai jābūt objektīvai — tikai tad tā var sasniegt mērķi. Pirms sākam vērtēt citus cilvēkus un viņu uzvešanos, jāiemācās kritiski vērtēt pašiem sevi. Bieži vien kritizētājs neapzinās, ka arī viņam ir tie paši trūkumi, kurus viņš nosoda. Labojot citu kļūdas, nedrīkst aizmirst arī savējās. Nereti kāda cilvēka rīcību kritizējam, neiedziļinoties cēloņos, kas bijuši kritizējamās parādības pamatā. Šāda kritika stāvokli neuzlabo, bet var trūkumus vēl palielināt. Lai vērtējums būtu taisnīgs, parādības un to cēloņi labi jāpārzina un dziļi jāizanalizē. Ieteicams kritizējamās personas vietā iedomāties citus — proti, pozitīvi vērtētus cilvēkus vai arī sevi. Kritizētājam vajadzētu ievērot tautas gudrību: «Izteiktu vārdu neatņemsi!» Kritikai jābūt objektīvai — tai jāatbilst komunistiskās morāles principiem. Reizēm esam spiesti nerātnam bērnam, neuzvedīgam jaunietim vai pieaugušajam par kaut ko aizrādīt — tā rīkoties liek pienākums. Aplam būtu to darīt kliedzot, ņirgājoties vai izsmejot. Šādi aizrādījumi iedarbojas pretēji. Pat huligāns jāapvalda taktiski, it sevišķi tad, ja viņā attīstījušās tādas rakstura īpašības kā stūrgalvība un patstāvība. Uz kļūdām, trūkumiem un maldiem jānorāda tik prasmīgi, lai cilvēkam, ko mēs kritizējam, aizrādījuma izraisītā acumirklīgā nepatīkamā sajūta šķistu daudz mazāks ļaunums nekā sliktais iespaids, kuru viņš ar savu nepareizo rīcību atstāj citos. Arī sodīšanai jābūt taktiskai. Katrā ziņā jārespektē sodāmā cilvēka pašcieņa. Pēc sodīšanas ir nepieļaujami un nesmalkjūtīgi cilvēkam par viņa nodarījumu atkal un atkal atgādināt.

Sabiedrībā nepieciešams ievērot uzvedības normās paredzēto taktisko distanci. To nosaka cilvēku attiecības, vecums, sabiedriskais stāvoklis un konkrētie apstākļi (apkārtne, situācija, laiks). Cilvēks, kas pārkāpis distances galējās robežas, ir vai nu familiārs, vai arī, gluži pretēji, augstprātīgs un pārāk atturīgs. Gan familiārums, gan augstprātība liecina par takta trūkumu.

Takts, ko nosaka kā jūtas, tā saprāts, izpaužas visā cilvēka rīcībā. Taktisks cilvēks izturas neuzkrītoši, nevienu netraucē un neuztrauc. Ar savu pārākumu un sabiedrisko stāvokli viņš nekad nelielās, nekur sevi neizceļ, taču arī negaužas un prot piemēroties pārējiem katrā vietā un situācijā, vienmēr ievērojot citus cilvēkus un attiecīgos apstakļus. Pat savu apģērbu viņš pielāgo noteiktai videi un situācijai.

I.tklisks cilvēks nedemonstrē savas antipātijas pret

tiem, kas viņam nav patīkami. Tāpat ne pret vienu viņš neizrāda arī neapvaldītas simpātijas, jo tas apkārtējiem cilvēkiem un simpātiju objektam var radīt nepatiku un nostādīt tos neērtā stāvoklī. Sabiedrībā neapskaujas, neskūpstās, nedemonstrē savas jūtas.

Arī ziņkāre, kas citus cilvēkus var apvainot, ir netaktiska īpašība. Tā, piemēram, ir netaktiski skatīties vēstules rakstītājam vai lasītājam pār plecu. Aplūkojot paziņas fotoattēlus, nepieklājas lasīt veltījumus, kas rakstīti to otrā pusē. Svešu cilvēku vai paziņu sarunu noklausīšanās ir tikpat nesmalkjūtīga un nepieklājīga kā skatīšanās pa atslēgas caurumu. Arī ziņkārīga un uzkrītoša citu cilvēku aplūkošana liecina par netaktiskumu.

Redzot kādu paziņu neveiklā stāvoklī, jāizliekas, ka nekas naV pamanīts, un arī vēlāk tas nav jāatgādina; vēl mazāk pieklājas stāstīt par to citiem.

Ir netaktiski skatīties vēstules rakstītājam pār plecu,4

Cilvēka trūkumi un vājības, ja tie nenodara ļaunumu sabiedrībai, nav jāceļ dienas gaismā.

Ne tikai netaktiski, bet pat nekaunīgi būtu izsmiet un atdarināt cilvēku, kam ir kādas fiziskas nepilnības — kas, piemēram, stostās, slikti dzird vai klibo. Par šīm nepilnībām nav jāzobojas, arī tam klāt neesot. Pret cilvēkiem ar fiziskiem trūkumiem jāizturas sevišķi uzmanīgi

un smalkjūtīgi. Taču līdzjūtībai nav jākļūst pārspīlētai. Cilvēkiem, kam piemīt kādi ārēji defekti, tāpat kā daudziem slimniekiem, parasti ir patīkamāk, ja viņu fiziskos trūkumus neievēro.

Takta izpausmes veidi ir ļoti dažādi. Takta izjūtu var attīstīt, bet tas ir atkarīgs no mums pašiem. Jo vairāk mēs salīdzinām labu, pieklājīgu rīcību ar sliktu uzvedību un analizējam to cēloņus, jo vairāk attīstām un padziļinām sevī taktiskumu.

Takta izjūta ir saistīta ar vienkāršību. Būt vienkāršam nozīmē pret sevi, savām spējām un savu uzvedību vienmēr izturēties prasīgi un kritiski, lai sevi nenovērtētu par augstu. Akadēmiķis I. Pavlovs vēstulē jauniešiem saka: «Nekad neiedomājieties, ka jūs jau visu zināt! Lai arī cik augstu jūs vērtētu citi, jums vienmēr jābūt drosmei sev pateikt: es esmu nejēga.» 1 Un tomēr bieži, it sevišķi jaunatnes vidū, var sastapt cilvēkus, kam trūkst atturības, vienkāršības un kas sevi vērtē pārāk augstu. Tā, piemēram, dažs labs jauns dziedonis, gleznotājs, dzejnieks,

Taktisks cilvēks /z/uras neuzkrītoši, ne• vienu netraucē un ne• uztrauc.

• I. Pavlovs. Darbu Izlase. LVI, Rīgā, 1952, 40. Ipp.

darba pirmrindnieks vai darbinieks, kas paaugstināts amatā, savas sekmes uzlūko tikai par paša sasniegumu un neizprot, cik daudz pateicības viņš ir parādā sabiedrībai, savam kolektīvam, saviem tiešajiem un netiešajiem audzinātājiem. Vienkāršs cilvēks apzinās, ka viņa personiskie panākumi nav tik nozīmīgi kā kolektīva sasniegumi, un neizceļ sevi, savas īstās vai iedomātās spējas un pārākumu pār citiem. Viņš zina, ka daudziem ir ar ko lepoties — iespējams, vēl vairāk nekā viņam. Šāds cilvēks nevienam neuzspiež savus uzskatus, domas un gribu, bet meklē iespēju citus pārliecināt. Viņš lemj par citu kļūdām principiāli un reizē taktiski, nešķiežas ar slavinājumiem un pats saņem uzslavas bez izlikšanās un klīrības.

Atturīgumu, vienkāršību nedrīkst identificēt ar kautrību un biklumu. Kautrīgam, biklam cilvēkam ir tieksme savas dotības un sasniegumus noniecināt, tāpēc mums vajag parādīt, ka viņa zināšanām un prasmei mēs ticam un tās vērtējam augstu. Uzmundrinošs un draudzīgs vārds šādam cilvēkam dod atbalstu un spēku.

Vienkāršība ir nešķirami saistīta ar dabiskumu. Lai cilvēks būtu dabisks, ir nepieciešama godprātība un patiesīgums. Nav nekā banālāka par liekulību, klīrēšanos un izlikšanos. Jaunieši sev par paraugu, zināmā mērā par ideālu, bieži vien izvēlas kādu noteiktu cilvēku un cenšas to visādi atdarināt, neievērojot, vai tas atbilst viņu vecumam, izskatam, temperamentam un apkārtējai videi vai ne. Tā, piemēram, vidējā vecuma ļaudis var pastāstīt, ka tolaik, kad pasauli bija iekarojusi Grētas Garbo slava, varēja sastapt desmitiem «Grētu Garbo». Šīs «pseidogrētas» ar ārkārtīgi lielu precizitāti atdarināja slavenās filmu zvaigznes ārieni — frizūru, apģērbu, pozas, kā arī kosmētikas paņēmienus. Ar svešām spalvām greznodamās, meitenes zaudēja savu seju, dabiskumu un radīja smieklīgu iespaidu. Arī mūsu dienās var sastapt septiņpadsmit astoņpadsmit gadu vecas «dāmiņas», kas cenšas izturēties un izskatīties tā, it kā būtu krietni vecākas.

Cilvēks ar nevainojamu uzvedību, kā jauns, tā arī vecs, ir dabisks un vienkāršs gan attiecībās ar citiem, gan savā runā, izturēšanās veidā un ārienē.

Jaunas meitenes, kas cenšas tēlot dāmas, ir tikpat smieklīgas kā pieaugušas sievietes, kuras cenšas izlikties jaunavīgi naivas. Naivums cilvēkam piemīt dzīves

pieredzes trūkuma un galvenokārt jauniešiem raksturīgās taisnprātības dēļ. Vini savu naivumu neapzinās un tāpēc ir dabiski. Tas, kas apzināti cenšas naivumu uzsvērt, kļūst nedabisks un rada pretīgu iespaidu.

Dabiskumā, mēra izjūtā — gan attiecībā uz apģērbu, gan uz uzvedību — slēpjas patiesais skaistums, kas liecina par labu gaumi.

Jauniešiem, kas cenšas izlikties vecāki par saviem gadiem, nereti palīdz tēva un mātes aklā mīlestība. Vini neprot savus bērnus īstā laikā ierobežot un vadīt vai arī dara to aplam. Tā, piemēram, pēdējā laikā skolotāji sūdzas, ka 7. un 8. klases skolnieces, par vecāko klašu audzēknēm nemaz nerunājot, dažkārt neierodas skolas sarīkojumā tikai tāpēc, ka «neesot nekā, ko vilkt mugurā», t. i., nav uzšūtas jaunas kleitas.

Tie vecāki, kas lielās mīlestībai'tiēļ izpilda katru sava bērna iegribu un tādējādi audzina sabiedrībai nederīgu cilvēku («stilīgo» vai dīkdieni), ir pelnījuši nosodījumu. Viņi paši dod impulsu tam, lai jaunieši galvenokārt interesētos par visu ārišķīgo — apģērbu, frizūru, dejas grīdu, kafejnīcu — un kļūtu nedabiski un liekulīgi.

Darbs ir veidojis cilvēku un sabiedrību. Tāpēc par cilvēka vērtības kritēriju tiek izvirzīts darbs, ko viņš veic sabiedrības labā. Sociālistiskajā sabiedrībā-tas ir pats par sevi saprotams. Mēs nedrīkstam aizmirst: jo augstāka ir cilvēka kultūra, jo dabiskāks un vienkāršāks ir viņš pats, viņa uzvedība un attiecības ar citiem.

Bez vienkāršības, atturības un dabiskuma katrā cilvēkā jābūt arī pašcieņai. Tā rada ticību saviem spēkiem, un cilvēks nejūtas lieks, nevajadzīgs. Godīgums un pašcieņa neļauj būt negodīgam, neļauj sevi pazemot, ne aiī paciest apvainojumus. Cilvēks, kas ciena sevi, neapvaino citus. Viņš nekad savā rīcībā vai vārdos nav banāls, nerunā rupjības un neķītrības, nelamājas, viņa runas tonis ir mierīgs un nosvērts. Tāds cilvēks neļauj arī citiem uzvesties banāli, runāt neķītrības un rupjības. Viņš vieglprātīgi nedod solījumus, ko pats nevar pildīt, tur doto vārdu. «Vīru pie vārda, vērsi pie valga!» sacīts senā sakāmvārdā. Protams, reizēm no mums neatkarīgi apstākļi, piemēram, saslimšana, nelaimes gadījums, pēkšņa aizbraukšana vai neparedzēts darba uzdevums, var būt par iemeslu tam, ka dotais vārds netiek turēts. Ja par to nevar laikus paziņot, tad, tiklīdz iespējams, ir attiecīgai personai jāatvainojas.

Cilvēks, kas sevi ciena, prot novērtēt citu sabiedrības locekļu uzticību. Kolektīva vai atsevišķas personas uzticības izmantošana personiskās interesēs, nodarot ļaunumu tiem, kas uzticējušies, ir ļaunprātība, zemiskums.

Pašcieņa prasa, lai katrs sabiedrības loceklis aizstāvētu gan savas Dzimtenes un tautas godu, gan arī tā kolektīva (ģimenes, skolas, kopmītnes, rūpnīcas, kolhoza, iestādes) godu, kurā viņš dzīvo un strādā.

NEGATĪVĀS RAKSTURA ĪPAŠĪBAS

Visļaunākās rakstura īpašības ir egoisms, skaudība un lišķiba. Egpi$ta, skauģa vai pielīdēja rīcību nosaka un virza vai nu personiskās, vai arī šaura grupējuma (bieži vien ģimenes) savtīgās intereses. Kā egoisti, tā skauģi un pielīdēji ir aprobežoti cilvēki ar šauru redzesloku un zemisku, sīkumainu dvēseli, cilvēki, kas nespēj veikt lielus un cēlus darbus. «Mazs gars nespēj radīt neko lielu. Sīkumaina, nelietīga, egoistiska dvēsele taču nekad nevar uzliesmot kvēlā liesmā …» [4]

H. Raudseps lugā «Mikumerdi» saka: «Kad citiem klājas labi, skauģa sirdi griež kā ar nazi.» Pareizāk būtu nešķiest enerģiju, laiku un veselību, citus apskaužot (skaudība saēd nervu sistēmu kā rūsa!), — skauģim labāk derētu padomāt, kā apskaužamais ticis līdz tik «apskaužamam» stāvoklim. Varbūt tai pašā laikā, kad skauģis bez darba vāļājies saulītē, otrs strādājis sviedriem vaigā. Bet ja kāds cilvēks savas priekšrocības, ērtības un laimi ir ieguvis negodīgā ceļā, melodams un citus apmānīdams? Tādā gadījumā viņu var tikai nicināt.

Pielīdējs ir bīstams galvenokārt tam, kas sevi pārāk augstu vērtē. Pielīdēja glaimi un slavinājumi orientēšanos īstajos apstākļos šādam cilvēkam padara vēl grūtāku. «Slavinājumi ir muļķu slazdi,» māca sakāmvārds. Kad Kārlim Marksam reiz jautāja, kura no rakstura īpašībām viņam šķiet vispretīgākā, viņš atbildēja — lišķība.

Raksturam ir tiešs sakars ar uzvešanos. Negatīvās rakstura īpašības izraisa rīcību, kas vērsta pret sabiedrības un atsevišķu cilvēku interesēm. Egoistisks, savtīgs, skaudīgs, melīgs, lišķīgs, aizdomīgi neuzticīgs, svārstīgs, augstprātīgs, vīzdegunīgs, ietiepīgs indivīds sabiedrībai ir kaitīgs ne tikai tāpēc vien, ka viņš var slikti ietekmēt apkārtējos cilvēkus, bet arī tāpēc, ka viņš aizkavē visas sabiedrības attīstību, progresu. Padomju cilvēka uzdevums ir izskaust negatīvās rakstura iezīmes un attīstīt pozitīvās īpašības tiklab sevī, kā arī citos cilvēkos.

Padomju Savienības Komunistiskās partijas Programmā ir izvirzīti uzdevumi, kas jāievēro jaunā laikmeta cilvēka veidošanā. Pie tiem pieder zinātniskā pasaules uzskata izveidošana; audzināšana darbā;

komunistiskās morāles principu iedzīvināšana; proletāriskā internacionālisma un sociālistiskā patriotisma jūtu attīstīšana; cilvēka personības vispusīga un harmoniska attīstīšana. Laikā, kad notiek pāreja uz komunismu, palielinās iespējas audzināt jaunu cilvēku, kurā harmoniski apvienotos gara bagātība, morālā skaidrība un fiziskā pilnība.

Komunistiskās audzināšanas, personības vispusīgas attīstīšanas pamatā ir radošs darbs. Darbs vienmēr ir bijis un būs cilvēku eksistences un attīstības avots. Katrai tautai ir sakāmvārds, kurā izteikta pamācošā doma: «Kas nestrādā, tam nebūs ēst».

PAŠAUDZINĀŠANA

Pašaudzināšana, t. i., vērtīgu rakstura īpašību apzināta attīstīšana sevī, ir drošs ceļš rakstura veidošanai. Akadēmiķis I. Pavlovs uzsvēra, ka cilvēks ir vienīgā sistēma, kas spēj pati sevi visaugstākā mērā regulēt un pilnveidot.

Pašaudzināšanā cilvēkam jāvirzās uz to, lai viņš kļūtu sabiedrībai arvien vairāk noderīgs un izveidotos par vērtīgu kolektīva locekli.

Tikumiskā pašaudzināšana sakņojas marksistiski ļeņiniskajā ideoloģijā. Tā cilvēkam piešķir komunistisku idejiskumu un mērķtiecību, palīdz pareizi izprast sabiedriskās parādības un pareizi atrisināt jebkuru jautājumu, kā arī nosaka sabiedriskās un personiskās uzvedības normas.

Pašaudzināšana pilnveido cilvēku savstarpējās attiecības, un. tādējādi gūst labumu gan atsevišķs indivīds, gan visa sabiedrība.

Pašaudzināšanas priekšnosacījumi ir stingra paškritika un drosme atzīt savas kļūdas. Pašaudzināšana nav iedomājama bez savu trūkumu pārvarēšanas un vērtīgu rakstura īpašību veidošanas.

Mākslas darbā formai jāatbilst saturam;/vēl jo vairāk tas nepieciešams cilvēkā. Ārējais veidols atspoguļo cilvēka iekšējo (garīgo) kultūru.

Mūsu sabiedrībā ikviens var neierobežoti paplašināt zināšanas un attīstīt estētiskās jūtas, mācoties dienas un vakara skolās, klātienē un neklātienē augstskolās, kursos, kultūras universitātēs, mākslas pulciņos, izmantojot bibliotēkas un lasītavas, klausoties lekcijas, referātus, radioraidījumus, skatoties' televīzijas pārraides, apmeklējot mākslas izstādes, teātri, kino, koncertus utt. Mūsu zemē visiem ir pieejamas grāmatas, jo tās iznāk lielā tirāžā un ir lētākas nekā citur pasaulē.

Lai izveidotu labu uzvedību un gaumi, ir lietderīgi gan darbā un ikdienas gaitās, gan arī atpūtas brīžos vērot apkārtni, cilvēku savstarpējās attiecības, izturēšanos, izskatu un salīdzināt visas parādības citu ar citu. Pamatojoties uz šādiem vērojumiem, viegli var atšķirt labo no sliktā, skaisto no neglītā, gaumīgo no negaumīgā, dabisko no nedabiskā.

Laba uzvedība sakņojas nevis atsevišķu uzvedības noteikumu mehāniskā iekalšanā, bet gan pareizā dzīves izpratnē, ko bagātina pieredze.

Rakstura un tikumisko īpašību veidošanā, labas uzvedības un gaumes attīstīšanā liela nozīme ir estētiskajai audzināšanai. Tās uzdevums ir ieaudzināt skaistuma izjūtu, attīstīt spēju uztvert, izprast un izjust skaistumu sabiedriskajā dzīvē, dabā un mākslā. Estētiskā audzināšana ir komunisma cēlāju vispusīgas attīstīšanas — tikumiskās, garīgās un fiziskās audzināšanas neatņemama sastāvdaļa.

Cilvēces vēsturiskās attīstības gaitā par estētikas [5] būtību un uzdevumiem ir bijuši ļoti dažādi viedokļi.

Marksisms-ļeņinisms māca, ka pasaules estētiskā izzināšana ir cilvēku radoša, praktiska un mērķtiecīga darbība, kas pakāpeniski pilnveidojas. Estētisko jūtu izteikšanai, bagātināšanai un attīstīšanai nepieciešami noteikti sociālie un ekonomiskie apstākļi.

Priekšstats par skaisto ir izveidojies pamazām. Pārveidojoties sociālajām sistēmām un ražošanas attiecībām, mainījusies ari cilvēku izpratne par skaisto, viņu estētiskā gaume [6] un attieksme pret vienu vai otru mākslas veidu. Katra laikmeta cilvēkiem, dažādām tautām un sabiedrības šķirām bijusi sava skaistuma izpratne un gaume. Tā, piemēram, skaistuma ideāls zemnieka mājās bija citāds nekā salonā, zemniekam citāds nekā dižciltīgajam. Zemnieks par skaistu uzskatīja sievieti ar veselīgi sārtiem vaigiem un spēcīgām kājām; jau šādas sievietes āriene vien liecināja par darba spējām. Tiekdamās pēc šāda skaistuma ideāla, igauņu jaunavas un jaunās sievas vilka kājās vairākus pārus zeķu vai pat bāza zeķēs sienu, lai kājas izskatītos resnākas.

Dižciltīgajiem, skaistuma ideāls turpretim bija trausla, bāla būtne ar mazām rokām un tievām kājām; šādas sievietes izskats skaidri norādīja, ka tā pieder pie dīkā dzīvojošajiem lielmaņiem.

Attīstās un laika gaitā mainās ari atsevišķa cilvēka gaume. Bez objektīviem, ārējiem apstākļiem šo pārmainīšanos ietekmē arī tīri subjektīvi, psihiski nosacījumi un tādi faktori, kas saistīti ar pakāpenisku attīstību. Zinātniskie pētījumi rāda, ka uz maziem bērniem vislielāko iespaidu atstāj spilgti sarkana krāsa. To viņi arī uzskata par visskaistāko. Vēlāk bērniem sāk patikt arī citas krāsas un nokrāsas, un beidzot tie iemīļo noteiktus toņus.

Laikam ritot, daudzas estētiskās vērtības zaudē aktualitāti. Pamazām var notrulināties arī estētiskās jūtas attiecībā uz kādu parādību vai priekšmetu, jo savu sākotnējo pievilcību zaudē pat visskaistākais, ja to ar redzi vai dzirdi uztver nemitīgi un ilgstoši. Piesātinājuma dēļ tiek meklēts jauns estētisks baudījums. (Bez šaubām, jo mākslinieciskāks un saturā dziļāks ir daiļdarbs, jo ilgāka un lielāka vara tam pār mūsu jūtām un saprātu.)

Gan visa sabiedrība, gan atsevišķs indivīds meklē arvien jaunus skaistuma ideālus, un rakstniecībā, tēlotājā mākslā un citās mākslas nozarēs rodas jauni stili, strāvojumi, virzieni. Pamazām izveidojas stils, kas attiecīgajā laikmetā kļūst par skaistuma izpratnes mērauklu. Jauna stila rašanās vienmēr bijusi saistīta ar sabiedrībā valdošo ideju maiņu. Bet ir arī nemirstīgi daiļdarbi, kuri savu māksliniecisko vērtību nezaudē nekad un kuru izraisītais estētiskais pārdzīvojums visos laikmetos ir ļoti spēcīgs. Taču, lai prastu novērtēt šādu mākslas darbu dižumu un lai gūtu no tiem estētisku baudījumu, mums jābūt intelektuāli attīstītiem.

Estētiskais īstenības vērtējums ir atkarīgs no cilvēka pasaules uzskata, garīgās attīstības un audzināšanas apstākļiem, estētisko jūtu dziļuma, rakstura un citiem faktoriem. Vispār var teikt, ka estētiskā baudījuma lielumu nosaka gaume.

Laba gaume vienmēr tiecas pēc patiesības, turpretī slikta gaume — pēc viltojuma. Cilvēka labā vai sliktā gaume izpaužas ļoti dažādi: attieksmē pret dzīvi, darbu un mākslu, saskarē ar citiem cilvēkiem, paradumos, valodā, runas tonī, apģēibā. Cilvēka gaumi vērtē pēc tā, kādas grāmatas, filmas, izrādes un mūzika viņu aizrauj, kā viņš iekārto savu dzīvokli, kādas lietas iegādājas, kā pavada brīvo laiku, un pat pēc tā, kādus draugus viņš sev izvēlas. Pēc cilvēka gaumes var spriest par viņa pasaules uzskatu, attīstības līmeni un audzināšanu.

Estētiski audzināts cilvēks īstu skaistumu kā mākslā, tā arī dzīvē uztver ne tikai ar sajūtām, t. i., ar maņu orgāniem, bet arī asociatīvi, ar prātu — ar visu savu būtni.

Estētiskajā audzināšanā bez sabiedriskās dzīves un dabas ietekmes liela nozīme ir arī tādām mākslas nozarēm kā daiļliteratūra, tēlotāja māksla (glezniecība, skulptūra, grafika), mūzika, teātris, kino, deja, arhitektūra, lietišķā māksla.

Padomju Savienības Komunistiskās partijas Programmā teikts: «Padomju literatūrai un mākslai, kam cauri aužas optimisms un dzīvi apliecinātājas komunistiskās idejas, ir liela loma idejiskajā audzināšanā, tās attīsta padomju cilvēkā jaunās pasaules cēlāja īpašības.» [7]

Marksisms-ļeņinisms māca, ka mākslai raksturīgas trīs funkcijas, kas savā starpā ir cieši saistītas. Pirmkārt, māksla, atspoguļodama īstenību, palīdz izzināt dzīvi. Otrkārt, attīstīdama un veidodama cilvēka domas un jūtas, tā ietekmē visas sabiedrības un ari atsevišķa indivīda dzīvi. Treškārt, šīs abas mākslas funkcijas tikai tad veic savu uzdevumu, kad mākslas darbs sniedz estētisku baudījumu un pamudina uz cēlu rīcību. Tā ir mākslas estētiskā funkcija.

Daudzi agrāko laiku estētiķi, kas pamatojās uz klasiskās estētikas izpratni, mācīja, ka mākslai jāatspoguļo tikai skaistais. Pētījot mākslas mantojumu, var konstatēt, ka šī tēze ir tālu no patiesības. Māksla vispusīgi atspoguļo dzīvi visā tās daudzveidībā, dodot attiecīgu vērtējumu.

Pasaules mākslas vēsture liecina, ka māksla vienmēr ir bijusi atkarīga no attiecīgā laikmeta pasaules uzskata un to arī atspoguļojusi. Taču īsta māksla vienmēr ir tiekusies patiesi attēlot dzīvi.

Estētiskajā audzināšanā bez uztveres, izpratnes un spriešanas spēju izveidošanas iekļaujas arī mākslinieciskās jaunrades un pašdarbības prasmju attīstīšana.

Jau antīkās pasaules filozofi Platons un Aristotelis atzina mākslas lielo audzinošo nozīmi. Aristotelis norādīja, ka jauniešiem jāmāca apzināti baudīt mākslu, un uzsvēra, ka ideālā sabiedrībā ar mākslu vajadzētu nodarboties ikvienam cilvēkam. Taču Aristotelis dzīvoja vergturu sabiedrībā, kurā vergu neuzskatīja par cilvēku.

Mūsu valstī cilvēka māksliniecisko spēju atklāšanai un attīstīšanai tiek pievērsta ļoti liela uzmanība. Daudzie pašdarbības pulciņi ikvienam cilvēkam paver iespēju attīstīt savas dotības. Ļeņins vienmēr uzsvēra, ka darbaļaudīm ir tiesības uz īstu mākslu, ka māksla pieder tautai. Ja ar kādu mākslas veidu cilvēks nodarbojas vienīgi brīvajā laikā, patikas pēc, arī tas ir apsveicami, jo šāda aizraušanās veicina cilvēka garīgo attīstību un ieaudzina viņā cildenas jūtas.

Cilvēka rakstura izkopšanā un gaumes veidošanā liela nozīme ir daiļliteratūrai. Maksims Gorkijs daiļliteratūrai izvirzīja uzdevumu palīdzēt cilvēkiem iepazīt pašiem sevi, stiprināt ticību savām spējām, cīnīties pret zemisko cilvēkos, atrast tajos labo, modināt gan kauna jūtas, gan ari drosmi un cīņas sparu, lai cilvēki kļūtu cildenāki un stiprāki un prastu dzīvei piešķirt skaistumu un apgarotību.

Laikam gan nekas cits nespēj dziļāk un spēcīgāk ietekmēt cilvēku kā vērtīga daiļdarba lasīšana. Labs daiļliteratūras sacerējums atklāj lasītājam viņa kļūdas un palīdz tās izskaust, atbrīvo viņu no aizspriedumiem, paplašina garīgo apvārsni, asina prātu, padziļina jūtas, tā ieaudzinot cilvēkā cēlas rakstura īpašības. Taču viss ir atkarīgs no tā, ko mēs lasām.

Literatūra, kas cilvēkā izraisa necilvēciskumu, piemēram, zemiskus instinktus, rupjību, nežēlību, brutalitāti, ir ne tikai aizliedzama, bet pat iznīcināma.

Ir svarīgi, kā lasa. Daži cilvēki lasa tikai laika kavēšanas pēc, meklēdami literārā darbā vieglu, viņu valodā runājot, «aizraujošu» izklaidēšanos. Vērtīgi sacerējumi jālasa nesteidzoties, iedziļinoties un salīdzinot. Reižu reizēm grāmatu der atlikt sānis, lai lasīto (pat vienu teikumu) varētu mierīgi pārdomāt. Labāk lasīt vienu labu grāmatu un to izanalizēt nekā tai pašā laikā «aprīt» desmitiem literāru darbu sižetu.

Bez daiļliteratūras jālasa arī politiskā, populārzinātniskā, kultūrvēsturiskā literatūra un cita veida sacerējumi. Zinātnisko literatūru katrs var izvēlēties atbilstoši savai specialitātei un interesēm.

Lielas priekšrocības ir cilvēkam, kas prot vairākas valodas. Gēte ir teicis, ka tulkojumi tikai retos gadījumos viņu apmierina un ka parasti tie izraisa neatvairāmu vēlēšanos izlasīt oriģinālu. Lasot oriģinālvalodā, var labāk iedziļināties rakstnieka un viņa tautas dvēselē un reizē papildināt savas zināšanas svešvalodā.

*

Rezumējot iepriekš teikto, redzam, ka cilvēka raksturs un uzvedība veidojas visu mūžu un tie ir atkarīgi no dažādām sabiedriskām ietekmēm. Rakstura audzināšanai un uzvedības izkopšanai ir daudz dažādu līdzekļu. Nav tāda rakstura, ko nevarētu pārveidot, un nav arī tāda cilvēka, kurš nevarētu savu uzvešanos labot, mainīt. Sociālistiskajā sabiedrībā ir visi priekšnosacījumi, lai cilvēks sevī attīstītu visskaistākās un vērtīgākās morālās īpašības.

STĀJA

Pēc tā, kā kāds stāv, iet, sēž, tur rokas un kājas, var spriest, vai viņš citiem cilvēkiem parāda cieņu vai ari tos ignorē. Stājai vienmēr jābūt korektai, dabiskai, atbilstošai attiecīgiem apstākļiem.

Pat visskaistākā un visrūpīgāk koptā seja, visideālākās ķermeņa proporcijas vai glītākais un gaumīgākais apģērbs nerada pozitīvu iespaidu, ja tiem neatbilst attiecīga stāja. Stāju nosaka apkārtne, nodarbošanās veids un apģērbs. Sporta laukumā jauniete vai jaunietis treniņtērpā ar izplestām kājām un rokām uz gurniem nerada neaudzināta cilvēka iespaidu. Turpretim, ja cilvēks šādā pozā stāv uz ielas, skolā, teātrī vai citās sabiedriskās vietās, viņš katrā ziņā liekas neuzvedīgs. Diemžēl nereti, piemēram, teātrī, dejas zālē, var redzēt jauniešus, kuri neievēro elementāros pieklājības noteikumus un kuru stājā izpaužas nedisciplinētība un izlaidība. Nepiedienīgās pozas viņi kopē no modes žurnālu fotoattēliem vai zīmējumiem, ne-

Pēc tā, kā cilvēks sfāv, var spriest, vai viņš citiem parāda cieņu vai ari tos ignorē.

ņemot vērā to, ka šis pozas tajos parasti ir nosacītas: tām pēc iespējas pilnīgāk jāparāda siluets un griezums.

Pieklājīga un skaista ir tikai tāda stāja, kurā jūtama iekšēja disciplīna. Ja cilvēkam ir stalts augums un laba stāja, ja viņa pozas ir acij tīkamas, gaita un kustības līganas un reizē enerģiskas, viņš rada patīkamu iespaidu. Ļengana stāja, kas kļuvusi par ieradumu, ar laiku rada ķermeņa deformācijas, bet tas savukārt ir par cēloni iekšējo orgānu nepareizam novietojumam.

Vecāka cilvēka klātbūtnē (arī mājās — vecāku sabiedrībā) jaunieša stājai jābūt vēl korektākai nekā sava vecuma biedru vidū. Ar to jaunietis uzsver savu cieņu pret vecākiem ļaudīm. Taču jāievēro, lai stāja nebūtu pārspīlēti stīva un kokaina.

Ķermeņa stāvoklim vienmēr jābūt taisnam. Ļoti neglīti izskatās nošļukuši pleci, sakumpusi mugura, ceļos saliektas kājas un uz leju nokārta galva. Šāda poza, pirmām kārtām, ir neveselīga, jo tiek saspiests krūšu kurvis un plaušas. Otrām kārtām, tā rada vārga vai izlaidīga cilvēka iespaidu. Jāvairās stāvēt pat viegli salīkušam. Nav glīti arī atspiesties pret sienu un tādējādi it kā izrādīt savu nevarību. Turklāt var nosmērēt drēbes vai arī ar sviedrainām rokām notraipīt sienu. Taču neviens neļaunosies, ja kāds ar roku viegli atbalstīsies pret krēsla atzveltni, kāpņu margām utt.

Nav glīti ieraut galvu plecos, ļaut tai nokarāties, svārstīt to šurp turp vai arī pastāvīgi kratīt. Nepieklājīgi ir sabāzt galvas kopā, lai sačukstētos vai ķiķinātu. Ja kaut

kas otram jāpasaka zem četrām acīm, tas izdarāms sāņus, nevis citu cilvēku klātbūtnē. Pretējā gadījumā var rasties iespaids, ka tiek runāts par klātesošajiem. Nav piedienīgi taisīt grimases: vaibstīties, raukt uzacis, mirkšķināt vai bolīt acis, šķobīt muti utt. Turklāt grimašu taisītājiem derētu atcerēties, ka nemitīga vaibstīšanās atstāj neglītas krunkas un seja priekšlaikus noveco.

Ar kādu sarunājoties, jāskatās tam acīs, nevis zemē vai kaut kur garām. Liela nozīme ir arī skatienam, jo tas var izteikt tiklab labvēlību, kā arī nekaunību, uzbāzību, izaicinājumu, nicinājumu, augstprātību, uzpūtību, ironiju utt. No sirsnīga cilvēka acīm plūst siltums un vēlīgums. Ja cilvēks ir labā omā, viņa acīs atspoguļojas prieks, līksme vai labsirdīgs humors. Reizēm sievietes, savelkot seju dažādās grimasēs, cenšas izskatīties jaunākas. Tā, piemēram, apbrīnu vai izbrīnu viņas izrāda ar bērnišķīgi muļķīgu sejas izteiksmi: sarauc uzacis, savelk lūpas urskulī vai atver muti līdz ausīm. Šāda samākslota izteiksme ir neglīta, un tā ļoti labi atklāj grimašu taisītājas nolūku.

Jānovērš uzsvērti nevērīga, ļodzīga, slābana, kā arī pārmērīgi steidzīga un dejojoša gaita. Bez lielas nepieciešamības nedrīkst iet pārāk ātri un skriet pa kāpnēm, kāpjot pāri vairākiem pakāpieniem. Izteikti vīrišķīga poza, pārāk sparīgs solis, plaši žesti nerada labu iespaidu, ja vīrietis ir sievietes sabiedrībā. Pārspīlēta roku vēcināšana un plecu grozīšana padara neglītāku tiklab vīrieša, ka arī sievietes gaitu. Gan stāvot, gan arī ejot neglīti izskatās plecos ierauta galva.

Ja ķermeņa stāvoklis ir taisns un kustības lokanas un nosvērtas, cilvēka gaitā izpaužas skaistums un veselība. Rokām jākustas ritmiski līdzi soļiem. Tām nedrīkst ļaut ļengani nokarāties vai šūpoties. Ejot pēdas jāliek paralēli un pirkstgaliem jābūt mazliet pavērstiem uz āru.

Ja sievietei kājās ir kurpes ar augstiem papēžiem un mugurā šauri svārki, viņai jāiet vieglākā gaitā, mazākiem soļiem nekā ar sportiskiem apaviem un sportiskā tērpā. Dažas jaunietes uzskata, ka ar garajām biksēm kājās var iet ļodzīgi, sēdēt izlaidīgā pozā un vispār vaļīgi uzvesties. Šāda rīcība nekad nav savienojama ar skaistu stāju un pieklājīgu uzvešanos. Ejot pārī blakus, soļi pēc iespējas jāvienādo, it īpaši tad, ja iet zem rokas.

Paklanoties ķermenis jātur taisni, rokām jāatrodas gar sāniem un papēžiem jābūt kopā. Neliela paklanīšanās

Uz krēsla fāsēi taisni un brīvi.

īstenībā Ir viegla galvas noliekšana. Arī zema paklanīšanās sākas ar galvas noliekšanu. 7ai seko ķermeņa augšdaļas saliekšana. Paklanīties nedrīkst strauji, tas jādara lēni un viegli.

Paklanīšanās ir nepieciešama sveicinot, ieejot telpā, stādoties priekšā, pateicoties un lūdzot, aicinot uz deju utt. Jaunākie vecāku cilvēku priekšā paklanās zemāk nekā savu vienaudžu priekšā.

Uz krēsla jāsēž taisni un brīvi, sēdētājs nedrīkst būt sakumpis, nevīžīgi atgāzies. Nav pieklājīgi krēslā šūpoties, sēdēt uz pašas krēsla maliņas, šķērsām vai jāteniski. Jāapsēžas un jāpieceļas bez trokšņa. Krēsli nav jāgrūsta, bet, turot aiz atzveltnes, vajadzības gadījumā jāpaceļ un jāpārvieto. Neklājas klaudzināt ar kāju pret savu vai, vēl ļaunāk, pret cita krēslu. Sēžot kājas nav jāšūpo. Tāpat nepieklājas krēslā nemitīgi grozīties. Sēžot ceļiem jābūt kopā un kājām iespējami tuvu vienai pie otras (sevišķi tas attiecināms uz sievietēm); vienu kāju drīkst turēt nedaudz uz priekšu izvirzītu vai arī pret potītēm viegli pārliktu pār otru.

Mūsdienu modernās mīkstās mēbeles rada iespēju iekārtoties ļoti ērti. Sēžot uz tām, vienmēr jāuzmanās, lai poza nebūtu neestētiska. Ja telpa ir pietiekami liela, cilvēks, sēdēdams ērtā atpūtas krēslā, var kājas izstiept arī uz priekšu.

Strīdu izraisa jautājums, vai sieviete drīkst sēdēt, pārlikusi vienu kāju pāri otrai pret ceļgalu. Senāk šādu ķermeņa stāvokli uzlūkoja par nepieredzētu nepieklājību, turpretim tagad tas tiek uzskatīts par dabisku. Ja sieviete nerunā ar godājamu, vecāku cilvēku vai to nesveicina, tad šādā pozā tā var sēdēt (ja vien svārki nav pārāk īsi). Tomēr jaunām meitenēm vajadzētu atcerēties, ka tā neklājas sēdēt tad, kad klāt ir vecākas personas. Tas

Nav pieklājīgi rādīt uz kādu personu vai priekšmetu ar pirkstu.

attiecas ari uz jaunekļiem. Ja viena kāja ir pārlikta pāri otrai, ceļiem jābūt pēc iespējas tuvu kopā. Turklāt kāju nedrīkst pārcelt pāri otrai tik augstu, ka tās potīte atbalstītos pret otras kājas celi un būtu redzama kurpes zole (tā reizēm mēdz darīt vīrieši).

Nav glītir ja cilvēks sēž, galvu atbalstījis rokās. Tādā pozā neklājas sarunāties ar citiem, it sevišķi tad, ja sarunu biedrs ir vecāks. Vecāku cilvēku sabiedrībā jaunākais nekad nedrīkst atbalstīt elkoņus pret savu vai cita krēsla atzveltni. Viņš ari ar rokām neaptver ceļus un nesakrusto rokas uz krūtīm, bet tur tās mierīgi klēpī vai uz galda. Sliktu iespaidu rada vīrietis, kas sēž, kājas plaši izpletis un rokas pret cejiem atbalstījis.

Pieklājīgs cilvēks izvairās citiem griezt muguru gan sēžot, gan stāvot, gan arī citiem garām ejot. Sabiedrībā jācenšas būt ar seju vai, ja citādi nav iespējams, vismaz sāniski pret visiem.

Jauniešiem jāpieceļas, kad telpā ienāk vai ari no tās iziet vecāki ļaudis. Tas pats jādara arī vīriešiem, kad ienāk vai iziet sievietes.

Daudzi cilvēki nezina, ko iesākt ar savām rokām. Te viņi tās neveikli sakjauj kopā, te ar tām it kā pie kaut

Mazā pirkstiņa atvirzīšana ēdot pauž klīrīgu vēlēšanos būt «smalkam».

kā pieturas, berzē vienu pret otru un beidzot ir laimīgi, kad atrod kaut ko plūkājamu vai knaibāmu, vai nu tas būtu galdauta stūris, vai arī auss ļipiņa.

Ja ar rokām nav jāstrādā, tās turamas mierā. Slikts ir paradums knibināt vai virpināt kādu priekšmetu, knikšķināt pirkstus, tāpat arī bungot ar tiem pa galdu vai krēslu, rotaļāties ar īkšķiem, turēt tos zem vestes, kasīt galvu, spaidīt vaigus vai degunu, uzkrītoši aplūkot nagus, bāzt rokas bikšu kabatās utt. Ēdot rokas līdz delnas locītavai jātur uz galda. Rokas aiz muguras aizliek tikai vingrojot.

Nevajag aizrauties ar žestikulēšanu. Ikdienas dzīvē vārdus un teikumus drīkst pastiprināt tikai neuzkrītoši rokas mājieni. Tādas frāzes kā, piemēram, «Lūdzu, apsēdieties!», «Lūdzu, iepazīstieties!», «Vai drīkst jums stādīt priekšā?» var papildināt neliels žests. Skatuves māksliniekam un oratoram arī plašāka žestikulēšana bieži vien ir dabiska un vajadzīga. Nav pieklājīgi ar roku aizsegt muti ne runājot, ne čukstot, ne smejoties. Sarunu biedram neplikšķina pa plecu, neturas pie viņa žaketes pogas vai piedurknes, nebaksta ar pirkstu krūtīs vai ar elkoni sānos. Lai sakārtotu sarunu biedra apģērbu, piemēram, noņemtu no tā diega galu vai matu, lūdz atļauju.

Pirksti jātur brīvi, pēc iespējas sakļauti, cits pie cita. Mazā pirkstiņa atvirzīšana ēdot, dejojot, smēķējot vienmēr pauž klīrīgu vēlēšanos būt «smalkam».

Ir nepieklājīgi norādīt uz kādu lietu vai personu ar pirkstu.

Pirkstu nevajadzētu izmantot arī virziena rādīšanai.

Jāklepo, jāšķauda un deguns jāšņauc bez trokšņa un neuzkrītoši, turklāt noteikti jālieto kabatas lakatiņš. Mūsu dienās paradums pēc šķaudīšanas teikt «Uz veselību!» ir izzudis. Šķavas nav grūti atturēt. Lai tās novērstu, deguns acu augstumā ar diviem pirkstiem mazliet jāpaspiež un dažas reizes abās pusēs jāpaberzē. Šķavas var apslāpēt arī, aizturot elpu un sakniebjot lūpas. Vajadzētu izvairīties no nopūtām un žāvām, jo tās liecina par garlaicību. Zāvāšanos var novērst, turot muti ciet un elpojot caur degunu.

Smieties nedrīkst pārlieku skaļi, ar plaši atvērtu muti. Grandoši smiekli nav pieklājīgi, tāpat kā viss cits, kas traucē citus cilvēkus. Takta izjūta liedz arī slepeni ķiķināt vai smīkņāt, jo tas klātesošos var apvainot. Vispatīkamākie ir sirsnīgi smiekli.

VALODAS KULTŪRA UN SARUNAS

Pat vissaturīgākā saruna daudz zaudē, ja sarunu biedra valodu piesārņo žargona, modes vai lamu vārdi, ja izrunas veids un intonācija uztrauc. Tāpēc jācenšas runāt pēc iespējas skaidri, mierīgi, mērenā stiprumā. Nav pieklājīgi runāt pārāk klusu, tā, ka klausītājam nepārtraukti jālūdz teiktais atkārtot, vai arī pārāk skaļi, jo tas sarunu biedram var būt nepatīkami un bieži vien pievērš ari citu cilvēku uzmanību. Grūti ir saprast pārāk ātru runu, bet, ja runājam pārāk lēni, klausītājs var kļūt nepacietīgs. Katram izrunātajam vārdam, zilbei un skaņai vajadzētu būt skaidri sadzirdamiem. Neglīta un uzkrītoši nedabiska ir valoda, kurā, piemēram, stāstītājs cenšas izrunāt līdzskaņus citu valodu manierē, mēģina vārdus izgrūst caur degunu u. tml.

Visus runas trūkumus, kam par iemeslu nav organiski defekti, reizēm pat tādus, kurus šādi defekti rada, rūpīgi un centīgi vingrinoties, ir iespējams izskaust.

Samērā daudz cilvēku runājot atkārtoti lieto vienu un to pašu izteicienu, piemēram, «ziniet», «vai zini», «starp citu», «vai ne» utt. Vēl sliktāk, ja tiek atkārtots lamu _ vārds vai kāds banāls izteiciens. Ir nepieklājīgi uz to, ko mums saka, reaģēt kā pirmcilvēkiem, izdvešot skaņas «ahā», «mm», «oho», «ehē», «hm» u. c. To, ka dzirdam, ko sarunu biedrs saka, varam apliecināt ar vārdiņu «jā».

Nav pieklājīgi runāt žargonā un izdomāt «jaunus» apzīmējumus, kuru nav literārajā valodā, piemēram, vecākus saukt par senčiem, kaklasaiti — par dakti.

Nav jēgas visiem spēkiem censties runāt gudri, lietot sarežģītus, īpaši sameklētus izteicienus. Par svešvārdu lietošanu pastāv divējādi uzskati. Vieni šo vārdu lietošanas vajadzību apstrīd, savu nostāju pamatodami ar to, ka mūsu valoda ir pietiekami bagāta, lai mēs varētu izteikt savas domas. Otriem šai jautājumā ir brīvāki uzskati. Svešvārdus drīkst lietot, taču tikai tad, ja ir zināma šo vārdu precīza nozīme un izruna. Nav glīti ar svešvārdu lietošanu sarunu biedru samulsināt vai nostādīt neērtā situācijā.

Par citu runas kļūdām nav jāsmejas.

Valodas leksiskie un gramatiskie līdzekļi vieni paši vēl pilnā mērā nenosaka runas raksturu; liela nozīme ir ari runas tonim un intonācijai. Runas tonī izpaužas smalkās, sarežģītās emocionālās un apzinātās ietekmēšanas nianses. Pēc runas toņa nokrāsām var daudz ko secināt pat par cilvēka garastāvokli. Zināmā mērā runas tonis atklāj arī cilvēka rakstura īpašības, taču vispirmām kārtām norāda uz to, vai mēs sarunājamies ar labi audzinātu vai arī neaudzinātu cilvēku. Tonis runā izpaužas tāpat kā kustības cilvēka stājā un rīcībā. Viens un tas pats vārds vai teikums atkarā no runas toņa var paust cieņu vai, pretēji, apvainot. Nereti apvaino nevis vārdi, bet tieši tonis. «Ejiet uz priekšu!!!» — no aizmugures atskan sauciens nesavaldīgā, rupjā un pavēlošā tonī. Šāds tonis liek satrūkties un rada gandrīz vai fiziskas sāpes. Cik bieži šādā pazemojošā tonī runā tramvaja vai autobusa konduktores, pircēji, stāvot rindā veikalā, vai vispār rupji cilvēki. Vārdiem «Ejiet uz priekšu!» atkarā no intonācijas var būt dažāda ietekme: tos var uztvert kā lūgumu, pavēli, padomu vai brīdinājumu.

Ne darbs, ne sabiedriskais stāvokli, ne arī personiskas nepatikšanas vai slikts veselības stāvoklis nedod tiesības

citus -cilvēkus uzrunāt nepieklājīgi. Arī pavēlēt var pieklājīgā tonī — mierīgi, lietišķi, laipni un turklāt kategoriski.

Pēc augstprātīga, uzpūtīga, pašapzinīga vai arī ironiska toņa var secināt, ka runātājs sevi vērtē augstu, bet uzrunātos — zemu.

Mēs lietojam divas uzrunas formas: «jūs» un «tu». Anglijā ir tikai viena uzrunas forma, bet Rumānijā senāk bija pat trīs formas. Zviedrijā un Polijā valda uzskats, ka nav pietiekami pieklājīgi svešus, it sevišķi vecākus cilvēkus vai priekšniecību, uzrunāt ar «jūs». Tā vietā tiek lietota trešās personas forma, piemēram: «Vai doktors vēlas man palīdzēt?», «Vai drīkst jaunkundzi pavadīt?» utt.

Uzrunājot kādu personu latviešu valodā, vārdam «jūs» pievieno uzvārdu vai amata nosaukumu, piemēram: «Biedri direktor, jūs lūdz pie telefona» vai «Lūdzu, biedri Bērz, jūs gaida».

Anonīmo uzrunas formu «biedri» vai «godājamais biedri» var lietot, uzrunājot svešu personu, piemēram, veikalā, vilcienā utt.

Ir pieklājīgi uzvārda priekšā vienmēr lietot vārdu «biedri», tātad: «Biedri Bērz, jums zvana» vai «To stāstīja biedrs Osis». Vārdu «biedrs» pievieno arī tad, kad personas, par kuru runā, nav klāt. Ja attiecības ir tuvākas, parasti lieto priekšvārdu (bez vārda «biedrs»). Vārdu «biedrs» atmet arī tad, ja runā par plaši pazīstamiem, izciliem, slaveniem cilvēkiem, piemēram: «Gustavs Ernesakss devies koncertceļojumā» vai «Iznācis jauns Šolohova daiļdarbs».

Nepieklājas trešo personu nosaukt tikai ar vietniekvārdu. Tā, piemēram, jāsaka nevis «Viņš zina…», bet gan «Biedrs Osis zina…» vai sarunā ar sev līdzīgiem (sava vecuma) cilvēkiem — «Jānis zina…» vai «Osis zina …». Jau agrā bērnībā jāpanāk, lai bērni runātu pieklājīgi. Nedrīkst atļaut par svešiem, par tēvu un māti un pat par brāli vai māsu teikt «viņš, viņa», bet gan «Māmiņa lūdza pateikt…» (nevis «Viņa teica …») vai arī «Jā, tēvs ir mājās» (nevis «Jā, viņš ir mājās»).

Vēl nepieklājīgāk par vārdiem «viņš», «viņa» trešās personas pieminēšanai tās klātbūtnē skan vispārinošie vārdi «cilvēks», «vīrs», «sieva», piemēram: «Šis cilvēks vēlas ar jums runāt.» Rupji skan: «Šis arī nāks līdzi.» Ja cilvēka vārds nav zināms, pieklājīgā runā saka: «Šis pilsonis (šis biedrs) vēlas ar jums runāt, biedri Bērz!»

Saruna gūst draudzīgāku, siltāku un pieklājīgāku nokrāsu, ja tajā laiku pa laikam iepin uzrunas, piemēram: «Jā, tas ir tā, biedri Bērz…», «Biedri Bērz, jūs sakāt, ka …».

Runājot ar laulātā pāra vienu pusi par otru, nav pieņemts teikt «jūsu vīrs» vai «jūsu sieva» (arī attiecībā uz trešo personu nesaka «viņas vīrs» vai «viņa sieva»), bet gan — «jūsu dzīvesbiedrs», «jūsu dzīvesbiedre». Šo pašu vārdu lieto arī ikviens no laulātajiem, nesaucot otru pusi par «manu vīru» vai «manu sievu», bet gan sakot «mans dzīvesbiedrs», «mana dzīvesbiedre». Rupji, pat aizvainojoši skan apzīmējumi «mana vecene», «mans sievišķis», «mans vecais», «mans vecis», bet attiecībā uz bērniem — «knēveļi», «sīkie».

Dažiem jauniešiem ir slikts paradums svešus cilvēkus uzrunāt ar vārdiem «papiņ», «mammīt», «tantiņ», «onkulīt», «vecīt». Tikpat banāli ir šādos vārdos nosaukt arī savus paziņas vai draugus. Solīda nav arī bieži dzirdamā uzrunas forma «saimniek». Ir vīri, kuri savas sievas uzrunā ar vārdiem «kaķīt», «pelīt», «mīlulīt», kas viņiem šķiet lielas sirsnības izpausmes formas. Šādus «saldus» vārdus var lietot tikai intīmā sarunā un arī tikai tad, ja uzrunātajai tie patīk.

Vadot sapulci vai uzstājoties ar runu, sapulcējušies uzrunājami ar vārdiem «godātie klātesošie», «godātie klausītāji» vai «godātie biedri».

Titulu lietošana mūsu sabiedrībā ir atmesta. Goda nosaukumus un zinātniskos nosaukumus pie mums lieto tikai dienesta darīšanās un oficiālās uzrunās vai arī īpašos gadījumos, kad izcilai personai akadēmiskais grāds vai profesora nosaukums ir kļuvis it kā par tās uzvārda sastāvdaļu.

Ja kādam cilvēkam ir vairāk šādu nosaukumu, tad, viņu uzrunājot, lieto tikai vienu, proti, izcilāko. Pats par sevi saprotams, ka iepazīstoties neviens par sevi nesaka, piemēram, «zinātņu doktors Kalns» vai «profesors Briedis», «direktors Bērziņš» vai «apakšpulkvedis Egle» utt. Tāpat amata nosaukumus nemin, parakstoties neoficiālas vēstules nobeigumā.

Ko nozīmē vārds «tu», un kad tā kādu drīkst uzrunāt?

Uzrunas forma «tu» pauž tuvākas attiecības ar uzrunāto personu. Mums vārds «tu» izsaka pret otru cilvēku cieņu, kas izaugusi no biedriskuma jūtām, draudzības vai mīlestības. Taču cieņa attiecībā pret citiem izpaužas rūpēs par viņiem un uzmanībā. Tāpēc arī tad, kad lietojam «tu», mums pret uzrunāto jābūt tikpat pieklājīgiem (reizēm pat pieklājīgākiem), kā izmantojot vispārējo pieklājības formu «jūs». Protams, ja otru uzrunā ar «tu», liekas kļūst daudzas nenozīmīgas un gluži formālas ceremonijas, jo tās parasti ir pieklājības ārējais apvalks.

Vārds «tu» nekādā gadījumā nevar būt līdzeklis otra pazemošanai. Tie, kas strīdoties niknumā pāriet no «jūs» uz «tu», lai it kā pēc iespējas vairāk otru apvainotu, ar to nebūt neparāda savu pārākumu un nepazemo pretinieku; mainīta tiek vienīgi vārda «tu» jēga.

Mums ir pieņemts, ka ģimenes locekļi un tuvi radi, cits citu uzrunājot, lieto formu «tu». Bieži vien tāpat dara arī vienas organizācijas biedri. «Tu» šai gadījumā norāda uz biedriskām attieksmēm. Arī darba biedri savā starpā nereti lieto «tu» formu, un tā tāpat sakņojas biedriskumā.

Ir dabiski, ka bērni cits citu uzrunā ar «tu». Pieaugušie viņiem «tu» saka tik ilgi, kamēr viņiem vēl nav iestājies pubertātes periods. Parasti svešiem bērniem «jūs» sāk teikt, kad vini sasnieguši sešpadsmito dzīves gadu, saņēmuši pasi un tiek atzīti par atbildības spējīgiem pilsoņiem.

Bet kā uzrunāt bērnības draugu, skolas biedru vai bijušo darba biedru, kas nav satikts gadiem ilgi?

Šādos apstākļos pirmām kārtām jābalstās uz jūtām. Ja agrāk abus saistījusi savstarpēja patika, kopīgas intereses vai vēl kas cits un ja tagad, atkal satiekoties, prieks ir abpusējs, tad vārds «tu» pār lūpām plūst pats no sevis un pilnīgi dabiski. Taču, ja jau senāk nav bijis nedz savstarpēju kontaktu, nedz pat īsta pamata, lai šādi kontakti rastos, tad nekādā ziņā nav aplam savu bijušo biedru uzrunāt ar «jūs». Ja šis vārds tomēr skan sveši un rodas vajadzība pāriet uz «tu», to izdarīt vienmēr ir vieglāk nekā pāriet no «tu» uz «jūs». Šaubu gadījumā vispareizāk ir jautājumu par «tu» vai «jūs» nekavējoties atrisināt, jo atteikšanās no «tu» vienmēr tiek uzlūkota par zināmu atturību vai pat par personisku apvainojumu.

Dažkārt ir aizmirsies, kā senāk paziņas viens otru uzrunājuši. No šādas neveiklas situācijas sākumā var paglābt netieša uzruna. Tā, piemēram, jautājumā «Ko tad tu

Tudraudzības «sadzeršana» ne vienmēr ir patīkama.

tagad gatavojies (jūs gatavojaties) darīt?» vietā var teikt: «Un kas tad nu ir padomā?»

Ir cilvēki, kas tudraudzību noslēdz viegli un ātri, turklāt ar daudziem; ir arī tādi, kam raksturs noslēgtāks un piesardzīgāks, kas labi pārdomā, tudraugus izvēloties. Piesardzīgākie ir pārliecināti, ka tudraudzības noslēgšanai nepietiek ar pazīšanos vien, ka katrā ziņā nepieciešama arī draudzība. Šādiem cilvēkiem tudraudzība ir iekšēji pamatota, un tāpēc tā viņiem tikai atsevišķos izņēmuma gadījumos sagādā vilšanos.

Par to, kad noslēdzama tudraudzība un pēc kādiem priekšnosacījumiem, nav noteiktu likumu.

Labais tonis tikai paredz, kā noslēgt tudraudzību. Te valda pamatnoteikums: priekšlikumu noslēgt tudraudzību izsaka vecākais jaunākajam un priekšnieks apakšniekam. Attiecībā uz vīrieti un sievieti šis noteikums ir nosacīts. Atļauju uzrunāt sevi ar «tu» dod sieviete, taču vīrietim ir tiesības to lūgt. Ierosinot lietot formu «tu», ikvienam jābūt ļoti uzmanīgam, jo atteikuma gadījumā abas personas, it sevišķi tudraudzības ierosinātājs, jūtas ļoti neērti.

Jauns cilvēks var lūgt tuvu vecāku cilvēku uzrunāt sevi ar «tu», taču pats vecākajam joprojām saka «jūs». Ja vecākais atļauj arī sevi uzrunāt ar «tu», jaunākajam tas jāuztver kā vislielākās uzticības apliecinājums un attiecīgi arī jāuzvedas: viņa runas tonī un vārdu izvēlē jāizpaužas cieņai.

Daudzās zemēs ir paradums tudraudzību «sadzert», taču ne visur to apstiprina ar skūpstu. Ieraža sadoties rokās un skūpstīties sakņojas vācu studentu korporāciju paradumos. Mūsu dienās to nosoda pat Vācijā. Tudraudzības noslēgšanai vajadzētu pietikt ar spēcīgu rokasspiedienu.

Viesībās možumu, raitumu un īpašu noskaņu rada sarunas. Zināmā mērā tās var kļūt arī par «cīņas lauku», kurā spēkojas domas, uzskati, principi, apgalvojumi, iebildumi.

Kopīgu sarunu vielu nosaka daudzi apstākļi: sapulcēšanās veids, sarunu biedru kultūras līmenis, interešu kopība. Protams, jo vairāk attīstīts ir cilvēks, jo interesantāks viņš var būt kā sarunu biedrs. Tā, piemēram, kad divi garīgi augstu attīstīti cilvēki apmainās domām, viņu saruna var sagādāt patiesu baudu kā viņiem pašiem, tā ari citiem klātesošajiem. Sarunai jābūt saturīgai. Tukša pļāpāšana, kurā nav ne jēgas, ne humora, ir laika izniekošana. ' v

Par ko runāt? Saruna sabiedrībā vispirmām kārtām ir patīkams laika kavēklis. Par sarunu vielu parasti kļūst jautājumi un notikumi, kas atbilstoši attiecīgajai sabiedrībai interesē visus. Savā starpā maz pazīstamu dažādu profesiju pārstāvju sarunām visizdevīgāk ir izvēlēties jautājumus par filmu, teātri, koncertu, mākslas darbu izstādi, kāda mākslinieka viesošanos. Aizraujoša var būt izlasītas grāmatas analīze. Grāmatā apcerētās problēmas var dot ierosmi jaunām pārdomām. Visiem saistoši temati ir dienas notikumi un jaunumi, piemēram, pārmaiņas politikā, zinātnes sasniegumi, sporta ziņas, jaunatklājumi, jauniznākušās grāmatas utt. Tematu sarunām ir tikpat, cik dzīves parādību ap mums, — milzum daudz. Taču zinātnes jautājumiem var pievērsties vienīgi šaurākās aprindās, jo to pārspriešanai ir nepieciešamas speciālas un dziļas zināšanas un, tos risinot, jādomā ļoti sasprindzināti. Parastās, it īpaši lielākās viesībās zinātniskās problēmas nemēdz skart pat attiecīgo zinātnes nozaru speciālisti, jo ari tiem tas ir nogurdinoši.

Viesību sarunu vadītājam, piemēram, namatēvam, jāprot atrast tādus tematus, kas dalībniekiem būtu interesanti un tos nenogurdinātu. Kad namatēvs jūt, ka sarunas temats viesus sāk garlaikot, viņš piemērotā brīdī ievirza sarunu citā gultnē. Tāpat jārīkojas arī tad, ja saruna tiecas pāraugt niknā strīdā.

Tie, kam «sirds uz mēles», liek uzlūkoti par pļāpām.

Par ko nevajadzētu runāt? Sākot sarunu ar kādu cilvēku, jāņem vērā viņa noskaņojums* tāpat ari vieta, kurā sarunas dalībnieki atrodas. Tā, piemēram, cilvēkam, kas bauda saules rieta skaistumu, nevajadzētu sākt stāstīt par savām darba iecerēm, bet sarežģīta uzdevuma risinātājam — izklāstīt piedzīvojumus aizvadītajā sarīkojumā.

Par savām sirdslietām vai strīdiem nepieklājas runāt un gausties trešās personas klātbūtnē vai plašākā sabiedrībā, jo šie stāsti var citiem sagādāt neveiklus brīžus. Turklāt tie, kam «sirds uz mēles», tiek uzlūkoti par pļāpām. Uzticētie noslēpumi jāpatur pie sevis.

Viesībās (ari sarunājoties divatā) nav jāpārrunā skumji vai baismīgi notikumi, vispār jāvairās no visa, kas atsauc atmiņā drūmas ainas un rada nomāktu garastāvokli.

Pie slimnieka gultas nav jārunā par nāves gadījumiem. Slimniekam nemēdz teikt, ka viņš izskatās slikti, tieši otrādi — viņu visādi jācenšas uzmundrināt.

Ceļojot, it sevišķi lidmašīnā, nevajag runāt par attiecīgiem satiksmes negadījumiem. Tā var rīkoties vienīgi ciniķi, kam citu cilvēku nervu saspīlējums rada rupju baudu.

Pie ēdamgalda nerunā par lietām, kas varētu sabojāt ēstgribu vai labsajūtu. Galdā pasniegtos ēdienus nepel, bet uzslavē, jo maltītes gatavotājam tas sagādā prieku.

Sarunājoties nav jāizrāda ziņkāre. Ziņkārīgi cilvēki, kas izprašņā par visvisādiem niekiem un par visu personisko, rada nepatīkamu iespaidu. Uzbāzīgi vai pat ar viltīgu maigumu iespiesties otra cilvēka intīmajā pasaulē ir rupja nepieklājība. Nav jārakņājas citu cilvēku ģimenes dzīvē, nav jācenšas izzināt viņu saimnieciskos apstākļus, ar mīļām frāzēm nomaskējot savu ziņkāri vai skaudību. Katrs vērīgs, kaut ari nomaļus stāvošs cilvēks vienmēr saskatīs, kas slēpjas aiz šīs mīlīgās maskas.

Par sievietes vecumu nejautā. Daudzām sievietēm ir paradums savus gadus slēpt. Būtu netaktiski, ja kāds tos visiem spēkiem censtos izzināt. Vēl neglītāk būtu, ja par šo sīko sievietes vājību sabiedrībā sāktu jokot.

Dažiem šķiet, ka viesībās neklājas runāt par ikdienas darbu. Sabiedrībā, kurā vairums viesu spēj prasmīgi sarunāties par savas profesijas vai darba jautājumiem un kurā visi klātesošie par izvirzīto jautājumu izrāda interesi, šādas sarunas var dot ierosmi jaunu un vajadzīgu problēmu risināšanai; Bez šaubām, profesionāla saruna par darbu sabiedrībā nedrīkst ierobežoties ar divu trīs cilvēku domu apmaiņu vai arī izvērsties viena viesa referātā.

Vai ir pieklājīgi runāt par citiem cilvēkiem? Tik ilgi, kamēr saruna ris korekti, viss ir kārtībā. Katram pašam vislabāk jājūt, kur beidzas godīga un gluži psiholoģiska interese par otru cilvēku un kur sākas neglīta aprunāšana un neslavas celšana.

«Katrā vietā patiesību — pret draugu un ienaidnieku; tas ir vienīgais, ko es vispirms pieprasu no ikviena, ar kuru es vēlos draudzēties,» rakstīja F. R. Kreicvalds L. Koidulai (1868. g. 29. janvārī).[8]

Aprunāšana var būt aktīva un arī pasīva. Pasīvo aprunāšanu raksturo ironisks smīns attiecīgā brīdī, plecu paraustīšana, daudznozīmīgs skatiens vai divdomība u. tml. Tāda «diplomātiska atturība» bieži vien ietekmē daudz spēcīgāk un pārliecinošāk nekā vārdu plūdi, kam parasti netiek piešķirta tik liela nozīme. Tāpēc pasīvā neslavas cēlēja viltība nepavisam nav nekaitīgāka par aktīvā aprunātāja dedzību.

Joks vai anekdote jāpasaka īstā vietā un īstā laikā. Stāstītājam jābūt apveltītam ar labu gaumi un prasmi saistīt klausītāju uzmanību. Ja stāsta anekdoti pašas anekdotes dēļ vai arī visu vakaru veltī anekdotēm un jokiem, tas neliecina par sarunu augstu līmeni. Joki un anekdotes iesaistāmi sarunā tikai tad, ja tie tiešām ir stāstīšanas vērti — ja tie ir asprātīgi un ja tajos nav banalitātes vai pliekanuma. Banalitātēm, vienalga, kādā formā tās izteiktas, sabiedrībā nav vietas. Var gadīties, ka kāds no viesiem pastāsta sāju joku. Uz šo stāstījumu jāreaģē tā, it kā tas nemaz nebūtu dzirdēts.

Godīgi domātus, dabiskus un nepārspīlētus komplimentus katrs uzklausa labprāt un ar pateicību. Pārspīlēti glaimi ir pretīgi, un tos var uztvert pat kā apvainojumu un izzobojumu. Komplimentu teikšana prasa takta izjūtu. Reizēm tie ir pat nepieciešami. Tā, piemēram, par nepieklājīgiem uzskatāmi tie, kas nenovērtē rūpīgi gatavotos ēdienus, ko namamāte liek galdā, vai citus uzmanības pierādījumus.

Kā sarunāties? Mājastēva uzdevums ir sarunas vadīt nemanāmi, izvirzot tematus, kas varētu interesēt visus, un savijot izteiktās domas citu ar citu, lai saruna būtu dzīvāka. Sarunā jāiesaista arī atturīgākie viesi, tā dodot iespēju izteikties visiem. Pašam mājastēvam nevajadzētu daudz runāt. Viņam jāraugās, lai sarunas būtu piedienīgas. Ja kāds no viesiem mēģina šo pieklājības robežu pārkāpt, mājastēva uzdevums ir sarunas atkal normalizēt.

Nepieklājīgi ir iztirzāt jautājumu, kurā kāds no klātesošajiem nav kompetents.

Taktisks un labs sarunu biedrs ievēro visus, kas ir ap viņu. Sarunājoties viņš pret visiem izturas ar vienādu uzmanību un nedod priekšroku daļai klātesošo.

Ikvienam sarunu dalībniekam jāprot klausīties citos. Taču tas nenozīmē, ka visu laiku sēdēt klusējot ir pieklājīgi. Vēl nepieklājīgāk ir citu stāstījumu neiecietīgi pārtraukt. Katram cilvēkam vajadzētu būt tik pacietīgam, lai runātājs varētu savu domu pabeigt, kaut arī klausītājus tas var garlaikot. Ja vēlamies citu stāstījumā ko ļoti būtisku iestarpināt, jālūdz atļauja to darīt, piemēram: «Atvainojiet, vai es drīkstētu piebilst?» vai «Piedodiet, ka es jūs pārtraucu, bet vai es drīkstētu piezīmēt, ka …» u. tml. Nepieklājīgi būtu sarunu pārtraukt (vai arī iesākt) ar vārdiem «klausieties» vai «ievērojiet» utt. Pieklājīgā formā izteiktā vēlēšanās stāstījumu papildināt jāņem vērā.

Sarunu biedrs nedrīkst būt izklaidīgs un neuzmanīgs. Ja tomēr kāds nav īsti ieklausījies sarunā un viņam kaut ko vaicā, tad nav pieklājīgi izteikt vienu vārdu — «ko?», «kas?» vai «kā?». Sādā gadījumā jāsaka: «Atvainojiet, es skaidri nesaklausīju…» vai «Piedodiet, vai jūs jautājumu neatkārtotu?» u. tml. Jebkura strupa atbilde un pēkšņs jautājums skan nepieklājīgi. Atbildes un jautājumi, kas izteikti ar vairākiem vārdiem, ir korektāki, tāpēc jāvairās no izteikumiem ar vienu vārdu — «jā», «nē», «kā?» u. c. Nav pieklājīgi jautātājam atbildēt īsi un it kā garāmejot, uz to pat nepaskatoties.

Arī divatā sarunājoties, jāprot klausīties un klusēt. Reizēm jāklusē tad, kad jūtam, ka vārdi varētu likt uzliesmot kaislībām. Ja taisnīgam cilvēkam nav citas izejas, viņš klusē, lai nekļūtu par otra sarunu biedra uzskatu vergu. Nav pieklājīgi, savus uzskatus aizstāvot, uzsākt strīdu. Šādi strīdi var sabojāt klātesošajiem omu. Sarunās sabiedrībā nekad nedrīkst kļūt ass un uzbrukt kādarn personiski. Sevišķi jauniešiem jāizvairās no strīda ar vecākiem cilvēkiem. Ja vecāks cilvēks, kas atpalicis no laika gara, aizstāv patiešām aplamus uzskatus un jaunietis nespēj viņu mierīgā sarunā pārliecināt, ieteicams mainīt sarunas tematu un tā izvairīties no ķildas. Protams, tas neattiecas uz jautājumiem, kas skar pasaules uzskatu, taču arī tādā gadījumā ir jābūt taktiskiem.

Prasme stāstīt tiek augstu vērtēta jebkurā sabiedrībā. Diemžēl ne katrs ir apveltīts ar spējām to darīt. Ja kāds vēlas ar savu stāstījumu piesaistīt citu uzmanību un izraisīt interesi par saviem uzskatiem, jāievēro vairāki priekšnosacījumi: jāizsakās skaidri un pēc iespējas īsi; domām jābūt loģiski saistītām un pārliecinošām; par savām zināšanām jābūt drošam; stāstot nedrīkst iekarst, jo ar varu nevienu nav iespējams pārliecināt; jāizvairās no savu un citu klātesošo domu nevajadzīgas atkārtošanas. Sevis izvirzīšana priekšplānā ir patmīlīga rīcība, jo krietns cilvēks pats par sevi nerunā — par viņu runā citi. Pat tad, kad viņu uz to ir ierosinājuši, viņš pēc iespējas ātrāk piemērotā brīdī sarunas tematu novirZā uz citu pusi.

Jauniešiem der atcerēties, ka viņu vecumā jāpagaida, kamēr vecākie, godājamākie viesi viņus iesaista sarunā. Tāpat nav pieklājīgi, ja jaunietis pirmais pārtrauc sarunu ar vecāku cilvēku. Savukārt vecākiem ļaudīm būtu jādod jauniešiem iespēja izteikt savas domas, atklāt savu dzīves uztveri, parādīt atjautību, nepārtraucot viņu domu pavedienu priekšlaikus. Atjautība, humors, fantāzija ir sarunai tikpat nozīmīgi kā sāls virai. Ar šādām spējām apveltīts cilvēks var būt ļoti interesants sarunu biedrs, taču tikai tik ilgi, kamēr viņš savas dotības izmanto taktiski. Ja kāds ar savām asprātībām sāk izsmiet citu paradumus un vājības, viņš parāda nesmalkjūtību un rupjību, kā ari atklāj savu nežēlīgo dabu. Ja cilvēkā nav humora dzirksts un atjautības, lai viņš labāk necenšas par katru cenu būt atjautīgs! Greznošanās ar citu spalvām ir bezgaumīga; kaut kur izlasītas vai dzirdētas asprātības, domas un citātus nedrīkst lietot kā paša vārdus. Ja par kādu jautājumu nav iespējams droši izteikties, nav jāuzdodas par lietpratēju, bet jāatzīst sava nekompetence.

Labi audzināts cilvēks parasti ar «viszini» sarunās neielaižas, saglabā mieru un izturas tā, it kā izteiktās muļķības nemaz nepamanītu. Ja tomēr katrā ziņā kaut ko vajag labot, to jācenšas izdarīt atturīgi, otru neapvainojot, piemēram: «Atvainojiet, vai tas nebija tā…» vai «Piedodiet, vai jūs nekļūdījāties?» u. tml.

Kļūdīties sarunā var arī vislielākais lietpratējs. Tie, kas kādu faktu zina labāk un pamatīgāk, šai gadījumā nedrīkstētu runāt pamācošā tonī. Nepieklājīgi būtu stāstītāja apgalvojumus apstrīdēt ar rupjiem izsaucieniem, piemēram: «Tā nav tiesa!», «Par to jums nav pat jēgas!», «Tas ir skaidrs kā diena, to saprot pat bērns!», «Jūs te pūšat mums miglu acīs!» u. tml. Šo pašu domu var pateikt arī pieklājīgi, otru nepazemojot un neapvainojot, piemēram: «Piedodiet, bet man šķiet, ka tas ir tā…», «Piedodiet, bet es neesmu ar jums vienis prātis…» vai «Atļaujiet, manas domas ir citādas …» utt.

Sarunu biedra stāstījumu nav pieklājīgi pārtraukt ar vārdiem «var jau būt», «ļoti iespējams», «pats par sevi saprotams» vai arī «bet dabiski», jo tas rada iespaidu, ka izteiktais apgalvojums ir maznozīmīgs vai apšaubāms. Nevajag apvainoties par sarunu biedra iebildumiem. Pārliecīgs jūtīgums citus uztrauc. Sabiedrībā nepieklājas savilkt skābu seju, daudz prātīgāk ir iebildumus turpmāk ņemt vērā.

Ja kāds stāsta kaut ko dzirdētu un novecojušos (parasti šāds paradums ir vecākiem cilvēkiem), nav pieklājīgi stāstītāju pārtraukt. Viņā pacietīgi jānoklausās līdz galam. Taču, ja kāds pamana, ka viņa stāstījums sabiedrību vai sarunu biedru neinteresē, nevajag to turpināt.

Visiem klātesošajiem runājot vienā valodā, nepieklājas ar kādu no sabiedrības locekļiem, kas arī šo valodu prot, sarunāties svešvalodā, it īpaši tad, ja citi klātesošie attiecīgo svešvalodu neprot. Ja sabiedrībā ir cilvēks, kas vietējo valodu nesaprot, jācenšas viņam sarunu saturu pārtulkot. Nav pieklājīgi atdalīties no pārējiem vakara dalībniekiem, lai organizētu savu «klubu».

Citu cilvēku sabiedrībā un viesībās nedrīkst sačukstēties, jo to var uztvert kā apvainojumu. Ja kaut kas nozīmīgs pārrunājams divatā, neuzkrītoši jāpaiet sāņus.

Cita runas laikā nepieklājas nodarboties ar blakuslietām — lasīt, sarunāties ar kaimiņu, rotaļāties ar kādu priekšmetu, pētīt griestus vai sapņaini lūkoties pa logu. Šāda izturēšanās runātāju apvaino. Pret sarunu partneri jābūt uzmanīgam, jāskatās viņam acīs, nevis garlaikojoties bezmērķīgi jāvirza skatiens kaut kur projām. Sarunu biedra acis ir jāredz, jo acis runā skaidrāku valodu nekā vārdi.

Sarunājoties jāizvairās no vaibstīšanās un žestikulēšanas. Tie, kas mētājas ar rokām, plikšķina sarunu biedram pa plecu, iebelž tam ar elkoni vai tur to aiz piedurknes, uztrauc un kaitina. Ja ir redzams, ka paziņa steidzas, nedrīkst viņu, turot aiz svārku stērbeles, piespiest savu stāstāmo noklausīties līdz galam. Arī ar cilvēku, kas

Nepieklājas skali sveicināt no liela attāluma.

aizņemts darbā vai ir kopā ar nepazīstamu personu, sarunu drikst uzsākt tikai ārkārtējos gadījumos.

Kad sarunu biedriem pievienojas jaunatnācējs, ir vēlams viņam -par runāto dot nelielu pārskatu, lai ari viņš varētu piedalīties sarunā. Jaunpienācējs pats parasti nejautā, par ko pašlaik tiek runāts. Ja kāds to tomēr dara, nepieklājas strupi atbildēt: «Ak, tāpat…» vai «Nekas sevišķs». Ja nav vēlēšanās jaunatnācēju ar sarunas saturu iepazīstināt, jāatbild īsi, bet pieklājīgi: «Runājam par ģimenes lietām» vai «Pārrunājam darba jautājumus» u. tml. Taktisks cilvēks sapratīs, ka šai gadījumā viņa klātbūtne nav vēlama.

Ja runājam ar kādu trešās personas klātbūtnē un negribam tai atklāt savas domas, nepieklājas lietot noslēpumainus vai divdomīgus izteicienus. Saruna gluži vienkārši jābeidz.

Nav pieklājīgi sarunāties no liela attāluma, piemēram, sēžot pie atsevišķiem galdiem, stāvot pretējos gaiteņa galos, dažādos kāpņu telpas laukumiņos, katram savā ielas pusē, vienam istabā pie loga, otram — uz ielas utt. Taču nav jānostājas arī pārāk tuvu. Sarunu biedri nedrīkst just viens otra elpu.

SASVEICINĀŠANĀS UN PRIEKŠĀ STĀDĪŠANĀS

Sveicināšana, kas cilvēku ikdienišķā savstarpējā saskarsmē laikam ir visplašāk izplatītā ieraža, prasa lielu takta izjūtu. Sveicināšana būtībā ir draudzības un cieņas izpausme. Ar sveicienu uzsāk jaunu dienu un ievada uzrunu.

Kā sveicināt? Pirmām kārtām jāskatās sveicināmajam acīs, turklāt draudzīgi un ar laipnu skatienu, nevis izaicinoši vai augstprātīgi.

Vīrietis sveicina, viegli paklanīdamies, sieviete — palocīdama galvu. Jaunietis un jauniete zemāk paklanās vecākiem, godājamākiem cilvēkiem.

Uz pieklājīgu draudzīgu sveicienu jāatbild ne mazāk draudzīgi. Tuvu paziņu un labu draugu, protams, sveicina sirsnīgāk un siltāk nekā mazāk pazīstamu cilvēku.

Sasveicinās ar vārdiem «sveicināti» («sveicināts*») vai atbilstoši dienas laikam «labrīt», «labdien», «labvakar». Sveicienam jāskan skaidri. Atsveicinoties saka «uz redzēšanos», «ardievu», «sveiki», «arlabvakar», «arlabunakt».

Tuvus paziņas var sveicināt arī, nosaucot sveicināmā vārdu, piemēram: «Labvakar, biedri Egle!». Familiāro «Sveiks, Juri!» vai «Visu labu, Mare!» var atļauties tikai tie, kuri ar uzrunātajiem ir draugi.

Sveicināšanas iespēju ir ļoti daudz, taču jāatceras, ka sveicināšana nekad nedrīkst izvērsties par trokšņainu pārgalvību. Pat vislabākajam draugam nepieklājas, roku vai platmali vicinot, saukt pāri ielai: «Sveiks, veco zēn!» u. tml. Sasveicinoties nedrīkst lietot žargona izteicienus vai izkropļotus citu valodu sveicienu vārdus, piemēram, «moins», «atā», «čau» u. c.

Parasti pretimnācēju sveicina dažu (parasti 3 vai 4), soļu atstatumā, pirms nonāk tam blakus. Ielās ar dzīvu kustību sveicināšanas attālumu nosaka konkrētie apstākļi.

Jaunieši, sveicinot garām ejošu pazīstamu sievieti vai vecāku vīrieti, pieceļas. Arī jauna meitene pieceļas, ja sveicina vecāku dāmu vai pusmūža vīrieti, bet paliek sēžam, sasveicinoties ar sievieti, kas par viņu ir tikai nedaudz vecāka. Jauniete parasti sveicina, palokot galvu, bet vecāku ļaužu priekšā tā viegli paklanās.

Cienījama vecuma vīrietis garām ejošos sveicina sēžot, bet, ja sveicināmā persona ir sieviete vai par sveicinātāju daudz vecāks vīrietis, viņš sveicinot mazliet paceļas no sēdekļa. Ar klātpienācēju vai cilvēku, kas ienācis telpā, vīrietis sasveicinās stāvot. Viesībās vīrietis pieceļas, katrai sievietei ierodoties, sveicienam palokās un apsēžas tikai pēc tam, kad to ir izdarījusi dāma. Tāpat jādara arī tad, kad ierodas vecs, godājams vīrietis.

Sasveicinoties (tāpat arī iepazīstinot) vīrieši, gan jauni, gan veci, pieceļas vienmēr. Katrā ziņā jāpieceļas ari jaunietēm un jaunām sievietēm, ja viņas sasveicinās ar dāmām, kas par viņām ir daudz vecākas. Piecelšanās ir cieņas apliecinājums. Ja sieviete pieceļas, sasveicinādamās ar sava vecuma sievieti, viņa savu cieņu pasvītro.

Sasveicinoties ar vīriešiem, sievietes parasti nepieceļas, izņemot jaunas meitenes, kam nepieklājas palikt sēžam veca, cienījama vīrieša priekšā. Amata darīšanās sieviete pieceļas vīrieša priekšnieka priekšā.

Vietās, kur piecelšanās var traucēt apkārtējos cilvēkus, kā, piemēram, teātrī, kinozālē, satiksmes līdzekli, kafejnīcā (it sevišķi pie galda, kas atrodas nišā) un citur, vīrietis nepieceļas, bet, paspiežot jaunpienācējam roku, palokās.

Kurš sveicina pirmais? Pieklājības likumi nosaka, ka jaunākais sveicina vecāko, vīrietis — sievieti, apakšnieks — priekšnieku un, protams, bērns — pieaugušo. Jauna meitene rada patīkamu iespaidu, ja" viņa sveicina pirmā par sevi daudz vecāku vīrieti un negaida, lai viņu sveicinātu sirmgalvis. Atnācējs sveicina tos, kas jau ir ieradušies, un no palicējiem atvadās projāmgājējs. Noteikums par atnācēju un projāmgājēju attiecas arī uz sievietēm. Sieviete, kas ir ienākusi telpā vai arī iet projām, sveicina pirmā, negaidot vīrieša sveicinājumu. Atnācēja savu vīru sveicina pašu pēdējo. Atnākušais vīrs savu dzīvesbiedri sveicina no sievietēm pēdējo, tas ir, pirms sasveicināšanās ar vīriešiem. Ja sabiedrībā ir kāds sevišķi vecs un godājams vīrietis, tad sasveicināšanos ar vīriešiem sāk no šā sirmgalvja. Ja sveicināmo vidū ir kāds svešinieks, jāsarokojas arī ar viņu.

Viesis vispirms sasveicinās ar namamāti, tad ar namatēvu, pēc tam ar citām sievietēm un beidzot ar vīriešiem. Ar viesiem, kas sēž, drīkst sasveicināties arī pēc kārtas, neņemot vērā viņu vecumu un dzimumu. Konkrētajā gadījumā ik reizes jārīkojas tā, kā nosaka takta izjūta.

Ejot pa ielu vai pastaigājoties foajē, pirmais sveicina tas, kas pienāk no aizmugures. Tā dara arī sievietes. Ja kāds iet garām paziņam vai paziņai, kas stāv, tad tas, neievērojot ne vecumu, ne dzimumu, sveicina pirmais. Šis noteikums attiecas arī uz personu, kam ir augstāks postenis nekā stāvētājam. Tas, kas stāv, protams, pagriežas ar seju pret sveicinātāju. Atbildēt vai sveicināt pāri plecam ir aizvainojoši.

Kā atņemt sveicienu? Kad tiek sveicināts līdzgājējs, uz sveicienu jāatbild kopā ar to, kaut arī sveicinātājs nav personiski pazīstams. Kad līdzgājējs sveicina savu paziņu, tāpat jāsveicina līdzi. Svešo personu sveicina un tās sveicienu atņem bez vārdiem — sieviete paloka galvu, vīrietis paklanās vai paceļ cepuri. Sieviete sava līdzgājēja paziņas sveicienu var arī neatņemt. Taču, ja svešā cilvēka sveiciens acīm redzami attiecas arī uz sievieti, viņai tas jāatņem. Vīrietis uz sveicienu atbild vienmēr, vienalga, vai tiek sveicināta viņa līdzgājēja vai līdzgājējs.

Ja sveicina svešs cilvēks, sveiciens pieklājīgi jāatņem, neliekot sveicinātājam manīt, ka viņš ir kļūdījies. Nepieklājīgi rīkojas cilvēks, kas uz svešās personas sveicienu atbild ar plecu paraustīšanu, reizēm pat novaibstīdamies.

Kad kadu pazīstamo ierauga pārāk vēlu, lai spētu viņu pasveicināt vai viņa sveicienu atņemt, par to nākamajā tikšanās reizē ir jāatvainojas. Satiekot pazīstamos vairākas reizes dienā, viņi jāsveicina ik reizes, izņemot gadījumus, kad ar tiem sastopas pēc ļoti īsiem starplaikiem, piemēram, pastaigājoties parkā, pludmalē, teātra foajē u. tml.

Nav glīti izlikties paziņu neredzam, ja nevēlas ar to sasveicināties. Tāda izlikšanās pieļaujama vienīgi tad, kad pazīstamais ir neveiklā situācijā un var secināt, ka viņš nepavisam nevēlas, lai kāds viņu redzētu.

Kur un ko sveicināt? Uzvedības likumi nosaka, ka jāsveicina tie, ar kuriem esam iepazīstināti. Taču sveicināt var arī cilvēkus, kurus bieži satiekam, piemēram, ceļā uz darbu, vilcienā, veikalā vai kādā iestādē, un ar kuriem esam runājušies. Dažkārt gadās, ka pavisam droši nezinām, vai kāds cilvēks ir pazīstams vai ne. Šādā gadījumā nav nekas ļauns sveicināt arī pilnīgi svešu cilvēku. Mums ir paradums sveicināt savas mājas iedzīvotājus, kaut arī neesam ar viņiem tieši pazīstami.

Iestādes vai uzņēmuma kāpņu telpā sveicina tikai pazīstamos.

Kad, ejot pa ielu, nejauši ieraugām paziņu pie loga vai automobilī (apzināti skatīties dzīvoklī vai automobilī pa logu ir nepieklājīgi), viņš jāsveicina. Skaļi uzsaucieni, kas varētu saistīt garāmgājēju uzmanību, ir nepiedienīgi.

Paziņas parasti nesasveicinās pāri platai ielai, stadionā vai lielākā zālē, kurā tie atrodas tālu viens no otra, jo tas traucē citus cilvēkus un pievērš kā sveicinātājam, tā arī sveiciena atņēmējam nevajadzīgu uzmanību. Pāri šaurai ielai, nelielā attālumā teātrī, stadionā sveicina bez vārdiem, palokot galvu.

Ieejot telpā (kafejnīcā, ēdnīcā) vai iekāpjot satiksmes līdzeklī, pazīstamos sveicina bez vārdiem. Tāpat rīkojas arī atvadoties. Atpūtas nama, sanatorijas, kluba ēdnīcā (izņemot ļoti lielas ēdamzāles) vai citās koplietošanas telpās klātesošos sveicina ar galvas mājienu vai paklanoties. Ja pie galda sēž daudz cilvēku, tie sveicināmi skaļi, ar vārdiem, atbilstoši dienas posmam; tuvākos galda biedrus sveicina vēl īpaši ar galvas mājienu vai pat sarokojoties.

Kad, piemēram, kafejnīcā, restorānā, ēdnīcā vēlamies apsēsties pie galda, pie kura jau kāds sēž, sēdētājs jāsveicina ar galvas mājienu. Tāpat jārīkojas arī atvadoties.

Sēdētājam sveiciens vienmēr jāatņem. Ja kāds ir noteiktas kafejnīcas vai ēdnīcas pastāvīgs apmeklētājs, ieejot jāsveicina kalpotājs, kas jau ilgāku laiku šo viesi ir apkalpojis. Kad kalpotājs pienāk pie galdiņa, pie kura sēž viņam pazīstamais viesis, sveicina viņš (pienācējs sveicina to, kas ir jau priekšā).

Ieejot vilciena kupejā, kādas iestādes uzgaidāmajā telpā vai citur, jāsveicina tie, kas ieradušies iepriekš. No turienes aizejot, jāatvadās.

Pirms vēršamies ar jautājumu pie sveša cilvēka, viņš jāsveicina.

Kā sniegt roku? Kā sasveicinoties, tā arī iepazīstoties roku sniedz vecākais jaunākam, sieviete vīrietim, skolotājs skolēnam un amata darīšanās priekšnieks padotajam. Jauniete vai jauna sieviete gaida, līdz viņai roku sniedz gados vecāks vīrietis. Kad satiekas divi pāri (piemēram, divi laulāti pāri), vispirms roku viena otrai paspiež sievietes un viens otram — vīrieši, pēc tam sievietes sniedz roku vīriešiem, turklāt izvairoties no roku krustošanas.

Rokasspiedienam jābūt draudzīgam, tas nedrīkst būt tik spēcīgs, ka radītu sāpes. Ilgstoša, spēcīga rokas kratīšana, tāpat kā gļēvs rokasspiediens, neliecina par labām manierēm.

Sasveicinoties (arī priekšā stādoties) nedrīkst rokas stiept pāri galdam.

Ir apvainojoši nesaņemt sveicienam izstieptu roku. Ja kāda iemesla dēļ roku sniegt nav iespējams, tas jāpasaka un pieklājīgi jāatvainojas. Pats par sevi saprotams, ka no sarokošanās jāizvairās epidēmiju laikā.

Cimdotu roku nesniedz tiem, kam grib izrādīt sevišķu cieņu, jo kailas rokas sniegšana ir goda parādīšana.

Pieklājības noteikumi paredz, ka sieviete drīkst atstāt rokā grūti novelkamus cimdus. Un tomēr jauna meitene nekad nesniedz par sevi krietni vecākiem cilvēkiem cimdotu roku. Pat vecāka sieviete, sasveicinoties ar godājamu sirmgalvi, novelk cimdu. Vīriešiem vienmēr jāsasveicinās ar kailām rokām. Vīrietis drīkst atstāt cimdu rokā vienīgi tad, ja viņš sasveicinās ar tuvu sava vecuma draugu vai jaunieti.

Kas sasveicinoties darāms ar galvassegu? Kādreiz domāja, ka ir nepieklājīgi iziet ārpus mājām bez galvassegas. Vīrietim cepure un tai piemēroti cimdi bija jātur vismaz rokā. Tagad šī prasība vairs nav spēkā. Tas arī ir

Sasveicinoties pirmais roku sniedz vecākais.

prātīgi, jo siltā laikā staigāt ar kailu galvu ir ļoti veselīgi. Arī vīriešu galvassegas tagad ir kļuvušas daudzveidīgākas. Bereti, auseni, adītu sporta cepuri, ko ir grūtāk atkal no jauna uzlikt galvā, sasveicinoties nenoņem. Kad galvā ir šāda cepure, vīrietis sveicinot tikai mazliet palokās.

Platmali un naga cepuri (izņemot karavīra formas cepuri) sasveicinoties paceļ. Sveicinot platmale jāsaņem no priekšpuses aiz virsas, nevis aiz malas, bet naga cepure — no priekšpuses aiz naga. Galvassega paceļama mierīgi virzienā uz pleca pusi (līdz pleca augstumam), ne pārāk uz priekšu, uz leju vai uz augšu.

Parasti pretimnācējs nāk no kreisās puses; šādā gadījumā platmali paceļ ar labo roku. Ja paziņa iet garām no labās puses, tad platmale jānoņem ar kreiso roku, jo cepure un roka nedrīkst aizsegt sveicinātāja seju. Kad sveicinātājam labajā pusē soļo sieviete vai godājams vecāks vīrietis, cepure sveicienam paceļama ar kreiso roku, lai netraucētu blakusgājēju. Ja vienā rokā ir smags nesamais, sveicināšanai izmantojama brīvā roka. Ja aizņemtas ir abas rokas, tad, protams, sveicina tikai paklanoties.

Ejot garām bēru gājienam, vīrietim pieklājas atsegt galvu, kad viņš nonācis līdzās zārkam un tuvākajiem pavadītājiem. Ar to tiek parādīts pēdējais gods aizgājējam un izteikta līdzjūtība mirušā piederīgajiem.

Cepures noņemšana sveicinot ir skaista tradīcija, taču rodas jautājums, vai tā jārīkojas arī tad, ja tas var kaitēt veselībai (kad ir slikts laiks, kad cilvēks nejūtas vesels). Formāli cilvēku, kas sveicinot tik tikko paceļ cepuri, uzskata par nepieklājīgu. Taču patiesībā pieklājīgu un nepieklājīgu attieksmi nosaka nevis tas, cik augstu cilvēks paceļ cepuri, bet gan viņa stāja un sejas izteiksme, kas liecina vai nu par draudzību un cieņu pret citiem, vai arī par nevērību. Pieklājīgi sveicināt var arī, cepuri nepaceļot.

Pats par sevi saprotams, ka slēgtā telpā vīrietis cepuri noņem. Platmali tas tur rokā ar izliekumu uz ārpusi. Tomēr ir arī telpas, kurās uzvedības likumi ļauj vīrietim atstāt cepuri galvā, — iestāžu gaiteņi, veikali, pasta iestādes, stacijas u. c.

Priekšā stādīšanās un iepazīstināšana dod oficiālas tiesības nodibināt sakarusar jaunu paziņu. Iepazīšanās (vienalga, vai tā notiek ar citu personu starpniecību vai arī bez tās) ir nepieciešama tad, ja vēlamies rast sev jaunus paziņas vai ari ja to prasa pieklājība. Priekšā stādīšanās un iepazīstināšanas formas ir atkarīgas no cilvēku vecuma, dzimuma un no apstākļiem.

Kur un kad iepazīstināšana ir vajadzīga? Pirmām kārtām mēs iepazīstamies vai lūdzam sevi stādīt priekšā tad, kad zinām, ka ar attiecīgo personu mums arī turpmāk bieži būs jāsaskaras. Pēc ierašanās jaunā darba vietā ikviens stādās priekšā (vai tiek stādīts priekšā) nākamajiem darba biedriem. Protams, iestādēs, kur daudz darbinieku, nav iedomājams, ka varētu iepazīties ar visiem.

Kārtojot darba jautājumus kādā citā iestādē, darbinieks rīkojas savas iestādes uzdevumā un tāpēc viņam ne vienmēr jānosauc savs vārds (reizēm to pat nevajag darīt).

Iepazīstināšanas noteikumi ievērojami arī uz ielas. īslaicīgas un nejaušas satikšanās reizē nav nepieciešams iepazīstināt savu pavadoni ar pienācēju. Šādā gadījumā pavadonis paiet mazliet sāņus un gaida līdznācēju. Taču, kad saruna paredzama garāka, tajā jāiesaista ari pavadonis un jāiepazīstina ar sarunas biedru. Ja nekādā ziņā to nevēlas darīt, saruna jābeidz pēc iespējas ātri, lai otram nebūtu jāgaida.

Ceļā (vilcienā, lidmašīnā, uz kuģa utt.) bez priekšā stādīšanās var sarunāties pat pilnīgi sveši cilvēki. Iepazīšanās būtu nepieciešama tikai tad, kad sarunā izpaužas vienādas intereses, tiek pieminēti kopīgi paziņas utt.

Kopmītnē, sanatorijā, atpūtas namā vai citā tamlīdzīgā vietā, kur jādzīvo garāks laika posms, jaunatnācēju ar viņa kaimiņiem iepazīstina vai nu kāds no kopīgajiem paziņām, vai arī iestādes darbinieks; ja nepieciešams, jaunatnācējs stādās priekšā pats.

Ja kādā vietā, piemēram, viesnīcā vai uz kuģa, uzturamies neilgu laiku, tad, ierodoties ēdamzālē, priekšā stādīšanās nav obligāta. Te var ierobežoties ar galda biedru un pretimnācēju pasveicināšanu, t. i., ar nelielu palocīšanos. Tāpat kopīga ēšana restorānā vai citā sabiedriskā vietā nav saistīta ar pienākumu stādīties priekšā. Pirms sēšanās pie galda vīrietis mazliet paklanās, bet sieviete pamāj ar galvu. Ja kāds pienāk pie galdiņa, pie kura sēž cilvēki, kas savā starpā ir pazīstami, un uzrunā vienu no tiem, uzrunātajam ir pienākums iepazīstināt pienācēju ar saviem galda biedriem. Tas viņam nav jādara, ja viņš pieceļas no galda un paiet nedaudz sāņus, lai parunātos ar savu paziņu.

Dažkārt pienācējam pie galda piedāvā vietu, bet aizmirst viņu stādīt priekšā. Šai gadījumā pienācējam ir tiesības lūgt viņu iepazīstināt ar citiem.

Lielās pieņemšanās (piemēram, oficiālos banketos) viesību rīkotājiem nav iespējams iepazīstināt savā starpā visus viesus. Tajos visi iepazīstas paši vai arī pievienojas saviem paziņām. Vispār plašos sarīkojumos netiek uzlūkots par nepieciešamu iepazīties ar visiem klātesošajiem. Turpretim mazās viesībās cits ar citu iepazīstināmi visi viesi.

Bieži vien atsevišķa persona jāstāda priekšā lielai grupai cilvēku. Tā, piemēram, ar lektoru vienmēr tiek iepazīstināta auditorija, ar jaunu skolotāju — klase, ar referentu — sanāksmes dalībnieki. Iepazīstināšana noris tāpat kā teātrī vai koncertā, kad apmeklētājiem stāda priekšā skatuves mākslinieku. Ar lektoru parasti iepazīstina lekcijas organizētājs, ar jaunu skolotāju — mācību iestādes direktors vai klases audzinātājs, ar referentu — sapulces vadītājs.

Kā stādīt priekšā? Parasti iepazīstas ar starpnieka palīdzību. Tas var būt kopīgs paziņa, kas vajadzības gadījumā iepazīstina pēc savas iniciatīvas. Ja paziņa to nedara, jālūdz viņam sevi stādīt citiem priekšā. Priekšā stādītājs laipnā balsī (ar nelielu rokas mājienu) skaidri un saprotami nosauc abu iepazīstināmo vārdus. Noteikumi paredz, ka, nosaucot vārdus, jaunākais stādāms priekšā vecākajam, vīrietis — sievietei, pakļautais — priekšniekam, jauniete un jauna sieviete — vecākam vīrietim. Tātad iepazīstinātājs nosauc vārdu vispirms jaunākajam, tad vecākajam, vispirms vīrietim, tad sievietei, vispirms apakšniekam, tad priekšniekam.

Jaunu cilvēku plaši pazīstamai, godājamai personai parasti stāda priekšā, lietojot jautājuma vai rosinājuma formu, piemēram: «Biedri profesor, vai drīkst jums stādīt priekšā studentu Silu?», «Biedri ministr, atļaujiet jums stādīt priekšā jauno inženieri Rudzīti» u. tml. Profesora, ministra vai citas izcilas personas vārds netiek minēts, pieņemot, ka priekšā stādāmais to jau zina. Senāk, iepazīstinot sievieti ar vīrieti, bija pieņemts nenosaukt sievietes vārdu. Tagad tā reizēm rīkojas tikai tādos gadījumos, kad vecākai sievietei stāda priekšā jaunu cilvēku.

Vīrieti stāda priekšā sievietei parasti ar šādiem vārdiem: «Atjaujiet, biedre Zemīte, stādīt jums priekšā biedru Krastu!».

Taču ne vienmēr vīrietis tiek stādīts priekšā sievietei. Tā, piemēram, dzīvesbiedri vīrs stāda priekšā savam paziņam (ja tas nav daudz jaunāks par sievu) šādi: «Mana dzīvesbiedre — biedrs Krasts.» Parasti tuvu radinieku min vispirms un tikai tad — paziņas vārdu.

Ģimenes locekļus mēdz iepazīstināt, uzvārdu un vārdu nenosaucot, piemēram, «mana dzīvesbiedre», «mana māsa» vai «mans brālis». Ja iepazīstinātājam ir vēl citi brāli vai māsas, skaidrības labad var minēt arī priekšvārdu — «mans brālis Toms» vai «mana māsa Aina». Ja ģimenes loceklim ir cits uzvārds, tad tas katrā ziņā ir jānosauc. Tā, piemēram, Juris Eglītis stāda priekšā savu sievu (māsu), kam ir cits uzvārds, šādi: «Mana dzīvesbiedre Ruta Blāzma» («Mana māsa Ilga Sila») — un pēc tam nosauc paziņas uzvārdu. Vecāki dēlu vai meitu iepazīstina vienkārši: «Mans (mūsu) dēls (meita).» Protams, ja dēlam vai meitai ir cits uzvārds, tas jānosauc.

Māsu, brāli, dzīvesbiedri (dzīvesbiedru), it sevišķi tēvu un māti, nestāda priekšā cilvēkiem, kas ir daudz jaunāki; šai ziņā rīkojas pēc pamatnoteikuma, t. i., jaunākais stā-. dāms priekšā vecākajam. Tā, piemēram, kad jāiepazīstina māsa ar savu paziņu, kas par māsu ir daudz jaunāks, saka: «Imants Vīksniņš — mana māsa Vilma Krāce.»

Viesus iepazīstina namamāte. Viņas vietā to drīkst darīt arī namatēvs. Ja vajadzīgajā brīdī nav klāt arī viņa, šo pienākumu uzņemas kāds no viesību rīkotāju radiniekiem vai tuviem draugiem. Ja namamāte vai namatēvs ir aizmirsis kādu viesi ar citiem iepazīstināt, šis viesis viņiem to atgādina vai arī lūdz par vidutāju kādu kopīgu paziņu. Sliktākajā gadījumā viņš pats stādās priekšā.

Šaurākā lokā, piemēram, ģimenes viesībās, svinīgāk un it kā nozīmīgāk skanošās frāzes «Vai drīkstu jums stādīt priekšā …» vietā var lietot brīvāku formu, piemēram: «Vai drīkst iepazīstināt…», «Esiet, lūdzu, pazīstami …» u. tml.

Ja kāds ierodas viesos kopā ar savu paziņu (to drīkst darīt tikai ar viesību rīkotāju atļauju), tas vispirms jāstāda priekšā namamātei un namatēvam.

Lielās viesībās, kurās jau ir izveidojušās grupas, jaunatnācēju stāda priekšā tikai tuvāk esošajiem un iepazīšanās ar citiem tiek atstāta paša viesa ziņā.

Ja kāds novēlojies viesis ierodas tad, kad citi jau sēž pie galda, namamāte vai namatēvs aizvada viņu līdz paredzētajai vietai un iepazīstina tikai ar viņa galda kaimiņiem (ja ir daudz viesu), lai netraucētu visus sanākušos.

Ja viesus uzņem meita vai dēls, viņas (viņa) pienākums ir tos stādīt priekšā saviem vecākiem. To dara tad, kad tēvs vai māte uz brīdi ir ienākuši pie viesiem.

Stādot priekšā vai iepazīstinot, sevišķi viesus sagaidot, bieži vien ir derīgi piebilst kādus vārdus, kas raksturo viesi, piemēram: «Biedrs Vētra, tāpat kā jūs, biedri Vītoliņ, ir liels teātra draugs.» Tā jauniepazīstinātajiem tiek iedots rokā sarunas pavediens. īpaši nepieciešams šāds raksturojums ir atturīgiem un mazrunīgiem cilvēkiem, lai pēc to iepazīstināšanas viesību rīkotāji mierīgu prātu varētu pievērsties jaunatnācējiem vai citiem viesiem.

Iepazīties bez starpnieka palīdzības ir daudz grūtāk, jo tad vajadzīgs liels takts. Tas, kurš pēkšņi ne no šā, ne no tā uz ielas kādam stādītos priekšā, liktos tikpat smieklīgs un netaktisks kā tas, kas piedāvātos pavadīt pilnīgi nepazīstamu personu vai kas kafejnīcā, satiksmes līdzeklī vai kādā citā vietā svešu cilvēku jau pirmajā acumirklī censtos iesaistīt intīmā sarunā. Tāda uzvešanās pauž uzbāzību, un tāpēc nav ko brīnīties, ja uzrunātais atbild auksti un izvairīgi.

Apmeklējot sporta nodarbības, piedaloties dažādu nometņu pasākumos vai citur, ir vairāk iespēju (reizēm pat nepieciešams) iepazīties. Taktisks pazīšanās meklētājs, arī satiekoties ar kādu cilvēku retāk, pat pirmo reizi redzoties, prot sevi stādīt priekšā. Ir dažādi uzmanības parādīšanas veidi, kas palīdz iepazīties. Uzmanību var parādīt, atverot durvis, paceļot un pasniedzot nokritušu priekšmetu vai izdarot kādu citu sīku pakalpojumu. Līdz ar to iespējams uzsākt sarunu un pēc tam stādīties priekšā.

Ja kādu cilvēku ilgāku laiku bieži sastop ceļā, satiksmes līdzeklī, veikalā vai kādā iestādē (iespējams, ka ar šo personu jau ir pārmīti arī daži nenozīmīgi vārdi), tad iepazīties jau ir daudz vieglāk. Piemērotā mirklī šo cilvēku var pasveicināt, tādējādi radot attiecīgus apstākļus, lai varētu stādīties priekšā. Ja atbilde uz šo sveicienu ir rezervēta, jāsaprot, ka attiecīgā persona iepazīties nevēlas.

Divdesmitajam gadsimtam ir tendence uzvedības manieres vienkāršot. Pēc vecajiem uzvedības noteikumiem par nepieklājīgu tika uzlūkots jau tas, ka sieviete pati nosauc savu vārdu vīrietim, nemaz nerunājot par to, ka meitene «no labas ģimenes»varētu ar vīrieti iepazīties kādā sabiedriskā vietā bez citu starpniecības.

Ir pieklājīgi un dažreiz pat nepieciešami, ka iepazīstoties sieviete nosauc savu vārdu, it sevišķi dienesta darīšanās, īpaši negaidot, lai vīrietis stādītos priekšā viņai. Stādoties priekšā, savs vārds jānosauc skaidri un sadzirdami: «Vai drīkstu stādīties priekšā? Mans vārds ir Paeglīte», «Atļaujiet — mans vārds ir Paeglīte», «Atļaujiet — Paeglīte» vai pat tikai «Paeglīte».

Vīrietis savu vārdu nosauc paklanīdamies. Sieviete to dara, viegli pamājot ar galvu. Iepazīstoties priekšvārdu parasti nenosauc. To var darīt vienīgi skaidrības labad, kad cilvēkam, kas stādās priekšā, ir ļoti izplatīts uzvārds. Iepazīstoties nosaukt tikai priekšvārdu vien ir nepietiekami, jo tas var radīt iespaidu, ka vārda nosaueējs tomēr grib palikt nepazīstams, vai arī paust bērnišķīgumu, citreiz — familiaritāti. Pat mazi bērni jāpieradina pie tā, lai viņi kopā ar priekšvārdu nosauktu arī savu uzvārdu.

Vīrietis nedrīkst stādīties priekšā sievietei, kas ir cita vīrieša sabiedrībā, pirms viņš nav iepazinies ar viņas pavadoni.

Kā izturēties iepazīstoties? Iepazīstoties jāskatās acīs; skatīšanās kaut kur garām otru cilvēku aizvaino. (Par piecelšanos un rokas sniegšanu sk. 51. un 54. lpp.; par paklanīšanos — 50. lpp.)

Frāzes «Ļoti priecājos!» vai «Ļoti patīkami!», kuras mēdz sacīt iepazīstoties, nereti šķiet formālas. Vēl mazāk pieklājas teikt «Man par jums ir daudz stāstīts» vai «Esmu par jums jau agrāk dzirdējis», jo šos izteicienus iespējams izprast dažādi. Cilvēks, par kuru ir «runāts» vai «dzirdēts», var justies ļoti neveikli. Neērti ir arī klusēt, tāpēc pieklājība prasa, lai tiktu pārmīti vismaz daži teikumi.

Sarunu vienmēr sāk vecākais. Tātad jaunietim, kas stādīts priekšā vecākam cilvēkām, jāgaida, līdz viņu uzrunā. Ja sarunas uzsākšana sagādā grūtības, jaunietis, lai novērstu neveiklo pauzi, īstā brīdī var taktiski pateikt kaut ko piemērotu.

Ja stāda priekšā kādu, ar kuru nav nekādas vēlēšanās iepazīties, nedrīkst to izrādīt. Arī šai gadījumā jāievēro pieklājības normas.

Dažkārt iepazīstoties otras personas vārds nav pareizi saklausīts vai arī nav iegaumēts. Kā šādā gadījumā rīkoties? Ja ir iespējams, vārdu nemanāmi pārjautā kādam paziņam. Kad šādas iespējas nav, jāatvainojas un tieši jāpasaka: «Lūdzu, piedodiet, es jūsu vārdu īsti nesaklausīju!» Katrs cilvēks savu vārdu pateiks vēlreiz un darīs to pēc iespējas skaidri.

UZVESANĀS IESTĀDES UN CITĀS SABIEDRISKĀS VIETĀS

DARBA VIETĀ

Darbā pamatvilcienos ir spēkā tās pašas uzvedības normas, kas citās dzīves jomās. Pieklājība un piedienīga uzvešanās, ko bieži aplam uztver tikai par līdzekli cieņas iegūšanai, nepavisam nav formalitātes. Tās pieder pie kolektīvisma jūtu izpausmēm un ir nepieciešamas katrā darba vietā. Ja darbinieki cits pret citu izturas neliekuļota pieklājīgi, darbs veicas labāk un grūtības ir pārvaramas vieglāk.

Godīgs darbinieks, tāpat arī godīgs priekšnieks darba biedru veikumu vērtē objektīvi. Ja darbā pieļautas kjūdas vai ja tajā ir trūkumi, uz tiem jānorāda draudzīgi, biedriski un, protams, arī taktiski. Darba biedra uzmanība kļūdai pievēršama tā, lai citi to nemanītu. Ja kādam vajadzīga palīdzība, tā jāsniedz pēc iespējas vispusīgi. Paskaidrojumi jādod lietišķi un mierīgi, darba biedru neaizvainojot un sevi neizceļot. Ar savu darbu un zināšanām nav jālielās.

Darbā, tāpat kā visur citur, jāizturas nosvērti un klusi. Jānovērš viss, kas traucē darba biedrus. Tāpēc nepieklājas kliegt, trokšņot, svilpot, dauzīt durvis, lamāties, izteikt pliekanas vai divdomīgas piezīmes utt. Runas tonim jābūt korektam.

Kā vispār dzīvē, arī darbā var rasties savstarpējas nesaskaņas. Ja kāds secina, ka pret viņu izturas netaisni, jautājums nekavējoties mierīgi jānoskaidro. Dusmu uzplūdumi un savaldības zaudēšana nekad nedod vēlamos rezultātus, turklāt satrauc vēl vairāk.

Radiem un draugiem darba attiecībās jāvairās uzkrītošā veidā runāt «mājīgajā» tonī, kāds valda viņu privātajā dzīvē.

IESTĀDE

Sakari ar iestādēm cilvēkam sāk veidoties līdz ar viņa piedzimšanu. Jau dzemdību namā par jauno pilsoni tiek uzrakstīta kartīte ar vajadzīgajiem datiem. Pēc tam viņu reģistrē dzimtsarakstu nodaļā, namu pārvaldē utt. Cilvēkam augot, palielinās to iestāžu daudzums, ar kurām viņš nonāk saskarē. Te minamas pasta nodaļas, teātra un kino kases, poliklīnikas un dažādas citas iestādes ar lodziņiem, barjerām, letēm, galdiem. Vienā pusē lodziņam, galdam vai barjerai stāv iestādes apmeklētāji, otrā pusē — darbinieki, kas viņus apkalpo.

No iestādes darbinieka apmeklētāji gaida lietišķumu (taču nekādā gadījumā birokrātiju), veiklu rīcību, uzmanīgu, pretimnācīgu attieksmi un korektumu, kā arī pieklājīgu ārējo izskatu.

Izpalīdzīgs darbinieks lietišķā un mierīgā tonī, skaidri un laipni (nevis skaļi un vīzdegunīgi) sniedz padomu, norādes, paskaidrojumus, apmeklētāja interesēs zvana, ievāc ziņas utt. Viņš apmeklētāju nenomērī no galvas līdz kājām, nesavelk «svarīgu ģīmi», netēlo lielu priekšnieku, bet ir uzmanīgs un pieklājīgs pret jebkuru cilvēku, lai kāds būtu tā dzimums, vecums, āriene. Ja gadās, ka iestādē ierodas cilvēks, kas slikti dzird vai neprot izteikties raiti un skaidri, darbinieks pacietīgi noklausās un vienmēr ir gatavs palīdzēt. Nekad atsaucība pret vienu cilvēku nedrīkst radīt neapmierinātību pārējos apmeklētājos. Ja kāds, neņemdams vērā pilsoņus, kas stāv aiz viņa, bez vajadzības, gari skaidrojot un prātojot, velti šķiež laiku, darbinieks var, uz rindu norādīdams, lūgt apmeklētāju izteikties īsāk.

Iestādē nav vietas darbiniekiem, kas nesatricināmā mierā kārto privātas darīšanas vai nododas personiskām sarunām tad, kad galda vai barjeras otrā pusē gaida apmeklētāji. Jāvēršas arī pret birokrātiem, kas liek pilsoņiem desmitiem reižu staigāt no vienas iestādes vai nodaļas uz otru utt. Parasti taču neviens apmeklētājs iestādē neierodas bez iemesla.

PSKP Programmā ir teikts: «Darbinieka negodīgums, varas ļaunprātīga izmantošana, birokrātisms enerģiski jāapkaro un bargi jāsoda, lai ari kas būtu vainīgie.»

Kādas prasības iestāžu darbinieki izvirza apmeklētājiem? Daudzās iestādēs noteiktos datumos un stundās ir vairāk apmeklētāju nekā parasti, un tas rada lielu sasprindzinājumu. Lai to novērstu un taupītu savu un arī citu cilvēku laiku, visiem tiem, kuriem ir iespējams, vajadzētu darīšanas kārtot tādā reizē, kad nav tik liela ļaužu pieplūduma. Tā, piemēram, dažādus maksājumus, kas izdarāmi noteiktā termiņā, nevajadzētu atstāt uz pēdējo dienu; laikus varētu pasūtīt arī laikrakstus, nosūtīt apsveikuma telegrammas uz svētkiem u. tml.

Tiem, kas kādā iestādē ierodas īsi pirms darba beigām, būtu jāņem vērā, ka arī iestādes darbiniekam ir normēta darba diena un tiesības uz brīvo laiku.

Iestādes apmeklētājiem pret iestādes darbiniekiem jāizturas pieklājīgi un savas vēlēšanās jāizsaka skaidri un īsi.

Iestādes telpās ieejot, nedrīkst aizcirst durvis. Ja iestādē nav ģērbtuves apmeklētājiem, vīrietim jānoņem cepure. Atstāt cepuri galvā var stacijā un lidostā, veikalā, pastā un citās tamlīdzīgās vietās. Pirms ierašanās atsevišķā darba telpā jāpieklauvē pie durvīm un ieejot jāsveicina. Ja apmeklētājs redz, ka darbinieks pašlaik rēķina, raksta vai skaita naudu, viņš nogaida, līdz šis darbs ir pabeigts, un tikai tad izsaka savu vajadzību. Pirms griežas pie kāda darbinieka, labi jāpārdomā, ko jautāt un ko noskaidrot. Atkarā no vajadzības apmeklētājiem jābūt līdzi naudai, pasei vai citiem dokumentiem. Ja apmeklētājs nav pareizi saprasts, viņam sava vēlēšanās jāizsaka mieng.i balsī vēlreiz. Jāsaprot, ka ne iau vienmēr vainojams kalpotajs — ari paša stāstījums var būt neskaidrs. Apmeklētājam vienmēr jārunā laipni, neaizmirstot pateikt visvienkāršākos pieklājības vārdus «lūdzu» un «pateicos». Iestādes darbinieku un apmeklētāju uzvedībā jāizpaužas savstarpējai cieņai. Apmeklētājam salīdzinājumā ar iestādes darbinieku ir zināmas privilēģijas: ja darbinieks pārkāpj noteikumus (nav korekts, atļaujas rupjības u. tml.), apmeklētājam ir tiesības prasīt sūdzību grāmatu vai arī sūdzēties iestādes vadītājam.

Ierodoties kādā iestādē, rūpnīcā vai citā vietā, kur jāiet caur caurlaižu biroju, nedrīkstētu aizmirst pasveicināt tā darbiniekus. Tāpat jāsveicina arī vārtsargs. Un savukārt caurlaižu biroja darbiniekam un vārtsargam vienmēr vajadzētu atcerēties, ka viņi ir paši pirmie, kurus apmeklētājs iestādē sastop, un ka pēc viņu uzvešanās tiek spriests par visu iestādes kolektīvu.

Pieklājīgi jāizturas pret visiem — gan pret iestādes darbiniekiem, gan arī pret citiem apmeklētājiem. Pat visgarākā rinda un vislielākais ļaužu pieplūdums nedod tiesības grūstīties. Katrs mēģinājums iespraukties rindas sākumā ir nosodāms. Neviens nedrīkst savas darīšanas kārtot, «nozogot» laiku citiem. Izņēmuma gadījumos, piemēram, pie dzelzceļa stacijas vai lidostas kasēm, priekšā laiž tos, kuri steidzas uz transportlīdzekli, kam jāatiet jau pēc dažām minūtēm. Pie kino biļešu kases priekšā jāpalaiž tie, kuri steidzas uz kārtējo seansu. Taču arī šajos gadījumos priekšā palaistais atvainojas citiem rindā stāvētājiem. Stāvot rindā, jāpalaiž priekšā visi tie, kuriem stāvēšana rindā sagādā fiziskas grūtības (slimi, veci cilvēki u. c.).

Stāvot rindā, par personiskām lietām runā klusinātā balsī. Taktisks cilvēks atvirzās mazliet sāņus un neklausas citu sarunā. Reizēm gadās, ka priekšā stāvētājam kārtojami jautājumi, kuriem vajag daudz laika, bet vienīgais apmeklētājs, kas stāv aiz viņa, ar savām darīšanām var tikt galā vienā minūtē. Šādā situācijā, iepriekš atvainojoties, drīkst lūgt nokārtot īso darījumu vispirms. Cerams, ka šādu pakalpojumu neatteiksies izdarīt neviens. Pretimnācības un uzticēšanās ļaunprātīga izmantošana (minūtes «pagarināšana») ir uzskatāma par krāpšanu. Tātad, lai nevienam nebūtu iemesla justies apvainotam, vajag cienīt kā sevi, tā ari citus.

PIE TELEFONA

Mums ir ļoti izplatīts paradums zvanītājam atsaukties ar saucienu «hallo!». «Hallo» ir aizguvums no angļu valodas un izsaka pārsteigumu, pievērš uzmanību. Telefona sarunas sākumā tas ir nelietišķs un pilnīgi lieks, jo katrs zvanītājs pirmām kārtām vēlas zināt, vai viņam atbild gaidītā persona vai ne.

Mūsdienu lietišķums un pieklājība prasa, lai telefona sarunas pieņēmējs vispirms pateiktu savu vārdu vai arī tālruņa numuru: «Osis klausās» vai «23230 klausās», vai arī «Šeit Osis». Var nosaukt arī savu priekšvārdu, piemēram, «Alvils Osis klausās». Ja telefona sarunu pieņem viesis, kas uz brīdi palicis viens, tad būtu jāsaka: «Ošu dzīvoklis.» Atsaucoties uz telefona zvanu darba vietā, jāmin tās nosaukums, piemēram: «23. pārtikās veikals* vai «Kultūras ministrijas grāmatvedība, klausās Vālīte». Zvanītājs, kurš saņēmis atbildi, nekavējoties pasaka, kas runā, t. i., nosauc savu uzvārdu. Ja zvana kādas iestādes uzdevumā, tad janosauc šī iestāde. Ļoti patīkami būtu dzirdēt arī sveicienu, piemēram: «Labdien, jūs traucē Mednis» vai «Labrīt, te runā Mednis», vai «Labdien, te laikraksta «Balss» redakcijas pārstāvis» utt. Ja, piemēram, saņemta atbilde «23230 klausās» vai «Izpildkomiteja», vai pat «Hallo!», būtu nepieklājīgi jautāt «Kas tur ir?», «Kas ir pie telefona?» vai «Kas runā?». Vispirms jānosauc savs vārds un tikai pēc tam pieklājīgā formā drīkst pajautāt, kas runā, piemēram: «Sakiet, lūdzu, — ar ko es runāju?» vai arī «Lūdzu, kas ir pie telefona?». Ja zvanītājs piemirst pateikt savu vārdu, to viņam var pajautāt. Šādā gadījumā jautātājs pasaka arī savu vārdu. Ja zvanītājs grib palikt anonīms, ir tiesības sarunu pārtraukt.

Ja vēlas runāt ar citu personu, nevis ar to, kas atbild, tad saka, piemēram: «Labdien, vai drīkstu lūgt biedru Priedi?» Atbildei vajadzētu skanēt šādi: «Labdien, vienu acumirkli, tūlīt nodošu klausuli viņam» vai «Tūlīt. Lūdzu, pagaidiet!», vai «Diemžēl biedra Priedes pašlaik nav. Vai es varu viņam ko pateikt?» u. tml. Taču nedrīkst uzdot ziņkārīgus jautājumus un gari iztaujāt par zvanīšanas iemesliem. Citādi ir, ja zvanīšana saistīta ar darbu un ja telefona sarunas pieņēmējs pats var jautātā vietā sniegt paskaidrojumus.

Darba telefons nav domāts privātām sarunām. Sai ziņā daudzi bieži grēko. Reizēm atsevišķi darbinieki risina privātus jautājumus pat tad, kad viņiem blakus, gaidīdami sarunas beigas, stāv citi kolēģi, kam pa telefonu jākārto dienesta darīšanas. Pret šādu darbinieku rīcību, protams, kategoriski, taču pieklājīgi jāiebilst.

Zvanot uz kādu iestādi, kā arī izmantojot iestādes telefonu, jābūt pēc iespējas lietišķiem, lai veltīgi neizmantotu citu cilvēku darba laiku un nevajadzīgi neaizņemtu tālruni. It īpaši tas ievērojams attiecībā uz iestādēm, kur darbs veicams loti ātri. Tā, piemēram, iespējami īsi un reizē pieklājīgi viss vajadzīgais jājautā ziņu birojam: «Lūdzu telefona numuru Arvim Braslam Staru ielā 2.»

Arī iestādes darbiniekiem jāizturas uzmanīgi pret cilvēkiem, kam ir vajadzīgas ziņas. Nedrīkst uz jautājumu atbildēt ar pusvārdiem un pārtraukt sarunu, pirms jautātajam viss nav skaidrs. Pat tad, ja jautājums ir neveikli

Ziņas jāsniedz lietišķi, mierīgā un laipnā balsī.

izteikts un pārāk «stiepts», darbinieks nedrīkst būt nepacietīgs. Ziņas jāsniedz lietišķi, mierīgā un laipnā balsī.

Garākas telefona sarunas sākumā noteikti jāapsveicinās un tās beigās jāatvadās. Ja telefona savienojums ir nepareizs, nav pieklājīgi nomest klausuli, ne vārda nesakot, vai, vēl sliktāk, izteikt savu neapmierinātību. Negribēti iztraucēta cilvēka priekšā jāatvainojas. Arī iztraucētajam neklājas teikt nepieklājīgus vārdus vai pat rupjības.

Runājot no telefona automāta, nedrīkst pārsniegt sarunai paredzēto laiku. Jāievēro arī rindas kārtība. Sarunai ieilgstot, jāatvainojas citu priekšā. Ja numurs neatbild, jāatstāj kabīne un jāļauj runāt nākošajam. Pēc tam var mēģināt zvanīt vēlreiz.

Mūsu dienās telefons ir lielisks un nepieciešams sakaru līdzeklis, taču to nepieklājas izmantot itin visos gadījumos. Zvanot pa tālruni, laiks gan nav jāievēro tik stingri, ka, piemēram, ejot ciemos, taču arī tad jāņem vērā attiecīgas personas dzīves kārtība. Naktī nedrīkst zvanīt nevienam, ja tas nav jādara ārkārtēju apstākļu dēļ. Godājamai personai vai attālam radiniekam pa tālruni nenovēl laimes, neizsaka pateicību, nelūdz viņu viesos, neizsaka lūgumu. Šāda veida sarunas pieļaujamas tikai starp ļoti labiem paziņām. Visos tais gadījumos, kad pieklājība prasa, lai mēs ierastos pie attiecīgajām personām vai lai izteiktu savus vēlējumus un lūgumus rakstveidā, jāizvairās no telefona lietošanas.

Sarunas ilgumu nosaka zvanītājs vai arī vecākais cilvēks. Ja personai, kurai piezvanīts, ir ļoti jāsteidzas, tad, pamatojot savas nevaļas cēloni, tā atvainojas un taktiski lūdz sarunu izbeigt. Šai gadījumā zvanītājam tas jāsaprot un viņš nedrīkst apvainoties. Reizēm mēs apvainojamies par to, ka sarunas biedrs ir pārāk skops vārdos. Taču tam var būt dažādi iemesli. Tā, piemēram, blakus runātājam atrodas cilvēki, kuru klātbūtnē ir neērti runāt, bet par to nav iespējams paziņot. Lai izvairītos no aplama sprieduma, šaubu gadījumā sarunas biedram pajautājams kaut kas tāds, lai viņš varētu īsi atbildēt ar «jā» vai «nē», kas klātesošajiem neko neizsaka.

Jārunā parastā vai mazliet stiprākā balsī. Nododot telefonogrammu, jālūdz, lai tās pieņēmējs uzrakstīto tekstu atkārto. Ir lietderīgi pie tālruņa nolikt piezīmju grāmatiņu un pildspalvu.

Ja mums pašiem nav telefona, mēs dažkārt griežamies pie kaimiņiem. Taču kaimiņu atsaucību nevajadzētu izmanto^ lai pastāvīgi ekspluatētu viņu telefonu. Tikai atsevišķās reizēs drīkstētu lūgt atļauju zvanīšanai. Tāpat neklājas uzdot kaimiņu telefona numuru saviem paziņām. To var darīt tikai izņēmuma gadījumos, ja kaimiņi ir devuši atļauju.

VEIKALĀ

Pirms ieejam veikalā, jāpalaiž garām tie, kas nāk ārā. Ja kāds nāk aiz mums, mazliet jāpatur durvis. Ieejot veikalā, jāsveicina un, izejot no tā, jāatvadās. Nav jāsveicina universālveikalos un vispār lielās, plašās telpās, kur ir daudz ļaužu, kā arī mazākā veikalā, kas ir stāvgrūdām pilns.

Veikalā nedrīkst smēķēt. Pārtikas preču veikalos nedrīkst ievest suņus. Stingri ir aizliegts aptaustīt produktus.

Stingri ir aizliegts ar rokām aptaustīt produktus.

Katram pircējam, lai kāds būtu viņa dzimums, vecums vai sabiedriskais stāvoklis, jāievēro rinda. Tikai izņēmuma gadījumos, kad kādam pircējam patiešām ir liela steiga, tas drīkst priekšā stāvētājiem lūgt atļauju iepirkties bez stāvēšanas rindā. Būtu vēlams palaist garām māti ar zīdaini. Rindā jācenšas stāvēt tā, lai nepieskartos priekšā stāvētājam. Nav pieklājīgi spraukties cauri rindās stāvētājiem un skatīties citiem pār plecu uz izliktajām precēm.

Nedrīkst ar jautājumiem traucēt pārdevēju, kas pašlaik runā ar citu pircēju vai arī rēķina. Pircējam jāpagaida tik ilgi, līdz pārdevējs ir atbrīvojies. Jau laikus jāizdomā, ko pirkt un cik daudz. Ja kāds tikai pie letes sāk apsvērt, kas būtu pērkams, viņš aizkavē citus pircējus un dara pārdevēju nepacietīgu. Aplam rīkojas arī tāds pircējs, kurš kaut ko liek nosvērt vai sagriezt, bet tad pēkšņi nospriež, ka pirkums viņam nemaz nav vajadzīgs. Pirms iepirkšanās jāpārbauda, cik daudz naudas ir paņemts līdzi. Aizmāršīgam cilvēkam jau iepriekš vajadzētu sastādīt iepirkumu sarakstu.

Pret pārdevēju jāizturas pieklājīgi. Augstprātība un pacelta balss liecina par sliktu audzināšanu. Ar piedāvātajām lietām jāapietas uzmanīgi, jāvairās tās aizskart netīrām rokām un burzīt. Uzlaikojot kleitu, jācenšas to neaptraipīt ar lūpu krāsu.

Neglīti rīkojas pircējs, kurš liek leti piekraut pilnu

Piet pārdevēju jāizturas laipni un pieklājīgi

ar precēm vai ari uzlaiko vairākus uzvalkus un beidzot, neko nenopircis, pasaka: «Es tikai gribēju apskatīties, ar ko jūs tirgojaties» vai «Es tikai gribēju pārbaudīt, kā tas man piestāv». Ir dabiski, ka pirms iepirkšanās preci apskata, taču, ja rodas pārliecība par tās nepiemērotību, jāpateicas par apkalpošanu un jāatvainojas par traucējumu. Dažam pircējam ir paradums pēc tam, kad izvandīta vai puse veikala, savu neveiklību apslēpt, parādītās preces nopeļot. Šādā gadījumā vajadzētu atklāti pateikt, ka nav nepieciešamo līdzekļu, ka derētu palūkoties arī citos veikalos vai ka nav vēl galīgi izlemts, vai lietu pirkt vai ne. Tāds skaidrojums pārdevējam būtu patīkamāks par nepamatotu preces nopēlumu. Slikts ir paradums staigāt no veikala uz veikalu tikai tāpat — skatīšanās pēc. Veikali jau tā ir pircēju pilni.

Pārdevējam nepieciešama gan prasme, gan vēlēšanās izturēties pret pircējiem laipni un uzmanīgi. Ja vajadzīgs, viņam jāpalīdz arī pirkumu izvēlē. Profesijas ētika prasa, lai pret visiem — kā veciem, tā jauniem, kā neievērojamiem, tā plaši pazīstamiem cilvēkiem — pārdevējs izturētos ar cieņu. Der paturēt prātā, ka bērnu (reizēm pat pieaugušo) apkalpošana ir arī to audzināšana. Apkalpojot pircēju, nedrīkst sarunāties ar kādu citu vai pasniegt preci pāri plecam. Ja pie pārdevēja pienāk pircējs brīdī, kad pārdevējs skaita iepirkuma čekus vai ir aizņemts ar ko citu, viņam iesāktais darbs jāpārtrauc. Izņēmuma gadījumā pārdevējs atvainojas un lūdz mirkli pagaidīt.

KAFEJNĪCĀ, ĒDNĪCĀ, RESTORĀNĀ

Restorānos, kā arī daudzās kafejnīcās un ēdnīcās ir garderobe. Ja vīrietis ir kopā ar sievieti, viņš palidz tai gan novilkt, gan ari uzvilkt mēteli un neļauj to darīt garderobistam. Vīrietis paņem arī garderobes numuru. Sakārtošanās jāizdara vestibilā vai tualetes telpās. (Vajadzības gadījumā katrs pats pajautā, kur tās atrodas. Vīrieša galantums pārsniegtu robežas, ja viņš sievietes vietā taujātu, kur atrodas dāmu tualetes istaba.) Zālē, tāpat kā kurā katrā citā sapulcēšanās telpā, nedrīkst sukāt matus, lietot kosmētiskos līdzekļus, kārtot savu apģērbu vai tīrīt nagus.

Ja vīrietis ierodas kopā ar sievieti, tad sieviete ieiet pirmā tikai pa āra durvīm, zālē pa priekšu ieiet vīrietis, lai atrastu piemērotu galdiņu un lai pie tā bez traucējumiem varētu aizvadīt savu līdznācēju. Pirms apsēšanās pie galda katrs uzmanīgs vīrietis pajautā, vai ar šādu izvēli viņa pavadone ir apmierināta vai ne.

Lielākā restorānā, kurā ir grūti pārskatīt visu zāli, jāuzmeklē viesmīlis. Tas parāda brīvu galdiņu. Ja pie galdiņa ved viesmīlis, vīrietim jāiet aiz sievietes.

Starp galdiņiem uz priekšu jāvirzās apdomīgi, bez trokšņa, lai netraucētu un neaizskartu citus apmeklētājus. Ja gadās kādam pieskarties, noteikti jāatvainojas. Ejot garām galdiņiem, neklājas ziņkārīgi pētīt cilvēkus

Nav pieklājīgi aizņemt brīvās vietas.

un ēdienus. Ja nav neviena brīva galdiņa, bet ir atsevišķas brīvas vietas, vīrietis pieiet pie vēlamā galdiņa un lūdz atļauju pievienoties: «Atvainojiet, vai drīkst apsēsties?» vai «Piedodiet, vai šis vietas ir brīvas?». Ja atbilde ir negatīva, jāatvainojas un jāiet projām. Ja atļauja ir dabūta, par to jāpateicas un, viegli palokoties (pamājot ar galvu), jāapsēžas brīvajās vietās. Tie, kas sēž pie galda, atbild ar galvas mājienu.

Protams, sēdēt pie galda daudz patīkamāk ir tad, ja nav klāt svešas personas, taču bez iemesla aizturēt brīvu vietu nav pieklājīgi. -

Pusdienas laikā, kad ēdnīcās un kafejnīcās ir vislielākais pieplūdums, nevajadzētu vietu aizņemt ilgi. Ja paši esam paēduši, dosim iespēju paēst arī citiem! Nav piedienīgi stāvēt tieši pie galdiņa un gaidīt, līdz kāds beidz

pusdienot un atbrīvo vietu. Uz brīvo vietu nav jādrāžas. Ari šai ziņā jāievēro rinda.

Pašapkalpošanās ēdnīcā rindas kārtība jāievēro jo stingri. Vēlamie ēdieni jāizraugās pēc ēdienu kartes, par tiem kasē jāsamaksā un jāvirzās pie pasūtījumu izsniedzējiem. Pret čekiem dabūtais ēdiens uz paplātes aiznesams līdz brīvam galdiņam. Tikko paplāte atbrīvota, tā tūlīt jāaizgādā uz tai paredzēto vietu, lai to varētu izmantot citi.

Lietotos traukus parasti novāc ēdnīcas darbiniece.

Ieejot ēdamzālē, nav jāsveicina. Ja pa gabalu ierauga pazīstamu cilvēku, to sveicina bez. vārdiem. Pie galda sēdošais parasti sveicina sēžot. Vienīgi sveicinot sievieti vai par sevi daudz vecāku vīrieti, vīrietis paceļas no krēsla. Ja pazīstamais pie galdiņa apstājas, vīrietis pieceļas un sarunājas stāvot. Viņš apsēžas tikai tad, kad paziņa ir aizgājis vai arī apsēdies pie viņa galdiņa.

Piedāvājumu apsēsties pie galdiņa atraida tikai svarīgu iemeslu dēļ, piemēram, tad, ja uzaicinātais ir atnācis kāda cita pavadībā, viņš kadu gaida. Ja pazīstamais ir kopā ar svešu cilvēku, svešais pie galda sēdošajiem jāstāda priekšā pirms apsēšanās. Ja kopīgais paziņa to darīt aizmirst, svešajam jālūdz sevi iepazīstināt. Redzot pie kāda galdiņa sēžam pazīstamus cilvēkus, ne katrreiz ir pieklājīgi iet pie viņiem, dažkārt pat tad ne, ja citur nav brīvu vietu. Tas, kā katrā gadījumā rīkoties, izšķirams pašam pēc savas takta izjūtas. Viss ir atkarīgs no tā, cik tuva ir pazīšanās, un no attiecīgās situācijas. Paziņam nelūdz atļauju apsēsties pie viņa galdiņa parasti tad, kad kopā ar viņu ir kāda sveša persona. Ja pazīstamais pats lūdz pie sava galdiņa, viņš iepazīstina uzaicināto ar svešo personu. Nevajadzētu pie paziņas galdiņa apstāties arī uz pāris vārdiem, ja tas ir kopā ar nepazīstamu cilvēku. To dara tikai lielas nepieciešamības gadījumā, pie tam atvainojoties par traucējumu.

Pie galda ērtākās vietas tiek atdotas vecākiem cilvēkiem un sievietēm. Krēslu atceļ no galda un pēc tam pavirza tuvāk savai galda biedrei vīrietis. Tikai pēc tam, kad ir apsēdušās visas sievietes, vietas ieņem arī vīrieši. Ja vīrietis ir divatā ar sievieti, pie maza galdiņa viņi sēž viens otram pretim, bet pie liela galda (arī plašāka sabiedrībā) vīrietis sēž sievietei kreisajā pusē vai nu otrpus galda stūra, vai ari blakus, lai palīdzētu viņai paņemt ēdienus. Viens cilvēks izraugās sev mazu galdiņu.

Kad sieviete no galda pieceļas, tad vīrietis, gan viņai aizejot, gan atkal atgriežoties, arī pieceļas un atceļ nost krēslu, lai galda biedrei būtu ērtāk piecelties vai apsēsties. Pats viņš apsēžas tikai pēc tam, kad ir apsēdusies sieviete. Protams, tas iespējams tikai tur, kur ir pietiekami daudz vietas. Tā, piemēram, pie ļoti cieši sabīdītiem galdiem šāda pieklājības izrādīšana var izvērsties nepieklājībā pret citiem, tos traucējot. Tāpat šo normu bieži vien nevar ievērot, sēžot nišā mīkstās mēbelēs utt. Ikreizējo uzvedību nosaka apstākļi.

Pieklājīgs vīrietis, saņēmis ēdienu karti, vienmēr to atvērtu pasniedz galda biedrei (arī svešai sievietei) vai par sevi daudz vecākam vīrietim un tikai pēc tam ēdienus izvēlas pats. Tāpat rīkojas arī jauniete, ja viņas galda biedri ir vecāka sieviete vai pusmūža vīrietis. Savam viesim ēdienu un dzērienu karti (vienalga, sievietei vai vīrietim) nepasniedz, bet izsaka priekšlikumus attiecībā uz ēdienu un dzērienu pasūtīšanu. Viesim atjauts izteikt savu vēlēšanos. Pasūta tas, kurš ielūdzis. Ja cilvēki atnāk kopā, bet par pasūtījumu katrs vēlas maksāt atsevišķi, vīrietis atvērtu ēdienu karti pasniedz savai līdznācējai. Sieviete vīrietim dara zināmu savu izvēli, un viņš tālāk rūpējas par ēdienu pasūtīšanu.

Nevajadzētu ar lielu bravūru pasūtīt nepazīstamus ēdienus vai dzērienus. Būtu pareizāk par tiem pajautat savam paziņam vai viesmīlim.

Ja ēdienu karte atrodas pie citiem apmeklētājiem uz blakus galdiņa, jāpieiet pie tiem un jāpalūdz: «Vai jūs, lūdzu, atjautu paņemt ēdienu karti?» vai ari «Vai drīkst paņemt ēdienu karti?». Ēdienu karti pasniedzot, nedrīkst aizmirst vārdiņu «lūdzu». Vajadzības gadījumā palūdz arī sāli, sinepes u. c. Tāpat krēslu var palūgt no cita galdiņa. Ja pie galdiņa sēž sievietes un vīrieši, to dara kāds no vīriešiem, bet jaunāku un vecāku cilvēku sabiedrībā — jaunākie.

Pie galda jāsēž kārtīgi. Naudas makam, cimdiem, kabatas lakatiņam, matu sukai, pūdernīcai un citiem tualetes piederumiem uz galda nav vietas.

Kafejnīcas un ēdnīcas laikrakstus nedrīkst lasīt ilgi, jo varbūt ir vēl arī citi, kas to vēlas darīt.

Ir patīkami, ja vīrietis apkalpo savu dāmu. Viņš pasniedz šķīvjus ar ēdieniem, piedāvā cukuru, ielej vīnu utt. Vīrietim ir atļauts izraudzīto ēdienu pat uzlikt sievietei uz šķīvja. Ja restorānā pie galdiņa sēž sieviete viena pati, viņu savu iespēju robežās cenšas apkalpot viesmīlis.

Arī sieviete drīkst rūpēties par galda biedru, ja viņi ir tuvi cilvēki vai arī ļoti labi pazīstami. Tā, piemēram, viņa var pasniegt ēdamo savam līgavainim, dzīvesbiedram, tēvam, draudzenei vai brālim.

Atspirdzinošos un «stipros» dzērienus (degvīnu, vīnu, alu, arī limonādi) vienmēr ielej vīrieši. Sievietes to dara vienīgi sieviešu sabiedrībā. Glāzes saskandina reti, tikai vēloties pasvītrot brīža svinīgumu. Parasti vīrietis glāzi paceļ, mazliet pamādams ar galvu un skatīdamies savai galda biedrei acīs. Sieviete atbild tādā pašā veidā. Ja kāds no vīriešiem, kas sēž pie blakus galdiņa, sāk sievietei pievērst uzmanību, dzerdams uz viņas veselību vai arī veltīdams viņai zīmīgus skatienus, vispareizāk ir izlikties to neredzam.

Katru netaktiskumu un nepieklājību jācenšas pēc iespējas drīzāk pieklājīgā veidā atvairīt, pie tam tā, lai citi viesi to nemanītu. Cilvēks, kas pāri par mēru lietojis alkoholiskos dzērienus, kompromitē gan pats sevi, gail arī savus galda biedrus. Ja kāda piedzērušā dēļ sabiedrībā rodas neveikla situācija, tas nekavējoties jāved uz mājām, cik vien neuzkrītoši iespējams.

Pie galda sabiedriskajās vietās ir spēkā tie paši noteikumi, kas mājās un ciemos. Par uzvedību pie galda ir pastāstīts nodaļā «Galda klāšana un uzvedība pie galda».

Sarunām jābūt klusinātām, tām jāatbilst apkārtējai atmosfērai. Sabiedriska vieta nav piemērota intīmu jūtu izpausmēm. Neklājas arī sačukstēties ar kaimiņu, turot mutei priekšā roku. Jāizvairās no ķildām un asas vārdu pārmaiņas, kas reizēm var izcelties tad, ja pārmērīgi tiek lietots alkohols. Cilvēks, kas sevi cienī, ķildniekus ignorē, tāpat arī neievēro aizvainojošas piezīmes.

Ja ar kādu jautājumu vēršas pie nepazīstama galda biedra, tad jāsaka «Atvainojiet…», «Atļaujiet jautāt…» u. tml. Galda biedram, ar kuru ir uzsākta saruna, sevi priekšā nestāda, izņemot gadījumus, kad sarunas nosliecas uz personiskiem jautājumiem un izraisa vēlēšanos iepazīties tuvāk. (Sk. 58. lpp.)

Uz satikšanos kafejnīcā, ēdnīcā vai restorānā vīrietim

Ari restorānā jāuzvedas pieklājīgi un atturīgi.

jāierodas pirms sievietes, jaunākajam pirms vecākā un viesos aicinātājam pirms saviem ciemiņiem. Vīrietis, nākot iekšā viņa viešņai, var piecelties un iet viņai pretī, lai aizvestu to pie galdiņa. Ja viņš to nedara, tad viņam vismaz jāpieceļas no galda, kad gaidītā (vai arī gaidītais) pienāk pie tā.

Pret viesmīli jāizturas pieklājīgi. Nekad to nedrīkst uzrunāt pavēlošā tonī, katram lūgumam jāpievieno «lūdzu». Viesmīli pie galdiņa neklājas aicināt, saucot «Hallo!» vai skandinot ar nazi vai dakšiņu pret glāzi vai šķīvi; viņam zīme dodama ar galvas mājienu. Protams, reizēm viesmīli paaicina ar vārdiem. Taču tā rīkojas tikai tad, kad viesmīlis ir tuvu, pie tam viņu uzrunā klusinātā balsī.

Ja jāmaina galds, nav pieklājīgi ar glāzēm un traukiem rokās skriet uz jauno vietu; traukus pārnest lūdz viesmīli. Pamanot trūkumus galda servējumā vai konstatējot, ka ēdieni un dzērieni ir slikti sagatavoti, nav jāceļ tracis, bet klusi jālūdz trūkumus novērst. Par ēdienu un dzērienu kvalitāti nedrīkst strīdēties ar viesmīli vai oficianti, jo viņi nav vainīgi: viņu uzdevums ir tikai

pasniegt to, kas sagatavots virtuvē. Ja konstatē lielākus trūkumus, par tiem var ziņot vadītājam vai attiecīgam trestam.

Reiz, kad Bernards Šovs ēdis vakariņas kādā no labākajiem restorāniem, gadījies, ka viesmīlis, kurš viņu apkalpojis, uzpilinājis viņam uz piedurknes mērci. Viesmīlis nosarcis līdz ausīm un gluži vai sastindzis aiz šausmām. Tieši tai brīdī, kad viņš stostīdamies uzsācis atvainošanās runu, notikuma vietai tuvojies šefs. To ieraudzījis, rakstnieks viesmīli pārtraucis: «Klausieties, cilvēk, neuzvedieties taču tik uzkrītoši! Redziet, es te izturos tā, itin kā nekas nebūtu noticis.»

Viesmīlis ēdienu karti vispirms pienes pie tā galdiņa, kur sēž sieviete. Ja kopā ar sievieti ir vīrietis, kaiti pasniedz vīrietim, bet, ja pie galdiņa ir tikai sievietes, — vecākajai dāmai (ja visi apmeklētāji ir vīrieši, tad — vecākajam vīrietim).

Uzmanīgs oficiants neliek uz sevi ilgi gaidīt vai viņu saukt, viņš pats redz, kad pie galdiņa jāpieiet. Restorāna, kafejnīcas vai ēdnīcas personālam ir pienākums visus viesus, neņemot vērā viņu vecumu un izskatu, apkalpot ar vienādu uzmanību. Arī pret biežiem apmeklētājiem viesmīlis nedrīkst būt familiārs. Reizēm tomēr gadās sastapt oficiantus, kas ar acīs krītošu atšķirību apkalpo «lielu» un «mazu» pasūtītāju. Viesmīļa pienākums ir servēt rūpīgi un pieklājīgi neatkarīgi no tā, ko katrs pasūta un cik daudz.

Klājot galdu, jānovērš jebkurš troksnis — trauku skandināšana, durvju dauzīšana, skaļi uzsaucieni virtuves strādniekiem utt. Arī virtuvē nedrīkst uzvesties trokšņaini, bārties, skaļi smieties. (Par galda klāšanu sk. nodaļā «Galda klāšana un uzvedība pie galda».)

Kurš maksā rēķinu? Parasti savu rēķinu katrs kārto pats. Par viesiem maksā viesu aicinātāji. Senāk visos gadījumos (kafejnīcā, restorānā, teātrī u. c.) vīrietis izmaksāja savai līdznācējai. Mūsu dienās sievietēm ir tādas pašas tiesības kā vīriešiem, jo viņas pašas sev nopelna iztiku. Tāpēc ir pilnīgi dabiski, ja sieviete izsaka vēlēšanos pati samaksāt savu tēriņu. Šādā situācijā neviens vīrietis nedrīkst iedomāties, ka ir aizskarts viņa gods. Ja sieviete vēlas par sevi maksāt pati arī tad, ja viņa ir kopa tir vīrieti, kas viņu ielūdzis, viņai tas jāpaziņo jau piims rt'ķina kārtošanas, lai viesmīļa klātbūtnē nebūtu jāstrīdas, cik lielu summu katrs maksās. Vispirms samaksā sieviete, tad vīrietis. Labā restorānā viesmīlis rēķinu pasniedz uz šķīvja vai uz īpašas paplātes. Dabiski, ka arī nauda jānoliek uz tiem. Rēķina pārbaudīšana un naudas pārskaitīšana nav sīkmanība, kā šķiet dažam, bet kārtības ievērošana. Ja pieļauta kļūda, viesmīlim par to neuzkrītoši jāpaziņo. Protams, viesmīlis, ja viņam ir aizrādīts mierīgi un taktiski, atvainojas un pateicas. Ja ir pārskatījies maksātājs, savu kļūdu viņš izlabo pirmās iespējas gadījumā.

Dzeramnaudas došanai vajadzētu piederēt pagātnei, bet diemžēl šis paradums sīksti turas arī mūsu dienās. Kapitālistiskajās zemēs daudzu profesiju pārstāvjiem (piemēram, viesnīcu apkalpotājiem, viesmīļiem, kafejnīcu un ēdnīcu oficiantiem, šveicariem, kurjeriem u. c.) dzeramnauda ir vienīgais iztikas avots vai arī veido ienākumu galveno dalu. Mūsu valstī visi darbinieki saņem algu, tāpēc dzeramnaudas došanai, t. i., īpašai samaksai par izdarīto pakalpojumu, nav itin nekāda pamata.

Pilnīgi nepieļaujami ir dot dzeramnaudu savtīgos nolūkos, piemēram, lai kaut ko (vietu, ēdienu, mēteli no garderobes u. c.) dabūtu bez rindas, tādējādi liekot ciest citiem cilvēkiem. Šādos gadījumos dzeramnaudas došana uzlūkojama par kukuļošanu. Var samaksāt tikai par tādu pakalpojumu, kas nav darbinieka tiešais pienākums, piemēram, par to, ka šveicars izsauc taksometru, u. tml.

Vēlēšanos restorānu vai kafejnīcu atstāt parasti izsaka sieviete. Vīrietis gan drīkst lūgt viņu vēl kādu brīdi uzkavēties. Aizejot jāatvadās no pazīstamajiem un arī no svešajiem galda biedriem. Pazīstamajiem vīriešiem japieceļas. Svešie drīkst palikt sēžam pat tad, ja starp viņiem un promgājējiem ir norisušas sarunas. Viņi tikai paloka galvu.

Visiem apmeklētājiem no kafejnīcas vai restorāna jāaiziet līdz tā slēgšanai jau laikus.

TEĀTRI, KONCERTĀ, KINO

Uz kino un priekšlasījumu iet parastajā ielas apģērbā (dienas tērpā). Pats par sevi saprotams, ka vīrietis kinoteātrī noņem cepuri. Arī sievietei jādara tas pats, ja viņas

Pats par sevi saprotams, ka vīrietis kinoteātrī noņem cepuri.

cepure ir liela vai augsta un traucē tos, kas sēž aizmugurē.

Teātrī vai koncertzālē jāierodas laikus, ņemot vērā, ka jānodod ģērbtuvē drēbes, jāsakārtojas un jāatrod vieta. Garderobē, tāpat kā citur, vīrietis palīdz sievietei novilkt mēteli un nodod to garderobistam. Garderobes numuru viņš patur pie sevis, jo promejot viņam jārūpējas par mēteļa saņemšanu. Pirms ieiešanas zālē ir parasts sakārtoties (visvēlamāk to izdarīt tualetes telpās). Taktisks vīrietis nestāv cieši blakus sievietei, kas pašlaik sakārtojas, un to nenovēro, bet paiet mazliet sāņus.

Teātra, koncerta vai kino zālē pirmais ieiet vīrietis, lai atbrīvotu sievietei ceļu un atrastu vietu. Nākot ārā, pirmā iet sieviete. Ja kopā nāk divi pāri, pa priekšu iet viens no vīriešiem, viņam seko abas sievietes un aiz^ām otrs vīrietis. Arī jāapsēžas tādā pašā kārtībā, t. i., sievietes sēž vidū, vīrieši abas pusēs.

Ja ir zināms, ka vieta atrodas rindas vidū, nav pieklāļigi nogaidīt trešo zvanu. Vieta jāieņem jau laikus, lai lieki netraucētu citus apmeklētājus. Ja tomēr sēdētāji

jātraucē, viņu priekšā jāatvainojas. Apmeklētājs, gar kuru jāpaiet garām, nedrīkst rādīt neapmierinātu seju un gaidīt, līdz no viņa lūdz atļauju garāmiešanai. Ja celiņš ir šaurs, viņam jau laikus jāpieceļas. Cilvēkiem, kas, ceļu atbrīvodami, ir piecēlušies, garāmejošie pateicas.

Sēdētājiem nedrīkst iet garām, pagriežot muguru. Vīrietis iet sievietei pa priekšu un palīdz viņai apsēsties. Pats viņš apsēžas tikai \>ēc tam, kad ir apsēdusies sieviete. Parasti vīrietis sēž sievietei kreisajā pusē, taču, ja viņa vieta ir kaut kādā ziņā izdevīgāka, piemēram, ja no tās ir labāk pārredzama skatuve vai ekrāns, viņš to atdod sievietei. Krēsla sēdeklis jānolaiž klusu. Pieceļoties to ieteicams pieturēt, lai tas neatsistos pret atzveltni. Jāsēž pēc iespējas mierīgi. Nav pieklājīgi atspiest pret priekšējo krēslu kājas vai atbalstīties pret tā atzveltni. Pārējos apmeklētājus traucē ziņkārīga apkārtlūkošanās vai nevajadzīga staigāšana pa zāli.

Par programmu un binokli katram jārūpējas pašam, nav pieklājīgi tos aizņemties no kaimiņa. Teātra binoklis ir domāts labākai skatuves darbības novērošanai, nevis zālē sēdošo pētīšanai. Ja vieta ir balkonā, nedrīkst balkona barjeru «izdekorēt» ar programmu, somiņu vai kādu citu priekšmetu. Tie jātur klēpī.

Nedrīkst apsēsties cita vietā, jo līdz ar to var izcelties ļoti nepatīkami starpgadījumi, it sevišķi tad, kad īstie vietas īpašnieki ir nokavējušies.

Ja kāda iemesla dēļ apmeklētāji ir nokavējušies, priekšnesuma laikā zālē tiem jāieiet iespējami klusu un jāpaliek stāvam pie durvīm vai arī bez trokšņa jāapsēžas pirmajā tuvākajā brīvajā vietā sānos. (Teātrī nokavējušos apmeklētājus parasti aizvada uz balkonu.)

Kad sākas priekšnesums, jābeidz jebkuras sarunas. Pārtraukto tematu turpina starpbrīdī. Ari uvertīras vai cita kāda ievadījuma laikā jāvalda klusumam. Priekšnesunfa vai kinoseansa laikā nedrīkst sarunāties un izteikt komentārus, ir jāklausās un jāskatās. Ari tad, kad priekšnesums nerada interesi, jāievēro pieklājības normas. Piemērotā brīdī, it īpaši pārtraukumā, protams, var no zāles aiziet. Priekšnesuma laikā nav pieļaujama nekāda darbošanās, kas uztrauc citus. Konfekšu papīru un programmas čaukstināšana, ēšana, naudas maka slēdža knikšķināšana, galvas šūpošana šurp un turp apkārtējos

cilvēkus traucē ne mazāk kā sačukstēšanās. Par labu uzvedību neliecina arī bungošana ar pirkstiem, takts sišana ar kāju, dūkšana līdzi dziedātājiem vai orķestrim.

Cilvēkam, kam ir stipras iesnas vai klepus, vajadzētu padomāt par citu veselību un mieru un palikt mājās.

Kādreiz aktierim var gadīties kļūme. Ir netaktiski un nepieklājīgi uz to reaģēt ar smiekliem vai nievīgu piezīmi. Jānoslēpj arī jūtu izpausmes, piemēram, nepieklājas šņukstēt vai skaļi smieties. Pie mums nav parasts aplausiem pievienot sajūsmas saucienus vai dauzīt kājas. Aplausi vienmēr ir pats labākais veids, lai paustu atzinību gan inscenētājam, gan aktieriem. Neliekuļoti aplausi tiem ir vislabākā pateicība. Dažkārt sajūsmas izpaudumi izraisās pārāk agri. Tāpat kā nogaidām sarunas biedra pēdējos vārdus, arī skaņdarbs jānoklausās līdz beigām. Simfonijas, vairākdaļīgus kamermūzikas darbus un dziesmu ciklus ar aplausiem nepārtrauc. Tāpēc koncertos sevišķi jāuzmanās, lai nesāktu aplaudēt priekšlaikus.

Reizēm daža solista vai kolektīva koncerta nobeigumā vēl un vēl tiek pieprasīti papildu priekšnesumi. Arī šai ziņā jāievēro mērenība. Nevajag aizmirst, ka mākslinieki var būt noguruši un katrs papildu priekšnesums prasa no viņiem lielu piepūli. Sajūsmu un cieņu var izteikt, piemēram, aizsūtot kaut vai vienu ziedu. Ja kāds ir paņēmis līdzi puķes iemīļotam aktierim vai solistam, tās kopā ar veltījumu vai sveicienu nododamas attiecīgajam kalpotājam, kas dāvanu nogādās uz skatuves. Klausītāji un skatītāji savu cieņu var izteikt arī ar piecelšanos. Klasiskās mūzikas koncertā nepieklājas aplaudēt ritmā.

Neapmierinātību labi audzināts cilvēks neizrāda. Citus netraucējot, viņš neuzkrītoši atstāj zāli.

Starpbrīžos apmeklētāji parasti pastaigājas. Šī pastaigāšanās nav modes demonstrācija, tāpēc neklājas citus apmeklētājus pētīgi aplūkot. Ja vīrietis uz teātri ieradies kopā ar sievieti, viņš to neatstāj ilgāku laiku vienu un neizmanto visu starpbrīdi, lai satiktos ar kādu paziņu. Protams, tā nerīkojas arī sieviete.

Pirms teātra izrādes vai koncerta būtu jāpaēd. Ja izsalkums ir liels, starpbrīdī var izmantot bufetes pakalpojumus. Ēst pastaigu telpās vai zālē nepieklājas. Ja kopā ar sievieti ir vīrietis, par savu līdznācēju viņam jārūpējas «iii bufetē, pienesot vajadzīgo ēdienu pie galdiņa.

Cilvēkam, kam ir stipras Iesnas vai klepus, vaļacizētu padomāt par citii veselību un mieru un palikt mājās.

Izbrīnu rada steiga, kas dažus cilvēkus pārņem izrādes beigās. Pavadījuši zālē trīs četras pacilātības pilnas stundas, viņi pēkšņi visu aizmirst un konstatē, ka no pavadītā laika jāglābj, kas glābjams. Ārkārtīgā steigā sākas triecienuzbrukums garderobei. Kas par to, ja aktieris vēl ir uz skatuves; galvenais, ka tik drēbes rokā! Ja jau 11u iespējams atlicināt laiku, lai apmeklētu teātri vai koncertzāli, tad vajadzētu ziedot vēl dažas minūtes un palikt zālē, līdz aizveras priekškars vai mākslinieki aiziet. Protams, var būt tā, ka jāsteidzas uzpēdējo autobusu vai vilcienu, taču ari šai gadījumā nedrīkst izturēties uzkrītoši un trokšņaini. Virsdrēbes no garderobes jāizņem rindas kārtībā, negrūstoties un nespraucoties citiem priekšā.

IZSTĀDE, MUZEJĀ, BIBLIOTĒKĀ

Izstādes vai muzeja apmeklētāji savas lietas (lietussargu, portfeli, tirgussomu vai saini), kas viņiem bijušas līdzi, kopā ar virsdrēbēm parasti atstāj garderobē.

Mākslas muzejus un mākslas izstādes apmeklējot, jāņem vērā tas, ka cilvēkam aktīvas uztveres spējas saglabājas tikai dažas stundas, tāpēc, it sevišķi lielos muzejos, ir lietderīgi pēc kataloga izraudzīties vēlamos objektus un sastādīt apskates plānu. Izskriet muzejam cauri ir veltīga un reizēm pat bezjēdzīga laika izniekošana. Atbilstoši interesēm vajadzētu izvēlēties atsevišķus izcilus eksponātus vai viena mākslinieka darbus, vai arī kādu muzeja nodaļu.

Izstāžu zālē jāieiet klusu, lai citus netraucētu. Aplūkojot darbu, nedrīkst nostāties tam pārāk tuvu vai ari aizsegt skatu citiem apmeklētājiem. No aplūkojamā objekta atkāpjoties, jāraugās, lai kādam neuzgrūstos. Ja tomēr tāda kļūme gadās, jāatvainojas. Vispār jāvairās no' rīcības, kas citus varētu traucēt, — no skaļas sarunāšanās, smiešanās, klepošanas, šņaukāšanās utt.

Eksponātus aizliegts aizskart.

Ja ekspozīciju aplūko gida pavadībā, viņa skaidrojumos jāklausās klusējot, pat tad, ja tie šķiet garlaicīgi. Būtu nepieklājīgi kā pret pavadoni, tā arī pret grupas biedriem paskaidrojumu sniegšanas laikā ar kādu sarunāties vai, vēl sliktāk, izteikt savas piezīmes. Ja kas ir sakāms vai jautājams, to izdara kādas pauzes laikā.

Uzmanīgiem jābūt, mākslas darbus kritizējot. Izglītots cilvēks parasti ir atturīgs savos spriedumos. Ja kāds nonāk saskarē ar mākslas darbu, kura saturs un skaistums viņam uzreiz neatklājas, nevajadzētu pēc pirmā paviršā iespaida tūlīt steigties ar secinājumu. Apskatāmajā objektā jāiedziļinās. Daudz kas var palikt neizprasts, ja mākslas darbu aplūko atrauti no laika, vietas un rašanās apstākļiem.

īsts mākslas baudītājs par kādu vispār pazīstamu darbu savu sajūsmu un apbrīnu neizsaka liekulīgi eksaltētā tonī, lietojot trafaretus apzīmējumus. Nav vietā dižoties ar plašām zināšanām mākslas jautājumos. Ar iespaidiem jaapmainās klusu un atturīgi.

Uz mākslas muzeju un mākslas izstādi jāiet dienas apģērbu (sk. nodaļu «Par apģērbu»).

tfo grāmatām nedrīkst plēst laukā lapas vai attēlus.

Arī bibliotēkā jāizvairās no visa, kas varētu citus

traucēt.

Lietojot grāmatas, nedrīkst aizmirst, ka ar tām jāapietas kā ar vislabākajiem draugiem. Saņemot grāmatu un to lasot, jāraugās, lai rokas būtu pilnīgi tīras. Grāmata, kuru vēlamies lasīt, jāapvāko. Šai nolūkā var izmantot īpašus plastmasas, ādas vai papīra apvākus. Šķirstot lapas, nedrīkst slapināt pirkstus un pāršķirt lapas aiz stūriem, jo tā viegli var izveidoties tā saucamās ēzeļausis. Lapa saņemama uzmanīgi vidū vai pie augšas un pāršķirama. Grāmatas, arī brošūras vākus nedrīkst atmuguriski savērst kopā, jo tas bojā iesējumu. Izlasītās lappuses atzīmēšanai lietojama grāmatzīme; lapas stūri nedrīkst atlocīt. Nav piedienīgi grāmatas lappuses izraibināt ar ierakstiem un skribelējumiem. Ja jāatzīmē kas svarīgs, tas izdarāms piezīmju kladē, norādot grāmatas autoru, virsrakstu un lappuses numuru. (Ja grāmata pieder pašam, atzīmes var izdarīt uz atsevišķām lapiņām un ievietot tās vajadzīgajā vietā grāmatā; reizēm ir pieļaujams atzīmes izdarīt tieši grāmatā, protams, tikai personiskajā.) Veltījums vai īpašnieka vārds ierakstāms pirmajā lapā vai vāka otrā pusē. Vāka iekšpusē ielīmējama arī grāmatzīme (ex libris).

No grāmatas nedrīkst plēst laukā lapas vai attēlus. Cilvēku, kas ar grāmatu apietas slikti, pamatoti var saukt

par nekulturālu. Bibliotēkas vai pazīstama cilvēka grāmatas jāsaudzē vēl vairāk nekā savējās. Ir cilvēki, kuri «aizmirst» atdot grāmatu, kas lasīšanai paņemta no kāda paziņas, un neuzskata sevi par parādniekiem. Viņi nepadomā, ka īstam grāmatu draugam grāmata ir nesalīdzināmi lielāka vērtība nekā nauda.

DEJU VAKARĀ

Cilvēki ir dejojuši kopš senseniem laikiem.

Arī mūsu dienās dejošana, it sevišķi jauniešu vidū, ir ļoti populāra. Deja attīsta cilvēka kustību lokanību un vingrumu un vairo drosmi uzstāties. Tāpēc kā meitenēm, tā arī zēniem vajadzētu sākt dejot (piemēram, tautiskās dejas) jau bērnībā. Cilvēki, kas apguvuši dejas mākslu, viesībās labas mūzikas pavadījumā labprāt padejo un nekad neizjūt garlaicību.

Skaisti dejot nepavisam nenozīmē to, ka katrā ziņā jāprot ari visjaunākās modernās dejas un katrai dejai jāzina visi sarežģītie soļi. Ir pilnīgi pietiekami, ja apgūti dejas pamatsoļi. Svarīgākais ir stāja. Vienkāršie dejas soli ir daudz skaistāki par dažādām samākslotām kustībām. Turklāt sarežģītie soļi var sajukt un dejotājs — nonākt neērtā situācijā.

Deju vakarā prieku rada ne tik daudz tas, ka vispār tiek dejots, kā tas, ko dejo un kā.

Visneglītākā aina deju vakarā redzama tad, ja dejo cilvēki, kas pāri par mēru lietojuši alkoholiskos dzērienus. Neviens vīrietis, ja viņš par daudz iedzēris, nedrīkst lūgt uz deju. Pareizi dara sieviete, kas uz šādu aicinājumu atbild ar «nē».

Senāk pastāvēja uzskats, ka ir nepieklājīgi, ja jauniete tautas namā, restorānā, klubā ierodas viena pati, bez pavadoņa. Izpriecu vietā viņa drīkstēja parādīties vienīgi kopā ar saviem vecākiem, precētiem radiniekiem vai draugiem, kas uzņēmās atbildību par jaunieti, t. i., par to, ar ko viņa dejo un kā uzvedas. Bez pavadoņa viņa drīkstēja ierasties vienīgi ģimenes svinībās; taču tur tāpat tika ielūgti arī vecāki cilvēki, lai jaunieši nepaliktu bez uzraudzības.

Tagad nešķiet ne nedabiski, ne nepieklājīgi, ja jauniete kultūras namā, klubā un citur ierodas viena pati.

Iereibis dejotājs sagandē dejas prieku ne tikai scival paitnerei…

Ja jauniete uz deju vakaru ir atnākusi kopā ar vīrieti, tas rūpējas par viņu visu vakaru.

Nepieklājas dejas zālē palikt barā pie durvīm, kā mēdz darīt daudzi jaunekli. Pirmkārt, šāds sastrēgums traucē kustību pie durvīm, otrkārt, rodas iespaids, ka šajā pūlī sastājušies jaunekli ir no kaut kā nobijušies. Kultūras namos un klubu dejas zālēs atrast vietu sēdēšanai taču ir vieglāk nekā kafejnīcā vai restorānā. Te var apsēsties jebkurā vietā, kas nav aizņemta.

Dejas partneres izvēlēšanās izdarāma neuzkrītoši. Meklējot sev piemērotu dāmu, nav pieklājīgi ilgi lūkoties apkārt, tāpat arī nopētīt no papēžiem līdz matu galiem visas sievietes pēc kārtas. Nav pieklājīgi sievieti uz deju lūgt no attāluma ar kādām zīmēm (ar rokas mājienu, ar galvas pamešanu, ar acu mirkšķināšanu u. tml.). Ir skaidrs, ka katra sieviete, kas zina uzvedības noteikumus, visas šīs «izsaukuma zīmes» atstās bez ievērības.

Vīrietim, kas lūdz sievieti uz deju, jāizskatās korekti un jāuzvedas pieklājīgi (svārku pogām jābūt aizpogātām, kaklasaitei jāatrodas īstajā vietā utt.). Viņam jānostājas sievietes priekšā, viegli jāpalokās un jāsaka: «Vai drīkstu lūgt?» Uzlūgt drīkst, arī tikai paklanoties.

Sieviete savu piekrišanu izsaka ar draudzīgu sejas izteiksmi un vieglu galvas mājienu. Žēlsirdīgi augstprātīga vai vīzdegunīga grimase, kādu reizēm atļaujas savilkt daža slikti audzināta jauniete, apvaino. Tad jau labāk mierīgi un atturīgi atteikties. Nepieklājas arī pārāk klaji izrādīt pretējas jūtas — izpaust neapvaldītu prieku un, rokas pa gaisu vicinot, pielēkt kājās. Jāpieceļas mierīgi, saglabājot pašcieņu.

Ja sieviete deju ir jau kādam apsolījusi agrāk, viņai laipni jāpateicas un jāpaskaidro atteikšanās iemesls, piemēram: «Pateicos, šī deja ir jau apsolīta» vai «Diemžēl šo deju esmu apsolījusi citam». Starp citu, atklātos deju vakaros atteikšanās iemeslus svešam vīrietim drīkst arī nepaskaidrot, taču labāk tomēr būtu to darīt.

Pēc atteikuma saņemšanas vīrietim jāpaklanās un jāiet projām. Ja vienreiz atraidītais noteikti vēlas ar šo partneri dejot, viņš uzlūdz to otrreiz. Pēc otrreizēja atteikuma vīrietim ir jāsaprot, ka uzlūgt vairs nav nozīmes. Būtu jāievēro, ka bez īpaša iemesla otrreiz atteikt neklājas. Ja sieviete atsaka, vīrietim nevajag izvēlēties partneri turpat blakus — pa labi vai pa kreisi. Kļūdās tie jaunekļi, kas domā, ka atteikšanās no dejas ir apzināts apvainojums, apkaunojošs «kurvītis». Tā tas nav jāsaprot, jo mūsdienu jaunietēm ir tiesības dejot ar tiem, ar kuriem viņas vēlas. Ja izraudzītā dejas partnere atsaka, bet vīrietis šo deju grib dejot katrā ziņā, visprātīgāk ir jaunu partneri atrast zāles otrā malā.

Vēl daži vārdi par šķietami aizvainojošiem pārpratumiem. Ja blakus sēdošā sieviete ir sapratusi, ka uzlūgta tiek viņa, un piecēlusies, uzlūdzējam nepieklājas sākt izskaidroties: «Nē, es nedomāju jūs, bet jūsu kaimiņieni.» Ir pieklājīgi šo deju nodejot ar to sievieti, kura ir piecēlusies. Turklāt pret viņu vīrietim jāizturas tikpat pieklājīgi, kā viņš būtu izturējies pret izraudzīto partneri.

Attiecībā uz apsolīto deju jāievēro, ka tā noteikti jādejo ar to, kam tā apsolīta. Tāpat būtu nepieklājīgi vīrietim savu uzlūgumu aizmirst. Ja sieviete uz deju vakaru ii atnākusi tēva, mātes, brāļa, drauga vai paziņas pavadībā un ir kopā ar to, uzlūdzējs vispirms palokās pret sievietes pavadoni. Pēc vecas tradīcijas viņš var arī jautāt: «Vai atļausit dejot ar jūsu dāmu (meitu, māsu)?» vai «Jūs atļausit?». Uz to pavadonim jāatbild ar galvas mājienu. Neviens pieklājīgs cilvēks, pat visgreizsirdīgākais laulātais draugs, neteiks «nē». Galu galā sievietei pašai jāizlemj, vai aicinājumu pieņemt vai ne. Tikai tai gadījumā, ja sieviete jau iepriekš ir pateikusi, ka vispār nevēlas attiecīgo deju dejot, viņas pavadonis var atbildēt, piemēram: «Mana meita (māsa, dzīvesbiedre) izteica vēlēšanos šo deju nedejot». Sieviete, kas nevēlas savu pavadoni atstāt vienu pašu, uzlūdzējam pateicas un atsakās. Atklātos deju vakaros (arī restorānā, kafejnīcā u. c.) pēc atteikšanas svešajam dāma drīkst šo pašu deju dejot ar savu pavadoni. Ja sieviete vēlas dejot ar pienācēju, kas pieklājīgi lūdzis atļauju no viņas pavadoņa, viņa uzaicinājumu pieņem. Labi audzināta sieviete pieceldamās pamāj savam pavadonim ar galvu.

Uz dejas laukumu virzoties, sieviete iet vīrietim pa priekšu. Ja telpas ir pietiekami plašas, vīrietis, pasniedzis elkoni, iet blakus savai partnerei (labajā pusē). Kad dejas grīda sasniegta, vīrietis pirms dejas uzsākšanas vēlreiz viegli paklanās. Sieviete, uz to atbildēdama, pamāj ar galvu.

Ja dejas laukumā ir daudz dejotāju, soļi jāveido atturīgi. Dejotāju stājai jābūt korektai. Jācenšas dejot mierīgi, noteikti un viegli, nevis stīvi un kokaini. Deju vada vīrietis.

Nav skaisti, ja meitene ķermeņa augšdaļu atliec par daudz atpakaļ vai ļoti tālu atvirzās no partnera. Ja kleitai ir dziļš dekoltējums mugurpusē, vīrietim roka jātur uz partneres sāna. Nekad roku nedrīkst turēt uz kailas muguras. Vīrietim jāuzmanās, lai viņš ar roku neparautu partnerei kleitu uz augšu vai sāņus un lai to nesaburzītu. Jāraugās, lai rokas nebūtu sasvīdušas, citādi ar tām var sabojāt tērpu, it īpaši — gaišu. (Ja rokas stipri svīst, ieteicams tās laiku pa laikam nomazgāt vai arī noslaucīt ar odekolonā samitrinātu kabatas lakatiņu vai vati. Mazai, plakanai odekolona pudelītei kabatā vienmēr vieta atradīsies.)

Sieviete dejojot neko rokā netur, varbūt vienīgi kabatas lakatiņu, ja tas viņai ir ļoti nepieciešams. (Kleitas izgriezumā to noglabāt nav piedienīgi.)

Dejot klusējot nav nepieklājīgi, tomēr būtu patīkamāk, ja dejas partnerim pievērstu uzmanību, kaut dažus vārdus pārmijot. Agrākie pieklājības paradumi noteica, ka sarunu pirmais uzsāk vīrietis. Mūsu dienās tam, kurš pirmais uzsāk sarunu — vīrietis vai sieviete, nepievērš nekādu uzmanību. Katrs rīkojas savam raksturam un takta izjūtai atbilstoši.

Dejas laikā dungot līdzi melodiju vai svilpot nepieklājas. (To var darīt tikai mājas apstākļos.)

Ja dejojot viens pāris uzgrūžas virsū otram pārim, jāatvainojas. Vīrietim jāatvainojas arī tad, ja vīna partnere aizskar citu pāri vai uzkāpj kādam uz kājas.

Daži patmīlīgi pāri citus dejotājus neņem vērā. Tos pieklājīgā veidā drīkst lūgt ievērot kārtību. Ja dejas laikā partneris sāk uzvesties nepieklājīgi, sievietei vajadzētu deju beigt un lūgt aizvadīt viņu atpakaļ līdz vietai.

Ja dejojot kāds pamana draugu vai paziņu, sasveicinoties jāpamāj ar galvu. Ar šo pazīstamo ne vīrietis, ne sieviete nedrīkst sākt sarunāties, jo tas būtu netaktiski gan pret partneriem, gan arī pret citiem dejotājiem. Arī īsajā dejas starplaikā uzmanība pievēršama vienīgi savai partnerei vai partnerim., Pētīgi aplūkot citus dejotājus nav pieklājīgi. Ja vīrietis vēlas deju turpināt, viņš aplaudē. Pēc agrākajiem pieņēmumiem, sieviete to nedara; vēlēšanos deju turpināt viņa izsaka, mierīgi nogaidīdama. Taču šo pieklājības noteikumu tāpat var uzskatīt par novecojušos, jo sievietes cieņa nepavisam nemazināsies, ja aplaudēs arī viņa. Ar aplausiem bez tam tiek izteikta arī pateicība orķestrim.

Citus dejotājus «aplaudēt», t. i., mainīties ar partneriem, drīkst tikai draugu pulkā vai masku ballē. Atklātā deju vakarā vai reprezentablā ballē tā rīkoties vispār nepieklājas. Neviens taktisks dejas partneris šādai aplaudēšanai nepievērš uzmanību.

Kad deja beigusies, vīrietim sieviete jāaizvada līdz viņas vietai. Viņš savai partnerei var piedāvāt elkoni vai arī aiz elkoņa viegli pieturēt. Ja vietas nav, sieviete solo pa priekšu un vīrietis seko viņai sola atstatumā. Dejojot sākto sarunu vīrietis drīkst pabeigt, kājās stāvot, pēc tam, kad sieviete ir apsēdusies. Protams, ja blakus vieta ir brīva, sieviete lūdz vīrieti apsēsties. Ja viņa to nedara un iesāktais temats ir pabeigts, vīrietim jāpaklanās un jaai/.iet. Sievietei jāatbild ar draudzīgu galvas mājienu.

Viesībās vai restorānā vīrietim vispirms jādejo ar sievietēm, kuras sēž pie viņa galda un visu laiku ir bijušas viņa sabiedrībā. Tikai pēc tam drīkst uzlūgt dejot kādu no cita galda. Vīrietis, kas uz deju vakaru ielūdzis sievieti, drīkst dejot ar citu sievieti tikai tad, ja viņa partnere aizgājusi dejot ar kādu citu. Savukārt sieviete, kas ieradusies vīrieša pavadībā, vienīgi atsevišķos gadījumos drīkst dejot ar svešu cilvēku (izņemot labu. draugu) un arī tikai pēc vienošanās ar savu pavadoni. Atklātos deju vakaros nav pieņemts stādīties priekšā uz deju uzlūgtai sievietei. Taču, ja ar vienu un to pašu sievieti ir dejots vairākkārt, tad trešās vai ceturtās dejas laikā vīrietis drīkst stādīties priekšā. Sievietei savs vārds nav jasaka. Ja pēc tam sieviete dejas partneri lūdz pie sava galda, viņam jāstādās priekšā sievietes pavadoņiem; partneri priekšā stādīt drīkst arī sieviete.

Ir izveidojies paradums deju vakarā spēlēt arī tā saucamās «dāmu dejas». Sievietei vispirms jāuzlūdz savs partneris vai tas, ar kuru šai vakarā jau ir dejots, vai arī kāds labs paziņa. Vīrieša pienākums ir sievietes uzaicinājumu pieņemt. Ja kāda svarīga iemesla dēl vīrietis to nevar darīt (piemēram, viņš šo deju neprot), viņam jālūdz, lai sieviete dažas minūtes paliek viņa sabiedrībā, apsēžas viņam blakus vai arī pie galda. Vīrietis nekādā gadījumā nedrīkst dot sievietei «kurvīti».

Dažās zemēs ir paradums pēc dejas noskūpstīt sievietei roku. Šāds paradums nav mūsdienīgs; arī no higiēnas viedokļa rokas skūpstīšana nav vēlama.

Par slēgtu deju vakaru pirmām kārtām sauc kādas organizācijas, iestādes, kluba sarīkotu vakaru, uz kuru var ierasties tikai ar ielūgumiem. Šāds vakars var būt arī ģimenes svinības. Slēgtajā vakarā viesus uzņem svinību rīkotāji, tāpat kā mājas viesībās — mājas ļaudis. Šais sarīkojumos vīrietis nelūdz dejot svešas sievietes. Ja viņš tomēr tā rīkojas, nav jāapvainojas par atteikumu. Ja vīrietis vēlas dejot ar kādu sievieti, kuru viņš nepazīst, jau laikus jālūdz, lai kāds kopīgs paziņa viņu tai varētu stādīt priekšā. Nav pieklājīgi visu vakaru dejot tikai ar vienu pašu sievieti. Kaut arī vīrietis to ļoti vēlētos, viņam tomēr jāpilda pieklājības noteikumi un vispirms jādejo ar abām savām galda biedrēm, tad ar pārējām sievietēm, kas sēž pie viņa galda, un pēc tam ar sievietēm, kuras sēž pie citiem galdiem un viņam ir labi pazīstamas. Kad vīrietis ar kādu dāmu ir dejojis vairākkārt, viņam ir tiesības lūgt, lai dejas partnere viņu iepazīstinātu ar saviem biedriem vai radiniekiem.

Vīrietis, kas veselības stāvokļa dēļ nedrīkst dejot, liek to savām galda kaimiņienēm noprast. Pats par sevi saprotams, ka šādā gadījumā viņam no dejošanas visā vakarā jāatsakās pilnīgi. Ja viņš vēlas dejot kaut vienu deju, viņam jāievēro itin visi dejošanas noteikumi attiecībā uz «pienākuma» dejām.

Sievietei slēgtos sarīkojumos (pretstatā atklātajiem deju vakariem) ik reizes jāpamato, kāpēc viņa nevēlas dejot, piemēram: «Pateicos, bet diemžēl esmu šo deju jau apsolījusi citam» vai «Pateicos, esmu nogurusi un pašlaik labprāt atpūstos». Lai kompensētu atteikumu, viņa drīkst apsolīt nākamo deju un piedāvāt sev blakus vietu, lai parunātos. Pēc tam kad sieviete kādu atraidījusi, viņai nekādā gadījumā neklājas iet dejot ar citu uzlūdzēju. Ja sieviete ir kopā ar savu pavadoni vai arī ar kādu sarunājas, uzlūdzējam, kā jau šādos gadījumos parasts, vispirms jāvēršas pie tā un tikai tad jāuzlūdz dāma.

Slēgtā deju vakarā neatkarīgi no tā, vai tiek dejots orķestra, magnetofona vai radio mūzikas pavadījumā, jānogaida, līdz pirmo deju uzsāk mājinieki vai tas, kam par godu sarīkojums notiek (piemēram, jubilārs). Dejas atklāj svinību rīkotājs. Viņam jāuzlūdz visvecākā vai arī viscienījamākā viešņa. Tai pašā laikā viņas dzīvesbiedrs vai mājasmātes (jubilāres) galdabiedrs uzlūdz dejot mājasmāti (jubilāri). Mājastēva un viņa pieaugušo dēlu pienākums ir dejot galvenām kārtām ar sievietēm, kas vairākkārt palikušas neuzlūgtas, jo viņiem ir jārūpējas par to, lai visi viesi justos labi. Ir pieņemts, ka mājiniekiem vismaz reizi jādejo ar visām sievietēm, kuras vispār dejo. Viesiem savukārt ir pienākums vismaz reizi dejot ar namamāti un viņas meitām. Šai ziņā pieļautā nevērība tiek uzlūkota par pārkāpumu. Mājās deju vakarus iespējams sarīkot pat tad, ja telpas ir šauras. Mēbeles jāpārkārto tā, lai tās aizņemtu mazāk vietas, jāsagādā labas plates vai, ja iespējams, magnetofons un jāsagatavo neliela bufete (aukstais galds). Var ari uz paplātes pasniegt tēju, atspirdzinošus dzērienus, sviestmaizītes, kūkas, cepumus, augļus u. c. Cienastam jābūt garšīgam un glīti sakārtotam. Deju vakariem neklāj lielu, bagātīgu galdu, jo šādā vakarā galvenais ir deja. Patīkama notu skaņa ir vienlīdz atkarīga gan no vakara rīkotājiem, gan no viņu viesiem. Neliels deju vakars mājās drīkst ilgt līdz pusnaktij.

Kad viesības ir beigušās, tam vīrietim, kas ar sievieti dejo pēdējo deju, parasti ir pienākums savu dejas partneri aizvadīt mājās. Ja sieviete ir ar mieru, vīrietis no garderobes izņem virsdrēbes un palīdz sievietei apģērbties. Viņš atver ārdurvis un ļauj tai iziet pirmajai. Pavadoņa pienākums ir savu ceļabiedri pavadīt līdz viņas dzīvokļa durvīm. Slēgtā sarīkojumā vīrietim jāaizvada mājās sava galdabiedre, ja viņa uz sarīkojumu ir ieradusies bez pavadoņa. Ja starp abu mājām ir vairāki kilometri un zināmu iemeslu dēļ vīrietis nevar uzņemties tik garu ceļu, saprātīga sieviete lūdz vīrietim viņu aizvadīt tikai līdz tuvākajai taksometru, autobusu vai tramvaju pieturvietai vai uz staciju. Nav pieklājīgi, ja vīrietis pieturvietā nepagaida, līdz sieviete aizbrauc, bet aiziet pirmais.

PAR SMĒĶĒŠANU

Mūsu dienās visi zina, ka smēķēšana kaitē veselībai. Taču, lai atteiktos no smēķēšanas, ir nepieciešams liels gribasspēks.

Cilvēku, kas no smēķēšanas ir atteicies, citi nekādā gadījumā nedrīkstētu ietekmēt, lai viņš smēķēšanu atkal atsāktu. Ir pat nepieklājīgi piedāvāt šādam cilvēkam papirosu vai cigareti.

Katra pieaugušā pienākums ir izskaidrot jaunietim (reizēm arī bērnam), cik kaitīga ir smēķēšana, un censties to no smēķēšanas atturēt.

Gaiss, kas pilns ar tabakas dūmiem, organismam ir gandrīz tikpat kaitīgs kā pati smēķēšana. Tāpēc telpās, kur uzturas nesmēķētāji, it īpaši bērni, smēķēt nedrīkst nekādā ziņā. Augošam organismam smēķēšana un uzturēšanās piesmēķētā telpā ir sevišķi kaitīga. Arī darbā jānoliedz smēķēt telpās, kurās strādā kaut vai viens nesmēķētājs. Teātros un daudzos kultūras namos ir īpašas smēķēšanai paredzētas telpas, uz lielākiem kuģiem — smēķēšanas saloni. Nedrīkst smēķēt dejas zālē. Lielās pieņemšanās un ballēs viena no istabām jāparedz smēķētājiem. Tikai restorānos, kuros dejo tajā pašā telpā, kur atrodas arī

Pie ēdamgalda drīkst smēķēt tikai tad. ja ir saņemta namamātes atjauja.

galdiņi, smēķēšana ir atļauta. Pats par sevi saprotams, ka papiross vai cigarete nedrīkst būt mutē vai pirkstos, uz deju uzlūdzot vai dejojot.

Mums ir ēdnīcas un kafejnīcas, kurās smēķēt aizliegts. Ja šādā vietā kāds sāk smēķēt un viņam tiek izteikts aizrādījums, ir jāatvainojas un papiross nekavējoties jānodzēš.

Nekad nedrīkst smēķēt istabā, kurā ir slimnieks. Arī smēķētājam vajadzētu izvairīties smēķēt istabā, kurā viņš pats guļ.

Pie ēdamgalda nevajag sakt smēķēt, pirms visi nav paēduši un nav saņemta attiecīga atļauja no namamātes un citiem klātesošajiem. Ja klātesošie savā starpā ir vienojušies, drīkst smēķēt arī ēdienu starplaikos. Sēžot pie viena galda ar svešiem cilvēkiem (kafejnīcā, restorānā u. c.), smēķēt nedrīkst sākt tad, kad citi ēd. Ja kaimiņam pasniedz ēdienu brīdī, kad kāds smēķē, papiross nav tūlīt katrā ziņā jānodzēš. Parasti sādā gadījumā pieklāIiIms pec smēķētāji lūdz lormālu atļauju smēķēšanu turpinat. Parasti atļauju arī dod. Smēķētājam jācenšas dūmus aizvadīt no ēdēja sāņus.

Nav pieklājīgi smēķēt uz ielas. Sevišķi nepieklājas to darīt ejot, jo ar papirosu vai cigareti var nejauši skart garāmgājējus. Arā drīkst smēķēt tikai nomaļā vietā, piemēram, sēžot uz soliņa alejā vai parkā. Nekad uz ielas nedrīkst smēķēt sieviete.

Ja klāt ir sieviete, vīrietis drīkst smēķēt tikai ar viņas atļauju. Nekādā gadījumā vīrietis sievietei nedrīkst pasniegt elkoni, ja viņš pašlaik smēķē. Pat parkā pastaigājoties, nav pieklājīgi smēķēt, ja blakus soļo sieviete vai par smēķētāju krietni vecāks vīrietis, it īpaši, ja tas ir nesmēķētājs.

Neklājas runāt, papirosu turot zobos. Arī sveicinot cigarete, papiross vai pīpe no mutes jāizņem. '

Ar degošu papirosu, cigareti vai pīpi rokā vai mutē nekad nedrīkst kāpt pāri sveša dzīvokļa slieksnim. Neviens arī sava dzīvokļa durvis neatver smēķējot. Viesos esot, nepieklājas izņemt no kabatas cigarešu paciņu un nolikt to sev priekšā uz galda. Bez atļaujas smēķēšanu uzsākt nedrīkst. Ja namatēvs smēķējamo nepiedāvā, pēc zināma laika viesis drīkst lūgt atļauju smēķēt (arī oficiālā apmeklējumā). Taču, ja namatēvs ir nesmēķētājs un turklāt viņam nav vairāk kā tikai viena istaba, pareizāk ir vispār nesmēķēt.

Viesim, kas pīpē pīpi, jālūdz no namamātes atļauja arī tad, kad citi jau smēķē cigaretes.

Ja namatēvs piedāvā cigareti vai papirosu, viesim tie jāsaņem pateicoties, neatsakoties no tiem un nemeklējot savējos, jo piedāvātājs var apvainoties. Atteikties drīkst vienīgi izņēmuma gadījumā, ja, piemēram, namatēvs piedāvā pārāk stiprus papirosus vai cigaretes, bet viesis ir radis smēķēt vieglu tabaku. Cigaretes, papirosi un cigāri vienmēr jāpiedāvā no paciņas vai kastītes, nevis jāpasniedz pa vienam ar roku. Smēķējamais jāpaņem bez kādas rakņāšanās, vairoties aizskart citus. Piedāvāto cigareti nepieklājas ilgi aplūkot vai nolikt rezervei, piebilstot, ka tiks smēķēts vēlāk.

Ja kāds piedāvā papirosu un to tūlīt paņem arī pats, tad papirosa saņēmējs savukārt piedāvā uguni. Ja sērkociņu aizdedzināt pirmais ir paspējis papirosa devējs, vajadzētu paņemt no viņa rokas degošo sērkociņu un piedāvāt uguni vispirms viņam un tikai pēc tam aizdegt savu cigareti. To sevišķi ir vēlams darīt tad, kad papirosu piedāvājis vecāks cilvēks, jo ir taču nepieklājīgi ļaut vecākajam sevi apkalpot.

Pirms kāds piedāvā sērkociņu, jāļauj, lai tas labi iedegas. Vispār valda likums, ka jaunākais piedāvā uguni vecākajam, vīrietis — sievietei. Piedāvājot uguni jaunākajam, vecākais drīkst vispirms aizdegt savu papirosu un pēc tam pasniegt degošo sērkociņu otram.

Ja kāds vīrietis lūdz uguni sievietei, viņa pasniedz sērkociņu kārbiņu (vai šķiltavas). Degošu sērkociņu no sievietes vīrietis paņem rokā. Sieviete degošu sērkociņu drīkst pieņemt vienīgi no citas sievietes. Cigareti sieviete aizdedz pie degoša sērkociņa, ko tur vīrietis. Nav glīti, piedāvājot ar sērkociņu uguni, turēt papirosu mutē. Piedāvājot uguni, jāpieceļas tikai tad, ja tas netraucē citus cilvēkus. Tā, piemēram, kafejnīcā vai restorānā vīrietis, kas nemitīgi lēktu augšā no savas vietas, lai pārējiem piedāvātu uguni, ne vien traucētu citus, bet arī radītu komisku iespaidu.

Ja smēķētājam nav līdzi sērkociņu un viņš ir spiests, piemēram, parkā kādam lūgt uguni, viņš to dara pieklājīgā veidā (ja galvā ir platmale, tā jāpaceļ sveicienam). Saņemot degošo sērkociņu, jāpateicas. Ja pūš stiprs vējš, papirosu aizdedz no sērkociņa, kas ir devēja rokā.

Nav pieņemts piedāvāt uguni no cigaretes vai papirosa gala. Tāda rīcība pieļaujama vienīgi tad, ja sērkociņu vispār nav vai arī ja laika apstākļi ir tādi, ka sērkociņu iedegt nevar. Ja uguns iedegšanai tiek piedāvāts degošs papiross vai cigarete, tie jāsaņem tā, lai ar pirkstiem neskartu daļu, kas jāliek mutē. Atpakaļ papiross jādod tā, lai saņēmējs neapdedzinātu pirkstus.

Sērkociņus un papirosu galus nekad un nekur nedrīkst vienkārši nosviest zemē. Uz ielas tie iemetami atkritumu tvertnē. Sevišķu uzmanību prasa smēķēšana mežā. Nevērības vai atbildības izjūtas trūkuma dēļ mežā ir noticis ne viens ugunsgrēks vien. Papirosa galu un sērkociņu nedrīkst aizmest, pirms nav pilnīgi skaidrs, ka tie ir nodzisuši. Mežā drošības labad derētu nodzēsto papirosu galus iēbāzt smiltīs. Pieklājīgs cilvēks papirosu vai cigareti nekad nedzēš pret solu, galda kāju, krēsla malu, mājas sienu, žogu utt.

lVInus nedrīkst kaisīt uz grīdas, tie birdināmi pelnu traukā. Pie ēdamgalda sēžot, nav pieklājīgi šai nolūkā lietot šķīvjus. Ja pelnu trauka nav tuvumā, tas jāpalūdz vai arī pašam jāpaņem no neaizņemta galda.

Ja smēķējamais uz bridi jāatliek sāņus, tas novietojams pelnu traukā, nevis uz galda vai citas kādas mēbeles stūta. Nevar ļaut papirosam vai cigaretei pelnu traukā degt tālāk, jo tādējādi telpa lieki tiek piedūmota, turklāt degošais papiross var aizdedzināt jau agrāk pelnu traukā iemestos izsmēķus, sērkociņus vai papīrus.

Mājinieki nedrīkst aizmirst laiku pa laikam pelnu traukus iztukšot.

Nav glīti pūst dūmus otram sejā, arī tad ne, ja otrs tāpat ir smēķētājs. Dūmi jānovirza tā, lai tie klātesošos netraucētu. Ja tabakas birzumiem gadās nokļūt mutē, neklājas tos izspļaut. Tie ar mēli uzmanīgi jāizbīda uz lūpām un jānoņem ar kabatas lakatiņu, sliktākajā gadījumā — ar pirkstiem.

Ja smēķētājs lieto iemuti, cigaretes vai cigāra gals no tā jāizņem ar sērkociņu vai kādu citu asu lietu; to nedrīkst izpūst vai izdauzīt. Cigāra galu nedrīkst nokost, tas jānogriež ar īpašām grieznēm vai nazi.

Cigaretes vai papirosi nēsājami līdzi vai nu oriģināliesaiņojumā, vai ari etvijā. Tos nepieklājas nēsāt vaļēji svārku sānkabatā vai, vēl ļaunāk, krūšu kabatiņā.

UZVEŠANĀS UZ IELAS, SATIKSMES LĪDZEKLI, CEĻOJUMĀ UN BRĪVĀ DABĀ

Pirms iziešanas no mājām būtu jāuzmet skatiens savai ārienei. Varbūt ir nepieciešams mēteli, uzvalku, kostīmu vai cepuri mazliet patīrīt? Un varbūt vēl jānospod^na apavi? Bet varbūt zeķes vai bikšu gali ir nošļakstijušies ar dubļiem?

Cimdi jāuzvelk jau mājās, jo uz ielas jebkura ģērbšanās un drēbju kārtošana uzlukojama par nepieklājību. Ja jāsasien atrisusi kurpju saite vai arī jāuzģērbj lietus mētelis, jāpaiet no gājējiem sāņus.

Arī uz pleciem uzmests mētelis vai žakete ir nepieklājības pazīme, tāpat kā redzami bikšturi. Ja ir karsts, mēteli vai jaku var nest uz rokas.

Lai novērstu nelaimes gadījumus uz ielas, stingri jāievēro satiksmes noteikumi. Pēc statistikas datiem, vairums satiksmes negadījumu notiek tieši gājēju vainas dēļ.

Bez oficiālajiem satiksmes noteikumiem uz ielas jāievēro arī vairāki nerakstīti noteikumi, kas pamatojas uz pieklājības likumiem.

.

UZ IELAS

Tāpat kā lielākajā daļā valstu, arī mūsu zemē ir labā virziena kustība. Pretimnācējiem, kā jau paredz noteikumi, jāiet garām pa labo pusi. Pat tādās vietās, kur ir

ļoti daudz cilvēku, nedrīkst grūstīties un atbrīvot sev ceļu ar rokām un elkoņiem. Ja jātiek cauri cilvēku drūzmai, jālūdz atļauja. Jūtot, ka kāds grib paiet garām, japavirzās mazliet sāņus. Uz ielas nepieklājas mētāties ar rokām.

īpaša priekšroka dodama invalīdiem, maziem bērniem, mātēm ar bērniem un vecākiem cilvēkiem. Ja ceļš ir šaurs un slikts, izņēmuma gadījumos var neievērot noteikumu par ielu labās puses kustību un atbrīvot šiem gājējiem ērtāko trotuāra daļu. Taču arī viņiem jāņem vērā citi cilvēki un savukārt jābūt pieklājīgiem.

Ja nepieciešams, jaunietis (jauniete) vai vīrietis nokāpj no ietves. Šaurās ejās un pārejās, tāpat arī kāpnēs un pie durvīm jānogaida, līdz garām pagājis tas, kam jādod priekšroka. Garām ejot, jāpagriežas pēc iespējas ar seju pret otru cilvēku. Ja pretimnācējs pagriežas uz nepareizo pusi, jāapstājas un jāļauj tam paiet garām. Ja tomēr sākas «lēkāšana» pa kreisi un pa labi, abi gājēji viens otram atvainojas.

Nav piedienīgi spraukties pa vidu diviem blakusgājējiem.

Paka, tirgussoma un portfelis vienmēr jānes tā, lai ar to neaizķertu pretimnācēju, tātad — labajā rokā. Tā, piemēram, vīrietis iet sievietei labajā pusē un labajā rokā nes paku. Lai savu līdznācēju netraucētu, paku, pat rokassomiņu, ieteicams nest tajā rokā, kura ir ārmalā. Starp citu, vīrietis vienmēr palīdz sievietei vai par sevi vecākam vīrietim nest smagus nesamos, turklāt nešķirojot, vai tas ir portfelis vai tirgussoma, sievietes mētelis vai ar saknēm pilns iepirkumu grozs. Vīrietim nepieklājas nest sievietes rokassomiņu, tā jānes sievietei pašai.

īpaši jāraugās, lai kārtībā būtu somu un portfeļu metāldajas, jo to asie stūri var pārplēst zeķes un drēbes kā citienl, tā arī pašam.

Arī lietussargs vai spieķis jānes uzmanīgi. Tie vienmēr jātur vertikāli. Sieviete drīkst lietussargu uzkārt uz plaukstas pamatnes. Horizontāli nests lietussargs vai spieķis var būt bīstams maziem bērniem. Lietussargu vai spieķi nedrīkst vicināt šurp un turp. Vaļējs lietussargs virs galvas turams tā, lai ūdens no tā nepilētu virsū citiem cilvēkiem. Ja zem viena lietussarga iet divi, to pieklājas turēt vīrietim vai jaunākajam no abiem gājējiem (ja vien vecākais nav krietni garāka auguma): Pie tam jārūpējas,

Vīrietim nepieklājas nest sievietes rokassomiņu.

lai līdzgājējs no lietus būtu paglābts. Ejot garām citiem, lietussargs vai nu jāpaceļ augstu gaisā, vai arī jāpavērš sāņus. Slapjš lietussargs (it sevišķi satiksmes līdzekļos) jātur pilnīgi aizvērts, lai tas citus pilsoņus netraucētu.

Vairākiem gājējiem ejot blakus, jāņem vērā ietves platums. Uz šauras ietves nepieklājas iet blakus vairāk par diviem. Trešajam jāsoļo tiem aiz muguras. Ja diviem blakusgājējiem kāds nāk pretī šaurākā vietā, jaunākajam jāpaliek nedaudz iepakaļ vecākajam, vīrietim — sievietei, tādējādi palaižot pretimnācēju netraucēti garām. Ja gājēji viens otram iet aiz muguras, pa priekšu soļo sieviete, bērns vai vecāks cilvēks.

Visērtākā ietves daļa dodama vecākiem cilvēkiem vai sievietei. Vīrietis parasti iet «bīstamajā» malā, proti, braucamās daļas pusē. Ja vīrietis pavada divas sievietes, vc( akā iet vidū. Ja turpretim sievietes ir apmēram vienos gados, vidū iet vīrietis, lai vajadzības gadījumā viņš abām varētu labāk palīdzēt.

Sfenāk, diviem blakus ejot, sieviete vai vecākais vīrietis gāja labajā pusē. Tā tika uzlūkota par goda vietu. (Šīs «goda vietas» tradīcijas sākumi meklējami viduslaikos, kad bieži sevi vai līdzgājēju bija jāaizstāv ar ieroci. Pie kreisā sāna piekārto auksto ieroci bruņinieks viegli varēja satvert labajā rokā. Tādējādi iešana pie viņa labās rokas bija drošāka.) Būtu pārspīlējums, ja šo «goda vietas noteikumu» arī tagad censtos demonstratīvi ievērot vienmēr un visur. Pedantiska zināmu pieklājības noteikumu ievērošana dažkārt ir smieklīga un var pat citus kaitināt.

Jāatceras, ka, šurp turp pastaigājoties, nepieklājas apgriežoties savam pavadonim uzgriezt muguru. Tāpat ir neglīti, ja vīrietis iet pa priekšu sievietei, ar kuru viņš ir kopā. Tā rīkoties vīrietis drīkst tikai uz slikta vai bīstama ceļa, lai sameklētu labāku vietu, kur spert soli.

Iet zem rokas mūsdienu ielu kustības apstākļos ir novecojis paradums. Ielās, kurās ir ļoti daudz cilvēku, tāpat arī šaurās ieliņās, tas traucē citus gājējus un apgrūtina satiksmi. Vienīgi tad, ja ceļš ir slidens, jaunākajam pieklājas vecāko viegli atbalstīt aiz elkoņa vai arī piedāvāt viņam savu elkoni; tāpat jāizturas arī vīrietim pret sievieti. Pastaigājoties vietās, kur ceļš ir plats un gājēju maz, piemēram, parkā, sieviete drīkst atbalstīties pret vīrieša elkoni. Nepieklājas vairākiem iet garā virknē blakus un tādējādi aizšķērsot ietvi vai parka celiņu citiem cilvēkiem.

Ja ir norunāta satikšanās uz ielas, jāierodas ļoti precīzi, it Sevišķi sliktos laika apstākļos. Paradums attaisnoties ar tā saukto akadēmisko ceturksni mūsu dzīves straujajā ritumā jau sen ir atmests kā pagātnes palieka. Visur — darbā, sapulcē, uz referātu, teātrī, uz koncertu, uz satikšanos — jāierodas laikus. Tas jāievēro tiklab vīriešiem, kā sievietēm. Nav piedienīgi likt uz sevi gaidīt, it sevišķi, ja gaidītājs ir vecāks cilvēks vai sieviete. Ja tomēr kāds uz ielas jāgaida, nav ērti ilgāku laiku stāvēt pie kādām durvīm vai skatloga, labāk ir lēnā gaitā pastaigāties šurp turp.

Kad uz ielas nejauši satiek paziņu, neklājas ar viņu sarunāties ielas vidū; ir jāpaiet sāņus, lai netraucētu gājējus. Satiekot par sevi vecāku vīrieti (vai arī sievieti) un vēloties parunāties, to neaptur, bet lūdz atļauju pavadīt.

Apturēt maz pazīstamu cilvēku, pat draugu (draudzeni), ja viņš (viņa) ir kopā ar kādu svešu personu, vispār nav diez cik pieklājīgi. To dara tikai sevišķas nepieciešamības gadījumā un arī tad nedrīkst aizmirst atvainoties. Ja jaunietis vēlas runāties ar jaunieti, viņš var viņai to darīt zināmu, pēc pasveicināšanas mazliet apstājoties. Pat vislabāko draugu neklājas apstādināt, kad ir redzams, ka viņam ir jāsteidzas. Taču nepieklājas to, kurš mūs apstādinājis, it sevišķi vecāku cilvēku, pārtraukt pusvārdā; jāatvainojas un jāpaskaidro, ka mēs steidzamies. Ja ejam ar kādu blakus un rodas vēlēšanās dažus vārdus pārmīt ar pretimnākošo paziņu, līdznācējam jāatvainojas. Tas, viegli pamādams satiktajam, vai nu lēnām solo uz priekšu, vai arī paiet nedaudz sāņus un gaida. Taču vīrietim neklājas atstāt sievieti vienu (tas pats attiecas arī uz jaunākiem ļaudīm, ja viņu pavadonis ir vecāks cilvēks). Ja vīrietim ir nepieciešams ar satikto paziņu parunāt, viņam tas jāstāda priekšā savai līdzgājējai.

Svešā vietā bieži gadās prasīt ceļu vai kādas iestādes atrašanās vietu nepazīstamām personām. Būtu neglīti to darīt šādā veidā: «Klausieties, jūs tur, sakiet, kur ir …», «Paklau, vai jūs nezināt…» utt. Pieklājīgs cilvēks, citus traucēdams, nekad neaizmirst piebilst «atvainojiet» vai «piedodiet», «lūdzu» utt. Kad vajadzīgā atbilde saņemta, viņš laipni pateicas. Paskaidrojumu sniedzējs savukārt pasaka «lūdzu» vai «nav par ko». No otras puses, ja kāds lūdz parādīt ceļu, nepieklājas izlikties lūgumu nedzirdam un steigties projām vai arī nīgri atbildēt: «Kā lai es to zinu?» Ja uzrunātais, ceļu tiešām nezina, jāatbild pieklājīgi: «Diemžēl es nezinu» vai «Diemžēl es jums nevaru palīdzēt».

Uz ielas visu (sevišķi jaunu) cilvēku pienākums ir vajadzības gadījumā palīdzēt invalīdam, sirmgalvim, bērnam vai nespēcīgam, slimam cilvēkam tikt pāri ceļa braucamajai daļai, iekāpt satiksmes līdzeklī vai arī izkāpt no tā utt.

Ir ļoti netaktiski un nepieklājīgi nekautrējoties apskatīt garāmgājējus, skaļā balsī kritizēt to ārieni vai apģērbu, pagriezties atpakaļ vai apstāties, lai kādu ziņkārīgi vēlreiz aplūkotu. Uz ielas un vispār sabiedriskās vietās cilvēkus un viņu ārieni atļauts aplūkot vai apbrīnot tikai neuzkrītoši. Nedrīkst ar žēlu līdzcietību raudzīties uz kādu nelaimes piemeklētu cilvēku vai invalīdu. Ne uz

Ir loti netaktiski un nepieklājīgi nekautrējoties apskatīt garāmgājējus un skalā balsī kritizēt to

apģērbu.

dzīvu būtni, ne arī uz priekšmetu nedrīkst norādīt ar pirkstu. Ja pie kāda skatloga izveidojusies cilvēku burzma, nav diezin cik pieklājīgi spraukties tai cauri. Skatloga stiklu nepieklājas izmantot par spoguli, lai sakārtotos.

Nepieklājas uz ielas apstāties un risināt garu garās sarunas ar paziņu, kas stāv savā dzīvoklī pie loga; ir pietiekami, ja to pasveicina. Uz ielas nedrīkst dziedāt, svilpot, skali smieties, skalā balsī runāt, ķildoties.

Suņa īpašniekam, jārūpējas par to, lai viņa suns uz ielas netraucētu garāmgājējus. Suns jāapsauc klu.sām.

Daži tranzistoruztvērēju īpašnieki vēl līdz šim nav pamanījuši, ka skaļruņi no ielām jau sen ir novākti. Uz ielas, tāpat kā jebkurā citā ļaužu pilnā vietā (jūrmalā, stadionā u. c.), kur jau tā ir'liels troksnis, ieslēgti tranzistoruztvērēji vēl vairāk uzbudina cilvēku nervu sistēmu.

Uz ielas neklājas ēst. Ja cilvēks ir izsalcis, jādodas uz ēdnīcu vai kafejnīcu. Saldējumu, augļus un saldumus Varētu apēst nomaļā skvēra alejā vai parkā, sēžot uz soliņa. Uz ielas nepieklājas smēķēt. To var darīt vienīgi nomaļākā vietā.

Uz ielas

nedrīkst dziedāt, svilpot un skaļi smieties.

Iela, tāpat kā kura katra sabiedriska vieta, arī satiksmes līdzekļi nav pārvēršami par atkritumu kastēm. Papīru, biļešu, sērkociņu, papirosu galu un citu atkritumu iemešanai ir paredzētas attiecīgas tvertnes.

i

TRAMVAJĀ, AUTOBUSĀ, VILCIENĀ UN TAKSOMETRĀ

Tiesības pirmajiem iekāpt satiksmes līdzeklī ir invalīdiem, bērniem, vecākiem cilvēkiem, sievietēm; nepieciešamības gadījumā viņiem iekāpt ir jāpalīdz. Vīrietis ļauj pa priekšu iekāpt sievietei. Ja izkāpšanai un iekāpšanai ii vienas un tās pašas durvis, vispirms jāļauj cilvēkiem

izkāpt un tikai pēc tam drīkst iekāpt. No satiksmes līdzekļa pirmajam jāizkāpj vīrietim, lai viņš varētu palīdzēt izkāpt sievietei, vecākam vīrietim vai bērnam.

Ja, gaidot satiksmes līdzekli, ir izveidojusies rinda, tā iekāpjot stingri jāievēro.

Iekāpšana braucošā satiksmes līdzeklī, tāpat arī izkāpšana no tā apdraud dzīvību, tāpēc tā darīt ir stingri aizliegts. Šā paša iemesla dēļ aizliegts arī karāties satiksmes līdzekļa durvīs.

Ja tramvajs vai autobuss ir pārāk pilns, pareizāk ir gaidīt nākamo. Ļoti bieži pārpildītam satiksmes līdzeklim seko pustukšs. Uz darbu vajadzētu iziet mazliet agrāk un braukt ērtos apstākļos, nevis steigties pa kaklu pa galvu, tā pakļaujot sevi pat dzīvības briesmām. Grūstīšanās un steigas dēļ cilvēks bieži vien nokļūst slimnīcā, nevis vajadzīgajā vietā.

Satiksmes līdzeklī nevajadzētu palikt stāvam pie durvīm. Pēc iespējas jāvirzās uz priekšu, lai atbrīvotos vieta braucējiem, kas iekāpj nākamajās pieturās. Pasniedzot naudu, var lūgt paņemt biļeti no automātiskās kases arī kādam citam pasažierim. Pie priekšdurvīm jācenšas stāvēt tā, lai pēc iespējas mazāk aizšķērsotu ceļu tiem, kas grib izkāpt. Stāvot jāturas pie attiecīgajiem rokturiem. Nepieklājas atbalstīties pret blakusstāvētāju un turēties pie viņa. Vispār jācenšas stāvēt un kustēties tā, lai citus netraucētu.

Sēžot nedrīkst aizņemt pārāk daudz vietas. Vajadzības gadījumā jāsaspiežas ciešāk, lai vēl kādam rastos iespēja apsēsties. Pakas un tirgussomas uz sēdekļa drīkst novietot tikai tad, ja neviens nestāv. Ja vietu trūkst, nesamie vai nu jānovieto zem sola vai augšā uz tīkla, vai arī jāpaņem klēpī. Kājas nedrīkst būt izstieptas uz priekšu vai augstu pārceltas viena pāri otrai. Vispār jāvairās no pozām un kustībām, kas varētu traucēt citus.

Vieta sēdēšanai pirmām kārtām jādod sirmgalvjiem, invalīdiem, pasažieriem ar maziem bērniem, grūtniecēm un vispār vecākiem cilvēkiem. Tas jāievēro gan vīriešiem, gan arī sievietēm, bet visvairāk — jauniem cilvēkiem. Pieklājīgs vīrietis savu vietu noteikti piedāvā pazīstamai sievietei. Vieta nav katrā ziņā jādod vienmēr. Tā, piemēram, nav jāpiedāvā vieta spēcīgai, veselai personai tikai tāpēc vien, ka tā ir par sēdētāju vecāka vai arī sieviete. Tas jādara tad, kad to prasa apstākļi un takts.

Atdot vietu var, pasakot dažus vārdus vai ari klusējot (tikai pieceļoties). Par piedāvāto vietu ir jāpateicas. Pieklājas pateikties ari vīrietim, ja viņa ceļabiedrei tiek atdota vieta. Ja vīrietis ir piedāvājis savu vietu sievietei, kas brauc kopā ar citu vīrieti, bet pēc tam atbrīvojas vēl kāda vieta, tad tā pienākas vīrietim, kurš atdevis savu vietu, nevis sievietes pavadonim (protams, tikai tad, ja šis pavadonis nav daudz vecāks par vietas piedāvātāju). No piedāvātās vietas drīkst arī atteikties, piemēram, tad, ja nākamajā pieturā jāizkāpj. Šai gadījumā laipni jāpateicas un jāpasaka atteikšanās iemesls.

Tramvajā, autobusā un piepilsētas vilcienā nepieklājas ēst un smēķēt. Bieži satiksmes līdzeklī jaunieši un bērni iekāpj ar saldējumu rokā. Tā darīt neklājas, jo, pirmkārt, ēst vilcienā nav higiēniski un, otrkārt, ēdot saldējumu, var notraipīt citiem apģērbu. Nedrīkst citus braucējus traucēt, arī purinot slapjas vai sniegainas drēbes. Nav atļauts satiksmes līdzeklī uz grīdas nomest braukšanas biļetes un citus atkritumus.

Šķaudot un klepojot vienmēr jālieto kabatas lakatiņš. Satiksmes līdzeklis nav vieta, kur sakārtoties: tajā neklājas tīrīt nagus, ausis, bakstīt zobus utt.

Tiem, kuri brauc kopā ar bērniem, jāraugās, lai mazuļi ar kājām neaptraipītu citiem pasažieriem apģērbu vai sēdekļus.

Lasot laikrakstu, nav piedienīgi to atvērt plaši vaļā. Katru avīzi var lasīt salocītu. Lasītāju traucē, ja viņa avīzi vai grāmatu tai pašā laikā cenšas lasīt arī blakussēdētājs vai pretimsēdētājs. Nedrīkst caururbjoši un uzkrītoši citus pasažierus aplūkot.

Arī skaļa sarunāšanās un smiekli traucē citus. Satiksmes līdzeklī jāizvairās no sarunām, kas skar dziļi personiskus ģimenes vai darba jautājumus. Nepieklājas noklausīties citu sarunas.

Biļetes iegādei jācenšas sagatavot pareizu naudu (tā ir ērtāk gan konduktoram,-gan pašam braucējam). Sevišķi tas jāievēro satiksmes līdzekļos, kuros ir automātiskās kases.

Ja ceļabiedrs ir nopircis biļetes abiem, biļete ar pateicību jāpieņem; par biļetes naudas atmaksāšanu neklājas strīdēties. Taču naudu par biļeti piedāvāt drīkst. Nav nepieklājīgi piedāvāto naudu arī pieņemt. Ja kopā brauc sieviete un vīrietis, tad tā ir viņu personiska darīšana,

Vieta sēdēšanai pirmām kārtām jādod sirmgalvjiem, invalidiem un pasažieriem ar maziem bērniem.

kurš kuram pērk biļeti. Ja sieviete vēlas biļeti sev pirkt pati, vīrietim nav pret to jāiebilst. Braukšanas biļeti nedrīkst ne saburzīt, ne saritināt, jo kontroles gadījumā tai jābūt kārtībā un pa rokai.

Konduktors un kontrolieris jāuzrunā pieklājīgi': «biedri konduktor», «biedri kontrolieri». Ja konduktors vai kontrolieris ir uzvedies nepieklājīgi vai nepareizi,'nedrīkst uztraukties un sākt ķildu. Šādā gadījumā var sūdzēties attiecīgajā iestādē.

Konduktoram vai kontrolierim ir tiesības prasīt, lai pasažieri ievērotu sabiedriskā transporta lietošanas noteikumus. Taču prasības jāizvirza laipni, mierīgi un savaldīgi — sava profesija jāciena.

Braucot taksometrā vai privātā automobilī, nedrīkst vadītāju pamācīt un ieteikt palielināt braukšanas ātrumu. Ja ir jāsteidzas, tas pasakāms, jau sēžoties automobilī; par visu pārējo vadītājs parūpēsies pats. Ir gan atļauts lūgt braukšanas ātrumu samazināt. Protams, automobiļa vadītājs nekad nedrīkst pārsniegt atļauto ātrumu.

Iekāpjot automobilī, vīrietis atver durvis un Jauj vispirms iekāpt sievietei vai vīrietim, kas par viņu vecāks. Ja taksometrā brauc divatā, pieņemts apsēsties uz pakaļējā sēdekļa. Ja brauc divas jaunākas sievietes un viens vīrietis, tad abas sievietes parasti sēž aizmugurē, bet vīrietis — blakus šoferim. Taču vieta blakus šoferim tiek uzlūkota par labāku un ērtāku, un parasti tā dodama sievietei vai vecākam vīrietim. Ja automobili vada tās īpašnieks, viņa līdzbraucējs sēž viņam blakus. Ja auto īpašniekam ir divi viesi, arī tad vienam no tiem jāsēž blakus viņam.

No automobiļa pirmais izkāpj vīrietis. Viņš palīdz izkāpt sievietei (vai vecākam vīrietim) un pēc tam to aizvada līdz nama durvīm. Būtu nepieklājīgi palikt automobilī sēžam un ļaut savam ciemiņam izkāpt vienam.

CEĻOJUMĀ ' . -

Katrs ceļojums zināmā mērā izjauc cilvēka ikdienas dzīves ritmu. Mēdz teikt — lai ceļotu, ir nepieciešamas attiecīgas spējas. Šīs spējas galvenokārt slēpjas prasmē piemēroties apstākļiem, saglabāt labu garastāvokli un izturēties taktiski pret ceļabiedriem. Būtu bezjēdzīgi dažādu sīkumu dēļ sabojāt sev omu un neērtību dēļ nepārtraukti kurnēt. Tas taču nevēlami ietekmētu arī ceļabiedrus.

Sagatavošanās ceļojumam ir atkarīga no ceļojuma veida un ilguma.

Pats galvenais, it sevišķi, dodoties tālākā ceļojumā, ir iepazīties ar apceļojamās vietas apstākļiem, klimatu, paradumiem, ievērojamiem objektiem utt. Vajadzīgās ziņas atrodamas ekskursiju ceļvežos, enciklopēdijās, ģeogrāfijas mācību grāmatās, ceļojumu aprakstos utt. Daudz ko var pastāstīt arī paziņas, kas jau bijuši tādā pašā ceļojumā. Jo plašākas ir mūsu zināšanas par kādu zemi vai vietu, kuru mēs apceļojam, jo vieglāk ir orientēties, ceļojums ir interesantāks un gūtie iespaidi dziļāki.

Apģērba izvēli nosaka tas, kur mēs braucam un kāds ir ceļojuma mērķis. Tā, piemēram, kalnos kāpējam jāizvēlas citāds apģērbs nekā tam, kurš vēlas iepazīties ar kādas pilsētas kultūras dzīvi; tūristam, kas ceļo no vienas vietas uz otru, jāģērbjas citādi nekā, piemēram, cilvēkam, kurš brauc uz sanatoriju vai atpūtas namu.

Dodoties ceļojumā, labi jāapdomā, kurš priekšmets būtu nepieciešams un bez kura varētu izlikt.

Ārkārtīgi grūti ir ceļot ar lielu bagāžu. Tāpēc labi jāapdomā, kurš priekšmets būtu nepieciešams un bez kura varētu iztikt. Apģērbs jāizvēlas praktisks, apavi — ērti, jau labi ievalkāti. (Par to, kāds apģērbs velkams ce-> ļojumā, sk. nodaļā «Par apģērbu».) Sākot posties ceļam, loti lietderīgi ir sastādīt līdzi ņemamo drēbju un citu lietu sarakstu. Tas liek visu labi pārdomāt un garantē, ka vajadzīgais tiešām tiks paņemts līdzi.

Garākā izbraucienā, protams, līdzi jāņem vairāk lietu. Ērtības labad vienai personai tomēr vajadzētu iztikt ar diviem nesamajiem. Lielākajā no tiem ievietojams tas, kas vajadzīgs tikai galapunktā; mazākajā koferī vai somā liekams viss ceļā nepieciešamais, piemēram, tualetes piederumi, drēbes gulēšanai, lasāmviela, sainītis ar pārtiku utt. Arī braukšanas biļetes un vajadzīgie dokumenti jānoliek pa rokai, lai, tos meklējot, nebūtu vairākkārt jācilā koferis un jāizkravā no tā visas lietas. Tas traucē citus braucējus. Smagākie priekšmeti un mazāk burzīgi apģērba gabali novietojami kofera vai somas dibenā. Jācenšas sakravāt koferi tā, lai lietas tajā aizņemtu pēc iespējas mazāk vietas un nebūtu vajadzīgi papildu saiņi un sainīši.

Mūsu dienās ir lielas iespējas izvēlēties satiksmes ceļus un līdzekļus. Vienalga, kuru no tiem mēs izraugāmies, visur bez ierunām jāpakļaujas satiksmes noteikumiem. Tie taču ir radīti ceļotāju ērtībām un drošībai. Tā, piemēram, ir aizliegts braukšanas laikā atvērt satiksmes līdzekļa durvis, izliekties pa vilciena vai autobusa logu utt. Satiksmes noteikumu pārkāpējus soda ar naudas sodu. Šādā reizē uzsākt strīdu ar ierēdni ir nepieklājīgi, turklāt veltīgi. Labi audzināts cilvēks neķildojas ar ierēdni, kas veic savu pienākumu, bet izturas pret viņu pieklājīgi. Brauciena laikā precīzas ziņas, piemēram, par pārsēšanos, ierašanos gala punktā, lūdzamas no transporta līdzekļa darbinieka (konduktora, vilciena priekšnieka, stjuartes u. c.), jo ceļabiedri šai ziņā viegli var kļūdīties. Stacijā, protams, palīdzība jāmeklē pie attiecīgā ierēdņa vai izziņu birojā.

Ja jābrauc vilcienā ar prāvu bagāžu, nav ērti to nēsāt līdzi. Tai ir paredzēts īpašs bagāžas vagons. Turklāt jāievēro, ka bagāža, ko viens pasažieris drīkst ņemt līdzi vagonā, nedrīkst svērt vairak par 36 kilogramiem.'

Vagonā iekāpjot, vīrietis palīdz sievietei un jaunākais — vecākajam. Par cilvēku, kas visiem spēkiem cenšas vagonā iekļūt pirmais, rodas iespaids, ka tas nekur nav radis ievērot un cienīt citus cilvēkus. Tiem pasažieriem, kas savas vietas jau atraduši, tāpat viņu pavadītājiem, neklājas vilciena stāvēšanas laikā atrasties celiņā. Diemžēl vēl ir cilvēki, kas šādā veidā (it sevišķi kupeju vagonos) traucē vēlāk iekāpušo pasažieru kustību. Ja, garām ejot, nejauši gadās kādu aizskart, tūlīt jāatvainojas. Ieejot kupejā, jāsasveicinās ar saviem ceļabiedriem. Virsdrēbes un saiņi jānovieto tā, lai tie citus pasažierus netraucētu. Jaunākie vecākajiem un vīrieši sievietēm palīdz uzcelt un nocelt pakas.

Ja visiem pasažieriem nepietiek vietu sēdēšanai, jācenšas saspiesties ciešāk, lai vēl kādam, it ipaši vecākam braucējam, radītu iespēju apsēsties. Garākā ceļā ikvienam veselam un spēcīgam cilvēkam vajadzētu laiku pa laikam atjaut savā vietā apsēsties kādam citam. Lai novērstu domstarpības, varētu, piemēram, teikt: «Lūdzu, pasēdiet, — es iešu uzsmēķēt» vai «Lūdzu, sēdēsim pārmaiņus!». Pats p.u sovi saprotams, ka vietas saņēmējs laipni pateicas un

Sēdot

nevajadzētu izstiept kājas.

necenšas otra pasažiera atsaucību izmantot ļaunprātīgi. Tikai nepateicīgs cilvēks var «aizmirst» vietu atdot atpakaļ. Elementārākos pieklājibas noteikumus neievēro arī tie jaunākie un spēcīgākie cilvēki, kuri ir pārliecināti, ka vieta katrā ziņā pienākas tam, kas pirmais pasteidzies ietikt vagonā vai kas brauc jau no gala stacijas.

Labi audzināts jaunietis, kas sēž stūra vietā pie loga (šī vieta vagonā tiek uzskatīta par ērtāko, jo, tajā sēžot, iespējams atbalstīties ne tikai pret sēdekļa atzveltni, bet arī pret vagona sānsienu), no tās atsakās par labu mātei ar bērnu, sirmgalvim vai invalīdam. Cilvēks, kas citus ciena, nekad nenovietojas priekšā logam un neaizsedz skatu pa to, kā arī neatsakās no mainīšanās vietām ar pasažieri, kas nepanes braukšanu atmuguriski.

Sēžot nedrīkst izstiept kājas tā, ka tās skar citus pasažierus. Ērtāk drīkst iekārtoties tikai tad, ja ir pietiekami daudz vietas.

Bieži vien citiem neērtības rada mazie braucēji. Šai ziņā pieaugušajiem jābūt pacietīgiem un izpalīdzīgiem.

Savukārt bērnu vecākiem jācenšas panākt, lai viņu mazuli netraucētu pārējos pasažierus.

Guļamvagonā apakšējo solu dienā izmanto arī augšējās vietas īpašnieks.

Pieklājīgs vīrietis guļamvagonā apakšējo vietu atdod sievietei. Tāpat rīkojas jaunākais attieksmē pret vecāku cilvēku. Arī jauna meitene nedrīkstētu atteikties atdot apakšējo vietu vecākam vīrietim.

Kamēr otrs pasažieris ģērbjas, no kupejas jāiziet. Savukārt tas, kas jau ir apgūlies, otra ģērbšanās laikā pagriežas ar seju pret sienu.

Kupejā sēdēt un vagona gaiteņos pastaigāties nedrīkst pidžamā vai naktskreklā. Ejot uz tualetes telpām, vīrietis pidžamai uzvelk uzsvārci, bet sieviete naktskreklam — ķiteļkleitu (tai naktskrekls pilnīgi jāapsedz). Šie apģērbi var būt šūti no pavisam lēta auduma, piemēram, no flaneļa vai katūna.

Cilvēkiem, kas stipri svīst, jāpadomā par to, lai viņu klātbūtne ceļabiedriem nekļūtu neciešama. Mūsu tālsatiksmes vilcienu labiekārtotajās tualetes telpās ir iespējams mazgāties, cik vien bieži vajadzīgs.

Diemžēl vēl ir sastopami tādi pasažieri (sevišķi jaunatnes vidū), kas nereti uzvedas loti trokšņaini. Skaļi smejoties un bļaustoties, viņi līdz pusnaktij spēlē kārtis, dzied, staigā no vienas vietas uz otru, dauza durvis, bez citu pasažieru atjaujas atver satiksmes līdzekļa logus abās pusēs utt. Labi audzinātam jaunietim jāzina, ka jebkādā veidā traucēt citus pasažierus (it īpaši viņu naktsmieru) ir nepieklājīgi. Dziedāt drīkst tikai tādā vagonā, kas rezervēts atsevišķai grupai; tas pats sakāms arī par autobusu vai kādu citu satiksmes līdzekli.

Ja kāds vēlas atvērt logu, jālūdz tuvāko kaimiņu atļauja. Lai nerastos caurvējš, logus atver tikai vienā pusē.

Vagonā, tāpat kā jebkurā citā satiksmes līdzeklī, nepieklājas ņemt līdzi asi smaržojošus produktus, jo var gadīties, ka kāds no ceļabiedriem nepanes, piemēram, ķiploku, sīpolu vai dažu siera šķirņu smaku. Maltīti ieturot, neklājas visu savu pārtikas kalnu izkravāt uz sola. Jāēd tā, lai citus netraucētu un neierobežotu un lai nekādā ziņā neaizskartu citu estētiskās jūtas. Satiksmes līdzeklī ir ērti un patīkami ēst jau iepriekš sagatavotas sviestmaizes, kas kārtīgi iesaiņotas tīrā baltā papīrā. Neputikami ir raudzīties uz ēdēju, kurš kož pa gabalam te

Jāēd tā, lai neaizskartu citu estētiskās jūtas.

no gaļas, kas paņemta vienā rokā, te no maizes rikas, ko tas tur otrā rokā. Taču, lai kā ari citi pasažieri ēstu, nav pieklājīgi viņus «apbrīnot».

Dažkārt ceļabiedri dalās azaidā. Ja kāds pateikdamies atsakās, piedāvātājam nav itin nekāda pamata apvainoties, taču šajā gadījumā neklājas kaut ko piedāvāt vēl otrreiz.

Nedrīkst ēdiena paliekas vai iesaiņojamo papīru atstāt uz galda, pasviest zem sola vai izmest pa logu. Tie jāaiznes uz vagona atkritumu kasti, bet, ja tādas nav, viss pāri palikušais jāieliek atpakaļ somā.

Restorānvagonā ir patīkami, piemēram, pēc pusdienošanas pasēdēt pie alus glāzes vai kafijas tases, sarunāties vai priecāties par skatu, kas paveras pa logu, taču, ja brīvu vietu nav, nepieklājas aizmirst ceļabiedrus, kuri arī varbūt vēlas paēst.

Smēķēt drīkst tikai priekštelpā un parasti arī restorānvagonā. Kupejā pieļaujams smēķēt vienīgi tad, ja visi braucēji tajā ir smēķētāji.

Garā ceļā pasažieru vidū var izraisīties sarunas. Taktisks cilvēks, sarunu uzsākot un risinot, nekad nekļūst

uzbāzīgs. Ja kāds kļūst pārāk pļāpīgs un sāk citus garlaikot vai nogurdināt, vislabākais līdzeklis sarunas pārtraukšanai ir grāmatas vai avīzes lasīšana. Lasītāju nepieklājas traucēt ar jautājumiem. Ja kādam ir laikraksts vai žurnāls, ko viņš pašlaik pats nelasa, ir pieklājīgi šo lasāmvielu otram piedāvāt. Avīzi vai žurnālu no ceļabiedra ir atjauts arī palūgt.

Ar ceļabiedriem nerunā par intīmiem jautājumiem, neiztirzā savu tuvinieku vai paziņu dzīvi.

Tuvojoties gala mērķim, no ceļabiedriem jāatvadās. Var atvadīties arī ar rokasspiedienu uņ novēlēt laimīgu ceļu. Ceļabiedri parasti cits citam priekšā nestādas. To dara tikai tad, ja ir radusies vēlēšanās arī turpmāk uzturēt sakarus. Šādā situācijā var stādīties priekšā jau ceļā vai arī pirms šķiršanās.

No vagona (arī autobusa) pirmais izkāpj vīrietis vai jauniete, lai palīdzētu izkāpt sievietei vai vecākam ceļabiedram.

Tāpat jāuzvedas ari citos sabiedriskā transporta 'līdzekļos, protams, ievērojot to specitiku.

Lidostā pasažieriem jāierodas laikus, lai pirms lidmašīnas atiešanas tie paspētu nokārtot visas formalitātes.

Ja lidmašīnā kādam kļūst slikti, jāizmanto attiecīgais maisiņš, kas parasti ir nolikts pie katra sēdekļa. Pēc tam maisiņu nedrīkst paslēpt zem sēdekļa, tas jānodod stjuartei.

Uz kuģa ir spēkā visi tie paši noteikumi, kas ievērojami viesnīcā vai atpūtas namā.

VIESNĪCĀ, ATPŪTAS NAMĀ, SANATORIJĀ

Pēc ierašanās svešā pilsētā ieteicams vajadzīgās ziņas iegūt ziņu birojā vai stacijā no dežurējošā miliča vai cita darbinieka; nedrīkst izmantot svešu privātpersonu pakalpojumus. Tā, piemēram, kūrortos atpūtniekiem palīdz izvietoties kūrortu birojs, kurā var uzzināt vajadzīgās adreses. Viesnīcā jāgriežas pie administratora. Tas viesnīcas žurnālā izdara vajadzīgos ierakstus. Kad formalitātes ir nokārtotas, viesim ierāda istabu. Ārzemēs vairumā viesnīcu ir viesu grāmata, kurā atbraucējs ieraksta savu vārdu.

Viesim pret viesnīcas, atpūtas nama vai sanatorijas per

sonālu jāizturas saskaņā ar pieklājības noteikumiem. To nedrīkst apgrūtināt ar pārāk lielām prasībām.

Kulturāls cilvēks cenšas istabu turēt pēc iespējas tīru un kārtīgu. Tas neizmētā savas mantas, negulas gultā vai uz dīvāna ar apaviem kājās, neceļ kājas uz krēsla, galda utt. Cilvēks, kurš mīl kārtību, ir pieradis savu guļasvietu uzklāt pats. Jāuzmanās, lai ar koferiem vai kādiem citiem priekšmetiem nenobrāztu krēslus, galdu vai grīdu.

Ļ. Tolstojs ir teicis: «Kādu priekšmetu lietojot, atceries, ka tas ir cilvēka darba auglis un ka, to izniekojot, sabojājot vai iznīcinot, tu iznīcini darbu, iznieko cilvēka dzīvi!»

Ja istabā nav apavu vai drēbju sukas vai citas kādas vajadzīgas lietas, tās jāpalūdz administratoram vai dežurantam.

Tāpat kā citur, arī viesnīcā, atpūtas namā un sanatorijā nedrīkst blīkšķināt durvis un grūstīt mēbeles. Ne istabā, ne gaitenī nedrīkst trokšņot, svilpot un dziedāt. Vēlās vakara stundās un agri no rīta (sanatorijās un atpūtas namos arī pēcpusdienas klusajā stundā) jāizturas sevišķi klusu, lai netraucētu citus. Arī istabā jārunā klusinātā balsī, jo starpsienas, it īpaši vasaras mājās, parasti ir plānas.

Ja istabā dzīvo divi cilvēki, ir nepieciešams, lai tie viens otru respektētu. Nereti gadās iziet vai arī ierasties tad, kad otrs guļ. Smalkjūtīgs cilvēks šādā situācijā cenšas iztikt ar mazu gaismiņu un neaizdedz griestu lampu, turklāt uzvedas iespējami klusu. Jāatceras, ka viesim, kurš viesnīcā dzīvo ilg'āku laiku, nav lielākas tiesības kā tiem, kas tur uzturas tikai vienu nakti.

Atpūtas namos un sanatorijās, kur mazākā vai lielākā kolektīvā tiek aizvadītas vairākas nedēļas, jāievēro noteiktais dienas režīms.

Pie ēdamgalda jāierodas precīzi, turklāt piemērotā apģērbā. Nedrīkst ēst peldkostīmā, sauļošanās tērpā vai pidžamā.

Viesnīcas restorānā brokastis un pusdienas pieņemts ēst dienas apģērbā. Pošoties uz vakariņām greznās, lielās viesnīcās, vīrieši uzvelk vakara uzvalku. Sievietēm jāģērbjas atbilstoši savam partnerim.

Tuvākie kaimiņi, ar kuriem ilgāku laiku bieži ir būts kopā, piemēram, pie ēdamgalda, jāsveicina arī ārpus viesnīcas, atpūtas nama un sanatorijas pat tad, ja tie nav oficiāli stādījušies priekšā.

No viesnīcas, atpūtas nama vai sanatorijas izejot, nav jāņem līdzi atslēga; tā jānodod attiecīgai personai (kalpotājai, dežurantam, administratoram).

Ja uzturēšanās viesnīcā, atpūtas namā vai sanatorijā ir bijusi patīkama, nedrīkst par to aizmirst pateikties apkalpojošam personālam. Pateicība izsakāma vai nu personiski, vai arī izdarot ierakstu attiecīgā grāmatā.

TŪRISMA CEĻOJUMĀ

Nav nemaz tik sen, kad lasītājus pārsteidza Zila Verna aprakstītais cejojums apkārt zemeslodei 80 dienās. Mūsu laiks daudzējādā ziņā apsteidzis rakstnieka fantāziju, ievērojami mainot priekšstatu par attālumiem.

Mūsdienu cilvēki neatkarīgi no nodarbošanās bieži dodas ne vien īsos, bet arī ļoti garos tūrisma ceļojumos. Padomju Savienībā aizvien vairāk paplašinās tūrisma bāzu tīkls. Un ikviens, kas vēlas, var iegādāties tūrisma ceļazīmi. Protams, ceļojumā iespējams doties arī bez tās, ar tūrisma bāzēm nesaistoties, taču neapšaubāmi ērtāk ir izmantot to pakalpojumus nekā gādāt par visu pašiem, it sevišķi tad, ja uz kādu vietu dodamies pirmo reizi. Tūrisma ceļazīme atbrīvo no visām ceļa grūtībām: nav jālauza galva par apmešanās vietām, nav jārūpējas par uzturu, biļešu pirkšanu utt. Turklāt izdevumu parasti ir mazāk, nekā braucot individuāli.

Ceļojumā vienmēr jāatceras, ka katrs tūrists ir savas tautas, savas valsts pārstāvis un ka par tās labo slavu viņš ir atbildīgs.

Tā kā katrā zemē ir savi paradumi, pirms ceļojuma noteikti ar tiem jāiepazīstas. Lai nenonāktu nepatīkamā situācijā un neaizvainotu vietējos iedzīvotājus, dažkārt zināmā mērā jāpakļaujas attiecīgās zemes paražām. Nav glīti kritizēt un izsmiet svešus paradumus. Taču tas nenozīmē, ka par visu svešo, neredzēto skaļi jājūsmo un, attiecīgi salīdzinot, jāpeļ sava zeme. Kaut ari jaunais un svešais dažkārt ļoti pārsteidz, jāpapūlas savu izbrīnu apslēpt. Nav pareizi ari tēlot vienaldzību. Tūrisma braucienā, tāpat kā visur citur, jābūt mēra izjūtai. Vispār — svešā vietā jāizturas kā viesim.

Atzinība izsakāma tad, kad to darīt ir vajadzīgs. Protams, cildināšana nedrīkst izvērsties par lišķīgu slavinā-

Kaut ari neparastais dažkārt loti pārsteidz, jāpūlas savu izbrīnu apslēpi.

sanu. No otras puses, ja svešumā kaut kas nepatīk, nepieklājas to skaļi un uzkrītoši kritizēt.

Tūristu grupai parasti ir vadītājs — gids. Gida paskaidrojumi (par apkārtni, muzeja vai izstādes eksponātiem utt.) jānoklausās klusu un mierīgi. Ja kāds grib ar savu biedru šai sakarā apmainīties domām, neuzkrītoši jāpaiet sāņus, lai nevienu netraucētu. Ja rodas kāds jautājums, tas jāizsaka tad, kad gida runā ir garāks pārtraukums vai arī kad viņš stāstījumu pabeidzis.

Tūristi parasti ņem līdzi arī fotoaparātu vai filmaparātu. Ja rodas vēlēšanās nofotografēt kādu no apciemojamās zemes iedzīvotājiem, jālūdz tam atļauja.

Ir neglīti, ja tūrists zaudē stingru stāju un izturas izaicinoši brīvi. Nepavisam nav patīkami satikt trokšņainu turistu grupu, kas ar skaļu sarunāšanos, spalgiem smiekliem un pārāk brīviem žestiem pievērš sev vispārēju uzmanību.

Tūristam visur jābūt atturīgam un pieklājīgam. Bieži mēs neiedomājamies, ka citās zemēs pēc mūsu uzvedības spriež par visas mūsu tautas kultūru. Ir gadījies, ka tūristi, domādami, ka viņu valodu neviens nesaprot, savu pārsteidzīgo izteicienu dēļ nokļuvuši ļoti neveiklā stāvoklī. Pat tādās vietās, kuras no dzimtenes šķir vislielākie attālumi, var sastapt savas zemes ļaudis vai personas, kas prot mūsu valodu.

CEĻOŠANA UN ATTIEKSME PRET DABU

Ir veca patiesība, ka labs garastāvoklis un darba prieks vispirmām kārtām ir atkarīgi no veselības. Bet veselību lielā mērā ietekmē pareiza atpūta, proti, tas, cik lietderīgi, no veselības aizsardzības viedokļa raugoties, mēs pavadām brīvo laiku, tātad — cik ilgi un bieži uzturamies brīvā dabā. It sevišķi pilsētniekiem vajadzētu ik svētdienu atbilstoši gadalaikam izdarīt garākas vai īsākas pastaigas, pārgājienus ar slēpēm u. tml. Mūsu dienās ceļojumiem un ekskursijām izmanto arī dažādus satiksmes līdzekļus. Taču joņošana pa ceļiem automobilī nevienam veselību neuzlabo, nemaz nerunājot par fizisko spēku nostiprināšanu. Daudz veselīgāks, skaistāks un pārdzīvojumiem bagātāks ir senais ceļošanas veids — iešana kājām. Tāpēc arī tad, ja izmanto motorizētos braukšanas līdzekļus, ir ieteicams pieturvietās izdarīt kaut nelielus pārgājienus kājām.

Ceļošanai kājām vairāk nekā jebkuram citam tūrisma veidam jo rūpīgi jāizvēlas apģērbs un līdzi ņemamās lietas. Apģērbam un apaviem jābūt viegliem, vienkāršiem un izturīgiem. Pārāk smags nesamais nogurdina un laupa pārgājiena prieku, tāpēc līdzi jāņem tikai tas, bez kā nav iespējams iztikt. «Apbruņojumu», kas domāts visiem (teltis, pirmās palīdzības līdzekļus, kartes, kompasus, sporta piederumus), tūristi sadala savā starpā.

Telts celšanai jāizvēlas piemērota vieta, lai citus netraucētu. Nav piedienīgi celt telti ievērojamu dabas objektu tuvumā vai ļoti skaistā vietā, ko apmeklē daudz ļaužu. Telts celšanā piedalās visi pārgājiena grupas dalībnieki.

Jāiegaumē, ka ne visur ir atļauts kurt ugunskuru. To nedrīkst darīt mežā un koku tuvumā, kur var izcelties ugunsgrēks. Nometni atstājot, apdzēstā ugunskura vieta pārklājama ar zemi un velēnām. Tas ir nepieciešams ne tikai drošības dēļ, bet arī skaistuma labad, jo melnie izdzisušo ugunskuru laukumi neglīti kontrastē ar košo meža vai pļavas zaļumu.

Ne pārgājiena laikā, ne nometnē neklājas uzvesties pārāk trokšņaini. Nevajadzētu arī plūkt puķes, ja tās tik un tā jau pēc īsa brīža tiek aizsviestas prom. Jāsoļo mērenā tempā, baudot dabas skaistumu. Vientuļās vietās ir vēlams pretimnācēju pasveicināt arī tad, ja viņu nepazīst. Tāpat pieklājīgi jāatbild uz laucinieku un bērnu sveicieniem, jo kā pie mums, tā arī citur laukos par vienu no labas uzvedības noteikumiem uzlūko katra pretimnācēja sveicināšanu.

Nav nepieciešams pārgājienā doties lielā grupā, var iet arī divatā un pat viens. Ejot lielākā grupā, nepieklājas no citiem atdalīties.

Pārgājienā viens otrs parastais uzvedības noteikums nav piemērojams. Pārgājiena dalībnieki — vīrieši un sievietes — izturas biedriski un brīvi, taču vienmēr korekti. Jaunietēm pašām jānes sava mugursoma, taču .jauniešiem jācenšas paņemt smagākās lietas.

Arī sēņošanu, ogošanu, zveju un medības zināmā mērā var uzlūkot par pārgājienu. $āda izklaidēšanās, kaut gan uzmanība tiek pievērstā vienam noteiktam objektam, nomierina nervu sistēmu, reizē izraisot prieku par dabas skaistumu.

Pareizi dara tie vecāki, kas bērnam, jau sākot ar pirmajiem dzīves gadiem, māca mīlēt un saudzēt dabu. Tāpēc ģimenes izbraukumos un pastaigās bērnu uzmanība jāvērš uz visu nozīmīgo un skaisto un viņiem saprotama veidā jāizskaidro dabas lielā nozīme mūsu dzīvē.

Tomēr vēl pat mūsu dienās sastopami cilvēki, kas pret dabu izturas nevērīgi vai pat nesaudzīgi.

Komunistiskā morāle prasa, lai katrs sabiedrības loceklis dabas bagātības sargātu un izturētos pret tām kā gādīgs saimnieks. Mums liekas pats par sevi saprotams, ka jārūpējas par savu māju, dzīvokli, jo to izmantojam katru

Nosodāma ir dažu ceļotāju nepārvaramā tieksme savus «vēsturiskos» ceļojumus iemūžināt.

dienu. Bet vai, piemēram, mežs mums nav vajadzīgs ik dienas?

Mežs ir mūsu bagātība, mūsu meteoroloģisko apstākju un ūdens režīma regulētājs, tā sauktā «ūdenskrātuve» un mūsu pilsētu «plaušas». Un kur nu vēl meža tiešā vērtība tautas saimniecībā!

Mēs lepojamies ar saviem daudzajiem vecajiem parkiem un alejām, kas mūsu zemes ainavu vērš par savdabīgu gleznu. Pēckara gados daudzās vietās ir ierīkoti jauni parki un košuma dārzi. Arī ceļi tiek apstādīti ar kokiem. Cilvēks, kas mīl skaistumu, augošos kociņus aplūko ar prieku un domās pateicas to stādītājiem, labi zinādams, ka katra koka iestādīšana un audzēšana prasa pūles, rūpes un mīlestību. Redzot koku, kam nolauzti zari vai noplēsta miza, īsts dabas draugs jūtas tā, it kā ievainots būtu viņš pats.

Nosodāma ir dažu ceļotāju nepārvaramā tieksme savus «vēsturiskos» ceļojumus iemūžināt, graizot vai urbinot celtņu un alu sienas, solus, kokus, cenšoties tajos ieskrāpēt savu vārdu, gadskaitļus u. c. Tā, piemēram, viena no slaveno Helmes alu [9] starpsienām šādas rīcības dēļ jau ir sabrukusi.

Jācienī arī gluži parasta ainava. To nedrīkst piegružot ar ēdiena paliekām, papīriem, olu čaumalām, saplēstu pudeļu lauskām vai citādu drazu. Jāsargā akas un avoti. Atpūtas vietu atstājot, jāpārlūko apkārtne, lai tajā nepaliktu mētājamies kāda tukša konservu kārba, cigaretes vai papirosa gals. Ja katrā nedēļas nogalē vienā un tai pašā vietā kāda grupa apstātos un pēc atpūšanās atstātu kaut nedaudz atkritumu, jau drīz vien skaistā vieta būtu pilnīgi pārvērtusies. Atkritumi jāierok zemē. Turpretim pludmalē ēdiena atliekas smiltīs nedrīkst ierušināt. Pudeles lausku aprakšana piekrastes smiltīs ir uzskatāma pat par noziegumu.

Salīdzinājumā ar dabas piemēslotājiem vēl ļaunāki ir dabas postītāji. Lauzdami zarus veseliem klēpjiem, tie savā iznīcināšanas kārē netaupa pat jauno koku galotnes. Satrauc apkārtnes aina, kurā redzami aplauzīti bērzi, nopostīta lazdu birzs vai alkatīgu sēņotāju izārdīts sūnu paklājs.

Jāvēršas arī pret skudru pūžņu postītājiem, kas nepadomā, ka meža skudras ir ļoti noderīgas, jo iznīcina kaitīgos kukaiņus. Meža skudras pie mums aizsargā valsts.

Mūsu valstī ir daudz vērtīgu un retu dabas un vēstures pieminekļu. Šos objektus ik gadu apciemo tūkstošiem ļaužu, un no viņu uzvešanās lielā mērā ir atkarīgs, kā saglabāsies to dabiskais izskats.

Katram cilvēkam pret dabu un kultūrvēsturiskajiem objektiem jāizturas ar vislielāko rūpību un gādību.

Pieaugušajiem ir atbildības pilns uzdevums — ar savu priekšzīmi arī bērnos ieaudzināt dabas mīlestību, skaistuma izjūtu un kulturālu uzvedību. Dabas krāšņums mums ir ne tikai jāsaglabā, bet arī jānodod mantojumā saviem pēctečiem.

Daba ir bijusi un būs mūsu gara spēju audzinātāja un iedvesmotāja, mūsu estētisko jūtu izraisītāja.

APCIEMOJUMI

Cilvēki satiekas dažādos apstākļos. Lai cik izplatītas arī būtu satikšanās kafejnīcā, restorānā, klubā, tomēr viena no vispopulārākajām satikšanās formām ir savstarpēji apciemojumi (vizītes u. c.).

īsus privātus apciemojumus izdara galvenokārt vakara pusē un atpūtas dienās pēc pulksten 12. Nekādā gadījumā nedrīkst doties vizītē pusdienas laikā. Lielos svētkos, piemēram, Oktobra svētkos, Jaungadā, neiet vizītē pie svešiem un mazāk pazīstamiem. Šajās dienās pieklājas apmeklēt tikai tuvus draugus, par kuriem ir zināms, ka viņiem apciemojums sagādās prieku.

Nav labi kādu apciemot priekšsvētku dienās un sestdienā, jo tad mājinieki ir aizņemti ar svētku sagatavošanas vai mājas uzkopšanas darbiem. Vizītes ilgums ir atkarīgs no tās veida, apciemotā laika

un apciemotāja takta izjūtas. Visīsākais apciemojums ilgst 10—15 minūtes.

Viesojoties nav pieklājīgi brīdi pa brīdim skatīties pulkstenī, jo tas var aizvainot namatēvu vai namamāti.

Vizīte ir pieklājības un cieņas izrādīšana apciemotajam. Senāk katrai vizītei sekoja pretvizīte. Šis paradums mūsu dienās jau gandrīz pārdzīvojis savu laiku. Tāpēc arī neklājas apvainoties, ja apciemotais neierodas pretvizītē.

Priekšā stādīšanās vizītes, kā ari pretvizītes var būt pastāvīgu, draudzīgu attiecību sākums. Taču, kamēr vizīte ir formāla pieklājības parādīšana, tai jābūt īslaicīgai, ne garākai par stundas ceturksni.

Neprecējusies sieviete uz vīrieša priekšā stādīšanās vizīti ar pretvizīti neatbild, taču viņa var aizsūtīt vīrietim ielūgumu apciemot viņu vēlreiz.

Iekārtojoties jaunā, mazapdzīvotā vietā, piemēram, ciematā vai ciemā, jāizdara vizīte pie tiem, ar kuriem darbā vai arī sabiedriskajā dzīvē būs jāsaskaras.

To, vai vizītē jādodas uz apciemojamā darba vietu vai mājām, nosaka apstākli un takta izjūta. Priekšā stādīšanās vizītes sevišķi iecienījušas militārās personas. Tā, piemēram, ja divi virsnieki dien vienā pulkā un nepazīst viens otra dzīvesbiedri, pēc pakāpes jaunākais kopā ar dzīvesbiedri apciemo pēc pakāpes vecāko virsnieku un viņa ģimeni. Tā rīkojas arī vienas iestādes darbinieki, ja viņi vēlās nodibināt ģimeņu pazīšanos. Jaunais pāris priekšā stādīšanās vizītē iet pie abu pušu radiem, draugiem un labu pazinu ģimenēm.

Jaunietim, kas nodomājis apprecēties, ir pienākums doties priekšā stādīšanās vizītē pie savas izredzētās vecākiem. Šādā gadījumā jaunietim jāierodas precīzi iepriekš norunātajā laikā. Savai nākamajai sievasmātei viņš pasniedz puķes. Parasti šādā reizē viņam piedāvā tasīti kafijas vai glāzi vīna. Kaut arī šī vizīte ir garāka par iepriekš aprakstītajām, tomēr jāatceras, ka jaunietim nav tiesību apciemojumu pārāk ieildzināt un nevietā tērēt meitenes vecāku laiku. Piemērotā brīdī viņš pieceļas un, viegli palokoties, lūdz atļauju iet: «Vai drīkstu atvadīties?» Jauneklim jānogaida, līdz viņam sniedz atvadu sveicienam roku. Ja viņu līdz durvīm nepavada jaunietes vecāki, tas noteikti jādara meitenei pašai.

Meitene pie sava izredzētā vecākiem priekšā stādīšanas vizītē, protams, neierodas viena pati, bet gan tā pavadībā. Starp citu, pirmā tikšanās un iepazīšanās ar jaunekļa vecākiem var notikt arī ārpus mājām, piemēram, kopīgi apmeklējot teātri vai dodoties pastaigā. Šāda vide katrā zinā ne vienam vien ļauj justies mazāk saspringti.

Atstājot kādu vietu, kurā ilgi dzīvots, uz garāku laika posmu vai pavisam, jāapciemo savi tuvākie pazinās, lai viņiem paziņotu par savu aizbraukšanu. Uz atvadīšanās vizīti nav jāatbild, taču aizbraucēju pieklājas (stacijā, lidostā u. c.) pavadīt. Pēc atgriešanās pazīstamie jāapciemo atkal, lai paziņotu par savu pārrašanos.

Pie radiem, draugiem, labiem paziņām dodas apsveikuma vizītēs sakarā ar kādu ievērojamu notikumu viņu ģimenēs (apprecēšanos, bērna piedzimšanu utt.). Ir izveidojies paradums apsveicamajiem pasniegt ziedus vai dāvanu.

Ja kāds no tuvākajiem pazinām ir saslimis, vinu apciemo, lai izteiktu līdzjūtību un uzmundrinātu. Slimnieku drīkst apciemot tikai tad, ja to atļauj ārstēšanās režīms.

Ir veca patiesība, ka izveseļošanās bieži vien ir atkarīga no slimnieka psihiskā stāvokļa. Gandrīz ikviens sirdzējs, par kuru neliekas ne zinis nedz viņa tuvākie pazīstamie, nedz arī darba biedri, jūtas pamests un nelaimīgs. Tas slimnieka atveseļošanos var ieildzināt. Tāpēc ne vien tuviniekiem, bet arī iestādes darbiniekiem būtu jāparāda lielāka uzmanība pret slimnieku — slimo darba biedru un kolektīva locekli. Tas, protams, nenozīmē, ka slimnieks būtu jāapciemo katram darba biedram. Pārāk liela uzmanības izrādīšana ietekmētu pat pretēji — nogurdinātu. Ir pilnīgi pietiekami, ja kolektīva vārdā slimo apciemo viens vai divi pārstāvji. Ja slimnieka veselība ir tāda, ka viņu apciemot nav atļauts, jācenšas uzzināt, kā viņš jūtas, un jālūdz viņu pasveicināt. Slimnieka apciemojuma laiku nosaka viņa ārstēšanās režīms. Ja ir atļauts, slimajam nes (vai sūta) augļus vai saldumus, arī puķes. Jāizvēlas ziedi bez smaržas, jo tā slimo var uztraukt. Slimniekam nedrīkst nest puķes podā, jo ar zemi var izplatīt infekciju. Sarunu temata izvēlē jābūt ļoti taktiskiem. Jāizvairās no visa, kas slimnieku kādā ziņā varētu satraukt vai skumdināt. Sarunas jācenšas risināt tā, lai slimo iepriecinātu, uzmundrinātu. Slimniekiem ir paradums aprakstīt savas slimības gaitu un sāpes. Taktisks apmeklētājs visu to noklausās uzmanīgi un iejūtīgi. Mierīga izturēšanās, pārliecība par to, ka slimais noteikti izveseļosies,

nomierina vislabāk. Var gadīties, ka slimnieks šaubās par  ārsta metožu labvēlīgu ietekmi uz viņa veselību vai pat ? neuzticas ārstam. Katra saprātīga cilvēka uzdevums būtu šīs šaubas un neuzticēšanos izkliedēt. Nekad nedrīkst maj zināt slimnieka acīs ārsta autoritāti, jo tas pasliktinātu pacienta psihisko stāvokli un reizē ar to arī veselību. Apciemojumam jābūt īsam, lai slimo nenogurdinātu. Pretrunā ar sanitārajiem noteikumiem ir sēdēšana uz slimnieka gultas. Ja apciemojuma laikā ienāk ārsts vai medicīnas māsa, uz brīdi no slimnieka jāatiet nost.

Kad slimais ir izveseļojies, viņam ir jāpateicas apmeklētājiem par izrādīto uzmanību.

Pie mums mazāk parastas ir līdzjūtības vizītes. Šādā nolūkā apciemo tikai tuvākos radus un draugus, ja tos piemeklējusi kāda nelaime. Puķes līdzi neņem, bet gan piedāvā savu palīdzību. Izteikt līdzjūtību pa tālruni ir pārāk formāli un auksti, tāpēc ir pieņemts ierasties pašiem. Tuvs radinieks vai draugs drīkst ierasties līdzjūtību izteikt tūlīt, tālākie to dara parasti dažas nedēļas vēlāk. Protams, šādā apciemojumā viesim jābūt sevišķi taktiskam. Vispirms jāuzzina, vai nelaimes piemeklētais vispār vēlas viesus pieņemt. Ja noskaidrojas, ka tas savās bēdās grib palikt vienatnē, ierasties viesos būtu uzbāzība. Nav jāņem ļaunā, ja, piemēram, sērotājs līdzjūtības apliecinājumus nepieņem pats, bet lūdz, lai to izdara viņa radinieks vai draugs. Ja kopš skumjā notikuma jau ir pagājis zināms laiks un bēdu piemeklēto cilvēku vai nu satiek, vai arī apciemo, tad nelaimi vairs nepiemin. Ziņkārīga iztaujāšana par sīkumiem apvaino. Turklāt uz jautājumiem atbildot, viss it kā vēlreiz jāpārdzīvo. Sirsnīgs rokasspiediens spēj izteikt vairāk nekā daudzi izmeklēti vārdi.

Ja par bērēm paziņo personiski, ir pienākums piedalīties izvadīšanas ceremonijā. Ja to darīt nav iespējams, jānosūta līdzjūtības vēstule, kurā arī jāatvainojas un jāpamato neierašanās iemesls.

Pateicības vizīte izdarāma tad, ja kādam vēlas pateikties par pakalpojumu, dāvanu, uzmanības parādīšanu. Ja šādu apciemojumu izdarīt nav iespējams, jānosūta pateicības vēstule.

Negaidīts viesis var sagādāt daudz prieka vai arī sabojāt omu. Tāpēc arvien ir jāņem vērā apciemojamā laiks, viņa darbs, dzīves stils. Labi jāapdomā, kurā dienā

Negaidīti viesi var sagādāt prieku vai ari sabojāt omu.

un stundā viņam būtu visizdevīgāk ciemiņu uzņemt. Vispareizāk būtu no paša apciemojamā uzzināt (vai nu personiski, vai arī pa tālruni), kad viņš varētu uzņemt viesi. Taču par apciemojumu iepriekš drīkst paziņot tikai tad, ja ir pārliecība, ka tas jebkuros apstākļos apciemojamam sagādās prieku. Viesos neiet no rīta agri un vakarā vēlu. Kādu pārsteigt svētdienas rītā ap pulksten 8—9 vai vēlā vakara stundā drīkst vienīgi intīms draugs un arī tad tikai tajā gadījumā, ja viņš droši zina, ka apciemojamais neapmulsīs, parādoties rīta svārkos, un būs pārliecināts, ka ciemiņš neapvainosies par to, ka viņu uzņem šādā tērpā. Un tomēr agrs apciemojums visiem, it sevišķi namamātei, sagādā zināmas neērtības (varbūt nav pagūts sakārtot istabu u. tml.). Tas var ierobežot arī laiku, kas paredzēts saimniecības darbiem. Pieklājības noteikumi apciemošanai paredz stundas no pulksten 12 līdz 20.

Nav pieņemts apciemot pusdienu vai vakariņu laikā.. Ja apciemojums tomēr gadās šādā reizē un namamāte

ciemiņu lūdz pie galda vai nu patiešām aiz laba prāta, vai i arī pieklājības dēļ, ir tiesības pateikties un atsacīties, aizj bildinoties, ka tikko pusdienots u. tml. Ja namamāte par ] to pat dzirdēt nevēlas un viesim piepilda zupas šķīvi vai tējas glāzi, nepieklājas vairs iebilst.

Atvadīties tūlīt pēc piecelšanās no ēdamgalda ir nepieklājīgi. Pēc maltītes ieturēšanas vēl vismaz brīdis jāpavada sarunās. Vispār nav pieklājīgi ciemošanos izbeigt pēkšņi, pusvārdā, tāpat kā pārlieku vilkt garumā.

Viesos būt ir patīkami, un šā iemesla dēļ ciemiņam reizēm zūd laika izjūta un viņš kļūst netaktisks. Ja namatēvs starp citu ieminas, ka viņš kaut ko piemirsis nokārtot, vai arī it kā nejauši ieskatās pulkstenī, ir skaidrs, ka apciemojums jau pārāk ieildzis. Bieži dzirdamo teicienu «Ak jūs jau ejat prom, tik drīz?» ne vienmēr drīkst uztvert par neliekuļotu mājienu, kas dod tiesības vēl pusstundiņu pasēdēt. Nepavisam neklājas apstāties pie atvērtām dur-1 vīm vai gaitenī, lai iesākto sarunu turpinātu. Visu, kas palicis nepateikts, var pasacīt citā reizē siltā istabā.

Ejot ciemos, jāievēro ari citi pieklājības noteikumi —pie durvīm jāzvana un jāklauvē īsi. Ja durvis pēc pirmā

/vana neatver, drīkst piezvanīt vēl otrreiz, bet ne vairāk. Tā jau būtu uzbāzība. Ja apciemojamā nav mājās, bet kāds pasaka, ka viņš viesojas ģimenē, kas apciemotājam nav pazīstama, nepieklājas iet turp pakaļ. Tā rīkoties var tikai izņēmuma gadījumos. Pazīstamus apciemojot, nav pieņemts ņemt līdzi svešu personu, ja iepriekš tas nav saskaņots ar namatēvu. Vienīgi tad, kad ir zināms, ka apciemojamais par svešās personas ierašanos katrā ziņā priecāsies, to drīkst ņemt līdzi. Var gadīties, ka tieši pirms paredzētā apciemojuma laika kāds ir atbraucis viesos pie apciemotāja. Pie pavisam labiem pazīstamiem šo atbraucēju pieļaujams ņemt līdzi arī tad, ja apciemojamiem viņš ir svešs.

Ejot viesos, nedrīkst ņemt līdzi suni, jo tas var nopēdot grīdu, riet utt.

Bērnus ņem līdzi viesos pie tiem paziņām, kam pašiem ir bērni, vai uz tām mājām, kur par mazuļiem ļoti priecājas.

Ierasties viesos nedrīkst pat mazliet iereibušā stāvoklī. Ja cilvēks ciena apciemojamo un arī pats sevi, viņš ciemos ierodas visādā ziņā korekti: pilnīgi nedzēris, neturēdams rokā vai lūpu kaktiņā cigareti, gludi noskuvies, sakārtojies, uzvilcis tīru apģērbu utt.

Kājas rūpīgi jānotīra jau kāpņu telpā. Ejot iekšā, vīrietim jānoņem cepure. Galošas, botes (vispār ielas apavi) un lietussargs jāatstāj priekšnamā.

Austrumu zemēs pieņemts, ka apciemotājs savus ielas apavus atstāj priekšnamā. Šis paradums daudzās vietās ir ieviesies arī pie mums. Kā vīrietim, tā sievietei katrā ziņā vajadzētu ņemt līdzi vieglas kurpes (bērniem čības). Mūsu dienās tām ir pat īpaši maisiņi nešanai. Būtu ļoti vēlams katram iegādāties dažus pārus istabas apavu viesiem. (Vispiemērotākie ir apavi bez papēža daļas, jo tie der dažāda lieluma kājām.)

Sieviete, kas ieradusies uz īsu brīdi, drīkst atstāt mugurā mēteli vai kažoku un galvā cepuri. Ja vīrietim nav lūgts novilkt mēteli (mājas ļaudīm noteikti jālūdz, lai viesis to dara!), viņš iet istabā, virsdrēbes nenoģērbis, platmali rokā turēdams. Nedrīkst citiem rādīt platmales iekšpusi. Platmali nedrīkst likt uz galda. Ja tā jānoliek, tad tikai uz krēsla. Priekšmeti, kas varētu bojāt mēbeles — tās noskrāpēt, saslapēt, nokrāsot, jānovieto kur citur. Tā, piemēram, nepieklājas likt uz galda lietussargu,

naudas maku, cimdus, portfeli u. c. Ja rokas sasvīdušas, arī tās nedrīkst atbalstīt uz krēsla atzveltnes vai uz citā mēbelēm.

Ja viesi ieved istabā, kurā neviena nav, viņam jāpaliek stāvot un jāgaida. Nepiederas iet no vienas lietas pie otras, lai tās tuvāk aplūkotu vai paņemtu rokā; nepieklājas arī mest ziņkārīgus skatienus pa atvērtām durvīm otrā telpā. Ja pēc brīža ierodas vēl kāds cits apciemotājs, pirmais no tiem nedrīkstētu tūlīt atvadīties un aiziet. Šāda aiziešana var radīt iespaidu, ka jaunatnācēja sabiedrība aizejošajam nav pa prātam. Turklāt šāda rīcība rada neērtības arī viesu uzņēmējam, jo tūlīt pēc tam, kad viņš sasveicinājies ar vienu ciemiņu, ir jāaizvada otrs. It sevišķi tā neklājas darīt tad, ja jaunatnācējs pirmajam viesim ir gluži svešs. Šādā reizē atvadīšanās katrā ziņā ir nedaudz jānovilcina.

Ir cilvēki, kas labprāt uzņem viesus, bet ir ari tādi, kuri ciemiņos saskata tikai laika izniekotājus, traucētājus.

Senie ziemeļnieku paradumi noteica, ka mājastēvam katrs viesis, pat svešinieks, jāsagaida jau namdurvīs. Kad atnācējs bija padevis labdienu, viņš tam piedāvāja tā saukto «apsveicināšanās dzērienu». Pēc tam kad ciemiņš bija aizvadīts līdz vienmēr degošajam pavardam un apsēdināts, mājastēvs apjautājās par viņa ceļu un nodomiem. Un tikai tad, kad visa stingri noteiktā pieklājības procedūra bija galā, namatēvs sāka interesēties, kas par viesi pie viņa ir ieradies.

Šādu viesmīlības izrādīšanu mūsu dienās neviens negaida. Taču seno ziemeļnieku paradumu atgādināšana nemaz nav nevietā arī tagad, it sevišķi tiem, kuri savus bērnus māca melot, ka «mātes vai tēva nav mājās». Uzņemt viesi kaut vai uz dažām minūtēm gandrīz vienmēr var ikviens. Viesa ievešana istabā, viņa nosēdināšana un dažu vārdu pārmīšana taču neatņem sevišķi daudz laika. Ja nav vaļas parunāties ilgāk, apciemotajam jāatvainojas un jāpaskaidro, ka viņam ir nekavējoties jāiet, piemēram, uz poliklīniku, uz teātri, un jāpiebilst, ka nākamajā reizē viņš cer sarunām atrast vairāk laika. Šādā situācijā, kas viesim nereti šķiet neveikla, nav iemesla apvainoties. Katram ciemiņam, kas iepriekš nav paziņojis par ierašanās laiku, jābūt sagatavotam uz to, ka mājiniekiem tobrīd ir ieplānots kas cits. Arī viņiem šādas situācijas dēļ nav iemesla justies neērti.

Vispār viesmīlība prasa, lai apciemotais pret viesi izturētos laipni. Istabā ievestajam viesim nedrīkst likt uz sevi Ilgi gaidīt. Ja ciemiņam jāgaida piecas minūtes, tā jau ii neuzmanība pret viņu. Izņēmuma gadījumā, kad viesis tomēr jāatstāj uz laiku viens, viņam piedāvā lasīšanai kādu avīzi vai žurnālu. Ja, viesim klātesot, zvana tālrunis vf i i arī apciemoto aicina uz mirkli ieiet otrā telpā, viesa priekšā jāatvainojas. Telefona sarunu nedrīkst ieildzināt. Viesa klātbūtnē saņemot telegrammu vai vēstuli, jālūdz atļauja to izlasīt. Ja vēstule ir gara un nav svarigi ar tās saturu iepazīties tūlīt, tā jāatliek sānis. Mājas ļaudis viesim piedāvā ērtāko sēdekli. Ir izveidojies paradums viesus pacienāt. Ja apciemojums ir īss, nav nepieciešams klāt galdu. Viesmīlības noteikumi ir ievēroti, ja viesim no skaista trauka pasniedz augļus, ogas vai saldumus, tasi kafijas, tējas vai arī kādu pašgatavotu atspirdzinošu dzērienu. Ja mājās ir vīns, var piedāvāt arī to.

Cilvēki, kas mīl sabiedrību, laiku pa laikam savus tuvākos draugus ielūdz pie sevis mājās uz pēcpusdienas kafiju vai vakariņām, vai arī uz lielākām viesībām. Mājas atmosfērā kopā ar draugiem un pazīstamajiem svin arī nozīmīgākos svētkus, dzimšanas dienas, kāzas u. c. Šīm svinībām nevajadzētu pārvērsties par dzeršanas un izēšanās svētkiem, kuros visvairāk uzmanības tiek pievērsts dzērienu un ēdienu bagātībai. Sabiedrībā galvenais ir kopīgas intereses, asprātīgas sarunas un omulība. To var sasniegt tad, ja labi pārdomā, ko ielūgt un kā viesus uzņemt. Bieži vien jāatrisina grūta problēma: ko aicinat un ko atstāt neaicinātu. Tuvāko paziņu loks parasti ir plašāks nekā uzņemšanas iespējas.

Ielūdzot ciemiņus, ir jādomā par to, vai viņi cits ar citu sapratīsies. Ja rīko svinības, kurās piedalās daudz viesu, cilvēkiem ar vienādām interesēm ir iespējams pašiem sagrupēties.

Ir viesmīlība, ko nosaka tikai ārējā pieklājība, un viesmīlība, kas pamatojas uz simpātijām un patiku.

Pirmām kārtām ciemiņu sarakstā ieraksta draugus, pēc tam, ievērojot formālo pieklājību, — personas, kas katrā ziņā jāielūdz. Ja, piemēram, aicina vienu no dzīvesbiedriem, noteikti jāielūdz arī otrs. Tāpat saderinātie jāaicina kopā, it īpaši tad, ja viesību rīkotāji pazīst abus. Ielūgto interesēs būtu jāizvairās aicināt personas, kuru klātbūtne sabiedrību apgrūtina. Ģimenei, kurā ir sēras vai kāds smagi slims, nesūta ielūgumu uz balli.

Uz lielām viesībām drīkst ielūgt ari nepazīstamu cilvēku, par kuru ir zināms, ka viņš labprāt tajās piedalītos.

Ļoti liela nozīme ir tam, kad viesus ielūdz un kā to izdara. Jo lielākas ir viesības, jo lielāku sagatavošanos tās prasa kā no rīkotājiem, tā arī no viesiem. Tāpēc, piemēram, uz kāzām, sudrabkāzām un citām lielām svinībām ielūdz apmēram trīs četras nedēļas iepriekš; ja viesības ir mazākas, uzaicina apmēram nedēļu pirms tām. Uz palastu, nelielu vakaru, kurā piedalās maz viesu (piemēram, uz kafijas vakaru), ciemiņus uzlūdz tikai dažas dienas pirms tā. Tuvus draugus drīkst ielūgt arī mutvārdiem vai pa tālruni. Turpretim, ja rīko lielas svinības un jāielūdz attālāki paziņas, uzaicinājumu pieklājas nosūtīt rakstveidā. Ielūgums katrā ziņā jāsūta aizlīmētā vēstulē (nevis uz pastkartes!). Kāzu un citu lielu svinību gadījumā parasti izsūta speciālus iespiestus vai mākslinieciski apdarinātus ielūgumus. Ja ielūgumi izgatavoti tipogrāfijā, viesu vārdus tajos ieraksta ar roku. Ielūgumi nosūtāmi visiem ielūdzamajiem, arī tiem, kas pirms tam aicināti mutvārdiem. Ģimenei sūtāmais ielūgums adresējams ģimenes galvam. Ģimenes locekļus uzaicina ar šo pašu ielūgumu. Ja vienas un tās pašas ģimenes locekļi dzīvo dažādās vietās, tiem jāadresē atsevišķi ielūgumi.

Kāzu ielūgumu mūsu dienās parasti sūta jaunlaulājamie paši. Tas varētu būt, piemēram, šāds:

God. Pēteri Briedi

Laipni lūdzam Jūs piedalīties mūsu laulības reģistrācijā un kāzu svinībās 1972. gada 7. decembrī pulksten 19 N kluba telpās Tallinas ielā 1.

Rīgā 1972. gada 10. novembri

Ai/a Lapiņa Jānis Bērzs

Lūdzam atbildēt līdz š. g. 1. decembrim. Mūsu adrese: Rīgā, Tallinas ielā 30 — 3.

Ja svinības notiek pie līgavas vecākiem, ielūgumus sūta viņi. Ja tās tiek rīkotas kādā klubā vai restorānā, ielūgumus var sūtīt abu jauniešu vecāki.

Kaut arī ielūgumā nav ierakstīts «Lūdzam atbildēt…», saņēmēja uzdevums ir pēc iespējas ātri paziņot par savu Ierašanos vai neierašanos. Tas ir vajadzīgs tādēļ, lai svinību rīkotāji zinātu viesu skaitu. Atbilde noteikti jāsūta aizlīmētā aploksnē, un to drīkst rakstīt kā uz vēstuļu papīra, tā arī uz vizītkartes. Pats par sevi saprotams, ka ielūguma saņēmējam par ielūgumu ir jāpateicas. Ja kādu iemeslu dēļ viņš šo ielūgumu nevar pieņemt, par to jāizsaka nožēla un nedaudzos vārdos jāpamato, kāpēc ierasties nav iespējams.

Nav glīti ciemiņu ielūgt pēdējā brīdī, tāpat kā nav pieklājīgi uz aicinājumu neatbildēt nemaz vai arī atbildēt pašā svinību dienā. Beidzamajā mirklī atteikties drīkst vienīgi izņēmuma gadījumā. Tad vai nu jāpiezvana, vai arī jānosūta telegramma. Ja to izdarīt nav iespējams, jāsūta atvainošanās vēstule, kurā jāmin arī neierašanās cēloņi.

Ja svinību rīkotājus vai viņu tuviniekus piemeklē nelaime, ielūgumi jāatsauc, nosūtot ielūgtajiem attiecīgu

paziņojumu.

Gaidot viesus, telpas sakārto tā, lai būtu pēc iespējas patīkamāks iespaids. Mēbeles, it sevišķi sēdekļus izvietojot, jāpārdomā, vai visiem būs ērti. Svinīguma radīšanā liela nozīme ir ne vien puķēm, bet arī apgaismojumam. Viesi bieži atnes ziedus. Tiem vāzes jāsagādā jau laikus, lai vēlāk, tās meklējot, velti nekavētos. Viesu uzņemšanai ir vēlamas vēsākas telpas. Atkarā no viesību rakstura jāsagatavo arī cienasts.

Nereti jauna un nepieredzējusi namamāte iedomājas, ka viesu pacienāšana ar siltiem ēdieniem ir itin vienkārša. Patiesībā tas tā nepavisam nav, it īpaši tad, ja jārūpējas par lielāku viesu pulku. Arī viesu uzņemšana prasa pieredzi. Tāpēc pareizi dara tās namamātes, kas sāk ar mazākām un vienkāršākām viesībām un klāj kafijas galdu vai auksto galdu. Riskēt ar svinīgu pusdienu vai vakariņu servēšanu lielākam viesu daudzumam drīkst tikai tad, kad ir jau pierasts pasniegt siltu cienastu pusdienās vai vakariņās trim četriem viesiem. Jau laikus jāapdomā, kurus ēdienus viesībās pasniegt un kādā secībā. Visam, ko iespējams sagatavot jau iepriekš, jābūt gatavam. Pašai svinību dienai atstājams vienīgi tas, ko agrāk pagatavot vai sakārtot nevar. Kad ierodas viesi, visam ir jābūt pilnīgā kārtībā. Saka, ka namamāte esot mājas dvēsele. Taču, ja šī «dvēsele» pašā svinību dienā visu rīta cēlienu rausies vaiga sviedros, pret vakaru vina būs tā pārguruši un nomocījusies, ka nespēs būt viesību vadītāja. Labāk, lai uz galda ir mazāk gardumu (to viesi neņems ļaunā), bet lai namamāte izskatās žirgta un atpūtusies! Tas sagādās prieku kā viesiem, tā arī viņai pašai.

Uz brokastīm mēdz ielūgt tuvus pazīstamos. Parasti tās rīko vasarā, piemēram, atvaļinājuma laikā. Ja ir iespējams, galds klājams verandā vai dārzā. Brokastis svaigā gaisā var būt skaists ievadījums visai dienai.

Jāatceras, ka brokastis nav uzskatāmas par svinīgu pieņemšanu. (Sk. 148. lpp.) Viesim, kas tajās piedalījies, neklājas uzkavēties ilgi. Katrā ziņā viņam jāatvadās krietnu laika sprīdi pirms pusdienām.

Uz pēcpusdienas kaiiju vai tēju pie mums ielūdz gandrīz vai vienīgi atpūtas dienās ap pulksten 16 vai 17. Sagatavošanās neprasa lielus izdevumus un daudz laika. Turklāt šāds pasākums ir ļoti piemērots tad, kad nav telpu prāvāka draugu un paziņu pulka uzņemšanai. Senāk kafijas vai tējas pēcpusdienās piedalījās tikai sievietes, tagad — arī vīrieši. Ja dzer tēju vai kafiju, var tasi katram pasniegt tur, kur viņš ir apsēdies. Mājasmāte ielej dzērienu tasē un pasniedz to kādai jaunietei vai jaunietim (vispār jaunākam viesim), kas to savukārt pasniedz citam viesim, piedāvājot ari cukuru. Otrs viesis, arī no jaunākajiem, šajā pašā laikā piedāvā cepumus, kūkas utt. Vispirms tos pasniedz vecākajiem, godājamākiem viesiem. Pēcpusdienas kafiju un tēju var apvienot arī ar dejām. Šāda pieņemšana ilgst apmēram divas stundas. Parasts atvadīties ne vēlāk par pulksten 20.

Uz pēcpusdienas tēju vai kafiju viesi ierodas pēcpusdienas tērpā. Vecākās dāmas var atstāt galvā cepuri.

Kokteiļu stunda ir viena no jaunākajām, bet visvairāk izplatītajām viesu pieņemšanas formām pasaulē. Arī pie mums tā būtu jāievieš, it sevišķi, ja ir maza apdzīvojamā platība. Tās ir īsas, nepiespiestas un patīkamas viesības. Tajās nav jārūpējas par to, lai visi varētu apsēsties, jo tie, kas nav sev vietu atraduši, sarunājas stāvot. Ja telpas ir pietiekami plašas, var arī padejot. Stāvētāji drīkst apsēsties dejotāju atbrīvotajās vietās. Kokteiļu stundu rīko starp pulksten 18 un 20, bieži vien pirms koncerta vm: teātra kopīga apmeklējuma. Kokteiļu stundai gan ir mi savs «bet» — tā prasa lielākus izdevumus nekā, piemēram, kafijas vakars. Pie dzērieniem piedāvā cepumus, piemēram, sāls un siera standziņas.

Vakara viesības parasti ilgst no pulksten 19 līdz 21. Viesu uzņemšanas veidu šai gadījumā ir daudz. .Id ciemiņus ielūdz pēc vakariņām, uz pulksten 20 vai pat 21, ielūdzējam jāgatavojas loti maz. Sādā vakarā piedāvā alu vai vīnu, mazas sviestmaizes, cepumus, kūkas un beigās tēju vai kafiju. Sviestmaižu formu ieteicams dažādot. Tās veidojamas gan apaļas, gan četrstūrainas, gan trīsstūrainas. Sviestmaizes uz šķīvja vai paplātes novietojamas tāpat kā kūkas (tās nedrīkst sakraut kaudzē!). Vakara viesībām var sagatavot arī auksto (zviedru) galdu (sk. 150. lpp.). Tas ir viens no ērtākajiem viesu uzņemšanas veidiem, turklāt tam vajag mazāk vietas nekā galda klāšanai ar siltajiem ēdieniem. Aukstajam galdam ir arī tā priekšrocība, ka namamātei viesību laikā ir mazāk rūpju. Turklāt ēdieni aukstajā galdā ir loti dažādi, un tāpēc katram ir iespējams izvēlēties savai garšai visvairāk atbilstošo.

Kad viesi ir ieradušies, namamāte ved vecāko, godājamāko vīrieti pie galda, tādējādi dodama pārējiem it kā zīmi, ka var sākt ēst. Ed, vai nu sēžot, vai arī stāvot tur, kur katrs atradis sev vietu. Noteiktas vietas nav nevienam. Aukstais galds visu vakaru paliek «atvērts». Protams, laiku pa laikam tas jāsakārto un jāpapildina.

Ja telpu ir vairāk, auksto galdu ieteicams klāt blakus istabā, kur nedejo.

Pusdienu vai vakariņu sagatavošanā namamāte iegulda visvairāk pūlu. Ir pilnīgi pietiekami, ja svinīgās pusdienās viesim pasniedz tasi buljona vai zupu, pēc tam ceptas zivis vai putnus, vai arī citas gaļas cepeti kopā ar piedevām un beigās vieglu saldo ēdienu vai augļus. Ja pēc tam piedāvā vēl tasi kafijas ar konjaku vai liķieri, viesības ir bagātīgas.

Svinīgās vakariņās piedāvā tikai vieglu silto ēdienu. Citi ēdieni ir aukstie. Pēc vakariņām, tāpat ari pēc pusdienām, ja vien iespējams, viesi iet uz citu telpu. Ja šās iespējas nav, no galda jāpieceļas, lai namamāte to varētu sakārtot. Viešņas namamātei drīkst palīdzēt tikai tad, ja viņas ir tai labi pazīstamas.

Spēļu (šaha, dambretes un citu galda spēļu) vakaram viesus uzlūdzot, jāraugās, lai to spējas būtu apmēram vienādas un lai tie visi vienlaikus varētu spēlē piedalīties. Nevienam labam spēlētājam nav patīkami, ka viņa partneris ir galīgs nepraša. Vēl mazāk iepriecina aiz muguras stāvošs pļāpa, kas pats spēlē nepiedalās, bet komentē spēlētāju rīcību vai arī dod padomus. Ja kāds no spēles dalībniekiem nevar ierasties, viņam par to ir jāpaziņo, lai uzaicinātājs varētu ielūgt viņa vietā citu spēlētāju.

Spēļu vakara rīkotāji savus viesus pacienā ar sviestmaizēm, tēju, kafiju vai alu.

Noteiktā diena (jour lixe) viesu pieņemšanai un viesos iešanai ir pazīstama jau sen. Mūsu dienās, kad laika ir ļoti maz, pieņemt viesus noteiktā dienā ir katrā ziņā ekonomiski. Par noteikto dienu paziņām jānosūta īss paziņojums (to drīkst izdarīt arī mutvārdiem), piemēram: «Mēs pieņemam trešdienās, sākot no pulksten 19.» Šāda pieņemšana parasti ilgst 3—5 stundas, līdz pulksten 10 vai 11 vakarā. Viesis šajā laikā drīkst ierasties un arī atvadīties, kad viņš vēlas. Noteiktā diena ir vienīgā pieņemšana, uz kuru atļauts ņemt līdzi arī savus paziņas, iepriekš ar apciemojamo to nenorunājot.

Apciemotajam savi viesi katrā ziņā ir jāpacienā ar kafiju vai tēju. Var piedāvāt arī vīnu, sulas vai limonādi, sviestmaizītes vai cepumus, arī augļus.

Precizitāte jācienī gan ciemiņiem, gan arī mājiniekiem. Viesi var apvainoties, ja, viņiem ierodoties, namamāte vēl rosās pa virtuvi. Mājas ļaudis (un arī citi viesi) savukārt par nepieklājīgu uzskata nokavējušos viesi.

Viesos jācenšas ierasties precīzi. Atnākt 10 minūtes agrāk par noteikto laiku drīkst tikai uz svinīgām pusdienām (dineju). Tur ierasties kaut ar dažu minūšu nokavēšanos jau ir nepieklājīgi. Citās viesībās jāierodas 5 līdz 10 minūtes vēlāk par noteikto laiku. Ierašanās pēc 20 vai 30 minūtēm uzskatāma jau par novēlošanos. Par to ir jāatvainojas, minot nokavēšanās iemeslus. Ģimenes svinībās nokavējušos viesus gaida apmēram 30 minūtes (pusdienās pat mazāk) un tikai tad sēžas pie galda.

Ja iet ciemos, lielāka nozīme ir labam, viesībām piemērotam garastāvoklim nekā līdzi paņemtajam uzmanī-

bas čipliecinājumam (puķēm, saldumu kārbai utt.). Viesim vienmēr jāatceras, ka viņam pret apciemoto ir savi pieii. i kurni, tāpēc viņš ar savu slikto omu un nepieklājīgo l/turēšanos nedrīkst tam sagādāt nepatikšanas. Ciemos n.iv jāsēž ar ledainu un raudulīgu sejas izteiksmi pat tad, |<i kaut kas tur nepatīk.

Ļoti jāšaubās, vai ir atbalstāms pie mums izplatītais paradums uz viesībām nest līdzi stipros alkoholiskos dzēi lēnus vai vīnu. Parasti gadās, ka vienās viesībās sanes il.ižādus atšķirīgus dzērienus, kas savā starpā nesaderas un bieži vien neatbilst arī sagatavotajiem ēdieniem. Namatēvs no šiem dzērieniem izvēlas tikai* tos, kas ir piemēroti attiecīgajām viesībām, bet pārējos noliek citai irizei. Taču daudzi tā nedara, jo nevēlas aizvainot dzēlienu atnesējus. Būtu gan jāatceras, ka viesību laba izdošanās ir atkarīga arī no tā, cik dzer un ko dzer.

Pirmo viesi namatēvs un namamāte sagaida kopīgi. Kad otkal atskan durvju zvans, durvis atvērt ir namatēva pien.ikums; namamāte paliek kopā ar agrāk atnākušo viesi. Namatēva vietā nākamos viesus drīkst saņemt viņa pieaugušie bērni, pirmām kārtām dēls.

Ja viesības rīko sieviete, kas dzīvo viena, viņai palīdz, uzņemoties namatēva pienākumus, kāds no tuvākajiem paziņām.

Pēc sasveicināšanās namatēvs vai viņa dēls palīdz viesim novilkt virsdrēbes, tad atver durvis un ļauj tam iet pa priekšu. Viesis, svinību telpā iegājis, paklanās un iet pie namamātes. Namamātei uzsāktā saruna tūlīt jāpārtrauc (protams, atvainojoties), jāpieceļas un pāris soļu j.ipaietas uz jaunpienākušā viesa pusi. Vienīgi jauniešus viņa drīkst sveicināt, no krēsla nepieceldamās, tikai pasniedzot roku. Apsveicinoties viesis pateicas par ielūgumu, namamāte — par apmeklējumu. Pēc tam jaunais viesis sasveicinās ar citiem ciemiņiem. Ja telpas ir šauras un nav iespējams sarokoties ar katru ciemiņu, jāierobežojas ar paklanīšanos no attāluma. Namatēva pienākums ir savus viesus citu ar citu iepazīstināt (sk. 59. lpp.). Kamēr viesi (kā sievietes, tā arī vīrieši) apsēžas, namatēvam jāstāv. Apsēžoties un sēžot neklājas pret citiem pagriezt muguru. Jauniem viesiem ienākot, vīrieši pieceļas un apsēžas tikai pēc tam, kad savas vietas ir ieņēmušas visas sievietes un vīrieši, kas par stāvošajiem ir krietni vecāki. Tāpat jārīkojas arī jaunām meitenēm. Ja ienāk solīda vecuma dāma, sveicinādamas pieceļas arī jaunākas sievietes. Uz vīriešu un sava vecuma sieviešu sveicieniem viņas atbild ar vieglu palocīšanos nepieceļoties.

Mājinieki ērtākos sēdekļus piedāvā viesiem. Jaunāks viesis savu vietu, ja tā ir labāka, atdod vecākam. Pro-; tams, tā pirmām kārtām jārīkojas vīriešiem. Viņi labākās vietas atdod arī sievietēm. Vispār jauniešiem vienmēr un visur (arī mājās) jāpatur prātā, ka atzveltnes krēsli, dīvāni un citi ērti sēdekļi piedāvājami vecākiem cilvēkiem. Mazākās viesībās sarunas vada namamāte vai namatēvs atkarā no tā, kurš to spēj izdarīt prasmīgāk, vai arī abi divi kopā. Viņiem jārūpējas, lai sarunas būtu interesantas un aptvertu visus. Pašiem viesību rīkotājiem jābūt atturīgiem un jāļauj runāt viesiem. Ja viesu vidū izvēršas ass strīds, namamātei (namatēvam) jāprot taktiskā veidā ievirzīt sarunas citā gultnē. Taču, ja daži no viesiem pieklājīgā veidā uzsāk vārdu kauju par problēmu, kas interesē visus, būtu netaktiski viņus partraukt, jo katrs labprāt noklausīsies, kā problēma tiek atrisināta. Diviem cilvēkiem nepieklā-ļ jas iztirzāt vispārējās sarunās tematu, kas citiem ir neinteresants. To var darīt vēlāk, kad viesi ir sagrupējušies.] Ja vispārējas sarunas laikā pienāk klāt jauns viesis, na-j matēvs (namamāte) īsi paskaidro, par ko ticis runāts, lai arī šis cilvēks tūlīt varētu iekļauties sarunā (sk. 46. lpp.).

Viesību rīkotājiem jārūpējas par to, lai ikvienam būtu ļ ērti un patīkami, un tāpēc jāveltī vienāda uzmanība visiem viesiem.

Namamātes uzdevums ir aizvadīt viesus pie galda, norādīt viņu vietas, rūpēties, lai visiem tiktu piedāvāti i ēdieni. Sarunas pirms sēšanās pie vakariņu galda ne-j drīkstētu ilgt vairāk par stundu. Pie pusdienu galda viesi sēžas loti drīz, jo karstie ēdieni taču jāpasniedz tūlīt. Smē-j ķētājiem jānodzēš cigaretes. Nekad nedrīkst iet pie galda ar smēķējamo mutē vai rokā. Protams, jaunākie pa ļ priekšu palaiž vecākos.

Pēc piecelšanās no galda viesībām jāturpinās patīkamā ļ noskaņā. Var spēlēt kopīgas spēles, iet rotaļās un dejot, i bet galvenais, protams, ir sarunas. Ja sarunās iestājas pārtraukums, viesību rīkotājiem ieteicams viesu uzma-l nību pievērst mūzikai, piemēram, atskaņot jaunas skaņu-] plates vai magnetofona ierakstus. Kāds no viesiem var •f'sties pie klavierēm (ja ir šāda iespēja), ņemt rokā ģitāru utt. Ja starp viesiem ir dziesmu draugi, jālūdz, lai viņi ko nodzied. Var dziedāt arī visi kopā. Muzikālie •.t.irpbrīži ir ļoti patīkami. Pat tad, ja priekšnesums ir primitīvs, par to jāpateicas ar aplausiem.

Namamāte pastarpām parasti piedāvā saldumus vai augļus. Namatēva uzdevums ir rūpēties par smēķējamo u 11 uguni. Viņam arī jāpapildina glāzēs vīns vai atspirdzinoši dzērieni.

Namamātes ielieto kafiju dzer vai nu stāvot, vai arī sēžot. Tukšā tasīte jānoliek uz galda, pie kura neviens nesēž; ja uz galda ir paplāte, tukšais trauks jānoliek uz t<is. Jāpiebilst, ka daudzās zemēs kafijas pasniegšana ir mājiens atvadīties.

Ja kāds ir spiests aiziet agrāk par pārējiem, tas jādara, nepievēršot sev uzmanību. Citādi viesi to var uztvert kā vispārējas atvadīšanās signālu. Aizejošais viesis šai gadījumā atvadās tikai no vakara rīkotājiem, protams, paskaidrojot savas agrās aiziešanas iemeslu. Ja citi viesi viņu tomēr pamana, aizejošais pret paliekošajiem viegli paklanās un aiziet.

Viesiem jāprot aiziet īstajā laikā. Atvadīšanās brīdi nosaka viesību veids. Ja, piemēram, viesi ir ielūgti uz «omulīgu vakaru» (pēc vakariņām), tiem vajadzētu atvadīties ap pulksten 22—23. Tikai kāzās, ballē un Jaungada sagaidīšanā var viesoties krietni ilgāk. Citās vakara viesībās nedrīkstētu palikt ilgāk par pusnakti. Nav jāaizmirst, ka viesu uzņemšana mājas ļaudīm ir prasījusi zināmu piepūli.

Ieilgušas viesības nogurdina kā to rīkotājus, tā arī viesus pašus un sabojā visa patīkamā vakara kopiespaidu. Pēc šādām viesībām nākamajā dienā cilvēks nereti ir gurdens un saīdzis. Viens no sliktas pašsajūtas cēloņiem ir arī pārliecīgā alkoholisko dzērienu lietošana viesībās. Ne viens vien pēc liekas glāzītes cilāšanas aizmirst taktu un neprot laikā aiziet.

Parasti pirmie atvadās un dodas prom vecākie viesi. Arī jaunie pēc tam vairs nedrīkst ilgi uzkavēties. Atvadoties viesi pateicas vakara rīkotājiem par viesmīlību, bet vakara rīkotāji savukārt — par apciemojumu. Namatēvs katru viesi aizvada uz priekšnamu. Namamāte paliek pie citiem ciemiņiem istabā. Tikai pašus pēdējos viesus pavada abi viesību rīkotāji kopā. Ejot prom, durvis atver ciemiņš pats. To nekad nedara viesību rīkotāji, jo pretējā gadījumā varētu rasties iespaids, ka viņi vēlas no viesier* drīzāk atbrīvoties. Protams, namatēvam ir jāpalīdz viesini atslēgt ārduvis. Ja viesu ir maz, mājinieki katram pasniedz mēteli un palīdz to arī uzvilkt. Namamāte nepalīdz mēteli uzvilkt vīriešiem; tas darāms vienīgi tad, ja viesis ir loti vecs. Pēdējais viesu uzņēmēju uzdevums ir rūpēties par viešņu aizvadīšanu mājās. Viņi lūdz, lai to izdara kāds vīrietis vai ģimene, kas dzīvo šīm viešņām vistuvāk (sk. 93. lpp.).

Beidzamais viesa pienākums ir pirmajā piemērotajā gadījumā lūgt viesibu rīkotājus ciemos pie sevis. Nepavisam nav jācenšas sarīkot tādas pašas viesības. Katrs uzņem viesus atkarā no savām iespējām. Ja, piemēram, kāds ir bijis ielūgts uz greznām vakariņām, viņš var ieaicināt to rīkotājus arī uz pusdienām šaurākā lokā. Parasti uzaicinātais uz pirmo pretvizīti iet katrā ziņā. Kā viņš rīkojas; turpmāk, kad tiek ielūgts otrreiz, — tas ir atkarīgs no viņa brīvas gribas, un to vairs nediktē pieklājības notei-ļ kumi.

Dažkārt viesos kāds iepazīstas ar cilvēku, kuru labprāt j redzētu pie sevis ciemos. Būtu negodīgi pret viesību rīko-j tāju, ja viņš ielūgtu tikai šo jauno paziņu. Tieši viesību j rīkotājam pienākas pateicība par šo patīkamo iepazīša-ļ nos, un tāpēc vismaz pirmajā reizē ir jāielūdz ari tas.ļ Turpmāk jauno pazīstamo var aicināt arī vienu pašu.'

Protams, tie, kuriem nav iespēju ielūgt pie sevis ciemos (piemēram, kuriem nav sava dzīvokļa vai kuri dzīvo pie vecākiem), nevar izpildīt šo pienākumu. Viņu takta izjūtai I jānosaka, kā revanšēties par izrādīto viesmīlību. Ja nav iespējams mājās uzņemt cilvēkus, kas ielūguši pie sevis, j drīkst viņus aicināt uz teātri, koncertu, kafejnīcu, resto-ļ rānu vai citur.

Oficiālas svinības rīko tāpat kā ģimenes viesības. Namamātes un namatēva uzdevumus tajās veic vai nu svinību organizētāji, vai arī īpaši izraudzītas personas. Tie viesus 1 sagaida un ar viņiem apsveicinās pie zāles ieejas vai vestibilā. Goda viesus sagaida jau pie ārdurvīm vai pat ārā (siltā laikā). Svinību organizētājiem ir apmēram tādi paši pienākumi kā ģimenes viesību rīkotājiem.

Vienas personas apciemojumu pie otras personas (pie pretēja dzimuma pārstāvja) daži uzskata par kaut ko aplaubāmu, nopejamu. Taču kāpēc gan divi cilvēki nevali tu satikties, lai kopā mācītos, spēlētu šahu, klausītos iadio, kaltu nākotnes plānus un varbūt arī iedzertu glāzi vīna? Tur nav nekā neparasta un pretdabiska. Peļama šiida ciemošanās būtu gan tad, ja šīs divas personas ar savu uzvedību un rīcību rādītu apkārtējiem ļaudīm sliktu paraugu. Augsti morālam, godīgam cilvēkam nav jābaid.is un jāslēpjas no citiem. Viņš savus viesus uzņem miei īgi un atklāti.

GALDA KLAŠANA UN UZVEDĪBA PIE GALDA

Veselīgs, rūpīgi pagatavots ēdiens, gaumīga tā pasniegšana un pieklājīga uzvedība pie galda ir kulturāla cilvēka labas apetītes un garastāvokļa ķīla.

Mēs izjūtam īstu prieku un baudu, kad pēc ikdienas steigas varam apsēsties mierīgā atmosfērā pie skaisti klāta galda. Protams, šī bauda nedrīkst pārsniegt robežas un kļūt par pašmērķi. «Pārēšanos par grēku neuzlūko tikai tāpēc, ka tā citiem nenodara acīm redzamu ļaunumu. Taču tā ir grēks pret cilvēka cienu,» rakstīja Ļ. Tolstojs. Jau sengrieķu prātnieks Sokrāts teica: «Mēs ēdam, lai dzīvotu, nevis dzīvojam, lai ēstu.»

Galda manierēm salīdzinājumā ar citiem pieklājības noteikumiem laikam gan ir bijis vismainīgākais un garākais attīstības ceļš.

Bija laiki, kad arī tā saucamie dižciltīgie ēdienu ņēma «ir rokam no kopējas bļodas, ko novietoja aplī guļošu vai sēdošu ēdēju vidū. Savu apmierinājumu un pateicību virsi izteica, skaļi atraugājoties un šmakstinot. Tas, ko

AI»«; ēdam, lai dzlvolu, nevis ti/ivojam, lai ēstu.

mūsu dienās uzlūko par nosodāmu, toreiz bija pieklājības izpausme.

Laika gaitā mainījies gan nojēgums par to, kas ir pieklājīgi, gan arī ēdienu pasniegšanas veids. Tā, piemēram, viduslaikos firstu pilīs ēdienu pasniedza pavisam oriģināli: svinīgās ēdamreizēs pāži, kas apkalpoja viesus, iejāja ar zirgiem tieši ēdamzālē un ciemiņiem bļodas un kausus pasniedza, sēdēdami seglos. Dižciltīgie ar zobiem atplēsa gaļu no kauliem un atliekas pameta suņiem. Laiku pa laikam taukainās rokas viņi noslaucīja četrkājaino vilnā.

Mūsdienu galda manieres izpaužas higiēnas noteikumu, lietderības principu un estētikas prasību ievērošanā, galda biedru savstarpējā cieņā. Dažādu zemju galda manierēs ir viena otra savdabība, ko nosaka vai nu ēdieni, vai arī tautas paradumi un gaume.

GALDA KLĀŠANA

Garšīgi pagatavoti ēdieni baudu sagādā tikai tad, ja galds ir gaumīgi klāts un sēdēšana pie tā ir ērta.

Krēsli ap galdu jānovieto tā, lai ikviens sēdētājs justos

ērti, lai viņu netraucētu ne galda kāja, ne kaimiņu elkoņi. Katrai personai jāparedz apmēram 60—70 cm galda garuma. .

Galdautam vienmēr jābūt tīram. Notraipīts galda pārklājs, kurā var «izlasīt» ģimenes vai ēdnīcas pagājušās nedējas ēdienu karti, sabojā ēstgribu.

Klājot galdu, jāņem vērā ne vien lietderīgums, bet arī krāsu un rakstu saskaņa. Ja trauki ir dažādās krāsās, galdautam jābūt vienkrāsainam, citādi raibums nogurdina acis un rada nemierīgu noskaņu. Turpretim vienkrāsainai servīzei var izvēlēties vai nu rakstainu, vai arī vienkrāsainu galdsegu. Zem galdsegas būtu vēlams palikt biezu, baltu, mīkstu drānu tieši galda lielumā. Tas pasargā galda virsmu no bojājumiem un traipiem. Apakšējam pārklājam jābūt baltam tāpēc, lai tas neietonētu galda drānu un to nesakrāsotu.

Brokastīm, pēcpusdienas kafijai vai tējai, pēdējā laikā arī pusdienām un vakariņām galdu, kam ir skaista virsma, var klāt ar mazām baltām vai krāsainām sedziņām vai servjetēm. Katram viesim nepieciešama sava servjete. Uz tās novieto visus vienam cilvēkam nepieciešamos šķīvjus, glāzes, nažus, dakšiņas. Maza sedziņa jāpaklāj arī zem katra uzgriežamo šķīvja vai bļodas. Pārējā galda daļa paliek neapsegta. Galdu var klāt arī ar galda celiņu.

Svinīgām vakariņām tomēr parasti lieto galdautu, kas apsedz visu galdu. Galds izskatās visskaistāk, ja galdsegas malas ir apmēram 20 cm zem galda virsas.

Servjetes lietoja jau senie romieši. Pēc tam servješu lietošana tika atmesta. No jauna tās ieviesās tikai XV gadsimta vidū. Līdz tam servjetes uzdevumus veica galdsegas mala. To noklāja uz ceļiem un tajā slaucīja rokas, muti un pat degunu. Vēl XVI gadsimtā uzvedības priekšrakstos varēja atrast norādījumu lietoto karoti pirms atdošanas atpakaļ noslaucīt galdsegas stūrī. Taču turpat bija ieteikts deguna šņaukšanai galdsegas malas vietā lietot kabatas lakatiņu vai servjeti. Pagājušajā gadsimtā cilvēki nonāca līdz atziņai, ka audekla servješu lietošana slimnīcās, ēdnīcās un pansionātos nav higiēniska, jo ar tām tiek izplatītas slimības. Šā iemesla dēļ jau XIX gadsimta beigās itin plaši bija ieviestas papīra servjetes.

Mūsu dienās servjetes gan raksta, gan arī krāsas ziņā saskaņo ar galdsegu; pusdienu galdam lieto lielākas, kālijos galdam — mazākas servjetes.

Bija laiki, kad no servjetēm darināja dažnedažādus «mākslinieciskus» veidojumus. Tās salocīja tā, ka iznāca vēdekli, laiviņas, cepures d la Napoleon utt. Tai laikā modē bija arī plīša portjeras ar pušķīšiem un galdauti ar bārkstīm. Tagad servjeti tikai pārloka uz pusēm, uz četrām vai astoņām dajām un novieto uz lēzenā vai dziļā šķīvja vai arī uz maizes šķīvja. Ja galdu vēlas uzklāt svinīgāku, servjetes uzliek uz maizes šķīvīša, kas atrodas no lēzenā šķīvja pa kreisi mazliet tālāk no galda malas. Zem servjetes vai tās ielocē reizēm ieliek baltmaizes vai grauzdētas maizes šķēlīti, lai viesim maize tūlīt būtu pa rokai.

Ēšanas trauku un riku ir neskaitāmi daudz. No dažādajiem ēšanas rīkiem visnepieciešamākie ir nazis, dakšiņa, karote, deserta karote un tējkarote.

Pats par sevi saprotams, ka traukiem, kuros ēdienu pasniedz, tāpat arī visiem citiem priekšmetiem uz galda, jābūt nevainojami tīriem un nebojātiem. Pastāv noteikti galda klāšanas likumi. Un proti: visi trauki uz galda jānovieto kārtīgā, taisnā rindā. Lēzenā pusdienu šķīvja malai, tāpat kā naža un dakšiņas kāta galam jāatrodas vai nu tieši pie pašas galda malas, vai arī 1—2 cm attālumā no tās. Visi trauki un rīki jānovieto pa rokai; tie, kas lietojami pirmie, atrodas tālāk no lēzenā šķīvja. Piepildīta salātu vai kompota bļodiņa jānoliek pa kreisi.

Naži vienmēr jānovieto pa labi no šķīvja, ar asmeni pret to, bet dakšiņas — kreisajā pusē. Dakšiņas zari jāpavērš uz augšu, lai tie nebojātu galdautu. Zivju nazi un zivju dakšiņu lieto tikai zivs ēšanai. To noliek blakus cepeša nazim (no tā pa labi). Ja saimniecībā nav zivju naža, zivs ēdama ar divām parastajām dakšiņām. Viena no tām novietojama pa labi no cepeša naža, bet otra — pa kreisi no cepeša dakšiņas. Ja pirms cepeša un zivs pasniedz vēl kādu uzkodu, arī tai nepieciešams savs nazis un dakšiņa. Tie ir par cepeša nazi un dakšiņu nedaudz mazāki. Atbilstoši ēdienu kārtībai tie atrodas pašā malā, vistālāk no šķīvja. Nažus un dakšiņas uz galda nekad neliek vairāk par trim pāriem. Ja sevišķi svinīgā maltītē ir paredzēts vēl kāds pēcēdiens, kas ēdams ar nazi un dakšiņu, tie pienesami vēlāk. Naži un dakšiņas cits no cita jānovieto viena centimetra attālumā.

Karotes uz galda noliekamas ar izliekumu uz augšu. Aiz šķīvja novietotajai zupas un saldā ēdiena karotei

jāatrodas paralēli galda malai. Karotes kātam jābūt vērstam pa labi. Zupas karoti drīkst novietot ari pa labi no šķīvja, blakus nazim (no tā pa labi). Pie visiem ēdieniem, kas nav pasniegti porcijās, jāpieliek karote vai dakšiņa, vai ari lāpstiņa, standziņas u. c. Pie sviesta jābūt sviesta nazim, tāpat kā pie sinepēm un sāls attiecīgai karotītei vai kausiņam. Pie ēdieniem, kurus pasniedz kopā ar piedevām, piemēram, pie cepeša, jāliek kā karote, tā arī dakšiņa. Ja saimniecībā nav šādu atbilstošu rīku, to vietā lietojama parastā karote, dakšiņa un nazis.

Glāzes jānovieto aiz šķīvja pa labi. Zem kafijas, tējas, piena un kakao tases vai glāzes jābūt apakštasītei. Vienkārša, parasta alus glāze novietojama uz metāla, plastmasas vai pinuma paliktņa. Ja īpašu paliktņu nav, var izlīdzēties ar nelieliem stikla šķīvīšiem. Ari alus glāzes paliktnis domāts galdsegas aizsargāšanai no alus putām. Lieli alus kausi nav piemēroti viesību galdam mājās, no tiem dzer tikai alus bāros. Atspirdzinošiem dzērieniem, sulām vai limonādei domātas īpašas konusveida glāzes, tā saucamās limonādes glāzes, vai tulpjveida stikla kausiņi.

Degvīna glāzes (arī alus un atspirdzinošo dzērienu glāzes) uz galda tāpat novietojamas labajā pusē vai nu rindiņā blakus, vai arī puslokā vai trīsstūrveidā. Svarigi ir ievērot, lai glāzes būtu novietotas dzērienu lietošanas kārtībā: proti, glāzei, kuru lietos vispirms, jāatrodas pašā malā labajā pusē, bet glāzei, kuru lietos pēdējo, — pašā malā kreisajā pusē. Izkārtojot glāzes, jāraugās, lai netiktu apgrūtināta karošu paņemšana. Ja viesībās tiek pasniegti dažādi dzērieni, arī glāzēm jābūt dažādām. Vīna glāzes jāizvēlas atbilstoši vīna šķirnei. Saldā vīna un desertvīna glāzes ir mazas, tulpjveidīgas, parasti ar kājiņu. Sarkanvīna glāze ir nedaudz lielāka, arī tulpjveidīga, bet ar platāku virsu. Baltvīna glāze ir par iepriekšējām vēl lielāka un slaidāka, uz garākas kājiņas. Visaugstākā ir šampānieša glāze. Pēc formas tā atgādina vai nu slaidu, šauru kausu, vai arī platu un zemu bļodiņu, kas balstās uz kājiņas. Ir vispār pieņemts: jo stiprāks dzēriens, jo mazāka glāze. Tāpēc degvīnu, arī konjaku un liķieri piedāvā mazās glāzītēs. Degvīna glāzītes var būt gan biezas, gan plānas, gan ar kājiņu, gan arī bez tās. Zem glāzītēm bez kājiņas jānoliek mazs paliktnītis. Liķiera dzeršanai pēdējā laikā lieto mazus keramikas trauciņus vai trauslas un ( ujrspldīgas, ziedam lidzīgas glāzītes ar tievu kātiņu. Punšu un boli pilda glāzēs, kurām ir osiņa. Krāsainās glāzēs lej tikai baltvīnu, jo citiem vīniem tās maina nokrāsu. Viegli ietonētas drīkst būt arī degvīna glāzītes. Ja saimniecībā nav attiecīgo glāžu komplektu, visvairāk piemērotas ir caurspīdīgas, bezkrāsainas vidēja lieluma, neitrālus formas vīna glāzes ar kājiņu, jo tajās var servēt visu šķirpu vīnus. Šādās glāzēs droši var liet pat konjaku (protams, piepildot ne vairāk par ceturto dalu glāzes).

Galda karies ir pilnīgi nepieciešamas lielās svinībās, kur to rīkotājiem ir grūti, pat neiespējami ierādīt visiem viesiem vietas. Nelielās viesībās bez tām var iztikt. Galda kartēm izvēlas vienkrāsainu, plānu kartonu vai skaistu, biezāku papīru. Galda karti, uz kuras uzrakstīts viesa vārds, var izrotāt ar piemērotu zīmējumu vai tās stūrī iespraust mazu skujiņu, mētru, pūpolzariņu vai ko citu. Labiem paziņām, draugiem var veltīt arī jautru, asprātīgu dzejoļa rindiņu, aforismu vai humoristisku zīmējumu. Galda karšu izrotāšanas iespēju un paņēmienu ir visai daudz, bet nedrīkst aizmirst, ka izrotājumam jābūt gaumīgam. Galda karti atbalsta vai nu pret glāzi, vai arī novieto aiz šķīvja.

Katra namamāte galda izgreznošanai pievērš īpašu uzmanību. Ļoti labi galdu rotā ziedi. Tie arī visvairāk rada svinīgu atmosfēru. Namamāte ziediem izvēlas piemērotu vāzi un vietu (tai nav katrā ziņā jābūt galda centram). Ja uz liela viesību galda ir daudz brīvu laukumu, tad katram viesim priekšā var nolikt mazu vāzīti ar dažiem nelieliem ziediņiem. Šo vāzīti novieto no galda traukiem pa kreisi uz galda vidus pusi. Liekot uz galda ziedus, jāraugās, lai tie neaizsegtu viesiem skatu citam uz citu, kā ari uz galda novietotos ēdienus. Galdu greznot ar puķu vijām vai atsevišķiem ziediem vairs neieteic, jo tie novīst, iekams viesi ir paguvuši paēst. Turpretim brūkleņu mētras, kas ilgi saglabājas svaigas, ir tīkams rotājums. Viss, protams, ir atkarīgs no gadalaika un attiecīgiem apstākļiem. Tā, piemēram, Jaungadu sagaidot, uz galda liek egļu, priežu vai kadiķu zariņus. Tos var novietot zemās vāzēs vai, vainagā savītus, galda centrā. Šā vainaga vidū saliek vai nu sārtus ābolus, vai arī sveces. Sveces ir ļoti dekoratīvas un rada svinīgu noskaņu. Galdu var rotāt arī notikumam attiecīgi sagatavotas galda kartes.

Rūpīga namamāte piedāvājamo ēdienu uz galda cenšas

Liekot uz galda ziedus, Jāpadomā, vai tie viesiem neaizsegs skatu citam uz citu.

pasniegt pēc iespējas skaistā sakārtojumā. Viss ir atkarīgs no namamātes izdomas, gaumes, iespējām un reizēm ari no laika, kas ir viņas rīcībā. Protams, mūsu dienās nevienam vairs nenāk prātā radīt fantastiskus veidojumus. Nemaz nav aiz kalniem laiki, kad galdu greznoja «kuģi», «dārzi», «kalni», «krūmos ligzdoja» putni, «jūras viļņos peldēja» zivis u. tml. Šīs imitācijas gatavotājiem prasīja milzīgas pūles, taču ēšanas laikā tās kļuva pavisam atbaidošas.

Mūsu dienās galda dekorēšanā nav stingru noteikumu. Dekorējot galdu, jāievēro lietderīgums, nevis jāaizraujas ar pārsmalcinātu servēšanu (ar ēdienu pārbagātību, dārgu trauku uzbāzīgu izrādīšanu u. tml.).

Uz brokastu galda novieto brokastu šķīvi un blakus tam pa labi — nazi. Uz šķīvja uzliek servjeti. Ja kādam ēdienam (biezputrai, vēršacij u. c.) nepieciešama karote, tā jānoliek aiz šķīvja. Kafijas tasei vai kafijas glāzei (tā vienmēr novietojama uz apakštasītes) jābūt šķīvim laba ja pusē, tieši pretim naža galam. Jāraugās, lai kafijas tasi tos osiņa būtu pavērsta pa labi. Ja tasīte ir šādi novietota, to ērti paņemt. Tējkarotei jāatrodas apakštasītes l.ibajā pusē. Ja brokastīs dod mīkstu olu, tā uz galda jāpasniedz olu biķerītī. Lai ola tur stāvētu stabilāk, tā liekama ar smailo galu uz augšu. Olu biķerītim jāatrodas vai nu uz maza šķīvīša, vai arī uz maizes šķīvja. Turpat novietojama arī olu karotīte. Olu biķerītis jāliek pa kreisi aiz brokastu šķīvja. Ja brokastīs pasniedz gaļas vai desas šķēles, ir nepieciešama arī dakšiņa. Tā novietojama pa kreisi no brokastu šķīvja. Gaļu vai desu pasniedz uz īpaša uzgriežamo šķīvja jau sagrieztu.

Medus un ievārījuma trauki jānovieto uz šķīvīšiem. Uz tiem jāuzliek arī karotīte medus vai ievārījuma paņemšanai. Pārējais (kafijas kanna, piena krūze, cukura trauks utt.) jāizkārto tā, lai viss būtu ērti paņemams.

Klājot parasto ģimenes pusdienu galdu, uz lēzenā šķīvja novieto dziļo šķīvi, no tiem pa labi — nazi, bet pa kreisi — dakšiņu, aiz šķīvjiem — zupas karoti. Ja paredzēts ari saldais ēdiens, deserta karote noliekama starp zupas karoti un šķīvi. Maizes šķīvītis atrodas pa kreisi blakus lēzenajam šķīvim. Arī salātu vai kompota trauciņam jābūt pa kreisi no lēzenā šķīvja, bet tālāk no galda "malas. Lai namamātei būtu ērtāk ēdienus pasniegt, viņa var visus zupas šķīvjus novietot sev priekšā vai arī uz atsevišķa galdiņa. Turpat, līdzās šķīvjiem, jānoliek arī zupas bļoda un viss cits, kas šai ēdamreizē vajadzīgs. Tā namamāte var ērti, no savas vietas nepieceļoties, piepildīt šķīvjus ar zupu un tos padot (no rokas rokā) visiem, kas sēž pie galda.

Kafijas galds ir kļuvis ļoti populārs. To klājot, lieto kafijas servīzi. Ja tās nav, kafiju piedāvā no vidēja lieluma tasēm vai pat glāzēm. Kūku vai cepumu šķīvis novietojams tā, lai tā mala sniegtos vai nu līdz pašai galda malai, vai arī būtu no tās atvirzīta apmēram divu centimetru attālumā. Servjete noliekama uz šā šķīvja. No šķīvja pa labi jābūt vai nu tējkarotei, vai arī kūku dakšiņai. Labajā pusē, tikai mazliet tālāk no galda malas, novietojama arī kafijas tasīte, pavēršot osiņu pa labi. Uz apakštasītes, pa labi no tasītes, jāuzliek tējkarote. Uz galda jābūt krējuma krūzītei, kā arī cukura traukam, kurā ielikta tējkarote vai cukura standziņas (ja pasniedz graudu cukuru). Kafijas kannu namamāte novieto tā, lai viņa to varētu aizsniegt ar labo roku. Ja galds ir mazs, cukura trauku un krējuma krūzīti var novietot arī uz mazas paplātes. Ja galds ir klāts ar mazām sedziņām, kafijas kanna, cukura trauks, krējuma krūzīte, kūku šķīvis un visi citi nepieciešamie piederumi var atrasties arī uz īpaša servējamā galdiņa blakus namamātei. Parasti namamāte pati ielej kafiju tasītēs un tad pasniedz tās viesiem. Pilno tasīšu izdalīšanā var palīdzēt arī kāda jaunāka viešņa. Cukura trauku un krējuma krūzīti dod no rokas rokā. Viss piedāvājamais pasniedzams pie galda no kreisās puses, tukšā tasīte piepildīšanai ņemama no labās puses.

Pie kafijas piedāvā mazas sviestmaizes, augļu vai krēma kūkas, torti, cepumus. Galdu nepieklājas ar kūkām, cepumiem un citiem saldumiem pieblīvēt; tie rezervei jānovieto uz blakus galdiņa. Pie kafijas der liķieris (pie mums piedāvā arī konjaku). Ja viesu ir vairāk, viena galda vietā var klāt arī vairākus mazus galdiņus tā, lai to malās, kas vērstas pret istabas vidu, neviens nesēdētu. Kafijas galdu parasti klāj pēc pusdienām (no pulksten 16 līdz 18).

Tējas galdu klāj apmēram tāpat kā kafijas galdu. Ja lieto patvāri, tas novietojams uz servējamā galdiņa. Arī tēju lej namamāte pati vai viņas meita, bet palīdz kāda no jaunākajām viešņām. Tasītēs vispirms jāielej tējas izvilkums un tikai pēc tam no kannas vai patvāra karstais ūdens. Lai tasītes nesajauktu, papildināšanai ņem tikai pa vienai tasītei.

Pie tējas pasniedz cukuru, dažādus ievārījumus, citronu un krējumu. Pēc tam no rokas rokā piedāvā sviestmaizes, smalkmaizītes un cepumus, beidzot — augļus. Siltā laikā var piedāvāt arī saldējumu. Pie tējas un citrona labi garšo konjaks vai rums. Kā kafijas, tā arī tējas galdā uz kūku šķīvja atrodas kūku dakšiņa, lāpstiņa vai standziņas. (Par kafiju un tēju sk. 158. lpp.)

Aukstais (zviedru) galds arī pie mums ir ieguvis plašu popularitāti. Sevišķi parocīgs tas ir tur, kur nav pietiekami daudz vietas vajadzīgā lieluma galdam. Otra priekšrocība ir tā, ka auksto galdu viesi vienā vakarā var izmantot vairākas reizes. Tas ir pašapkalpošanās galds. Ēdienus ēd vai nu stāvot, vai arī kur tālāk sēžot.

Uz galda, kas apklāts ar baltu galdautu, novieto aukstos ēdienus. Servē arī gaumīgi izveidotas mazas sviestmaizītes. Šķēlēs sagriezto rupjmaizi un baltmaizi apsedz iir sniegbaltu servjeti. Uz galda jābūt sālij, pipariem, sinepēm. Viegli sagriežamus ēdienus, piemēram, sviestu, galertu, var uz galda likt ari nesagrieztus. Šādā gadījumā pie tiem jābūt nazim. Uz galda novieto arī krūzes ar sulām, sulu dzērieniem, kvasu, medaļu.

Aukstajam galdam ir piemēroti vidēja lieluma šķīvji. Tos uz galda saliek kaudzītē. Dakšiņas, karotes un naži sarindojami cits pie cita taisnā virknē. Arī glāzes jānoliek tā, lai tās būtu ērti paņemamas. Tāpat kā nedrīkst uz galda likt pārāk pilnus šķīvjus, bļodas, bļodiņas, krūzes, tā arī nedrīkst pārkraut pašu galdu. Vajadzības gadījumā ēdieni un dzērieni jāpapildina. Ja kāds trauks ir tukšs, tas jāaiznes projām tāpat kā citi lietotie trauki, jo visu vakaru galdam jāizskatās kārtīgam un glītam. Klājot šādu galdu, namamāte var viesiem piedāvāt tasi buljona. To tad pasniedz pašā sākumā.

Auksto galdu klāj arī konferencēs, apspriedēs un lielās pieņemšanās. Šādos gadījumos to servē telpā, kur ir arī mazi galdiņi. Uz tiem noliek degvīna karafes, vīna un alus pudeles, glāzes, šķīvjus ar maizi, sinepes, sāli, piparus. Viesi apkalpojas paši. Uzmanīgs vīrietis palīdz savai galda biedrei, pienesdams no aukstā galda visu, ko viņa vēlas. Šķīvi viņš nes novietotu uz rokas virs salocītas servjetes un uz tā sakrusto nazi un dakšiņu (ar izliekumu uz leju). Pēc tam kad vīrietis apkalpojis savu galda biedri, viņš atnes arī sev uzkodas. Apkalpojošais personāls šādās viesībās rūpējas tikai par lietoto trauku aizvākšanu un aukstā galda ēdienu papildināšanu.

Bankets ir sevišķi svinīgi rīkotas pusdienas vai vakariņas.

Ja šādās svinībās vispirms pasniedz kādu priekšēdienu, tad mazākais (brokastu) šķīvis jāuzliek uz lēzenā pusdienu šķīvja. Uz galda novietojams arī mazs nazis un dakšiņa. Reizēm priekšēdienu saliek uz šķīvjiem jau pirms sēšanās pie galda. Šim ēdienam, kas domāts apetītes ierosināšanai, varētu izvēlēties dažādi pagatavotas zivis (vai nu marinētas, vai arī vārītas), gaļu, salātus, ikrus, marinētas sēnes u. c. Kad priekšēdiens apēsts, brokastu šķīvi nomaina zupas šķīvis. Svinību galdā nekad neliek zupas terīni, bet viesim pasniedz šķīvi ar zupu. Ja svinīgās pusdienas sākas ar zupu, to var saliet šķīvjos jau pirms viesu aicināšanas pie galda. Ja zupu (buljonu, biezeņa viru) servē tasēs, uz apakštasītes jābūt arī deserta karotei. Cepeši jāsadala gabaliņos jau priekš ēdiena pasniegšanas galdā. Šķīvim, ko atnes siltajam ēdienam, jābūt siltam. Zivju ēdienus nekad nedrīkst pasniegt pēc cepeša, tie jādod pirmie; turpretim siers dodams pēc cepeša. Priekš saldā ēdiena pasniegšanas no galda noņem sāls un piparu trauciņus, kā arī visus tos ēdienus un traukus, kas vairs nebūs vajadzīgi. Karote saldajam ēdienam vai dakšiņa kūkām aiz lēzenā šķīvja novietojama, jau galdu klājot. Augļus vienmēr piedāvā pēdējos. To ņemšanai un sadalīšanai aiz lēzenā šķīvja ar spaliem pret galda malu trīsstūra veidā ir nolikts augļu nazis un dakšiņa, turklāt dakšiņas kāts vērsts pret pārējām dakšiņām, bet naža kāts — pret nažiem. Ēdienu karti, kurā ierakstīta ēdienu secība, kā arī galda karti noliek viesim priekšā pret kādu glāzi.

Svinību galdā ir arī vīni. Citur pie priekšēdiena parasti piedāvā saldo vīnu, bet pie mums ir parasts svētku mielastu uzsākt ar kādu degvīna šķirni. Pie zupas un zivīm pasniedz baltvīnu, bet pie cepešiem — baltvīnu vai sarkanvīnu. Sarkanvīns ir servējams kā pie medījumiem, tā arī pie siera ēdieniem. Baltvīni der pie ikviena ēdiena. Sevišķi rūpīgi sastādītā ēdienu kartē pie pēcēdieniem pasniedz baltvīnu vai kādu vieglāku sarkanvīnu, arī alu. Alu dod pie trekniem sieriem. Pie saldajiem ēdieniem pasniedz bordo vīnu vai šampanieti. Kafija un liķieris vai konjaks tiek pasniegti beigās.

Viesību galdam parasti pievērš lielu uzmanību, turpretim ikdienas galds nereti ir pabērna lomā. Galda izrotāšana ar puķēm vai zaļu zaru, glīta ēdienu sakārtošana taču neprasa daudz laika un pūļu. Tātad mazliet izdomas — un galds kļūs skaists arī darbdienās!

DZĒRIENI

Vīniem un degvīniem jau kopš senseniem laikiem viesību gaidā ir bijusi liela nozīme. Taču dažās zemēs dzeršana neieti pārsniegusi visas pieklājības normas. Tā, piemēram, viduslaiku Vācijā žūpošana izvērsusies tik plaši, ka nedaudzie nedzērāji tur uzlūkoti par ārzemniekiem.

Diemžēl ari mūsu dienās atrodas cilvēki, kas, pārliecīgi dzerdami, sabojā veselību, zaudē cieņu un pat sagandē sev un citiem dzīvi.

Kaut ari alkohols rada jautrību un uz kādu brīdi at-

Tas, kas pāri par mfru lietojis alkoholiskus dzērienus, nespēj Iontrolēl savu ticību.

vaira bēdas, nedrīkst aizmirst, ka tā tomēr ir inde. Alkohols viegli uzsūcas asinīs un tā nokļūst visos orgānos. Sevišķi tas ietekmē nervu sistēmu: dzērājs nespēj kritizēt un kontrolēt savu rīcību, kā ari novērtēt to, kas notiek ap viņu.

Katra organisma spējas pretoties alkoholam ir individuālas. Disciplinēts cilvēks, zinādams, cik viņš var dzert, vīnu un citus alkoholiskos dzērienus nekad nelieto pāri par mēru.

Vlrtus iedala baltvīnos, sarkanvīnos un desertvīnos. Lai vīnam nezustu aromāts, tas uzglabājams attiecīgā temperatūrā (ne pārlieku lielā aukstumā, ne arī karstumā). Visu skābo (tā saucamo «sauso») vīnu pudeles turamas guļus, jo tikai tad, ja korķa gals atrodas vīnā, pudelē neiekļūst gaiss. Desertvīna (saldā vīna un liķiervīna) pudeles glabā stāvus. Baltvīnus, desertvīnus un liķiervīnus pasniedz atdzesētus (10—12°C); sarkanvīnam, kad to pasniedz, jābūt istabas temperatūrā, t. i., 15—18°C. Konjaku var servēt aukstā un siltā veidā. Tā, piemēram, vācieši to pasniedz ledus aukstu, bet franči uzsilda apmēram līdz 36°C. Vislabāko šķirņu liķieru temperatūrai jābūt 18°C, vidēja labuma liķierus pasniedz mazliet atdzesētus.

Lietpratēji baltvīnus iedala zaļganajos, bāli dzeltenajos un zeltaini dzeltenajos vīnos, kā arī dzintara krāsas vīnos. Sarkanvīni var būt gaiši un tumši sarkani, rubīnsarkani un ugunssarkani, kā arī brūni. Desertvīni ir saldie vīni, un tos pēc alkohola un cukura daudzuma iedala saldvīnos un liķiervīnos. Liķiervīnā alkohola procents ir lielāks, bet cukura procents mazāks nekā saldvīnā. Vīnu īpašības arī nosaka to lietošanas iespējas. Tā saucamie galda vīni (baltvīni) pirmām kārtām domāti pusdienu galdam un piedevai dažādiem ēdieniem lielās viesībās. Taču tos dzer arī citās viesībās, tāpat arī tējas vakaros. Par vīniem, kas uzlabo slima cilvēka veselību, uzlūko vermutu, portvīnus un vēl dažus citus sarkanvīnus. Lētos baltvīnus, tā saucamos boles vīnus, lieto dažādu vīna dzērienu, piemēram, boles, karstvīna, groka gatavošanai.

Pudeles jāattaisa jau virtuvē. Izņēmums ir vienīgi šampanieša pudeles. Arī «galda lepnumu» — Joti ilgi saglabātu vīna pudeli — tuvu pazīstamo vidū drīkst atkorķēt tieši pie viesību galda. Lai noņemtu staniolu, to vispirms ar nazi pārgriež zem pudeles malas. Viļķi nevajag korķī iegriezt pārāk dziji, jo tā var korķi iespiest pudelē vai arī sadrupināt. Ja vīnā ir iekļuvuši korķa gabaliņi, vīns ar tiem jānolej un tikai pēc tam pudele jāliek galdā. Parasti vīnu uz galda pasniedz pudelē (ar etiķeti), vīna karafē vai arī slēgtā vīna krūkā. Šampanieša pudeli, kas ielikta traukā ar ledu, novieto vai nu uz galda malas, vai arī uz servējamā galdiņa. Pudeli atver, to no ledus neizņemot. Vispirms korķi pārklāj ar servjetes stūri. Pēc tam, kreisās rokas īkšķi turot uz korķa, ar labo roku atbrīvo korķi no stieplēm. Ar kreiso roku, ko aizsarga servjete, jācenšas aizbāzni no pudeles lēni izgriezt. Pudele jāattaisa tā, lai nebūtu paukšķa. Kaut arī «šāviens» un korķa lidojums kādam var likties Joti efektīgs, tāds, kas izraisa jautrību, šāda rīcība neatbilst pieklājības normām, jo var cilvēkus izbiedēt. Turklāt izsprāgušais korķis, atsitoties pret griestiem, sienu, mēbelēm vai kur citur, atstāj neglītu traipu vai skrambu. Kādam trāpot, tas var pat nodarīt nelaimi. Lai to novērstu, tad, atverot šampanieša pudeli, tā jātur ieslīpi un pirms pēdējā pagrieziena aizbāznis uzmanīgi jāpaspiež uz sāniem. Tādējādi ogļskābā gāze no pudeles izkļūst lēnām. Ja pudeli attaisa uzmanīgi, neiet zudumā ne piliens dzēriena.

Beidzot vēl jāpiebilst, ka nevienu pudeli nedrīkst attaisīt, sitot ar roku pa tās dibenu.

Tukšās pudeles no galda jānovāc.

Lejot glāzēs vīnu un degvīnu, pudele jātur ar visu roku etiķetes vietā. Rādītājpirkstam jābūt uz pudeles kakla. Izvairās pudeli sasvērt sānis strauji, jo tā var dzērienu pār šļakstināt pāri glāzes malām. Lejot nedrīkst pudeli atbalstīt pret glāzes malu. Kad dzēriens ieliets, pudele nedaudz jāpagriež, lai vīns neuzpilētu uz galdauta. Restolanā viesmīlis pēc pudeles attaisīšanas noslauka tās kaklu ar servjeti un pēc tam šo servjeti salocītu aptin ap pudeli. Tas pasarga galdautu no vīna pilieniem. Dzērienus lej no labās puses. Ja nav iespējams pieiet pie nakamā viesa no labās puses, tad pa labi ielej ar kreiso roku, bet pa kreisi — ar labo. No pilnas pudeles pirmais malks jāielej savā glāzē. Šī paraža saglabājusies no tiem laikiem, kad pudeles aiztaisīšanai korķa vietā izmantoja eļļu. Mājas tēvs pēc eļļas noliešanas pirmo malku ielēja sev tāpēc, lai kāds eļļas piliens nenokļūtu viesa glāzē. Reizē tas bija arī apliecinājums tam, ka namatēvam nav nodoma savu viesi noindēt. Mūsu dienās ar šādu rīcību novērš nejaušu korķa gabaliņa iekļūšanu viesa dzēriena traukā. Restorānā vai kafejnīcā pirmo (izmēģinājuma) malku viesmīlis ielej pasūtītāja — vīrieša glāzē, un vīrieša pienākums ir tūlīt pārbaudīt vīna garšu un temperatūru. Ja pasūtītājs ir apmierināts, viņš viesmīlim pamāj. Pēc tam viesmīlis piepilda pārējās glāzes.

Namatēvs, vispirms nedaudz ielējis sev, piepilda glāzes viešņām un tikai pēc tam vīriešiem; ir atļauts tās piepildīt arī pēc kārtas. Dzērienu liešanu namatēvs beidz ar savu glāzi. Ar vīnu vai degvīnu drīkst piepildīt tikai 3 U līdz A /s glāzes. Kad glāzēs lej dzērienu, tām jāpaliek uz galda. Rokā ņem tikai augstu, slaidu šampanieša glāzi. Ja kāds apkalpo sevi pats, viņš paņem kreisajā rokā glāzi, bet ar labo ielej dzērienu. Vīna glāze jātur starp īkšķi, rādītājpirkstu un vidējo pirkstu aiz glāzes kājiņas, turklāt ceturtajam un piektajam pirkstam jāatbalstās pret glāzes pamatu. Vīnu no jauna glāzē drīkst ieliet tikai tad, ja glāze ir iztukšota pilnīgi. Pusizdzertas glāzes satura papildināšana viesi apvaino, jo pieklājība taču ir pret jebkuru piespiešanu. Ja kāds vilcinās savu glāzi iztukšot, ir atļauts laipni lūgt to izdarīt, nevis uzplīties un censties piespiest par varu. Ja nevēlas, lai dzērienu papildinātu, vienkārši pasaka: «Pateicos, es nedzeršu» vai «Pateicos, man pietiek». Savu atteikšanos neklājas izrādīt, apsedzot glāzi ar roku. Ja tomēr tiek ieliets, vispareizāk ir atstāt glāzi neizdzertu. Nav jāpiepilda viesa glāze, ja viņš uz laiku no galda ir aizgājis.

Ir pieņemts, ka vīrieši rūpējas par to, lai galda dāmai, vajadzības gadījumā arī pretim sēdošajai personai, tiktu ieliets vēlamais dzēriens. Parasti pajautā: «Lūdzu, ko jums drīkstētu ieliet?»

Mājas viesībās glāzes no pudeles neklājas piepildīt viesim, to dara namatēvs. Ja vīns (parasti mājas vīns) tiek pasniegts karafē vai krūkā, sev var ieliet arī viesis pats. Līdz šim nav pieņemts sievietēm, kas atrodas vīriešu sabiedrībā, pašām ieliet savās glāzēs. Ja kāds galda biedrs šai ziņā ir bijis neuzmanīgs, drīkst palūgt vēlamo dzērienu ieliet.

Dzeršana uz veselību pie viesību galda ir kļuvusi par tradīciju. Signālu glāzīšu pacelšanai dod namatēvs. Šai nolūkā viņš paceļ glāzi un, turot to apmēram acu augstumā, ar draudzīgu galvas mājienu vai atbilstošiem vārdiem aicina arī citus piebiedroties. Ja starp viesiem ir cilvēks, kuram namatēvs vēlas izrādīt sevišķu uzmanību, viņš pieceļas un uzrunā šo viesi ar vārdiem «Paceļu savu glāzi uz jūsu veselību, biedri Līci» vai «Dzeru uz biedra Līča veselību». Pieceļas arī visi citi, kas sēž pie galda, un ar paceltu glāzi sveic pagodināto viesi. Ja viņš sēž tālu, nav jāpieceļas, ir pietiekami, ja paceļ glāzi un pamāj ar galvu. Namatēvam ir atļauts aicināt uzdzert uz jebkura — kā veca, tā ari jauna viesa veselību. Ja namatēvs ir pacēlis glāzi uz kādas viešņas veselību, tad viņam tas jādara arī visu citu viešņu godināšanai. Personai, uz kuras veselību tiek dzerts, jāpaklanās, jāpaceļ glāze un jādzer citiem līdzi (protams, nav katrā ziņā glāze jāiztukšo pilnīgi).

Viesi drīkst uzsaukt tostu tikai tad, kad viņi paceļ glāzes namatēva dzimšanas dienā, darba jubilejā, kāzās vai citos gadījumos. Namatēvs, uz kura veselību tiek dzerts, vienmēr atbild ar savu tostu: «Dzeru uz visu veselību!» Ja dzer uz namatēva veselību, tas jādara arī uz namamātes veselību. Viesim nepieklājas aicināt dzert uz cita viesa veselību. To drīkst darīt vienīgi goda viesis, kas sēž blakus namamātei, tādā gadījumā, ja viesu vidū ir kāda sevišķi cienījama persona. Protams, katram vīrietim ir atļauts sadzert ar sievieti arī atsevišķi. Ja ir vēlēšanās saskandināt glāzes, nepieklājas stiept roku tālu pāri galdam; ja telpas ir pietiekami plašas, iepriekš atvainojoties savam galda biedram, var pieiet pie apsveicināmā. Saskandinot glāzes, jāskatās acīs. Glāžu saskandināšana un tostu uzsaukšana nedrīkst kļūt sevišķi bieža un uzbāzīga. Glāzes saskandina un tostu uzsauc, lai izceltu īpaši sviu'f/u brīdi. Tostam vienmēr jāpaceļ pilnas glāzes. Ja glāy< s saskandina uz jaunā pāra vai jubilāra veselību, tās |Mrasti izdzer tukšas. Tāpēc tostiem nav piemēroti stipri dzērieni; šādos gadījumos der kāds viegls vīns vai šampanietis.

Dzerot neklājas runāt. Ja dzeršanas laikā kāds tiek uzrunāts, viņam jānoliek glāze uz galda un tad jāatbild.

Vīns jādzer lēni, garšojot, klusu. Tāpat arī liķieris, konjaks, rums jādzer maziem malkiem un nesteidzoties. Palasti tos iedzer ne vairāk par diviem malkiem un glāzi noliek uz galda. Tikai degvīna glāzi drīkst iztukšot visu uzreiz.

Un beidzot: nekādās viesībās nevienam viesim nav pienākums dzert; katram cilvēkam jāzina, cik viņš drīkst dzert.

Mazākās viesībās viens no modernākajiem un arī ērtākajiem viesu uzņemšanas veidiem ir kokteiļu vakars. Tas parasti ilgst dažas stundas, piemēram, no pulksten 18 līdz 20. Šādā vakarā arī viesi var parādīt savu prasmi kokteiļu gatavošanā. Namamātei jāsagādā visi vajadzīgie piederumi: mikseris, sifons un mērglāze. Mikseri var aizstāt arī kāds cieši noslēdzams trauks, piemēram, pat termoss. Kokteiļa gatavošanai ir nepieciešams ledus.

Gatavo piena, olu un sulu kokteiļus, kā arī kokteiļus no dažādām vīna un degvīna šķirnēm. Kaut gan kokteiļu recepšu ir daudz, var eksperimentēt arī katrs pats. Kokteiļi jādzer caur salmiņu.

Alus ir ļoti izplatīts dzēriens. Jau pirms 7000 gadiem to darījuši senie babilonieši. Alu nedrīkst ilgi turēt siltumā. Tā uzglabāšanai nepieciešama noteikta temperatūra. Ja tā krasi mainās, alum zūd labā garša un tas kļūst duļķains. Alu galdā pasniedz vēsu (8—10°C), oriģinālpudelēs. Tikai gaišo alu var pasniegt karafēs vai cieši noslēdzamās krūzēs. Šādās krūzēs pasniedz arī mājas alu. Atverot alus pudeli, jānovērš paukšķis. Lai putas nelītu pāri maļam, alus glāze jātur pret pudeli mazliet ieslīpi. Alus glāze aptverama ar visiem pirkstiem. Ja tā ir ar kājiņu, tad to tur tāpat kā vīna glāzi (trīs pirkstos pazemu satverot kājiņu). Alus glāzes nekad nesaskandina. Uzdzerot uz veselību, alus glāzi paceļ un pamāj ar galvu.

Atspirdzinošie dzērieni — limonāde, minerālūdeņi un citi — pasniedzami oriģinālpudelēs. Mājās pagatavotus dzērienus un dažādas sulas ielej krūzēs vai karafēs.

Kafijas dzeršanas tradīciju sākumi ir apvīti ar vairākām leģendām. Viena no tām stāsta par to, kā kafijas pupiņa no Abesīnijas nokļuvusi Arābijā. Kāds muftijs ceļojuma laikā ievērojis dīvaini jautras kazas, kas lēkājušas kā dienā, tā arī naktī. Allaha kalps tūdaļ nospriedis, ka te ir darīšana ar nelabo. Gani viņam paskaidrojuši, ka lopiņi sevišķi sākot draiskoties pēc tam, kad tie esot pamielojušies ar kāda krūma augļiem, kuros atrodas divas pupas. Muftijs tad nu sācis šo augli visādi izmēģināt — gan grauzdēt, gan vārīt. Pagaršojis melno, rūgto dzērienu, viņš juties tikpat možs kā kazlēni.

XVII gadsimtā Venēcijas tirgotāji lielu daudzumu kafijas ieveda Rietumeiropā. Lai gan sākumā kafijas dzeršana izraisīja niknus strīdus un tika pat aizliegta, tā ātri izplatījās.

Kāds brīnumains spēks tad nu slēpjas šajā mazajā kafijas pupiņā?

Kafijā ir kofeīns (kafijas pupiņās 1 līdz 2%). kas organismu uzmundrina. Turklāt tai ir patīkama garša un jauks aromāts.

Taču lielās un spēcīgās devās kafija organismu ietekmē kaitīgi. Rodas stiprs uzbudinājums, sirdsklauves, tāpēc sirds un nervu slimniekiem no kafijas dzeršanas jāatturas. Arī bērniem nav ieteicams dot pupiņu kafiju.

Kafija pie mums, tāpat kā daudzās citās zemēs, ir kļuvusi gandrīz vai par tautisku dzērienu. To dzer gan darbdienās, gan arī svinīgās reizēs. Viesībās (izņemot pēcpusdienas kafiju) kafiju servē tikai pēc karstajiem ēdieniem.

Kafijas gatavošanas veidi ir dažādi. Lai kafija būtu garšīga un aromātiska, to ieber izplaucētā hromētā vai alvotā traukā vai arī porcelāna kannā un aplej ar verdošu ūdeni. Ne vēlāk kā pēc desmit minūtēm kafiju uzmanīgi pārlej citā traukā. Kafijas pupiņas jāglabā cieši noslēdzamā traukā, jo kafija uzsūc citas smaržas un zaudē savu aromātu. Visgaršīgāko kafiju iegūst no tikko samaltām pupiņām. Pie samaltas kafijas garšas uzlabošanai var piebērt nedaudz cukura un sāls.

Tāpat kā kafija, arī tēja ir ļoti iecienīts dzēriens. Tās dzimtene ir Ķīna.

Eiropā tēja nokļuva tajā pašā gadsimtā, kad kafija. Arī tējai sākumā bija daudz niknu pretinieku, it sevišķi ārstu vidu Kamēr tējas ienaidnieki un cienītāji savā starpā < īnījās, šis dzēriens jau bija paguvis iekarot Angliju, Holandi, Krieviju. Tējā kofeīna (teīna) ir pat vairāk nekā kafijā — apmēram 5%. Tāpēc arī stipra tēja organismu ietekmē tāpat kā kafija. Pārlieku lielās devās lietota stipra tēja tās ēterisko eļļu dēļ iedarbojas līdzīgi narkotiskām vielām un var būt par cēloni krampjiem un apgrūtinātai elpošanai.

Izšķir melno tēju un zaļo tēju. Daudzās zemēs vairāk lieto zaļo tēju.

Pacienājot viesus, nedrīkst aizmirst tējas gatavošanas lietpratēju pieredzi. Tējai nepieciešams īpašs trauks, kurā nav bijuši citi dzērieni vai taukains ēdiens. Visvairāk piemērota tējai ir porcelāna, māla vai sudraba kanna un tādas pašas tases. Trauku mazgāšanai lietojams vienīgi tīrs, karsts ūdens, kam nav pievienoti nekādi ķīmiski mazgāšanas līdzekļi. Arī tējas gatavošanā ir svarīgi, lai trauks būtu iepriekš izplaucēts. Tējas lapiņas aplej ar verdošu ūdeni un tējai ļauj «ievilkties» apmēram piecas minūtes. Lai tēja saglabātu savu aromātu, tā jāglabā cieši noslēdzamā traukā.

Tējas (tāpat kā kafijas un kakao) ieliešanai pasniedz glāzi vai tasi kopā ar apakštasīti, uz kuras ir nolikta karotīte. Ja dzēriens ir ļoti karsts, ieteicams pagaidīt, lai tas atdziest. To var atdzisināt, maisot ar karoti, taču jāvairās no šķindoņas. Pavisam nepieklājīgi ir liet dzērienu atdzesēšanai uz apakštasītes un tad dzert no tās. Cukuru vai ievārījumu maisa glāzes vidū, lai tā nešķindētu. Pirms dzeršanas karote no glāzes ir jāizņem. Ja tēju vai kafiju nedzer pie galda, bet, piemēram, sēžot ērtā atzveltnes krēslā, apakštasīte turama kreisajā rokā, bet tasīte pie mutes liekama ar labo roku. Pēc dzeršanas tase atkal jānoliek uz apakštasītes. Tējas bļodiņa (piala) jātur ar abām rokām, proti, starp īkšķi un rādītājpirkstu (tikai tā no šā trauka dzert ir ērti).

UZVEDĪBA PIE GALDA

Ģimenē pie ēdienu galda katram ir sava pastāvīga vieta. Namamāte vienmēr sēž tur, kur viņai ir vieglāk un ērtāk rūpēties par citiem.

Aicinot ciemiņus, jāpadomā arī par sēdēšanas kārtību, lai visiem būtu patīkami. īpaši tas jāievēro oficiālajos (organizāciju vai iestāžu rīkotajos) banketos. Namatēva

Aicinot ciemiņus, jāpadomā ari par sēdēšanas kārtību.

(namamātes) pienākumus šādā reizē uzņemas organizācijas vai iestādes vadītājs vai arī īpaši izraudzīta persona.

Viešņu, kas vecuma vai nopelnu dēļ ir godājama sevišķi, pie galda pavada namatēvs. Namamāte par savu galda biedru uzlūdz visgodājamāko vīrieti. Ir pieņemts vietas, kas atrodas no namamātes un no namatēva pa labi un pa kreisi, uzskatīt par goda vietām. Pie garena galda goda vietas atrodas abu garāko malu vidū (namatēvs un namamāte sēž viens otram pretī). Šajās četrās vietās sēž šā vakara visgodājamākie viesi, turklāt vecākā (godāja-"*! mākā) viešņa sēž namatēvam labajā pusē (kā jau parasts sēdēt sievietei) un vecākais vīrietis — namamātei kreisajā pusē. Pārējās vietas jācenšas sadalīt tā, lai pēc iespējas visi būtu ar saviem galda biedriem apmierināti. Viesus, kuru tieksmes un intereses saskan, cenšas sagrupēt vienuviet.

Ja galdi ir klāti divās telpās, namamāte sēž pie galda vienā istabā, bet namatēvs otrā istabā. Var viesus sagrupēt arī tā, ka vecāki ļaudis sasēžas vienā, bet jaunāki — otrā telpā. Viesību rīkotājiem jāpaliek pie vecākiem ļaudīm ari tad, ja viņi paši ir jauni.

Ja galdi sakārtoti burtu T vai II veidā, goda vietas atrodas šķērsām novietotā galda ārmalā, taču arī visas citas šā galda vietas tiek uzskatītas par labākām, un tajās sēdināmi vecāki, cienījamāki cilvēki, n un T veida galdus klāj tad, kad viesu ir daudz, proti, organizāciju un iestāžu banketos. Tā kā to rīkotājiem nav iespējams visiem ierādīt vietas, ir nepieciešamas galda kartes. Lielos banketos garderobē izliek galdu plānu, kurā redzams vietu izkārtojums: pēc tā var ērti atrast attiecīgo galda karti. Katram vīrietim ar šo plānu jāiepazīstas jau laikus, lai viņš zinātu, kur atrodas viņa vieta un kas ir viņa galda dāma. Viesiem pašiem neklājas galda kārtību mainīt.

Ģimenes viesībās, ja ciemiņu ir maz, namamāte ar rokas mājienu katram viesim norāda viņa vietu, sakot, piemēram, šādi: «Biedre Ozoliņa, lūdzu, vai jūs nesēstos blakus manam dzīvesbiedram?», «Biedri Bērz, lūdzu, jūsu vieta ir tur, galda galā», «Biedri Abol, lūdzu, varbūt jūs apsēstos blakus biedrei Ozoliņai».

Sadalot vietas, izveidojama tā saucamā «raibā rinda», tas ir, pamīšus sasēdināmi vīrieši un sievietes. Jāievēro vēl arī otrs pamatnoteikums — nesēdināt laulātos kopā. Izņēmums ir pāris, kam tiek svinētas sudraba vai zelta kāzas, un, protams, ari jaunais pāris. Šie pāri ir visu viesu uzmanības centrā, viņi sēž goda vietā, pašā vidū.

Ja viesiem viņu vietas ir zināmas, viņi pieiet pie tām (aiz krēsliem) un apsēžas tikai pēc tam, kad ir apsēdusies namamāte (oficiālos vakaros namamātes uzdevumu veicēja un goda viesi). Vīrietis, atceļot krēslu, palīdz apsēsties savai galda biedrei. Protams, jaunieši savas vietas ieņem tikai tad, kad ir apsēdušies vecāki cilvēki. (Arī mājās pie ēdamgalda bērni drīkst apsēsties tikai pēc tam, kad jau ir apsēdušies tēvs un māte.)

Šī kārtība galvenokārt jāievēro slēgtās viesībās. Restorānā vai kafejnīcā ar maziem galdiņiem par labāko vietu uzskata to, no kuras iespējams pārredzēt visu zāli un kur sēdētāju netraucē garāmgājēji. Vīrieši labākās vietas parasti atdod savām dāmām.

Ēdienu pasniegšanas paradumi pamatojas uz lietderību un higiēnu. Pirmām kārtām visiem galda piederumiem, kā arī apkalpotāja rokām un nagiem jābūt ideāli tīriem. Šķīvji jāņem no apakšas, atbalstot malu ar īkšķi. Pirksti nekādā gadījumā nedrīkst piedurties pie ēdiena vai tās trauka daļas, kas var saskarties ar ēdienu. Tāpēc arī tīrais šķīvis jāpasniedz tā, lai īkšķis nesniegtos tālu pāri šķīvja malai. Tas pats ievērojams, liekot uz galda glāzes, nažus, dakšiņas, karotes u. c. Pasniedzamais galda rīks jāsaņem aiz roktura un jādod tālāk tā, lai saņēmējam ar roku nebūtu jāsatver tā rīka daļa, kas skars ēdienu. Glāzes jāsaņem aiz apakšdaļas. Uz kreisās rokas (uz tās nes paplāti) uzliek divām kārtām salocītu servjeti. Vispirms tiek apkalpota dāma, kas sēž viesību rīkotājam pa labi, tas ir, godājamākā persona. (Restorānā tā parasti ir dzīvesbiedre vai vecāka dāma.) Ja apkalpotāji ir divi, iie vienlaikus apkalpo abas dāmas, kas sēž blakus namatēvam, t. i., viņam pa labi un pa kreisi. Pēc tam viens no servētājiem virzās uz kreiso pusi, otrs — uz labo pusi. Servēt var arī pēc kārtas (servējot pēc angļu parauga, ēdienu vispirms piedāvā sievietei, kas sēž vīrietim labajā pusē, tad sēdētājai kreisajā pusē un vīrietim, pēc tam sievietei, kas sēž nākamajam vīrietim labajā pusē, un tā tālāk, līdz loks noslēdzas).

Zupu šķīvī ielej uz servējamā galdiņa. Piepilda tikai šķīvja padziļināto daļu. Servētājs ar piepildīto zupas šķīvi pie viesa pienāk no labās puses un noliek to uz lēzenā pusdienu šķīvja, kas atrodas viesim priekšā, ar labo roku. Cepeti, zivis, dārzeņus un pēcēdienus, tāpat arī cepumus, kūkas, konfektes pasniedz no kreisās puses, lai viesim tos no kopējā trauka būtu ērtāk paņemt.

Kafija viesa tasē ir ielejama no labās puses. Cukuru un krējumu kafijai pievieno viesis pats atkarā no savas gaumes. Ēdienu piedāvājot, servētājs drīkst rokas virspusi viegli atbalstīt pret galdu. Lai nenotraipītu galdautu, trauks ar piedāvājamo ēdienu jāpievirza šķīvim pēc iespējas tuvāk. Dakšiņas un karotes kātam jābūt pavērstam uz viesa pusi. Viesis ņem ēdienu ar labo roku (ar kreiso tikai piepalīdzot). Sai laikā servētājs labo roku ir mazliet atvirzījis atpakaļ, lai netraucētu ēdienu paņemt. Piedāvājot ēdienu, nedrīkst tam elpot tieši virsū. Pāri traukam nedrīkst arī klepot.

Servēšanas noteikumus īsi apkopojot, jāatgādina, ka

ēdieni un cigaretes piedāvājami no kreisās puses, bet šķidrumi (zupa, dzērieni) un uguns — no labās puses.

Lietotie trauki jāpaņem ar labo roku no labās puses, pie kam karotes, naži un dakšiņas jāsavāc vienkopus un iespējami klusu jānoliek uz paplātes blakus šķīvju kaudzei. Nav lietderīgi, ja kāds no viesiem, gribēdams palīdzēt, sakrauj sev priekšā šķīvjus. Tādējādi viņš traucē kā servētāju, tā arī blakussēdētājus. Protams, dažkārt izpalīdzēšana ir vajadzīga. Te jārīkojas pēc takta izjūtas.

Ģimenes viesībās, kurās pati namamāte apkalpo viesus, viņas biežā skraidīšana no viesību galda uz virtuvi var traucēt. Lai pārmērīgo saimniekošanu ierobežotu, saimniecei viss vajadzīgais jānovieto pa rokai, ja iespējams — uz servējamā galdiņa.

Zupu piedāvā tikai reizi, bet visus pārējos ēdienus — divas reizes. Piedāvājot siltajā ēdienā cepeti, vispirms pasniedz galu (tai noteikti jābūt sadalītai gabaliņos), tad dārzeņus, kartupeļus un beidzot mērci.

Ja namamāte kādai personai grib izrādīt sevišķu godu, viņa ēdiena trauku vispirms pasniedz tieši tai. Sevi namamāte apkalpo pēdējo. Visu laiku namamātei jārūpējas par to, lai ciemiņi būtu ar visu apgādāti. Ja piedāvātie ēdieni apēsti, viņa savāc šķīvjus un novieto tos uz palīggaldiņa, kas atrodas viņai blakus. Tur ir arī viss, kas nepieciešams nākamajam ēdienam.

Tukšos šķīvjus, bļodas viesi paši var no rokas rokā aizsūtīt līdz namamātei (tieši tāpat, kā tie padod apkārt pilnos traukus). Ja ģimenē ir meita, lietotie trauki nogādājami viņai. Mātei palīdzēt var arī dēls. Viņš savāc šķīvjus un karotes un tad visu bez trokšņa aiznes līdz blakusgaldiņam vai ari uz virtuvi.

Parasti ēšanu «atklāj» namamāte, novēlēdama viesiem labu ēstgribu un pirmā sākdama ēst. Ja galds ir ļoti liels, ne katrreiz ir iespējams sākt ēšanu pēc namamātes «dotās zīmes». Šādā gadījumā pat nav jāgaida, līdz visi ir saņēmuši zupu. Vīrietis gaida vienīgi tik ilgi, līdz sāk ēst abas viņa galda biedres.

Ēdieni jāņem ar karotēm un dakšiņām, kas nolikti uz ēdienu traukiem. Ar šiem rīkiem nedrīkst aizskart savu šķīvi un nekādā ziņā nedrīkst tos aizmirst nolikt atpakaļ. Neklājas savu dakšiņu vai karoti lietot ēdienu ņemšanai no kopējiem traukiem.

ir

No šķīvjiem un bļodām ēdiens jāņem pēc kārtas,

neizmeklējot skaistākos un labākos gabaliņus; izvēlēties atļauts tikai tad, ja pasniedz putna cepeti. Protams, tas jādara ātri, ilgi nepētījot un daudz negudrojot. Gabalu, kas nejauši uzdurts uz dakšiņas, nepieklājas likt traukā atpakaļ, tas jāuzliek uz sava šķīvja. Šķīvi nedrīkst piekraut pilnu. Tas nav glīti un var sabojāt citiem ēstgribu. No pārpildīta šķīvja ēdiens var arī viegli izslīdēt uz galda. Ja ir vēlēšanās, ēdienu vienmēr iespējams papildināt.

Ja piedāvātais ēdiens negaršo, tas nav jāņem. Atsacīšanās iemesli nav jāpaskaidro, bet par piedāvājumu jāpateicas. Nav pieklājīgi ēdienu atraidīt ar vārdiem «Paldies, tas nav manā gaumē», «Tas man negaršo» u. tml. Piedāvājot ēdienu, nevienu nedrīkst piespiest to ņemt. Ja kreisās puses kaimiņš, sacīdams «lūdzu», pasniedz trauku ar ēdienu, šis trauks pēc tam, kad no tā kas paņemts, jānodod kaimiņam pa labi, arī neaizmirstot pateikt «lūdzu».

Dažkārt viesi, baidīdamies traucēt galda biedrus, pieceļas un sniedzas pēc kāda ēdiena pāri galdam. Taču tā gulda biedri tiek traucēti daudz vairāk. Turklāt pieceļo-

Ja kāds ēdiens atrodas tālu, jāpalūdz, lai to pasniedz.

ties var apgāzt kādu glāzi vai notraipīt ar ēdienu drēbes. Arī sēžot nedrīkst sniegties pēc ēdiena tālu prom. Ja vajadzīgais ēdiens vai priekšmets atrodas tālāk, jāpalūdz, lai to pasniedz viesis, kas tam sēž tuvāk.

Kad viesis vēlreiz uzlicis uz sava šķīvja piedāvāto ēdienu, tas jāņem arī namamātei, jo viesim būs neērti ēst vienam pašam.

Laba uzvedība pie galda lielā mērā ir atkarīga no stājas. Ēdot nedrīkst sēdēt stīvi, bet nedrīkst arī samesties kūkumā. Ķermenis tikai nedaudz jānoliec uz priekšu. Jāsēž uz visa sēdekļa, nevis uz tā maliņas. Sarunājoties ar kaimiņu pa labi, nekad nedrīkst pagriezt muguru kaimiņam pa kreisi. Sarunas laikā jāpagriež tikai galva. Kājas nedrīkst izstiept uz priekšu, tās jātur kopā. Nepieklājas uz galda atbalstīties ar elkoņiem; uz tā uzliek tikai delnas. Elkoņi jātur pēc iespējas tuvu ķermenim. Ja ēd tikai ar labo roku, kreisajai rokai jāatrodas uz galda malas. Pirksti jātur kopā. No citiem pirkstiem atvirzīts mazais pirkstiņš rada komisku iespaidu.

Sēžot pie galda, nedrīkst kritizēt galda piederumus, ēdienus, apkalpotājus un savus galda biedrus. Neklājas novērot, kā kurš ēd un cik daudz. Jāēd un jādzer

Novēlojies viesis ar citiem sasveicinās tikai palokoties.

mierīgi, bez sejas šķobīšanas (arī dzerot stipru degvīnu). Ikviens troksnis (elšana, pūšana, čāpstināšana, skaļa strēbšana, šlurkstināšana, šņākšana utt.) liecina par nepietiekamu audzināšanu. Est pieklājīgi nozīmē ēst klusu, mēreni, nesteidzoties citiem priekšā, bet arī no citiem neatpaliekot. Mutē nav jāsabāž pārāk daudz ēdamā, nedrīkst kost arī pārlieku lielus kumosus. Ēdiens jāsakošļā, muti neatverot. Ar pilnu muti nevajag ne runāt, ne smieties. Tas ir neglīti, turklāt, ja runā vai smejas, ēdiens var izkrist no mutes vai arī nokļūt balsenē un izraisīt klepus lēkmi.

Pie ļoti nepatīkamiem paradumiem pieder zobu «pneimatiskā» tīrīšana, t. i., gaisa vilkšana cauri zobiem, lai atbrīvotu to starpas no ēdiena paliekām. Pie mums nav pieņemts lietot arī zobu irbuli (pilnīgi nepieņemami ir tā vietā izmantot nagu). Senāk zobu bakstāmo nēsāja kaklā, ķēdītē pakārtu, lai tas katrā laikā būtu pa rokai. Dažās zemēs (piemēram, Rumānijā, Austrijā un citās Viduseiiopas valstis) vēl tagad pat labākajos restorānos pasniedz zobu irbuļus. Tur valda uzskats, ka ari pie galda var atklāti iztīrīt ēdiena paliekas no zobiem. To izdara ar pievērtu muti un pēc iespējas ātri, dažkārt arī kabatas lakatiņa vai plaukstas aizsegā.

Pie mums zobu starpas (tāpat kā nagus vai ausis) tīra, tikai vienatnē esot. Redzamā vietā jānovērš viss, kas var aizskart citu estētiskās jūtas. Šā paša iemesla dēļ ēdot jācenšas nepārvērst ēdienu nepievilcīgā masā. Tā, piemēram, neglīti izskatās mērcē iespaidīti kartupeļi vai saknes, pa visu šķīvi izmētātas ēdiena atliekas — zivju asakas, kauli u. c. Ja ēdot mutē ir nokļuvis kāds skrimslis vai kaula gabaliņš, tas jāizbīda uz dakšiņas vai karotes, kas pielikta pie lūpām, un tad jānovieto uz šķīvja malas tā, lai tas nevarētu nedz nokrist uz galdauta, nedz ieslīdēt atpakaļ ēdienā. Arī ēdot šķīvis jātur kārtībā.

Bet kas darāms ar ēdienu, kuru nespēj apēst? Šāds jautājums nerodas, ja katrs ēdienu ņem pats. Taču dažkārt gadas sēsties pie galda, kur gatavas porcijas ir jau uzliktas uz šķīvja. Tā parasti ir ēdnīcās un restorānos. Pieklājības noteikumi prasa, lai no šķīvja tiktu noēsts viss, un to ievērošanu nosaka katra cilvēka takta izjūta. Ja ēdienu atstāj uz šķīvja, pirmkārt, rodas iespaids, ka ēdiens bijis negaršīgs, otrkārt, ēdiena atliekas apgrūtina trauku novākšanu un mazgāšanu un, treškārt, ēdiens tiek izniekots. Redzot (it sevišķi viesos), ka ar piedāvātā ēdiena daudzumu nebūs iespējams tikt galā, jālūdz mazāka porcija. Ja to nevar izdarīt, jāņem vērā sava veselība un nav jāēd pāri par mēru.

Kad sāk pasniegt ēdienus, servjete no šķīvja jānoņem. Tā, divkārt salocīta, jāuzklāj uz ceļiem (to nedrīkst aizbāzt aiz apkakles, kā darīja senāk). Pēc jaunā paraduma vīrietis var apmēram plaukstas platumā salocītu servjeti ielikt žaketes krūšu atvērumā, lai nejauši nenopilinātu kaklasaiti vai kreklu. Servjeti nedrīkst lietot trauku vai ēšanas piederumu slaucīšanai. Tas būtu apvainojums namamātei. Mūsu dienās nevienam nenāk prātā slaucīt rokas, karoti vai pat muti galdauta malā. Pat ar servjeti muti slauka reti. To dara pirms dzeršanas, lai uz glāzes nepaliktu taukaini traipi, un vajadzības gadījumā arī pēc ēšanas. Kad maltīte ieturēta, servjeti noliek blakus šķīvim kreisajā pusē. To neburza, bet arī nesaliek pēc gludinājuma līnijām. Papīra servjeti (arī nesaburzītul) novieto uz ēdamā šķīvja. Kafejnīcā, ēdnīcā, restorānā ar papīra servjeti parasti noslauka tikai pirkstus, jo tai var būt pieskāries jau kāds cits ēdējs. Katrā zinā ir higiēniskāk muti slaucīt kabatas lakatiņā.

Karoti tur ar īkšķi un ar rādītājpirkstu, viegli atbalstot tās kātu pret vidējo pirkstu. Pie mutes karoti virza mazliet ieslīpi (nevis ar sānu). Protams, mutē nav jācenšas iebāzt visu karotes kausa daļu. Zupa vai kāds cits šķidrums jāēd bez trokšņa. Lai ēdiens nepilētu pāri, karoti nedrīkst piesmelt pārāk pilnu.

Dakšiņu tur kreisajā rokā, nazi — labajā rokā. Naža un dakšiņas kāts jāaptver ar sauju. Rādītājpirksta galu var atbalstīt pret to naža vietu, kur atrodas kāta un asmens robeža. Tāpat jātur dakšiņa. Tās izliekumam jābūt uz augšu. (Starp citu, dažās zemēs pēdējā laikā nazi un dakšiņu tur mazliet citādi, proti, kā spalvaskātu.)

Nazis un dakšiņa ēdot virs šķīvja jātur ieslīpi, nevis stāvus. Nazis lietojams griešanai. Tas var būt arī palīglīdzeklis ēdiena uzbīdīšanai uz dakšiņas. Ja uz šķīvja ir tāds ēdiens, kas ēdams ar nazi un dakšiņu, abi rīki rokā jāpatur visu laiku, pat tad, ja kādu brīdi lieto tikai dakšiņu. Cepeti nevajag uzreiz visu sagriezt gabalos un tad ēst, turot dakšiņu labajā rokā. Ēdot, piemēram, no dārzeņiem pagatavotu ēdienu, dakšiņu drīkst pagriezt ar izliekumu uz leju (tāpat kā karoti), jo ēdienu tā ir ērtāk paņemt. Mutē nekad nedrīkst bāzt nazi. Ar nazi un dakšiņu jārīkojas prasmīgi un viegli, bez lielas piepūles.

Tai laikā, kad ar nazi un dakšiņu nav jādarbojas, delnas pamatnei viegli jāatbalstās pret galdu un šie rīki jātur tā, lai to gali atbalstītos pret šķīvi. Edamrīkus nedrīkst vicināt pa gaisu, jo tas ir nepieklājīgi, pat bīstami. Ja ēšanas laikā rodas vajadzība nazi un dakšiņu nolikt (dzerot, sarunājoties utt.), tie uz šķīvja jāsakrusto, lai pēc tam tos būtu atkal parocīgi satvert. Naža kāts novietojams virzienā pa labi, dakšiņas kāts — pa kreisi. Ir nepieklājīgi šos rīkus likt pāri šķīvja malai vai atbalstīt ar zariem un asmeni pret šķīvi, t. i., novietot to kātus uz galda.

Kad ir paēsts, nazis un dakšiņa (ar izliekumu uz leju) jānovieto viens otram blakus. Kātiem jābūt vērstiem pa labi. Šāds novietojums ir visērtākais trauku novākšanai un vienlaikus namamātei vai apkalpotājam ari norāda, ka ēšana ir pabeigta.

Reizēm kļūme var gadīties pat visprasmīgākajam ēdējam, kas ievēro visus galda noteikumus. Šādā gadījumā nedrīkst uztraukties un samulst. Pieņemsim, ka nazis vai dakšiņa nokrīt uz grīdas. Restorānā vai ēdnīcā palūdz atnest citu. Ja tā notiek mājas viesībās, kur viesus apkalpo pati namamāte, nokritušais nazis vai dakšiņa jāpaceļ, jāpaņem gabaliņš maizes, ar to rīks jānotīra (šis maizes gabaliņš jānovieto uz maizes šķīvīša malas) un mierīgi jāturpina ēšana. Ja namamāte nomestā rīka vietā viesim atnes citu, viņa to noliek uz galda servēšanai paredzētajā vietā. Uz galdauta uzkritušu ēdiena gabaliņu ar tīru naža galu pēc iespējas uzmanīgi, lai galdautu nenotraipītu vēl vairāk, paceļ, uzliek uz šķīvja un apēd. Ēdnīcā vai restorānā šādu nokritušu gabaliņu noliek uz šķīvja malas.

Dažkārt kļūmes var būt vēl nepatīkamākas, piemēram, tiek aplieta galdsega vai saplēsts kāds trauks. Ir skaidrs, ka šādā situācijā vainīgais viesis jūtas ļoti neērti, taču viņam neklājas ilgi un plaši paskaidrot, kāpēc tā noticis. Protams, viesim nedaudzos vārdos pieklājīgi jāatvainojas gan namamātei, gan arī saviem galda biedriem. Vispār ir pieņemts, ka notikumam lielu uzmanību nepievērš ne viesis, ne arī namamāte. Protams, vēlāk viesim jāprot atrast piemērots brīdis, lai namamātei izteiktu savu nožēlu un atvainotos.

Ja ar ēdienu viesis notraipa drēbes, ēdiena gabaliņš jānoņem un traips jānotīra pēc iespējas neuzkrītoši. Vajadzības gadījumā uz brīdi var viesību galdu arī atstāt; to darot, klusu jāatvainojas savam blakussēdētājam.

Neveiksmes gadās ne vien ēdējiem, bet arī ēdienu gatavotājiem. Tā, piemēram, zupā var būt iekritis mats, ziedu kāpostos — palicis tārps. Kaut arī tas ir ļoti nepatīkami un pat sabojā ēstgribu, tomēr neapmierinātību nekādā ziņā nedrīkst izrādīt. Vispareizāk šādā reizē dara viesis, kas «svešķermeni» atbīda uz šķīvja malas un ēšanu turpina. Ja kāds tā rīkoties nespēj, ēšana jāpārtrauc. Vērīga namamāte noteikti pamanīs, ka kaut kas nav kārtībā, un parūpēsies par jaunu porciju. Ēdot restorānā vai kafejnīcā, var klusu palūgt, lai viesmīlis vai oficiante atnes citu ēdienu.

Sarunām pie galda ir ļoti liela nozīme. Katrā ģimenē reizēm atgadās bēdas un nepatikšanas, taču par tām nevajadzētu runāt ēšanas reizēs un tā sabojāt gan sev, gan citiem ēstgribu. Arī rājieni un pārmetumi, kaut arī tie ir pelnīti, būtu izsakāmi citā brīdī, nevis ēdot. Ēšanas reizēs jārunā par tematiem, kas rada labu omu un līdz ar to rosina apetīti. Pie galda var runāt arī visjaunākie ģimenes locekli, protams, atturīgi, respektējot vecākos cilvēkus. Tas viņos attīsta sabiedriskumu. Ēšanas laikā nav pieļaujama avīzes vai grāmatas lasīšana.

Pie viesību galda sarunām jārit iespējami jautri un asprātīgi, bet ne tā, lai tās traucētu ēšanu. Dzīvākām sarunām ir paredzēti ēdienu starplaiki. Viesībās nerisina sarežģītas problēmas, neielaižas strīdos, kas var sabojāt omu, vispār izvairās no sarunām par nepatīkamiem jautājumiem.

Ne viesību rīkotāji, ne viesi nedrīkst runāt par produktu cenām, par to, cik katrs pasniegtais ēdiens vai dzēriens izmaksājis.

Pie galda jāsarunājas ne vien ar savu galda biedru, bet arī ar citiem tuvāk sēdošajiem viesiem. Taču nav pieklājīgi pilnīgi aizmirst savu galda biedru. Ja kādam kaut kas sakāms, kamēr galda biedrs ēd, tas jāizdara, paliecoties atpakaļ.

Svinīgos vakaros saka galda runas. Tās uzsāk tad, kad viesi ir jau nobaudījuši pirmos ēdienus un dzērienus. Runām visvairāk piemēroti ir ēdienu starplaiki, jo tad nav iespējams nevienu traucēt ēšanā un viesu uzmanība var pilnīgi pievērsties runātājam. Nav pieņemts sākt runu servēšanas un ēšanas laikā. Labi pārdomāta, raita, asprātīga un īsa runa vienmēr uzmundrina sabiedrību. Runātājs pieceļas, viegli pieskandina pie savas glāzes, lai citi vakara dalībnieki viņam veltītu uzmanību, un sāk runu. (Iepriekš viņš drīkst lūgt piepildīt glāzes ar vīnu.) Ēdēji pārtrauc ēšanu, un visu skatieni pievēršas runātājam. Galda runas laikā jāvalda klusumam.

Parasti runu beidz ar tostu, ko uzsauc vai nu par godu svinīgajam notikumam, vai arī uz viesību rīkotāju veselību u. tml. Visi viesību dalībnieki šim novēlējumam pievienojas un saskandina glāzes.

Pie kāzu galda vārdu ņem visgodājamākais viesis. Runas nobeigumā viņš lūdz pacelt glāzes uz jaunā pāra veselību. Runātājs pirmais saskandina ar jauno pāri un pēc tam ar jaunā pāra vecākiem (vispirms ar mātēm, pēc tam ar tēviem). Citi viesi seko viņa priekšzīmei. Nākamās runas ēšanas starpbrīžos viens pēc otra saka līgavas tēvs un līgavaiņa tēvs. Turpmākajos starplaikos runā citi. Abu ļdunlaulāto vārdā pateicības runu saka līgavainis. Tā var būt loti īsa, galvenais, lai tajā izpaustos sirsnība. Jāatceras, ka ar runām nedrīkst pārspīlēt. Gan to garumam, gan arī daudzumam jābūt ierobežotam.

Ja viesību galds ir klāts restorānā vai īpašās viesu pieņemšanas telpās, tur parasti ir arī orķestris. Laba mūzika vairo svinīgo noskaņu. Protams, jāizvēlas tādi skaņdarbi, kas atbilstu viesību veidam. Orķestrim jāspēlē reti, parasti ēšanas laikā, jo starpbrīži ir domāti runām un dzīvākām sarunām. Spēlei jābūt klusinātai. Pēc galda īunām, kuras nobeidz ar tostiem, iederas tušs.

Dziedāšana restorānā pie atsevišķiem galdiņiem neatbilst labas uzvedības noteikumiem, turpretim mājas viesībās tā ir ļoti piemērota. Lielāka uzmanība nekā līdz šim būtu pievēršama dziesmu izvēlei, turklāt vajadzētu censties dziedāt skaisti.

Ja telpas ir pietiekami plašas, sēdēšanu pie galda nekad neieildzina: tikko ir paēsts, viesi no galda pieceļas (namamāte pieceļas pirmā). Vīrieši paklanās (ja tas ir iespējams) namamātei, abām sev blakus sēdošajām galda biedrēm un arī pretimsēdētājai vai pretimsēdētājam. Sievietes atbild ar galvas mājienu. Aizejot no galda, krēsls jāatceļ pie tā atpakaj. Vīrietis pieceļas pirmais un palīdz savai galda biedrei.

No galda pieceļoties, nepieklājas vēl ar lielu skubu iztukšot pusizdzerto vīna vai limonādes glāzi.

PAR ATSEVIŠĶU EDIENU ĒŠANU

Zupu dzisinot, to (ne šķīvī, ne tasē, ne karotē) nedrīkst pūst. Lai zupa ātrāk atdzistu, to var lēni un uzmanīgi pamaisīt ar karoti. Ja zupas gaļu pasniedz atsevišķā tiaukā, no tās gabaliņš jāieceļ savā šķīvī un ar naža un dakšiņas palīdzību jāsasmalcina. Tikai pēc tam šķīvī ielej zupu. Ja zupas terīnē ir lielāki gaļas gabali vai nesagrieztas desas, vispirms savā šķīvī jāieliek un jāsagriež gaļas gabals vai desa un tikai pēc tam jāielej zupa. Ēdnīcā reizēm atnes pilnu šķīvi ar zupu, kurā peld prāvs gaļas gabals. Šai gadījumā gaļa ar nazi un dakšiņu sagriežama tieši zupā. Zupas piedevas, kā klimpas, makaronus, saknes, ko iesmeļ kopā ar zupu, pamazām sasmalcina ar karoti. Tas jādara bez trokšņa un uzmanīgi, lai šķidrums neuzšļakstītos uz galda. (Pareizi gatavotā zupā piedevas gan nedrīkst būt lielākas par kumosu, ko uzreiz var ielikt mutē.) Visas piedevas jāēd vienlaikus ar šķidrumu. Papildinot zupu, karote jāatstāj šķīvī. Buljonu un biezeņa viru parasti pasniedz tasēs, un to ēšanai lielākoties lieto deserta karoti (ar kreiso roku tasi pietur aiz osas). No tases izdzer tikai pašus pēdējos malkus. Lai no šķīvja varētu izsmelt pēc iespējas visu zupu, tā tuvākā mala ar kreiso roku mazliet jāpaceļ uz augšu. Pašķiebjot šķīvi šādā veidā, neveiksmes gadījumā zupa uzlīs uz galda, nevis uz drēbēm. Pēc ēšanas karote ar izliekumu uz leju jāatstāj šķīvī. Tās kāts jāpavirza pa labi. Ēdot zupu, neklājas tai pašā laikā no galda ņemt vēl kādu citu ēdienu.

Cepeti ēd ar nazi un dakšiņu. Izņēmums ir tikai mīksti un jau gabaliņos sadalīti gaļas ēdieni (viltotais zaķis, kotletes, befstroganovs, gulašs u. c.). To sadalīšanai lieto vienīgi dakšiņu, turot to labajā rokā. Veselu gaļas gabalu nekad nesadala sīkākos gabaliņos visu uzreiz, jo gaja tā ātrāk atdziest. To dara pakāpeniski — pa kumosam. Lai atdalītu kaulu, galu pietur ar dakšiņu. Atdalītais kauls pievirzāms pie šķīvja malas.

Putna cepeti ēd tāpat kā citu gaļu. Ēdot sīkos putnus (cāļus, slokas u. c.), ir atļauts labajā rokā turēt kaulu un ar zobiem atskrubināt no tā gaļu. Taču, ja jau XIX gadsimtā rakstīja: «Centies, cik vien iespējams, neņemt ēdamo ar roku!» — tad arī mūsu dienās to vajadzētu ņemt vērā. Lai kauls neizslīdētu no šķīvja, ieteicams gaļu, kas ir ap kaulu, neatgriezt un atstāt neēstu. Gaļu ēd kopā ar piedevām: gaļas gabaliņu uzdur uz dakšiņas un ar nazi uzliek tam virsū nedaudz dārzeņu un mērces.

Zivis neēd ar parasto nazi, taču arī šai ziņā ir izņēmumi. Tā, piemēram, biezo zuša ādu var sadalīt vienīgi ar nazi, tāpat ir arī ar siļķi un zivs tīteni. Zivis parasti ēd ar īpašu zivju nazi un zivju dakšiņu. Ja tādu nav, lieto divas dakšiņas, turklāt tā, ka ēd ar to dakšiņu, kas atrodas kreisajā rokā, bet ar labās rokas dakšiņu palīdz zivi sadalīt. Ja uz galda ir tikai viena dakšiņa, tā jātur labajā rokā. Zivi no asakām var atbrīvot, piepalīdzot ar maizes garoziņu, ko tur kreisajā rokā. Ēdot žāvētu zivi, vispirms no zivs virspuses jānovelk āda un jāizņem asakas. Kad virsējā puse noēsta, zivs jāapgriež un ēšana jāturpina iepriekšējā veidā. Zivs jāsadala uzmanīgi, pa maziem gabaliņiem (tāpat kā gaļa). Nav glīti asakas no mutes «makšķerēt» laukā

Jau XIX gadsimtā rakstīja: • Centies, cik vien Iespējams, neņemt ēdamo ar roku!»

ar pirkstiem. Tās izbīda ar mēli līdz lūpām (lūpas neatverot) un pēc tam noņem ar dakšiņu vai ar pirkstu galiem.

Zivju nazi (otru dakšiņu) lieto tāpēc, ka ar parasto nazi trauslās asakas viegli var pārgriezt un nemanot līdz ar gaļu ielikt mutē.

Vārītus kartupeļus un saknes, tāpat kā citus mīkstus ēdienus, negriež ar nazi. Tos sadala ar dakšiņu, ko tur kreisajā rokā. Nazis izmantojams vienīgi sadalāmā kartupeļa pieturēšanai. Ar nazi griež tikai ceptus kartupeļus, jo tiem ir cieta miziņa, ko ar dakšiņu pārspiest nav iespējams. Ar mizu vārītus kartupeļus uzdur uz dakšiņas un mizo ar labajā rokā satvertu nazi. Mizas noliek uz atsevišķa šķīvīša. Nemizotus kartupeļus uz viesību galda neliek.

Mērci nelej ne uz kartupeļiem, ne arī uz saknēm, jo tā ir domāta gaļai. Turklāt kartupeļi un saknes, kam uzlieta mērce, izskatās neglīti. Mērci jācenšas ēst kopā ar citiem ēdieniem tā, lai tā nepaliktu uz šķīvja. Nav pieklājīgi mērcē drupināt maizi.

Salātus, ko cepeša papildināšanai servē atsevišķi mazā trauciņā, ēd no šā paša trauciņa un nepārliek uz cepeša šķīvja. Pāri palikušais šķidrums nav jāizēd ar karoti, tas paliek trauciņā. Lapu salātus negriež (tiem jābūt pilnīgi sagatavotiem jau virtuvē). No lielā trauka lapu salātus ņem ar karoti un dakšiņu, kas tiem pielikta klāt. «Rozīšu» veidā servētus redīsus paņem aiz kātiņa pirkstos, iemērc sālī, ko katrs ir uzbēris uz sava šķīvja malas, un tāpat

ar pirkstiem iebāž mutē. Kātiņus novieto uz šķīvja malas vai ieliek speciālā bļodiņā.

Siļķu, kartupeļu, tomātu un krabju salātus, kā ari citus_ tamlīdzīgus ēdienus ēd no šķīvja. Nepieklājas tos likt uz maizes. Ēšanai lieto dakšiņu, ko tur labajā rokā. Salātus var uzbīdīt uz dakšiņas arī ar maizes gabaliņa palīdzību.

Maizi vienmēr ņem ar roku (nevis ar dakšiņu), izvairoties piedurties šķēlēm, kas paliek uz maizes šķīvja. Paņemtā šķēle jāuzliek uz sava šķīvja un no tās jānolauž pa gabaliņam. No veselas šķēles neklājas kost tāpēc, ka tā var salūzt un daļa maizes nokrist zemē.

Sviestmaizes (lielās, kārtainās vai grauzdētās) ēd ar nazi un dakšiņu. Ja sviestmaizes jāpagatavo pašam viesim, vispirms jāpaņem sviests uz sava šķīvja un tad tas jāuzziež uz maizes šķēles, ko tur uz šķīvja ar diviem pirkstiem. Maizi nedrīkst turēt uz plaukstas, jo tas nav higiēniski. Desu, gaļas šķēli vai ko citu uz sviestmaizes uzliek ar dakšiņu. Sviestmaizi griež pa kumosam.

Ēdot maizi ar medu, ievārījumu vai marmelādi, maizi sākumā sagriež garenos gabaliņos. Pēc tam uz šķīvja paņem medu vai ievārījumu, uzziež to uz maizes gabaliņa gala un to tūlīt nokož. Maizes gabaliņu uz šķīvja tur ar diviem pirkstiem.

Uz plāts cepta pīrāga gabalu ēd ar nazi un dakšiņu. Mazos pīrādziņus ēd, turot rokā. Ja mazie pīrādziņi ir taukaini, arī tos var ēst ar nazi un dakšiņu.

Sviestu, ja tas uz galda uzlikts lielā gabalā, ņem ar sviesta nazi, kas ir uz sviesta šķīvja (bumbiņas vai «rozītes» drīkst ņemt arī ar savu nazi). Sviesta gabaliņu noliek maizes vai deserta šķīvja padziļinājuma labajā pusē, nevis tieši uz maizes. Tikai no sava šķīvja to drīkst ņemt un ziest uz maizes.

Sinepes un sāli ņem ar attiecīgu karotīti. Ar šīm garšvielām rīkojas tāpat kā ar sviestu. Sevišķi jāvairās likt sinepes uz šķīvja malas, jo tad visu ēšanas laiku šai vietā uz šķīvja būs neglīts, netīrs laukums. Sinepes jāliek šķīvja padziļinājuma labajā pusē.

Olas (mīkstas) servē olu biķerītī. Mūsu dienās nemēdz olas galu dauzīt pret galdu. Čaumalu viegli sasit ar karoti. Čaumalas gabaliņus noloba ar pirkstiem un noliek uz olu biķerīša apakštasītes. Pēc tam ar karoti pirmo gabaliņu i.iem ļoti uzmanīgi, lai olas dzeltenums neplūstu pāri malām. Cietas olas notīra pilnīgi, gareniski pārgriež uz pusēm un pēc vajadzības tālāk sadala ar dakšiņu.

Olu ēdienus un omleti ēdot, lieto dakšiņu, ko tur labajā rokā. Vajadzības gadījumā palīdz ar maizes gabaliņu, turot to kreisajā rokā. Vēršaci ēd ar karotīti. Ja vēršaci pasniedz kopā ar šķiņķi, šis ēdiens, protams, jāēd ar nazi un dakšiņu.

Sautētus rīsus ēd tikai ar dakšiņu, bet rīsu biezputru, tāpat kā visas citas biezputras, — ar karoti.

Makaronus parasti salauž jau pirms likšanas katlā. Ja tie tomēr ir garāki, nekā iespējams paņemt mutē, tos sadala ar dakšiņu. Nazi lieto tikai tādēļ, lai palīdzētu makaronus uz dakšiņas uzdurt.

Pelmeņus, tāpat kā makaronus, sadala ar dakšiņu. (Nazi var lietot vienīgi kausētā sviesta vai krējuma uzlikšanai uz pelmeņa kumosa.) īstam pelmenim ir jābūt kumosa lielumā. To mutē iebāž veselu.

Siera šķēli uz sava šķīvja uzliek ar dakšiņu, kas atrodas uz siera šķīvja. Neklājas servēt sieru staniola vai papīra iesaiņojumā. Siera šķēlīti, ko ēdējs novietojis uz šķīvja (nevis uz malas), uz maizes gabala uzliek ar dakšiņu. Kausēto sieru uzziež uz maizes ar nazi.

Desas un šķiņķi uz galda pasniedz sagrieztus šķēlēs. Katrā ziņā jau virtuvē desai un šķiņķim jānoņem āda. Šķēles uz sava šķīvja jāliek ar dakšiņu, kas ir servējamā trauka malā. Ja desai vai šķiņķim āda nav noņemta, to izdara katrs uz sava šķīvja ar nazi un dakšiņu, nevis ar pirkstiem.

Desām, ko galdā pasniedz karstas, nenomauc visu ādu uzreiz, bet pakāpeniski — tikai nogrieztajai šķēlei. Tā desa ilgāk paliek silta. Desas ar plānu ādiņu, piemēram, cīsiņus un mednieku desiņas, ēd kopā ar to.

Arī ziežama desa jāatbrīvo no apvalka pa gabaliņam. Pieturot desas šķēli ar dakšiņu, to vienā pusē iegriež un pēc tam novelk ādu.

Pastēti parasti ēd ar dakšiņu.

Izšķir melno kaviāru un sarkano kaviāru. Atšķirībā no citiem konserviem melno kaviāru viesību galdā var servēt arī mazajos oriģināltraukos. Kaviāru liek tieši uz baltmaizes šķēlītes, iepriekš neuzliekot uz sava šķīvja. (Protams, no kārbas kaviāru neviens neņem pats ar saviem ēdamrīkiem.) Uz baltmaizes šķēlītes uzliktiem ikriem uzspiež citrona sulu. Pagatavoto sviestmaizi ēd, turot rokā.

Grauzdētu baltmaizi, uz kuras uzlikts kaviārs, ēd ar nazi un dakšiņu.

Vēži pēc 15 minūšu ilgas vārīšanas kopā ar vārāmo ūdeni ielejami bļodā. No turienes tos ar zupas kausu vai tāpat ar pirkstiem «izzvejo» laukā un uzliek uz sava šķīvja. Vēžus parasti ēd, turot rokās un sadalot atsevišķos gabaliņos. Vēža ķermeni no čaulas atbrīvo ar nazi. Astē un spīlēs ir visgardākie kumosiņi. Kājas var tikai izsūkāt. Ēšanai nederīgās daļas un čaulu neatstāj uz šķīvja, no kura ēd, bet gan iemet uz galda uzliktā speciālā traukā. Pirkstu noskalošanai pie galda pienes bļodu ar ūdeni.

Viesībās vēžu ēšanai lieto īpašu nazi un dakšiņu, ar kuriem viegli gaļu atdalīt. Vēzi uz šķīvja novieto ar muguru uz augšu. Dakšiņu iedur starp pakausi un muguriņu un pēc tam ar nazi gareniski pārgriež vēzi pušu. Gaļu izņem ar dakšiņu tā, lai tā pēc iespējas saglabātos vesela. Vēža spīli iebāž caurumā, kas atrodas naža asmens galā, un nolauž. Tāpat nolauž arī kājas. Lai vieglāk varētu izņemt gaļu, spīli šķērsām pārgriež. Tas viss jādara ļoti uzmanīgi, lai ar vēža sulu neaptraipītu galdautu.

Var pasniegt arī vēžu buljonu. To parasti dzer no tasēm.

Kompotu uz galda lielākoties pasniedz stikla bļodiņās. Ja saldā ēdiena karotes uz galda nav uzliktas jau sākumā, tās atnes uz apakštasītēm reizē ar kompotu. Kauliņus nedrīkst izspļaut tieši uz šķīvja. Vispirms tos ar mēli izstumj uz karotes un pēc tam noliek uz apakštasītes vai arī ieliek speciālā trauciņā. Ēdot drīkst kompota bļodiņu no apakšas ar kreiso roku pieturēt. Taču to nesagāž slīpi kā zupas šķīvi.

Tortes, plātsmaizes, kliņģerus galdā liek sagrieztus. Uz šķīvja no attiecīgā trauka tos paņem ar kūku lāpstiņu, stangām vai kūku dakšiņu. Kūkas ēd ar kūku dakšiņu vai tējkaroti. Cietās kūkas, kas grūti sadalāmas, var ēst, turot rokā. Kūku, kas atrodas papīra groziņā, ar visu groziņu uzliek uz sava šķīvja un ēd no tā. Kliņģera šķēles, mazus kliņģerīšus un citas saldās maizes, kas viegli drūp, lauž ar roku un ēd pa gabaliņam. Putu krējuma kūciņas, maizītes ar ievārījumu vai krēma pildījumu, kafijas maizītes un citas ēd, turot rokā.

Cepumus ēd, turot rokā vai atlaužot pa kumosam. Ļoti treknus un mīkstus cepumus ēd ar kūku dakšiņu.

Konfektes ņem ar pirkstiem. Sēžot pie viesību galda,

konfekti uzliek uz sava šķīvja, iztin no papīriņa un tikai tad iebāž mutē. Jebkura konfekte jāapēd klusi.

Marmelādi, ievārījumu vai medu ar karoti, kas pie tiem ir klāt, uzliek uz sava šķīvja vai ieliek savā stikla trauciņā. No turienes tos ar nazi paņem un uzziež uz maizes šķēles vai sloksnītes vai arī ar savu karoti ieliek tējā.

Graudu cukuru ņem ar standziņām vai tāpat ar pirkstiem, protams, nepieskaroties citiem cukurgraudiņiem, kas ir cukurtraukā.

Svaigi augļi pirms ēšanas un pasniegšanas noteikti jānomazgā. Viesību galdā augļus pasniedz kopā ar augļu nazīšiem un dakšiņām, pievienojot arī papīra servjetes (auduma servjetēs augļi atstāj grūti iztīrāmus traipus). Ja nav īpašu augļu nazīšu un dakšiņu, var izlīdzēties arī ar nerūsējošiem deserta nažiem un dakšiņām. Augļi glīti sakārtojami uz šķīvja vai ari augļu vāzē. Pārkrauts augļu trauks neliecina par labu gaumi.

Citronus liek galdā gan kā ēdienu, gan arī kā dzērienu piedevu. Citrona šķēlīti tējas glāzē ieliek ar karoti un izspiež sulu. Mizu pēc tam izceļ no glāzes un novieto uz apakštasītes malas. Ja citronu pasniedz astoņās daļās sagrieztu, no citrona astotdaļas, turot to starp labās rokas īkšķi un rādītājpirkstu, iespiež sulu tējas glāzē. Pārpalikumu tāpat uzliek uz šķīvja vai apakštasītes. No citrona šķēlītes, kas uzlikta virsū ēdieniem (zivij, šnicelei u. c.), sulu izspiež ar dakšiņu.

Ja citronu ēd ar cukuru, tā šķēlīti, turot aiz mizas, pārloka uz pusēm, pēc tam iemērc cukurā, kas uzbērts uz sava šķīvja, un tad mīkstumu līdz mizai nokož. Mizas «gredzenu» noliek uz šķīvja kreisajā pusē.

Ābolu un bumbieri novieto uz šķīvja un sagriež gareniski četrās vai astoņās daļās. Pēc tam nomizo un izņem serdes daļu. Šos gabalus vairs nedala, bet ēd pa kumosam.

Lielas plūmes ar pirkstiem pārdala uz pusēm un izņem kauliņu. Mazās plūmītes saspiež tā, ka tās gareniski pārplīst, un pēc tam ar naža galu izņem kauliņu.

Firziķi paņem kreisajā rokā un visapkārt līdz pat kodolam pārgriež. Pēc tam augli pārdala uz pusēm. Kauliņu izņem ar nazi. Ēdot puses pakāpeniski sagriež ēšanai piemērotos gabaliņos. Aprikoze par firziķi ir daudz mazāka, tāpēc to gabaliņos nesagriež, bet mutē uzreiz iebāž visu aprikozes pusi.

Apelsīnu paņem kreisajā rokā, bet ar labo roku sagriež

tā mizu 6—8 sloksnēs. Mizas sloksnites uzmanīgi atloba tā, lai tās izveidotu ziedveida pamatni. Ar nazi apelsīnu atbrīvo no baltā slāņa, kas to aptver, un pēc tam arī ar nazi citu no citas atdala apelsīna daiviņas. Ja sadalīto apelsīnu piedāvā citiem, daiviņām jābūt pilnīgi veselām.

Mandarīnam mizu var ļoti viegli nolobīt ar pirkstiem, tāpēc nazis nav jālieto.

Banānu ar kreiso roku saņem aiz apakšējā gala un ar labo pārgriež augšējā galā mizu tā, lai to būtu ērti sloksnēs noraut uz leju. Tā kā banāns bez mizas viegli var i pārlūzt, mizu vispirms novelk tikai līdz vidum. Kad šī daļa ir apēsta, banānu nomizo pilnīgi. Banāna gabaliņu ļ nokož, turot augli rokā. Anglijā ir paradums notīrītu banānu uzlikt uz šķīvja un ēst ar dakšiņu (ar to banānu arī sadala gabaliņos). Banāna mizas, tāpat kā jebkura cita augļa mizas un neēdamās daļas, kārtīgi jānoliek uz šķīvja.

Vīnogas nedrīkst noraut no ķekara ar lūpām; tās ņemamas ar pirkstiem. Ogas mutē liek pa vienai. Sēklas un biezās mizas, aizsedzot muti ar roku, uzmanīgi izspļauj uz šķīvja.

Ķiršus un citus augļus vai ogas, kam ir nelieli kauliņi, ēd tāpat kā vīnogas. Starp citu, ķirši galdu grezno it īpaši tad, ja tie uzlikti ar kātiņiem un ja pie dažiem ir arī pa lapai.

Arbūzus un melones galdā pasniedz šķēlēs sagrieztus un ar visu mizu. No augļu šķīvja paņemtu platu šķēli uz šķīvja novieto stāvus, ar mizu uz leju; šauru šķēli, protams, liek guļus. Uz šķēles var uzkaisīt arī cukuru. Augļa mīkstumu ēd ar tējkaroti vai arī ar augļu nazīti un dakšiņu līdz cietajai daļai.

Ananasu notīra un sagriež šķēlēs namamāte vai apkalpotājs pie galda viesu klātbūtnē, lai viesību telpā izplatītos patīkamais aromāts. Augli sagriež šķērsām plānās šķēlēs un tās sakārto piemērotā stikla traukā. Trauku padod no rokas rokā. Uz sava šķīvja ananasa šķēli uzliek ar traukam klātpielikto dakšiņu. Ja vēlas, uz šķēles var uzbērt cukuru. Ananasu ēd ar augļu nazīti un dakšiņu vai ar tējkaroti.

Ogas parasti pasniedz jau iepriekš sagatavotās porcijās. Ja katrs tās ņemtu ar karoti no kopējā trauka, ogas, it sevišķi zemenes un avenes, tiktu saspiestas un sašķaidītas. Uz ogām uzber cukuru un ēd tās ar tējkaroti. Svinīgākos gadījumos ogas parasti pasniedz ar putu krējumu. Mel-

Ienes viesību galdā nemēdz pasniegt, jo tās nokrāso muti. Ja to izņēmuma gadījumā tomēr dara, tad katram viesim kopā ar ogām jāpasniedz arī šķēlīte citrona mutes notīrīšanai. Ar šo citrona šķēlīti lūpas nedrīkst sparīgi berzt, tās tikai viegli jāpaspaida.

Dārza zemenes var likt galdā arī ar kauslapiņām. Šādā gadījumā uz sava šķīvja uzber cukuru, paņem ogu ar pirkstiem aiz kauslapiņām, iemērc cukurā un tad iebāž mutē.

Riekstus nekad nedrīkst kost ar zobiem, tos saspiež riekstu standziņās. Pēc tam kodolu no čaumalas atbrīvo ar pirkstiem un iebāž mutē.

Ja grib ar otru kādā auglī dalīties, to pārgriež uz pusēm un otram piedāvā labāko un skaistāko gabalu. Sev atstāj to daju, kurā ir kāts, serde vai kauliņš.

Pēc augju ēšanas rokas noslauka papīra servjetē.

«Brīvākos» apstākļos, kur trūkst attiecīgu rīku augļu un ogu ēšanai un nav iespējams rīkoties tā, kā iepriekš aprakstīts, vienmēr jāatceras, ka ar savu rīcību nedrīkst bojāt citiem ēstgribu. Augļus, piemēram, ābolus, bumbierus, firziķus, aprikozes vai lielas plūmes, tur starp īkšķi un vidējo pirkstu vai rādītāja pirkstu un kož vai nu no visa augļa, vai arī no tā daļas.

Ja ēd augļus un ogas brīvā dabā, to kauliņus un sēklas, ar roku aizsedzot muti, izspļauj vai nu uz kādas lapas vai papīra., vai ari uz saujas. Vēlāk piemērotā vietā tos var izbērt. No higiēnas viedokļa raugoties, arī brīvā dabā ogas un augli pirms ēšanas jānomazgā, jo uz tiem var būt ne vien putekļi un mikrobi, bet arī cilvēka organismam kaitīgas ķimikālijas. Tātad — sargāsim veselību un ēdīsim tikai nomazgātus augļus!

Dažādās zemēs ne tikai galdu klāj atšķirīgi, bet bieži vien atšķirīgi ir arī paši ēdieni. Tāpēc var gadīties, ka, piemēram, tūrisma braucienā, pasniedz agrāk nebaudītu ēdienu. Ja īsti nav zināms, kā to ēd, visprātīgāk ir kādu brīdi nogaidīt un neuzkrītoši pavērot, kā rīkojas šā ēdiena pazinēji.

SVARĪGI Ģimenes notikumi

Ģimenes notikumu un atceres dienu svinīgai atzīmēšanai pie mums ir izveidojušās jaunas, sociālistiskas tradīcijas.

Mūsu zemē cilvēks nešķirami ir saistīts ar sabiedrību. Ne tikai kopīgā darbā un sabiedriski nozīmīgu uzdevumu realizēšanā, bet arī priecīgajos un skumjajos personiskās dzīves brīžos cilvēks jūt sava kolektīva līdzdalību un morālu, reizēm arī materiālu atbalstu. Sabiedrisko organizāciju (uzņēmumu vai iestāžu partijas un komjaunatnes organizāciju, kā arī arodbiedrību) un darba vietu piedalīšanās savu darbinieku un pat viņu tuvinieku dzīves lielo notikumu atzīmēšanā kļūst jau par tradīciju.

Aprakstot ģimenes svinības un notikumus, ierobežosimies tikai ar vispārēju atzinību ieguvušo un plašāk izplatīto paražu un tām atbilstošo uzvedības normu aplūkojumu.

BERNA PIEDZIMŠANA

Ģimenes atvases piedzimšana mājā ienes dzīvību. Tai laikā, kad māte ar jaunpiedzimušo ir slimnīcā, jaunais tēvs savu pirmdzimto parasti iedomājas kā spriganu mazuli ar sārtiem un apaļiem vaigiem. Liels ir pārsteigums, kad tā vietā viņš ierauga mazītiņu, sarkanīgu, krunkainu, nevarīgu radījumu. Cik daudz bezmiega nakšu ir jāpavada mātei, cik daudz rūpju un mīlestības viņai jāveltī mazajai, bezspēcīgajai radībiņai, līdz tā pamazām kļūst tāda, kādu to savām gara acīm skatījis jaunais tēvs!

Diemžēl vēl atrodas arī tādi tēvi, kuri tāpēc, ka gaidītā dēla vietā piedzimusi meita, savai dzīvesbiedrei un apkārtējiem cilvēkiem rāda «skābu ģīmi».

Dažs tēvs atnāk uz slimnīcu sievai un bērnam pakaļ iereibis, tā apvainodams ne tikai savu dzīvesbiedri, bet arī visus, kas ir apkārt. Reibumā, vienalga, vai dzerts aiz vilšanās vai liela prieka, nedrīkst iet pēe vismīļākajiem tuviniekiem.

Bērna piedzimšana sagādā prieku un rūpes, turklāt tā ir saistīta arī ar vairākiem oficiāliem un sabiedriskiem pienākumiem. Ir izveidojies paradums par bērna piedzimšanu tūlīt paziņot tuvākajiem radiem — viņa vecmāmiņām, vectētiņiem un citiem tuviniekiem, vēlāk arī draugiem un pazīstamajiem. Vecvecākiem par bērna piedzimšanu paziņo viņu dēls (znots). Ja vecvecāki dzīvo tuvu, viņš to dara zināmu mutvārdiem, bet, ja viņi atrodas tālu, sūta vēstuli, telegrammu vai zvana pa tālruni. Daudzās vietās pieņemts pazīstamajiem par bērna piedzimšanu pavēstīt ar attiecīgu kartīti. Uz tās uzraksta pavisam īsi: «Paziņojam par savas meitas Rūtas piedzimšanu. Katrīna un Reinis Vējkrasti.»

Apsveikumu sakarā ar jaunā pilsoņa piedzimšanu nosūta tūlīt pēc attiecīgā paziņojuma saņemšanas. Apsveikt var ar telegrammu, vēstuli, vizītkarti vai piemērotu apsveikuma kartīti. Ja apsveikuma karti nes uz slimnīcu vai uz mājām, tai pievieno arī grieztus ziedus. Tikko no slimnīcas atgriezušos māti apciemo galvenām kārtām sievietes, turklāt, ja dzīvoklī ir tikai viena istaba, no apciemojumiem vismaz pirmajos mēnešos jāatturas. No vīriešiem šādā reizē ciemos nāk vienīgi tuvākie radi. Apciemot drīkst tikai tad, ja māte un bērns jūtas labi un ir veseli. Viesi ņem līdzi grieztas puķes, saldumus, augļus vai dāvanu jaunpiedzimušajam. Istabā, kurā uzturas māte un bērns, nedrīkst iet virsdrēbēs. Jāuzvedas atturīgi. No higiēniskā viedokļa raugoties, bērna un mātes apkampšana un skūpstīšana nav pieļaujama. Trokšņainas sarunas un smiekli nav piedienīgi, jo tie var uztraukt kā māti, tā arī jaunpiedzimušo. Apsveicējam sarunās jābūt atturīgam, viņš nedrīkst uzdot netaktiskus jautājumus, nedrīkst brīnīties par to, ka bērns ir vārgs un mazs, nedrīkst to salīdzināt ar kādu citu bērnu, kas ir (vai ir bijis) lielāks, spēcīgāks, skaistāks utt. Ja māte pati bēdājas par vājo bērnu, jācenšas viņu mierināt un jāizsaka pārliecība, ka mazulis atkopsies un pieņemsies spēkā. Taktisks viesis katrā gadījumā uzvedīsies tā, lai bērna mātes garastāvoklis uzlabotos. Apsveikuma apciemojumam jābūt iespējami īsam, lai jauno māti pārāk nenogurdinātu un ilgi neaizkavētu. Reizēm kādu laiku pēc bērna piedzimšanas vecāki rīko viņam veltītu vakaru. Šādu gadījumu var atzīmēt dažādi (sk. 131. lpp.). Pie viesību galda saka runas un paceļ glāzes — vispirms uz bērna, tad uz mātes un tēva veselību.

Viesi bērnam nes dāvanas. Tās var būt praktiskas lietiņas, kas noder tūlīt, vai arī vērtīgāki priekšmeti, kurus bērns lietos nākotnē.

Mūsu dienās bērnam parasti dod vienu vārdu, un ar to arī pilnīgi pietiek. Vārdam jāsaskan ar uzvārdu, t. i., kopā nosauktiem, tiem būtu jāveido skanīgs un viegli izrunājams vārdu savienojums. Pārmērīgi meklēti un mums sveši vārdi var radīt smieklīgu iespaidu. Nav diez cik gudri izvēlēties vārdus, kas saistīti ar kādu vispārpazīstamu vēsturisku personu vai kāda literāra darba varoni. Šādi vārdi nevilšus izraisa noteiktas asociācijas. Ja, piemēram, gadās, ka Garibaldijs ir bailīgs un nespēcīgs zēns, viņš var kļūt par savu vienaudžu izsmiekla objektu.

Nedrīkst bērnam likt tādu vārdu, kas kopā ar uzvārdu veido kādas slavenas personas vārdu vai iesauku. Tā, piemēram, ja uzvārds ir Lielais vai Klints, nevajadzētu jaunpiedzimušo nosaukt par Pēteri vai Antu.

Vārds cilvēkam tiek dots uz visu mūžu. Tas vecākiem ir jāņem vērā. Tā, piemēram, mīlīgs vārds pamazinājuma formā cilvēkam, kas jau iegājis pusmūžā, vairs nav īsti piemērots.

Mrneša laikā jaunais pilsonis jāreģistrē vietējā dzimt182 sarakstu nodaļā, iesniedzot pieteikumu, ārsta apliecību un dokumentus, kas apliecina, ka attiecīgās personas ir bērna vecāki. Pēc tam jaunpiedzimušais jāieraksta arī mājas grāmatā.

DZIMŠANAS DIENA

Dzimšanas dienas atzīmēšana tuvinieku un draugu vidū ir sena ieraža. Jubilāru apsveic ar vārdiem, ar vēstuli, telegrammu vai attiecīgu pastkarti vai arī pa tālruni. Bieži vien draugi pie jubilāra ierodas mājās, lai viņu apsveiktu personiski. Apsveikuma apciemojumos drīkst ierasties tikai pēc pulksten 12. Šiem apciemojumiem jābūt īsiem, apmēram 5—10 minūtes ilgiem. Jubilāram nes dāvanas. (Sk. nodaļu «Dāvināšana».)

Ir kļuvis par paradumu jubilāru apsveikt arī darbā. Pret šādu paradumu nevienam nekas nav iebilstams, ja regulāri apsveic itin visus šā kolektīva locekļus. Taču, līdzko izpaužas tendence apsveikt tikai dažus darbiniekus, piemēram, iestādes vadītāju un citus priekšniekus, atstājot pārējo darbinieku jubilejas nepamanītas, šāds paradums ir pelams.

Dzimšanas dienu svin vai nu šaurākā lokā, tikai ģimenē, vai arī kopā ar draugiem un pazīstamiem. Dzimšanas dienas svinībās viesus mēdz ielūgt uz pēcpusdienas kafiju vai uz vakariņām (sk. 134. lpp.). Izdevumus, kas saistīti ar dzimšanas dienas sarīkošanu, parasti sedz pats jubilārs. (Dažos citos svinīgos vakaros, piemēram, Jaungada sagaidīšanā, 1. Maija svētku atzīmēšanā, izdevumus var vienlīdzīgi segt visi dalībnieki.)

Bērnam dzimšanas diena ir liels, priecīgs, ilgi gaidīts notikums. Svētku galdam jābūt uzklātam jau tad, kad viņš ceļas. Uz šā galda novieto dāvanas un tradicionālo dzimšanas dienas kliņģeri vai torti. Kliņģera vidū saliek tik daudz sveču, cik mazajam jubilāram gadu. Dāvanām nav jābūt dārgām un lielā skaitā. Nozīmīgs nav arī kliņģera lielums.

Ir vecāki, kas savus bērnus izlutina ar daudzām un dārgām dāvanām. Taču tā viņi laupa bērnam iespēju izjust prieku par vienkāršām un mazām lietām. Izlutinātu bērnu pat no debesīm nonests mēness nespētu iepriecināt. Bērnam jādāvina viņa vecumam atbilstošas dāvanas.

Ja iespējams, bērna dzimšanas dienā vajadzētu sarīkot viesības. Tām patiešām jābūt bērnu svinībām, kurās visi viesi ir jubilāra rotaļu biedri vai arī skolas biedri. Krustmātēm un tēvočiem nav vietas bērnu viesībās. Bērnus viesos vajadzētu ielūgt pēcpusdienā, nevis uz pusdienām vai vakariņām. Ir svarīgi, lai galds būtu skaisti klāts. Kad viesi sēžas pie galda, iededz sveces un, kad tās gandrīz pilnīgi izdegušas, ļauj mazajam jubilāram pašam sveces nopūst. Parasti bērniem piedāvā augļu sulas vai sulu dzērienus, no siltajiem dzērieniem pasniedz kakao. Pie šiem dzērieniem ēd dzimšanas dienas kliņģeri, kūkas, cepumus un citus gardumus (atkarībā no katras ģimenes iespējām), kā arī sviestmaizītes. Vecākā skolas vecuma bērniem pašiem būtu jāuzņem viesi, pašiem arī jāpiepilda tases un pašiem jāpiedāvā cienasts. Nav peļami, ja bērni (arī zēni) palīdz mātei virtuvē. Tas bērniem ir ļoti interesanti, turklāt tā viņi jau no mazām dienām pierod veikt turpmākajā dzīvē tik nepieciešamos viesu uzņēmēja pienākumus.

Pēc piecelšanās no galda bērni spēlē attiecīgajam vecumam piemērotas spēles. Mazu bērnu rotaļas var vadīt kāds lielāks bērns, kas jau iet skolā. Ja ģimenē lielāka bērna nav, uz mazuļa svinībām var ielūgt kādu izdarīgu drauga meitu vai dēlu, kas labprāt uzņemtos bērnu rotaļu vadību. Bērni var sagatavot arī priekšnesumus. Ja kāds no viņiem vēlas ko nodeklamēt vai nodziedāt, ierosinājums ir visādi jāatbalsta. Piespiest deklamēt vai dziedāt nedrīkst. Bērnu, kurš uzstājas, vajag iedrošināt, uzteikt, bet viņu nedrīkst pārslavēt.

Dzimšanas dienas svinības palīdz bērnā attīstīt prasmi uzvesties sabiedrībā.

PILNGADĪBAS SASNIEGŠANA

Pie mums ir izveidojusies skaista tradīcija svinīgi atzīmēt pilngadības sasniegšanu. Jaukākajā vasaras laikā (jūnija beigās vai jūlija sākumā) jauniešiem tiek sarīkoti pilngadības svētki. Katrs rajons un pilsēta cenšas tos organizēt pēc iespējas skaisti un labi.

Svētku sagatavošanas posmā tiek rīkoti jauniešu pārgājieni pa revolucionāro cīņu vietām, dažādas ekskursiias, tikšanās ar ievērojamiem cilvēkiem, lekcijas, pārrunas par aktuāliem jautājumiem.

Pēdējā laikā jauniešiem tiek organizētas nometnes. Tām izvēlas skaistus un gleznainus dabas stūrīšus. Šeit pie jauniešiem viesojas rakstnieki, mākslinieki, komponisti, medicīnas darbinieki u. c. Nometnēs lietderīgais mijas ar interesanto un patīkamo. Jaunieši klausās referātus un apgūst daudzas dzīvei nepieciešamas iemaņas, dzied un dejo, peldas un sauļojas, bet vakaros dedzina ugunskurus. Jaukās nometņu dienas beidzas ar pilngadības sasniegšanas svinībām.

Uz svētku vietu jaunieši dodas svinīgā gājienā. Meitenes ir ģērbušās baltos tērpos, jaunekļi — tumšos uzvalkos, tā uzsverot svinīgumu un dienas nozīmīgumu.

Svētku aktā runātāji sveic jaunos ļaudis, novēl viņiem veiksmi un panākumus turpmākajā darbā un dzīvē. No jauniešu vidus izvirzītais pārstāvis saka atbildes runu un pateicas par apsveikumiem. Katrs jaunietis saņem apliecību, piemiņas dāvanu un ziedus.

Par skaistu paradumu kļuvis tas, ka pilngadības svētku organizētāji nosūta jauniešu vecākiem ielūgumus uz svinīgo nobeiguma aktu.

Daudziem jauniešiem arī mājās sarīko svinības. Uz tām aicina radus un tuvākos draugus. Šiem svētkiem jābūt līksmiem, bet tie nekādā ziņā nedrīkst pārvērsties par trokšņainu iedzeršanu. Kaut arī ir pārkāpts pilngadības slieksnis, reibinošie dzērieni nav jālieto. Jaunatnei jāprot priecāties bez alkohola.

Jaunietim goda dienā dāvā ziedus, grāmatas, mākslas izstrādājumus, greznumlietas vai kaut ko praktiski noderīgu. (Sk. nodaļu «Dāvināšana».)

Jaunietis vai jauniete par dāvanu visiem pateicas vienlīdz sirsnīgi.

PRECĒŠANĀS

Sociālistiskajā sabiedrībā laulībā stājas divi cilvēki, kas viens otru mīl. Mūsu sabiedrībā pilngadību sasniedzis jaunietis ir patstāvīgs cilvēks, kas pilnīgi brīvi var rīkoties tā, kā nosaka viņa jūtas. Vienīgi no vecu ļaužu nostāstiem un grāmatām mēs varam uzzināt par to, ka agrāk vīru vai sievu saviem bērniem izraudzījās vecāki un cilvēki bija spiesti apprecēties naudas un mantas dēļ. Toreizējos apstākļos laulības varēja nežēlīgi nonāvēt cildenās mīlestības jūtas.

Jaunieši, kas nolēmuši stāties laulībā, vispirms par to pavēsti saviem vecākiem. Laimīgs laulību iznākums ir viņu abu rokās, taču, protams, tikai tad, ja jaunieši nav apprecējušies lielā steigā.

Daudzu jaunu cilvēku ģimenes dzīve tieši tāpēc ir īsa un nelaimīga, ka uz to viņi traukušies aizsietām acīm. Bieži vien patiku vienam pret otru viņi ir uzskatījuši par īstu mīlestību, par lielām, pastāvīgām jūtām vai arī apprecējušies muļķīgas ākstības un stūrgalvības dēļ. Astoņpadsmit gadu vecai jaunietei reizēm uznāk koķeta vēlēšanās kļūt par precētu sievu, bet tikko divdesmit gadu sasniegušam jauneklim pēkšņi gribas būt «solīdam precētam vīram». Par šādu vieglprātību dzīve nereti liek samaksāt ļoti dārgi. Ari stūrgalvim neklājas labāk. Pēc tam jau ir par vēlu atcerēties vecāku un draugu brīdinošos padomus ar precēšanos nesteigties un tuvāk iepazīt izraudzīto partneri.

Mūsu dienās, kad apprecēšanās juridiskajā ziņā ir ļoti vienkārša, nav nekādas vajadzības steigties. Apprecēties ir viegli, daudz grūtāk ir izšķirties. Tāpēc jāatrod laiks vienam otru labāk iepazīt. Pirms apprecēšanās jaunieši viens otrā bieži vien redz tikai tā saukto svētdienas seju, taču ģimenes dzīvē darbdiena nav atvairāma.

Jauniešiem ir jāņem vērā vecāku padoms un viņu spriedumi, tie vismaz ir labi jāapsver. Par nodomu dibināt savu ģimeni katrā ziņā ar vecākiem jāaprunājas. Pretēja rīcība vecākus apvainotu. Vecāki taču arī turpmāk ar saviem bērniem dalīsies priekos un bēdās.

Saderināšanās nav uzlūkojama par novecojušos formalitāti. Jauno ļaužu dzīvē arī mūsu dienās tā ir nepieciešama. Tā kā saderināšanās ir divu cilvēku pilnīgi personiska darīšana, viņi paši izlemj, vai par to paziņot plašākam draugu pulkam vai arī vienīgi tuvākajiem ģimenes locekļiem. Par saderināšanos var paziņot ar vēstuli vai ar īpašu karti, ko zīmējis mākslinieks vai kas iespiesta tipogrāfijā. Ja vēlas, šīs kartes apakšējā malā uzraksta arī saderināšanās datumu, tāpat saderināto adresi. Līgavas adrese rakstāma kreisajā, līgavaiņa adrese — labajā stūrī.

Saderināšanās paziņojuma saņēmēji saderinātos ap106 sveic vai nu rakstveidā, vai arī mutvārdiem. Tuvākajiem radiem un draugiem par saderināšanos var paziņot arī mājas viesībās, kas šai nolūkā tiek sarīkotas, piemēram, vakariņās. Parasti viesības rīko līgavas vecāki. Saderinātie tajās sēž blakus galda garākajā malā. Pa labi no līgavas sēž līgavaiņa vecāki, bet pa kreisi no līgavaiņa — līgavas vecāki. Līgavas tēvs pie galda saka īsu, lietišķu runu, kurā paziņo par abu jauniešu saderināšanos. Runa jānobeidz ar apsveikuma tostu. Viesi pieceļas un saskandina glāzes — vispirms ar jauno pāri, pēc tam ar viņu vecākiem.

Saderinātajiem jāizturas korekti. Mīlas jūtas, kas šos divus cilvēkus ir savedušas kopā, attiecas tikai uz viņiem pašiem, tāpēc būtu netaktiski tās demonstrēt visu priekšā. Pilnīgi nepiemērota citu klātbūtnē ir mīlināšanās, jo tā klātesošajiem parasti liek justies neērti.

Saderinātie, kurus vieno neliekuļotas jūtas, izvairās no visa, kas otru varētu sarūgtināt. Ne viena saderināšanās vien ir izjukusi tāpēc, ka partneri, vēlēdamies viens otra acīs izcelties, muļķīgi lielās ar to, ka pēc viņiem tīko arī citi. Diezin vai atradīsies tāds cilvēks, kam patiktu, ka viņa nākamais dzīves draugs flirtē ar citu.

Viens no saskanīgas un laimīgas ģimenes dzīves nosacījumiem ir arī prasme labi satikt ar sava dzīvesbiedra tēvu un māti, it sevišķi apstākļos, kad jādzīvo ar tiem kopā. Iemīlējušies nereti uzvedas tā, it kā bez viņiem neviena cita pasaulē vispār nebūtu. Taču apkārtējie cilvēki tomēr eksistē un novērtē jaunlaulātos kritiski. Kritizētāji parasti ir abu mīlētāju vecāki, it īpaši mātes — bēdīgi slavenās vīramātes un sievasmātes. Bet vai patiesībā viņas maz ir tik ļaunas, par kādām tās uzlūko viena otra vedekla vai viens otrs znots? Vīramāte vai sievasmāte taču ir mīļotā cilvēka māte. Un šo cilvēku mīl tieši viņa rakstura īpašību, paradumu un izskata dēj. Šīm īpašībām ir jābūt arī viņa mātē. Ja mīl dēlu (meitu), jāmīl arī viņa (viņas) vecāki vai vismaz jācenšas tiem parādīt godu un tos saprast. Vecāki savam bērnam ir veltījuši bezgala daudz mīlestības un maiguma, ir nesuši viņa dēj upurus, ir viņu audzinājuši un mācījuši. Un, kad nu znots vai vedekla viņus nemaz neievēro, nepievērš viņiem nekādu uzmanību, vecie cilvēki jūtas sāpīgi aizskarti — pamesti un vīlušies.

Katrs labs dēls vai meita pēc savas ģimenes

Ir pieņemts, ko apsveicēji

dzimtsarakstu birojā ierodas mazliet pirms noteiktā laika.

nodibināšanas izrāda vecākiem tieši tādu pašu mīlestību un cieņu kā agrāk un izturas uzmanīgi arī pret sava dzīvesbiedra vecākiem.

Pie grūtākajām ģimenes dzīves problēmām pieder greizsirdība; tā ir aptumšojusi dažas labas ģimenes laimi. Mēdz teikt: «Greizsirdība un muļķība aug vienā kokā!» Tā ir trāpīga tautas gudrība. Greizsirdības mokas izraisa privātīpašnieciski instinkti un patmīlība. Liela un īsta mīla greizsirdību nepazīst, jo tā sakņojas uzticībā un draudzībā.

Likumīgi laulība stājas spēkā līdz ar laulības reģistrēšanu dzimtsarakstu nodaļā. Personas, kas vēlas reģistrēt laulību, iesniedz dzimtsarakstu nodaļā attiecīgu iesniegumu.

Reģistrēšana notiek dzimtsarakstu nodaļā noteiktā laikā. Jaunais pāris, tāpat arī viņu viesi, nedrīkst nokavēties. Laulājamie uz dzimtsarakstu nodaļu iet vai nu vieni paši,

vai arī tuvāko radu un draugu pavadībā. Ir pieņemts, ka viesi ierodas mazliet agrāk.

Jaunajam pārim reģistrēšanas telpā ienākot, visi pieceļas un apsēžas tikai pēc tam, kad ir apsēdušies laulājamie. Līgavainim jāsēž līgavai labajā pusē.

Laulības reģistrētājs laulājamos uzrunā un nolasa laulības aktu. Šā akta nolasīšanas laikā jaunais pāris stāv. Pēc tam reģistrētājs lūdz viņus apstiprināt laulības aktu ar saviem parakstiem.

Laulības gredzenus līgavainis pirms ceremonijas parasti nodod laulības reģistrētājam. Vispirms līgavainis gredzenu uzmauc pirkstā līgavai, pēc tam līgava līgavainim. Gredzenu nedrīkst maukt cimdotā rokā. Arī parakstoties rokai jābūt bez cimda.

Kad parakstīšanās izdarīta, laulības reģistrētājs paziņo, ka laulība ir stājusies spēkā. Šo paziņojumu visi uzklausa stāvot.

Pirmais jauno pāri apsveic laulības reģistrētājs. Pēc tam jaunlaulātajiem laimes vēl viņu vecāki un tikai tad viesi. Parasti apsveicēji jaunajai sievai pasniedz puķes. Tās saņem kāda no tuvāk stāvošajām viešņām, lai jaunlaulātā nebūtu apkrauta ar ziediem. Jaunā sieva patur vienīgi līgavas pušķi. Dzimtsarakstu nodaļā jaunajam pārim drīkst pasniegt tikai simbolisku dāvanu, piemēram, tādu priekšmetu, kas saistīts ar senajām tautas paražām. Visas pārējās dāvanas aizsūta vai aiznes jaunajam pārim uz mājām. (Sk. 203. lpp.) No reģistrācijas telpas pirmais iziet jaunais pāris, viņiem seko vecāki un tad viesi.

Ja reģistrēšanās notiek priekšpusdienā, jaunais paris un tā pavadoņi pusdieno restorānā, kafejnīcā vai arī mājās. Pusdienām nav jābūt bagātīgam. Tām nav arī jāieilgst, it sevišķi tad, ja vakarā tiek rīkota kāzu balle. Salaulāšanos var atzīmēt svinīgā vakarā arī dažas dienas pēc laulības reģistrācijas.

Kāzas ir vislielākās un visjautrākās ģimenes viesības. Pēc sena paraduma svinības bieži sākas jau kāzu dienas priekšvakarā, kad sanāk jaunieši un līgavai un līgavainim tiek sarīkotas atvadas no neprecēto dzīves. Šā jautrā, bieži vien pārgalvības pilnā sarīkojuma centrā ir jaunais pāris. Tam tiek pievērsta visa uzmanība. Sapulcējušies jaunajam pārim veltī humorpilnas runas, skandē tieši šim gadījumam piemērotas humoreskas un dzejoļus, izrāda mazas ainas no gaidāmās jaunā pāra dzīves pēc kāzām, pareģo nākotni, triec dažādas asprātības. Pats par sevi saprotams, joki nekādā ziņā nedrīkst aizskart ne līgavu, ne līgavaini, ne arī citus vakara dalībniekus. Mūsu dienās nevienam nenāk prātā plēst traukus. Senos laikos šis barbariskais paradums bija saistīts ar ticējumu, ka lauskas jaunajam pārim nesīs laimi.

Atvadu vakarā klāj auksto galdu. Dzer limonādi, alu, vīnu un boli, beigās pasniedz kafiju vai tēju. Šīs viesības nekādā ziņā nedrīkst pārvērst par dzeršanas vakaru. Tām jābūt jautrām un omulīgām. Galda paražas visos sīkumos tajās nav jāievēro. Atvadas nedrīkst pārāk ieilgt. Viesus mēdz lūgt uz pulksten 19—20, un tie atvadās starp pulksten 23 un 24. Ja nākamajā dienā rīko kāzu balli, nav uz to obligāti jāaicina atvadu vakara dalībnieki. Parasti tais gadījumos, kad rīko plašu atvadu vakaru, kāzas svin šaurākā radu lokā. Atvadu vakarā nākamā sieva nevelk līgavas kleitu, bet ģērbj kādu citu gaišu, priecīgos toņos ieturētu svētku tērpu. Līgavainim mugurā ir parasts, tumšs uzvalks.

Atvadu vakaru ari vēl tagad daudzās zemēs svin atšķirīgi. Tā, piemēram, vāciešiem ir pieņemts, ka šo vakaru (Polter Abend) sarīko līgavas vecāki un tajā piedalās gan līgava, gan līgavainis. Pēc krievu un angļu tradīcijas, jaunais pāris atvadu vakaru pavada šķirti: līgavainis kopā ar saviem draugiem, līgava — savu neprecēto draudzeņu vidū. Angļi šo vakaru sauc par «farewell party».

Gan atvadu vakars, gan arī kāzu balle lielākoties notiek līgavas vecāku mājās. Kāzu ielūgumi jānosūta jau laikus. (Sk. 132. lpp.) Katram ielūgtajam, ja viņš kāzās nevar piedalīties, ir pienākums tūlīt pateikties par uzaicinājumu un atvainoties; kāzu dienā šādā gadījumā jānosūta vismaz apsveikuma telegramma.

Par skaistu tradīciju izveidojusies tā saucamo sabiedrisko kāzu svinēšana. Ja šīs kāzas svin vakarā kādas organizācijas klubā, pēc laulības reģistrēšanas jaunlaulātie vispirms dodas uz mājām un svētku telpās ierodas tikai tad, kad tur jau sapulcējušies visi viesi. Tie jaunlaulātos sagaida goda ierindā pie durvīm un vestibilā. No tā svinību organizētāji jauno pāri aizvada uz zāli. Pēc apsveikuma mēdz uzsaukt tostu un dzert šampanieti, ko, attiecīgās glāzēs iepildītu, pasniedz uz paplātes. Šampanieti izdzer stāvot (nekad nedzer vairāk par vienu glāzi). Pēc tam, tāpat kājās stāvot, viesi, parasti nelielās grupiņās, sarunājas. Pat tad, ja kāda vecāka viešņa sēž, vīrieši ar viņu sarunājas stāvēdami, līdz visus lūdz pie galda. Katra viesa vietu norāda galda karte. Viesus pie galda var aizvadīt arī svinību rīkotāji.

Pie kāzu galda goda vietas ieņem jaunais pāris. Sēdēšanas kārtība ir tāda pati kā saderināšanās svinībās. Ja vecāku pie galda nav, jaunajam pārim blakus sēž gados vecāki tuvinieki vai arī kāzu viesi, kuru sabiedriskais stāvoklis ir tāds, ka viņi ir pelnījuši īpašu uzmanību. Svētku maltīte nereti ilgst vairākas stundas. Galda runās jauno pāri apsveic, stāvot nodzied apsveikuma dziesmu, kā arī nolasa telegrammas. (Sk. nodaļu «Galda klāšana un uzvedība pie galda».) Pēc svinīgā mielasta sākas dejas un citas izpriecas. Pirmo deju jaunais vīrs dejo ar savu sievu. Pēc tam viņš dejo ar sievasmāti un tad ar savu māti. Jaunā sieva tai pašā laikā dejo ar vīratēvu un savu tēvu. Vēlāk abi jaunlaulātie dejo arī ar citiem viesiem. Senāk jaunlaulātie kāzu svinību kulminācijas brīdī rīkoja riņķa deju. Jaunā sieva ar aizsietām acīm gāja pa dejotāju apļa iekšpusi un nodeva savu vainagu kādai jaunavai. Tāpat jaunais vīrs kādam jauneklim nodeva savu cepuri. Šai jautrajai rotaļai vajadzēja pareģot nākamās kāzas.

Kāzu svinības drīkst ieilgt līdz rīta gaismai.

Jauno pāri apdāvina gan vecāki un radi, gan visi lūgtie viesi. Arī jaunlaulātie viens otram uzdāvina kādu piemiņas lietu. (Par kāzu dāvanām sk. 203. lpp.)

Dāvanas reģistrēšanās dienas rītā vai jau iepriekšējā dienā nosūta uz līgavas vai līgavaiņa mājām. Nosūtītājs dāvanai pievieno vizītkarti vai parakstītu apsveikuma kartīti.

Pie mums vairs nav parasts sarīkot dāvanu izstādi, kā to dara, piemēram, angļi vai vācieši. Tā kā šādā «davanu izstādē» pie dāvanas ir klāt vizītkarte vai apsveikuma kartīte, mazturīgākie dāvinātāji savas niecīgās dāvanas dēļ var justies neveikli. Protams, šādai sajūtai nevajadzētu rasties, jo katrs dāvina savu iespēju robežās un dāvanas vērtību nenosaka nauda, kas par to izdota.

Jaunais pāris par dāvanām pateicas iespējami drīz. Kāzu viesiem tas izsaka pateicību pirms sēšanās pie galda. Pie tiem, kuri uz kāzām nav ieradušies, bet atsūtījuši apsveikumu un arī dāvanu, jaunlaulātie iet pateicības vizītē. Ja apsveicēji dzīvo tālāk, tūlīt pēc kāzām tiem nosūta attiecīgu vēstuli.

Pazīstamajiem, kuri kāzu svinībās nav piedalījušies, jauI nais pāris par savu apprecēšanos paziņo ar īpašu kartīti ] (ja vajadzīgs, norādot, ka sieva paturējusi vecāku uzI vārdu vai arī vīrs pieņēmis sievas uzvārdu).

Dzīves vietu un sareģistrēšanās dienu parasti atstāj neļ minētu. Kartītes izsūtāmas pirmajā nedēlā pēc kāzām. Profams, to saņēmēji jauno pāri nekavējoties apsveic vai nu mutvārdiem, vai arī rakstveidā.

Jau priekš mūsu ēras gredzens ir ticis uzskatīts par laulības simbolu. Arī mūsu dienās zelta gredzens simbolizē laulāto uzticību un savstarpējās saites. Ir pieņemts, ka gredzenus apgādā līgavainis. Katra gredzena iekšpusē iegravē priekšvārdu vai vārda un uzvārda pirmos burtus (līgavas gredzenā — līgavaiņa vārdu, bet līgavaiņa gredzenā — līgavas vārdu), kā arī reģistrēšanās datumu. Ja vēlas, gredzenos var iegravēt arī saderināšanās datumu. Daudzi laulības gredzenus iegādājas jau uz saderināšanos un valkā tos uz kreisās rokas ceturtā pirksta (zeltneša). Līgavainis, kam ir vairāk iespēju, var savai līgavai dāvināt ar dārgakmeni rotātu saderināšanās gredzenu. Arī tā iekšpusē iegravējams līgavaiņa vārds. Līgavainis šo gredzenu līgavai pasniedz slēgtā kārbiņā. Viņai šī kārbiņa tūlīt jāatver un gredzens no tās jāizņem. Pirkstā šo gredzenu uzmauc līgavainis. Ja par saderināšanās gredzenu valkā laulības gredzenu, no kreisās rokas uz labo to pārliek pēc laulības reģistrēšanas. Ja līgavainis laulības gredzenus iegādājas tikai pirms reģistrēšanās, tos uzmauc laulību ceremonijas laikā (sk. 189. lpp.) vai arī laulību dienas rītā pirms sareģistrēšanās vai arī tūlīt pēc tās. Vispirms līgavainis gredzenu uzmauc pirkstā līgavai, pēc tam līgava līgavainim.

Atraitņi pie mums gan savu gredzenu, gan arī zudušā dzīvesbiedra gredzenu nēsā kreisajā rokā. Šķirteņi kreisajā rokā valkā tikai savu gredzenu.

Laulātie pāri, kas dzīvo saskanīgi, ar prieku atzīmē laulību gadadienu. Vīrs šajā dienā sievai uzdāvina puķes un parasti arī kādu dāvanu. Arī sieva jubilejai par godu kaut ko uzdāvā vīram. Laulību «apajā» — desmitā gadadiena tiek atzīmēta svinīgāk, kopā ar lūgtiem viesiem. Vācieši šo gadadienu dēvē par «rožu kāzām». Nākamie lielie svētki ir sudrabkāzas. Tās svin divdesmit piektajā kopdzīves gadā. Sudrabkāzas visur uzlūko par lieliem svētkiem. Protams, no laulātā pāra paša ir atkarīgs, kā šos

svētkus svinēt — vai nu tikai ģimenes lokā, vai arī uzaicinot tuvākos draugus. Parasti viesus uzņem vakarpusē vai vakarā. Uzņemšana ir iespējama dažāda: var klāt auksto galdu, bet var rīkot arī greznas viesības — banketu (sk. 151. lpp.). Jubilāre pēc tradīcijas ir sudraba krāsas tērpā, bet jubilārs tumšā svētku uzvalkā. Bērni, radi un citi viesi sudraba pārim pasniedz dāvanas. Sudrabkāzas ir svinīgi un līksmi svētki. īpašu svinīgumu tiem piešķir viesi, kas piedalījušies šā pāra kāzās.

Zelta kāzas svin kāzu piecdesmitajā gadadienā. Ja zeltkāznieku veselība ir pietiekami stipra, arī zelta kāzas var svinēt vērienīgi. Taču, lai krietnu vecumu sasniegušie jubilāri nenogurtu,' svinības nedrīkst būt ilgas.

NĀVE, APBEDĪŠANA, BĒRES

Nāve ģimenē sagādā daudz ciešanu, bet bez tām arī lielas rūpes. Vispirms no ārsta jādabū miršanas apliecība. Tā triju dienu laikā jāuzrāda dzimtsarakstu nodaļā. (Par nāvi, kuras cēlonis ir nelaimes gadījums vai ļaunprātība, jāpaziņo 24 stundu laikā.) Jākārto arī citas neatliekamas darīšanas: jāpasūta zārks, jāparūpējas par kapa vietu. Nāves gadījums jādara zināms arī radiem un draugiem. Tuviniekiem par to paziņo pa tālruni vai arī nosūta telegrammu vai vēstuli. Šais paziņojumos (arī laikrakstā ievietotajā bēru sludinājumā) jāmin apbedīšanas laiks un vieta. Paziņojumam jābūt īsam un lietišķam.

Tiem, kas nāves ziņu saņēmuši personiski, jācenšas bērēs piedalīties. Ja to darīt nav iespējams, jānosūta līdzjūtības vēstule un jāatvainojas, norādot neierašanās iemeslu. Līdzjūtību apliecina ar dažiem sirsnīgiem teikumiem. Neklājas šādā vēstulē izplūst daudzvārdībā. Apliecinot līdzjūtību mutvārdos, nav jēgas lietot nodrāztas, tukšas frāzes. Tās šādā gadījumā ir gluži liekas, jo līdzjūtība vislabāk ir nolasāma no acīm un izjūtama rokasspiedienā. Sērotāju skumjas jācenšas remdēt nevis ar vārdiem, bet ar uzmanību un izpalīdzību. Radi, draugi un darba biedri apbedīšanas jautājumu kārtošanā var daudz palīdzēt mirušā tuviniekiem. Visvairāk nepieciešama ir vīriešu palīdzība, it īpaši vecākiem ļaudīm un sievietēm, kas palikušas bez apgādnieka.

Aizgājējam pēdējo reizi apliecina cieņu, piedaloties izvadīšanā un noliekot ziedus. Pavadīšana ar puķēm ir sens

paradums, kas izplatījies visā pasaulē. Jau senās kultūras zemēs bija pieņemts izrotāt aizgājēja atdusas vietu ar puķēm, jo sevišķi ar prīmulām, bet, ja- mirusi bija jauna meitene, — ar mežrozītēm. Mirušajam katrs pēc savas patikas un iespējām var nest gan grieztus ziedus, gan puķes podā, gan puķu pušķi, gan vainagu. Drīkst nest arī atsevišķu ziedu. Pie vainaga parasti piestiprina sēru lenti, uz kuras ir uzrakstīts, kam vainags veltīts un no kā.

Bēru viesi noteiktā laikā sapulcējas sēru namā, kapličā vai organizācijas telpās, kur atrodas zārks ar aizgājēju. Līdzi atnestās puķes saliekamas ap zārku. Tie, kas vēl nav tikušies ar nelaiķa tuviniekiem, savu līdzjūtību izsaka ar rokasspiedienu. Garāku sarunu uzsākt neklājas. Ja kādam kas jāpasaka, tas izdarāms klusā balsī. No sēru nama zārku uz īpaši sagatavotu automobili nes vīrieši. Lielākās pilsētās, kur kapi atrodas tālu, pavadītāji brauc turp ar pasūtītu autobusu. Tālākiem paziņām nav katrā ziņā jābrauc līdz. Pēc šķirsta novietošanas uz automašīnas viņi var klusu aiziet. Plaši pazīstamu sabiedrisku darbinieku nāves gadījumā tiek izveidota īpaša bēru komisija, kas rūpējas par izvadīšanas ceremoniju. Karogus (karaspēka daļā, organizācijā), tāpat arī vainagus un goda zīmes nes bēru automobilim pa priekšu. Goda zīmes parasti uzliek uz melna samta spilventiņa. Orķestris soļo vai nu gājiena priekšgalā, vai arī tā beigās. Aiz zārka iet aizgājēja tuvinieki, un viņiem seko citi bērinieki; transportlīdzekļi virzās pašās beigās. Vecāki un slimi cilvēki uz kapiem dodas braukšus. Sēru gājienā, tāpat kā kapos; nedrīkst skaļi sarunāties, nedrīkst smieties un pētīt citus bēriniekus.

Tie, kas nāk sēru gājienam pretī vai arī iet tam garām, uz mirkli atsedz galvu. Sēru gājiena dalībnieki aukstā laikā iet ar apsegtām galvām. Cepures noņem tikai tai brīdī, kad zārku laiž kapā. Kapu kopu rotā ar vainagiem un puķēm. Ziedus var mest arī kapā. Noliekot vainagu, organizāciju pārstāvji un darba biedri saka atvadu vārdus. Kapa runai jābūt sirsnīgai, labi pārdomātai. Apbedīšanas ceremoniju kuplina ar piemērotām dziesmām vai citiem skaņdarbiem.

Pēc apbedīšanas bērinieki atvadās no aizgājēja tuviniekiem un iet projām.

Laukos bērinieki sanāk no liela attāluma. Ir sens paradums sēru namā rīkot bēres. Taču arī pilsētā tuvinieki

to dara, lai pieminētu aizgājušo. Uz bērēm ielūdz radus un tuvākos pazīstamos. Nelūgtam uz bēru māju iet neklājas, kaut arī tas ļoti sērotu pēc nelaiķa. Bēru plašumu nosaka materiālās iespējas un telpu lielums. Bērinieku uzņemšanā var ierobežoties ar kafiju vai tēju un sviestmaizītēm, var likt galdā arī nelielu cienastu vai pasniegt bagātīgas vakariņas. Visos gadījumos jāvairās no pārmērīgas alkohola lietošanas. Nosodāmas ir tādas bēres, kas pārvēršas par trokšņainām dzīrēm. Tās par sērām vairs neliecina.

Arī bēru galds ir izrotājams, taču notikumam un noskaņojumam atbilstoši — ar dekorējumu, kas pauž skumjas, piemēram, ar egļu skujām vai brūkleņu mētrām, melnu sēru lenti, šaurām melnām lentītēm. Rotājums veidojams dažādi: paplatu melnu lenti var izstiept gareniski vai šķērsām pāri visam galdam, kas apklāts ar baltu galdautu, skujas vai mētras sasiet pušķos ar melnu lenti utt. Galdsegai jābūt stipri iecietinātai. Baltas galdsegas vietā var lietot arī tumši zilu vai pat melnu galdautu. Bēru galdam visvairāk piemēroti ir balti trauki, tiem var • būt arī tumši zila maliņa; vispār servīzes apmalojumam jābūt atturīgam. Aizgājušā piemiņai viens krēsls (parasti tas ir krēsls un vieta, kur viņš sēdējis svētku reizēs) pie galda atstājams tukšs. Šā krēsla atzveltni var appušķot ar viju, kas veidota no egļu zariem un sēru lentes. Arī pretim nelaiķa vietai uz galda uzliek traukus ēšanai un dzeršanai. Nazis un dakšiņa novietojami paralēli uz tukšā šķīvja. Pie aizgājējam domātiem ēdiena un dzēriena traukiem var nolikt ar melnu lenti apsietu degošu sveci.

Bērēs nav jāskan vienīgi žēlabām un gaudām. Aizgājušā cilvēka humora izjūtas pieminēšana, viņa dzīves komisko situāciju atcerēšanās, kas pie bēru galda rada pat zināmu jautrību, var būt labs mierinājums, it sevišķi viņa tuviniekiem. Vispār piemin nelaiķa labās īpašības un krietnos darbus, jo «par mirušiem sliktu nerunā».

Pēc bērēm tuvinieki visiem, kas ar savu piedalīšanos pēdējo reizi pagodinājuši aizgājušo, izsaka pateicību. Ja nelaiķi pēdējā gaitā izvadījuši daudzi cilvēki, tuvinieki viņiem pateicas ar laikraksta starpniecību.

Tiem, kuriem ir sēras, kā arī tiem, kas bēru ceremonijā piedalās, jāģērbjas pēc iespējas tumšās drēbēs, jo spilgtas un košas krāsas neatbilst sēru noskaņai. Tradicionālā sēru krāsa ir melna.

DAVINAŠANA

Mūsu dzīvē ir bezgala daudz iespēju citus iepriecināt. Un tas jādara ne tikai svētkos, bet arī darbdienās. Neliela uzmanība, kas parādīta ikdienā, spēj to vērst svētkos.

Uzmanība var izpausties arī pacienāšanā. Ir izveidojies jauks paradums piedāvāt citiem augļus, saldumus, pat vitamīnus, iekams tos paņemam paši. Ja gribas smēķēt, arī cigarete vispirms būtu jāpiedāvā citiem. Piedāvāšanas paradums bērnos jāieaudzina jau no mazotnes.

Pat visniecīgākā uzmanība, sīkākā dāvana, kas liecina par sirsnību, savukārt rada siltas jūtas pret uzmanības parādītāju un dāvinātāju. Dāvana, kā liela, tā arī maza, tikai tad ir vērtīga un sagādā prieku kā apdāvinātajam, tā arī dāvinātājam, ja tā nāk no sirds. Bet, ja aiz dāvanas «slēpjas» pienākums, patmīlība vai savtīgi nolūki, prieks zūd.

Dāvanas izvēlē un pasniegšanā galvenā nozīme ir dāvinātājā fantāzijai, attapībai, izdomai, gaumei un taktam.

Jo rūpīgāk izraudzīta dāvana, jo ilgāk tā iepriecinās saņēmēju un līdz ar to biežāk liks atcerēties priecīgo notikumu un pašu dāvinātāju.

Dāvanai nereti ir simboliska nozīme — tā pauž jūtas bez vārdiem. Simboliskās dāvanas materiālā vērtība var būt niecīga, taču cilvēkam, kas saņem šādu dāvanu, tā nozīmē lielu bagātību.

Ir pats par sevi saprotams, ka dāvanas materiālajai vērtībai jāatbilst dāvinātāja iespējām. Cilvēks, kas pasniedz dāvanu, kura nav viņam pa kabatai, dāvanas saņēmējam prieka vietā rada neveiklu sajūtu. Tas pats notiek arī tad, ja kāds, kuram ir pietiekami daudz līdzekļu, dāvina tikai par kapeikām.

Dāvanu pasniegšanas biežumu nosaka takta izjūta. Nereti gadās tā, ka cilvēks, kam ir plašas iespējas, ar savām dārgajām un biežajām dāvanām saņēmēju nostāda neērtā stāvoklī, jo tas attiecībā pret dāvinātāju zināmā mērā jūtas kā parādnieks. Tādējādi pārspīlēta dāvināšana reizēm var radīt īgnumu.

Dāvanas, kas neatbilst apdāvināmo personu dzīves līmenim un līdz ar to arī viņu vajadzībām, vieš sarūgtinājumu.

Dāvinātājs, kas otram grib sagādāt īstu prieku, dāvanu izraugās laikus, ņemot vērā apdāvināmā raksturu, vajadzības, gaumi un intereses. Šāds dāvinātājs pratīs šo to par nodomāto dāvanu arī no paša apdāvināmā iepriekš izzināt. Nedrīkst pa kaklu pa galvu iedrāzties veikalā pēdējā brīdī un nopirkt pirmo priekšmetu, kurš kaut cik atbilst tai summai, ko nodomāts par dāvanu izdot.

Ko pieklājas dāvināt? Ģimenes locekļiem ir visvieglāk izvēlēties dāvanu, jo ir skaidri zināms, kas katram vislabāk patiktu un visvairāk būtu nepieciešams.

Ģimenē drīkst dāvināt visu ko, sākot ar puķēm un beidzot ar veļu. Nevajadzētu dāvanai izvēlēties saimniecības priekšmetus, kas visiem ģimenes locekļiem ir vienlīdz nepieciešami lietošanai. Lai neviens vīrs (dēls vai meita), kas savai dzīvesbiedrei (mātei) uzdāvina katlu, pannu vai citu saimniecībā vajadzīgu lietu, kura tik un tā būs jāiegādājas, neiedomājas, ka viņš tiks uzlūkots par uzmanīgu dzīvesbiedru (dēlu vai meitu)! Gluži tāpat arī vīram nekādu prieku nespēs sagādāt sievas uzdāvināta suka vai zupas kauss.

Tuvinieku vidū lielāku dāvanu drīkst pirkt pat kopā ar dāvanas saņēmēju. Tā, piemēram, vīrs, kas savai dzīves-

Dāvinot nevajadzētu zaudēt mēra izjūtu.

biedrei nodomājis uzdāvināt kleitas vai mēteļa drānu, kažoku vai kādu citu lielāku apģērba gabalu, rīkotos pareizi, ja viņš to ietu pirkt kopā ar savu dzīvesbiedri. Tas ir loti svarīgi tieši apģērba iegādē, jo nav tik viegli atrast piemērotu krāsu un piegriezumu. Tā kā šādā gadījumā nav vairs iespējams pārsteigt dāvanas saņēmēju, katrs uzmanīgs dāvinātājs nopirktajai dāvanai cenšas vēl kaut ko nelielu pievienot klāt. Vai nebūtu patīkami uzdāvinātā mēteļa kabatā atrast kaut vai mazu šokolādes tāfelīti un, izsaiņojot kleitas drānu, ieraudzīt tai pieskaņotu šallīti vai saktiņu? Tāpat mīloša, uzmanīga sieva nebaidās savu vīru izlutināt, reižu reizēm viņam ko uzdāvinādama. Arī vīram ir patīkams pārsteigums, kad viņš skapī «atklāj» jaunu, pie uzvalka pieskaņotu kreklu vai kaklasaiti.

Bērniem jau laikus jāmāca parādīt uzmanību saviem ģimenes locekļiem un citiem cilvēkiem, ieaudzinot viņos apziņu, ka citu prieka dēl nepieciešams papūlēties. Bērni jāmudina uz to, lai viņi paši darinātu ģimenes locekļiem dāvanas — kaut ko uzzīmētu, izpītu, uzšūtu utt. Mazāki bērni var iemācīties dzejolīti vai dziesmiņu un to noskandināt māmiņas dzimšanas dienā vai arī kādās citās ģimenes godībās. Skolēni atkarā no individuālajām spējām mājās vai darbmācības stundās skolā izgatavo kādu piemiņas lietiņu vai arī praktisku priekšmetu. Meitenes var ko noadīt, notamborēt vai izšūt. *

Nav vēlams dot bērnam naudu, par ko nopirkt mātei vai tēvam dāvanu. Vecāki bērnam dod naudu un līdz ar to arī padomu tad, ja bērns grib apdāvināt rotāju vai skolas biedru. Pasniegdams mātei vai kādam citam cilvēkam ziedus, kas ar paša roku plūkti laukā vai mežā, bērns parāda, ka prot domāt arī par citiem, ir uzmanīgs pret tiem.

Jāšaubās, vai ir pareizi ļaut skolēniem apdāvināt savus skolotājus. Visiem skolēniem, pareizāk sakot, skolēnu vecākiem, nav vienādu iespēju izdot naudu skolotāja apdāvināšanai, un skolotājam atsevišķu bērnu dāvana vienmēr radīs zināmu neērtības sajūtu. Diemžēl pēdējā laikā skolotāju apdāvināšanu cenšas pārvērst par paradumu.

Kamēr skolēns mācās skolā, nepieklājas ne šā bērna vecākiem, ne arī bērnam pašam skolotāju apdāvināt. To var darīt tad, kad skolēns skolu ir beidzis.

Par jauku paradumu var uzskatīt to, ka skolēni, no skolas atvadoties, savam klases audzinātājam kolektīvi uzdāvina puķes un albumu, kurā ir visu absolventu fotogrāfijas. Tā skolotājam ir lieliska piemiņa. Ja kādam skolotājam vēlas pateikties bērnu vecāki, viņi var tam pasniegt kopīgu dāvanu, taču tikai tad, kad bērni skolu ir pabeiguši. Kā jau šādās reizēs parasts, izraudzītais pārstāvis dāvanu nodod visu bērnu vecāku vārdā.

Bērniem katrā ziņā jāpasniedz viņu vecumam piemērotas dāvanas. Vispār rotaļlietas jāizvēlas tā, lai tās bērnu attīstītu garīgi un reizē arī audzinātu. (Ja kāds neprot dāvanu izvēlēties patstāvīgi, drīkst lūgt rotaļlietu veikala pārdevējas padomu.) Dāvinot rotaļlietas, jāievēro mērenība. Bērnus nedrīkst apbērt ar dārgām dāvanām, jo pārsātinātība veicina egoistisku jūtu attīstīšanos. Par to it īpaši jāpadomā tiem vecākiem, kas cenšas izpildīt ikvienu bērna vēlēšanos un tādējādi savu lolojumu izlutina, padara spītīgu un ietiepīgu.

Rotaļlietām, kuras dāvina maziem bērniem, jābūt viegli mazgājamām un skaistām — gan krāsas, gan formas ziņā. Jau agrā bērnībā var dāvināt bilžu grāmatas. To attēliem (un arī tekstam) jābūt tādiem, lai bērns tos izprastu. Dāvinot piemērotas grāmatas un mācot ar tām saudzīgi apieties, tiek likti pamati mīlestībai pret grāmatu. Mazuļiem var dāvināt arī zīmēšanas piederumus, sākumā, protams, krāsu zīmuļus un krāsainos krītiņus, vēlāk arī ūdenskrāsas (parasti ne agrāk kā 4—5 gadu vecumā). Skolēniem dāvina vecumam atbilstošas stāstu grāmatas, skolas piederumus, galda spēles u. c. Bez rotaļlietām, grāmatām, zīmēšanas piederumiem katrs bērns labprāt saņem arī saldumus, augļus un apģērba gabalus. Pat divus gadus veca meitenīte prot novērtēt skaistu, košu kleitiņu, lenti, priekšautiņu, cepurīti u. c. Ne tikai rotaļlietas, bet arī praktiski priekšmeti pareizi audzinātam bērnam dara prieku. Bērniem dāvina arī puķes.

Dāvanas iesaiņojumam vienmēr jābūt pievilcīgam, tādam, kas bērnam patiktu; tas sevišķi jāievēro, saldumu kārbas pērkot.

Draugiem dāvanu izvēle nerada lielas grūtības, jo, tāpat kā ģimenē, ir zināma viņu gaume un pat vajadzības un vēlēšanās. Viņiem var dāvināt arī praktiskas lietas: mājsaimniecības piederumus, audumus, veļu, zeķes u. c. Protams, veļu, zeķes un citus tamlīdzīgus apģērba gabalus vīrietis dāvina vīrietim un sieviete — sievietei.

Nereti dāvanu izvēlē kļūdās iemīlējušies jaunieši. Taktisks vīrietis pat savai līgavai nedāvina veļu, kaut arī tā būtu ļoti skaista un dārga. Sava dāvinājuma dēļ vīrietis var nonākt neērtā stāvoklī, jo sievietei ir tiesības pasniegto dāvanu atraidīt. Pieklājīgas uzvedības prasības pat liek sievietei atteikties no vīrieša intīmajām dāvanām (kombinē, veļas, naktskrekla, zeķēm, korsetes, krūštura, peldkostīma, kurpēm u. c.). Nav jāpieņem arī pārāk dārgas lietas (kažoks, kažokādas, gredzens u. c.).

Dāvanām pirms laulībām nevajadzētu pārsniegt parastas uzmanības parādīšanas robežas. Pieņemdama dārgas dāvanas, sieviete it kā kļūst atkarīga no vīrieša un uzņemas zināmus pienākumus. Bez šaubām, katrs vīrietis zina, ka nav tādas dāvanas, kas viņam dotu tiesības izturēties pret sievieti brīvāk.

Parasti sieviete vīrietim pirmā neko nedāvina; to viņa dara vienīgi tad, ja ir uzaicināta uz vīrieša dzimšanas dienu. Taču, ja cilvēki jau ilgāki! laiku ir pazīstami un draudzējas, sieviete var izrādīt mazu uzmanību — uzdāvināt kādu grāmatu, kaklasaiti (tā tiek uzlūkota par

Smalkjūtīgs vīrietis pat savai līgavai nedāvina veļu.

greznumlietu), priekšmetu, kas saistīts ar vīrieša interešu loku. Apģērba gabalus, piemēram, zeķes, veļu, kreklu, platmali, sieviete dāvina tikai savam dzīvesbiedram vai vistuvākajiem radiem.

Dāvanas, ko drīkst dāvināt vienmēr un visiem, ir puķes, saldumi, augļi (tos parasti dāvina sievietēm, bērniem un slimniekiem), grāmatas, rakstāmpiederumi (vēstuļu papīrs, aploksnes, pildspalvas u. c.), smaržas, stikla, kristāla un sudraba priekšmeti (vāzes, kausi, pelnu trauki u. c.), ādas priekšmeti un izstrādājumi (mapes, naudas maciņi, somas, grāmatu un piezīmju bloku vāki u. c.), keramika, no metāla darinātas greznumlietas (svečturi, pelnu trauki, vāzes, saktas u. c.). No dārgākajām dāvanām varētu minēt tēlotājas mākslas darbus: gleznas, gravīras, akvareļus, sīkplastiku, kā arī mākslinieciski iesietas grāmatas u. c. Smēķētājam var dāvināt arī papirosus un cigaretes, kā arī smēķēšanas piederumus (pīpi, cigaretes iemuti, papirosu etviju u. c.).

Grāmatu daudzi uzlūko par visneitrālāko dāvanu, kaut gan patiesībā tajā slēpjas daudz vairāk individuālā nekā, piemēram, keramikas vāzē vai kaklasaitē. Dāvinot grāmatu, jāzina, kāda literatūra apdāvināmo interesē. Vispār grāmatu, tāpat kā puķes, ir pieklājīgi dāvināt jebkurā gadījumā. Ar grāmatas dāvināšanu ir saistīts jautājums, vai tajā vajadzētu ierakstīt veltījumu vai ari ne. Ja ir nepieciešamā gaume un prasme, to drīkst darīt. Reizēm ir vietā pirmajā baltajā lapā citēt kādu rindiņu tieši no pašas grāmatas. Ja veltījuma teksta atrašana sagādā grūtības, var ierakstīt tikai, kam grāmata tiek dāvināta un no kā, taču nav nepieklājīgi grāmatu uzdāvināt arī bez jebkāda ieraksta.

Puķes dāvina visās ģimenes svinībās un arī citos svinī-" gos vai nozīmīgos gadījumos, piemēram, uz Jauno gadu, uz Sieviešu dienu, uz 1. Maiju, sagaidot vai pavadot viesus stacijā, lidostā utt. Sievietei drīkst pasniegt ziedus arī pastaigā vai kafejnīcā un restorānā. Jāatceras, ka puķes podos un grozos vienmēr jāaiznes vai jānosūta saņēmējam uz mājām. Pirmizrādē, viesizrādē vai jubilejā tās noliek uz skatuves. Ja ziedus nepasniedz personiski, tiem jāpievieno vai nu vizītkarte, vai arī attiecīga vēstule.

Puķu izvēle un daudzums nav atkarīgi vienīgi no gadalaika, bet arī no tā, kam ziedus dāvina un kādas ir dāvinātāja un apdāvināmā attiecības. Tā, piemēram, neklājas jaunai meitenei nosūtīt lielu puķu grozu. Tas ir pārāk oficiāli vai pārāk svinīgi. Meitenei jādāvina maigi, trausli ziedi, piemēram, maijpuķītes, ceriņi, vijolītes, neļķes. Nereti mazs vijolīšu pušķītis pauž daudz lielāku sirsnību nekā klēpis rožu.

Lielu puķi (rozi, kallu, krizantēmu, neļķi, liliju) vai ziedošu zaru (pavasarī agri izplaucētu ceriņzaru, orhideju) var dāvināt arī vienu. Mazu ziediņu, ziedu pušķīti vai zariņu var pievienot dāvanai, piemēram, aiz pakas pārsēja var aizspraust vijolīti, prīmulu vai acālijas zariņu. Ziedi rada pilnīgāku iespaidu, ja tie ir kopā ar lapām, tāpēc jācenšas, it sevišķi vienam ziedam, pielikt klāt kādu lapu.

Pēc senas tradīcijas sarkanas rozes dāvina tikai tuviem cilvēkiem (līgavai, dzīvesbiedrei, draudzenei, mātei, tēvam, māsai), jo tās pieņemts uzlūkot par mīlestības simbolu. Vispār puķu, tāpat arī dārgakmeņu izvēlē nav jābūt pedantam un to krāsās jāmeklē kāda nozīme un līdzības.

Vēl jāpiebilst, ka'mūsu dienās ir pilnīgi vienalga, vai ziedus dāvina pāra vai nepāra skaitā.

Puķes vienmēr jāpasniedz bez papīra. Kad iet viesos, ziedi jāiztin jau priekšnamā. Ja viesos ierodas laulāts pāris, ziedus namamātei pasniedz vīrietis (ar kreiso roku, jo ar labo roku jāsasveicinās).

Sievietes vīriešiem puķes dāvina reti. To viņas dara, apsveicot vīru dzimšanas dienā, apciemojot kādu saslimušu biedru vai arī godinot pazīstamu kara veterānu Padomju Armijas dienā.

Mūsu lietišķajā laikmetā drīkst dāvināt arī naudu. Parasti šādu dāvinājumu izdara iestādes vai organizācijas, suminot jubilāru. Dāvināmā nauda katrā ziņā jāpasniedz aploksnē. Privātpersonas naudu dāvina «reti un, ja to tomēr dara, aploksnei ar naudu pievieno kaut vai pavisam niecīgu uzmanības zīmi vai pārsteiguma balvu (puķes, saldumu kārbiņu u. c.). Ir ieteicams tāpat rīkoties arī tad, ja dāvina ko praktisku.

Nedrīkst dāvināt savu attēlu cilvēkam, kas nav izteicis vēlēšanos to iegūt.

Anonīmas dāvanas to saņēmējam uzdod mīklas, tāpēc no tām der atturēties. Katrs taču grib zināt, kam par dāvanu jāpateicas. Vienīgais, ko drīkstētu anonīmi dāvināt, ir ziedi. Tāpat nezināms var palikt arī dāvinātājs, kura dāvanu kopīgi rīkotās Jaungada sagaidīšanas svinībās izvelk no Sala veča maisa. Protams, neviens tur neliks tādu «mantiņu», ko pats nevēlētos saņemt.

Kaut gan «audzinošas» dāvanas ir atjauts pasniegt arī pieaugušajiem, tomēr te ir jābūt ļoti uzmanīgiem. Pirmkārt, jāzina, kāds cēlonis ir attiecīgajam cilvēka trūkumam; otrkārt, šim trūkumam «jāuzbrūk» īpaši taktiski, lai «pamācība» citiem paliktu nepamanīta un lai tā sāpīgi neaizskartu apdāvināto.

Kad ko dāvināt? Dzimšanas dienā parasti dāvina puķes, saldumus, grāmatas, dažādus lietišķus priekšmetus un greznumlietas. Viss atkarīgs no attieksmēm ar jubilāru. Darbā ir pilnīgi pietiekami, ja kolēģi jubilāra galdu vai darba vietu izgrezno ar puķēm un no sirds novēl tam laimes.

Kāzās un jubilejās pasniedz vērtīgākas dāvanas. Protams, arī te nedrīkst trūkt puķu. Ja vēlas dāvanai pievienot veltījumu, tam jābūt atturīgam. Reizēm gadās «apbrīnot» lielas sudraba plāksnes, kuras piestiprinātas pie mākslas darbu ietvariem un kurās iegravēts, kam, no kā, kad un kāpēc dāvinājums izdarīts. Šķiet, ka šādas plāksnes pārspēj pašas dāvanas. Ja dāvinātāji ļoti vēlas mākslas darbam pievienot savu veltījumu, plāksnīte ar attiecīgu tekstu piestiprināma tā aizmugurē. Arī «vizītkartei», kas pievienota portfelim vai rokassomiņai, būtu jāatrodas iekšpusē, nevis redzamā vietā.

Pie mums reti kāds uzdrošinās jaunajam pārim kāzu dāvanai pasniegt tik vajadzīgo pannu, katliņu vai citu praktisku lietu; galvenām kārtām tiek dāvinātas kristāla vāzītes, sudraba biķerīši vai citi luksusa priekšmeti. īstenībā praktiskas dāvanas jaunās ģimenes dibinātājiem būtu daudz noderīgākas. Protams, dāvinātājiem jācenšas ievērot jaunā pāra gaumi un vēlmes. Parasti dāvina priekšmetus, kas. paredzēti abiem jaunlaulātajiem — sākot ar mēbelēm un beidzot ar saimniecības piederumiem. Šai plašajā dāvanu skalā vieta ierādāma arī vērtīgiem mākslas darbiem (gleznām, gravīrām, lietišķās mākslas darinājumiem), kas vienmēr būs skaista kāzu dienas atmiņa. Ir lietderīgi pasniegt kolektīvas dāvanas, jo tā jaunlaulātie iegūst vērtīgākus nepieciešamos priekšmetus. Kolektīvi dāvināt var gan radi, gan draugi, gan arī darba biedri. Lai izvairītos no vienādu lietu uzdāvināšanas, būtu vēlams uzzināt, ko pasniegs citi apsveicēji. Padomu var prasīt arī jaunā pāra, it sevišķi līgavas vecākiem, kas vislabāk zina, kāda dāvana jaunlaulātajiem sagādātu lielāku prieku.

Anglijā ir pieņemts, ka jaunais pāris sastāda vēlamo priekšmetu sarakstu, pēc kura tuvinieki un draugi izraugās, ko dāvināt. Angļi dāvina visu vajadzīgo, sākot ar vienkāršu katlu un beidzot ar greznu servīzi. Tā jaunlaulātie viegli tiek pie savas saimniecības.

Sieviešu dienā sievietes pirmām kārtām godina ar puķēm. Vīrs savai dzīvesbiedrei šai dienā ne tikai pasniedz puķes, bet cenšas viņu arī atbrīvot no saimniecības darbiem. Te gan jāpiebilst, ka labs vīrs sievai vienmēr ir palīgs mājas darbos.

Vecgada vakarā apdāvina daudzus, tāpēc dāvanām nav jābūt dārgām. Asprātīga, humora pilna, gaumīga dāvaniņa katrā ziņā sagādās prieku.

Viesos ierodoties, namamātei pasniedz ziedu pušķi vai atsevišķu ziedu, reizēm arī saldumu kārbu. Ja viesības ir sevišķi lielas, puķes var nosūtīt jau iepriekšējā dienā.

Nosūtāmajiem ziediem vai puķu grozam jāpievieno vēstule ar attiecīgu tekstu.

Apciemojot ģimeni, kurā ir mazi bērni, parasti tiem paņem līdzi saldumus vai kādu rotaslietu.

No garāka ceļojuma atgriežoties, tuviniekiem un draugiem mēdz atvest piemiņas lietiņas. Tām nav jābūt dārgām. Var, piemēram, no Melnās jūras pārvest kaut vai paša lasītus interesantus gliemežvākus un krāsainus akmentiņus. Katrā ziņā šādā dāvanā slēpjas vairāk sirsnības nekā vienā otrā pliekanā «suvenīrā». Var uzdāvināt ari nelielu fotoalbumu, ko ceļotājs izveidojis pats, vai apmeklēto vietu attēlus.

Mēs neievērotu uzvedības normas, ja nerūpētos par pieklājīgu dāvanas pasniegšanu. Tā kā dāvanas nozīmi nosaka nevis cena, bet gan uzmanības parādīšana, tai nekad neatstāj klāt cenas zīmīti. Visas dāvanas (izņemot puķes!) jāpasniedz skaisti iesaiņotas, izmantojot glītu papīru, pieskaņotas krāsas lenti, kādu zariņu vai ziedu (Vecgada vakarā — egles zaru). Tādējādi dāvana kļūst vēl jaukāka un patīkamāka. Viesos dāvanu pasniedz vai nu tūlīt pēc apsveicināšanās, vai arī pēc mēteļa novilkšanas un sakārtošanās.

Dāvinātājam pateicības vārdi jāuzklausa atturīgi. Viņš nedrīkst pats savu dāvanu slavēt un tās vērtību cildināt. Taču neklājas ari teikt: «Ak, tas taču tāds nieks vien ir, tas jau daudz ari neko nemaksā, un tāpēc nav par ko pateikties» u. tml.

Dāvanu nosūtot, jāparūpējas, lai tā pie adresāta nonāktu īstajā reizē, vēlams — iepriekšējā vakarā, bet ne vēlāk kā godadienas rītā.

Ģimenē dāvanas nereti saliek uz svētku galda, Vecgada vakarā — zem eglītes.

Dāvanu saņemšana prasa smalkjūtību. Ja dāvanu pasniedz personiski, tā tūlīt dāvinātāja klātbūtnē jāizsaiņo un par to jāpateicas un jāizsaka savs prieks. Dāvinātājs tiktu apvainots, ja dāvanu ilgāku laiku atstātu neievērotu un neattītu. Dāvanu saņemot, nedrīkstētu teikt, piemēram, šādus vārdus: «Ai, es gan to nemaz neesmu pelnījis!», «Tā ir tik skaista, ka baidos to pat ņemt pretim» vai «Kā gan par to es jums atmaksāšu!». Attiecībā uz pēdējo teikumu būtu jāatgādina, ka dāvināšana nav preču apmaiņa.

Nedrīkst ļaunoties uz neveiklu dāvinātāju un dusmoties par negaumīgu dāvanu.

Taču atsevišķos gadījumos tuvu radinieku vidū dāvinātājs, pamanot apdāvinātā vilšanos, var ieminēties, ka dāvanu iespējams apmainīt. Tāpēc kases čeku vēlams saglabāt.

Ja dāvinātājs kāda iemesla dēļ nav simpātisks, no dāvanas atteikties tomēr nedrīkst.

Dāvinātos saldumus, augļus vai cigaretes nedrīkst nolikt sāņus; tie jāpiedāvā arī dāvinātājam un citiem klātesošajiem.

Par atsūtītu vai kādas citas personas nodotu dāvanu jāpateicas īsā vēstulē. Tas jādara pēc iespējas drīz, ne vēlāk par dažām dienām.

Dāvanas var atraidīt tad, ja tās ir nepieklājīgas vai arī tik dārgas, ka apdāvinātais jūtas it kā parādnieks. No dārgas dāvanas atsakoties, katrā ziņā jāuzsver, ka dāvinātāja parādītā lielā uzmanība tiek pareizi novērtēta, taču vienu vai otru iemeslu dēļ to pieņemt nav iespējams. Jāvairās no gariem skaidrojumiem. Ja pēc ilgas «tirgošanās» atsacīšanās «principi» tiek pārkāpti un dāvana tomēr pieņemta, situācija var kļūt pat komiska. Dāvana jāatraida solīdi — pieklājīgā tonī un kategoriski.

SARAKSTĪŠANAS

Arheoloģisko izrakumu atradumi liecina, ka vēstules rakstītas jau sirmā senatnē. Visvecākās liecības par to sniedz arheoloģijas pieminekļi senajās Austrumu zemēs, kur augsts kultūras līmenis bijis sasniegts jau daudzus gadu tūkstošus priekš mūsu ēras.

No seno Austrumu zemju tautu, kā arī grieķu un romiešu literatūras mēs uzzinām, ka vēstuļu rakstīšanā stingri ir ievēroti vairāki noteikumi. Tā, piemēram, visas antīko laiku vēstules sākas ar nosūtītāja vārdu, tam seko vēstules saņēmēja vārds, tad sveiciens, ko papildina kāds labs novēlējums, un tikai pēc tam pats vēstules teksts.

Arī materiāls, uz kura vēstules rakstītas, laika gaitā ir ļoti mainījies. Agrāk vēstules rakstīja uz akmens, koka vai māla plāksnītēm, uz palmu lapām, papirusa, pergamenta, uz galdiņiem, kas pārklāti ar vaska kārtiņu, bet kopš XIV gadsimta tās raksta uz papīra.

Pašreizējās formas vēstules un aizlīmējamās aploksnes ir ieviesušās tikai pagājušā gadsimta divdesmitajos gados, vispirms Anglijā. Tā paša gadsimta vidū parādījušās arī pastmarkas.

Katram ir patīkami saņemt tīru, kārtīgu vēstuli. Ar tintes vai tauku traipiem «izgreznots», no burtnīcas vai bloka pavirši izplēsts vai saburzīts papīrs, sasvītrots vai dzēsts vēstules teksts rada nepatīkamu iespaidu ne tikai par saņemto vēstuli, bet arī par tās autoru.

Pat tad, ja vēstulē ir tikai daži teikumi, tā jāraksta uz veselas papīra lapas. Vēstule jāsaloka tā, lai teksts paliktu iekšpusē.

Aploksnei jābūt tik lielai, lai vēstules papīru tajā varētu ielikt brīvi. Aizdarot aploksni, ar līmi apklāto aploksnes malu nedrīkst slapināt ar mēli, jo tas ir nehigiēniski un arī neestētiski.

Adresei jābūt uzrakstītai precīzi un skaidri salasāmi. Katrā pasta iestādē ir izvietoti paraugi, kuros norādīts, kādā kārtībā rakstāms aploksnes teksts.

Nosūtītājs, kas nav aizmirsis uzrakstīt arī savu adresi, ietaupa atbildētājam laiku, jo varbūt tā viņam ir ilgi jāmeklē un var būt pat pazudusi. Nosūtītāja adrese ir nepieciešama arī tad, ja kādu iemeslu dēļ (persona, kam tiek sūtīta vēstule, ir mainījusi dzīves vietu, tās adrese ir uzrakstīta kļūdaini u. tml.) vēstule jāsūta atpakaļ.

Rokrakstam jābūt skaidri salasāmam, lai vēstules saņēmējam nevajadzētu lieki piepūlēt acis un šķiest laiku. Vēstulē izteiktās piezīmes (piemēram, «Lūdzu, atvaino mani par slikto rokrakstu, taču es šodien ļoti steidzos» u. tml.) gan izskaidro, kāpēc vēstuli ir tik grūti salasīt, bet nepavisam neattaisno tās rakstītāju. Pavirši un neskaidri uzrakstīta vēstule liecina, ka tās autoram savs laiks ir dārgāks par otra cilvēka laiku.

Diagnostiķu, analīžu un recepšu rakstītāju un citu medicīnas darbinieku pienākums ir rakstīt sevišķi rūpīgi un salasāmi, jo no viņiem ir atkarīga citu cilvēku veselība un pat dzīvība. Ar rokraksta nesalasāmību nav ko lepoties: «ārsta rokraksts», tāpat kā profesora aizmāršība vai mākslinieka vieglprātība, ir pagātnes paliekas.

Arī parakstam jābūt salasāmam. Visos parakstos ar speciāli izveidotajiem kāsīšiem un lokiem vairāk izpaužas rakstītāja ekstravagance nekā oriģinalitāte.

Mašīnraksts, protams, ir vieglāk salasāms, taču tajā uzrakstītā vēstule zaudē to sirsnības un tuvības nokrāsu, kas piemīt ar roku rakstītajam tekstam. Tāpēc vēstules mašīnrakstā galvenām kārtām sūta, dienesta jautājumus kārtojot. Ja ar mašīnu raksta privātu vēstuli, vismaz da

žas rindas jāpieraksta ar roku. Jāparakstās katrā ziņā ar roku.

Dažādi apsveikumi, līdzjūtības apliecinājumi un pateicības vēstules rakstāmas vienmēr tikai ar roku.

Runā valodas kļūdas bieži vien paliek nepamanītas, taču vēstulē tās allaž duras acīs. Lasīšanu apgrūtina aplam lietotas pieturzīmes un ari to trūkums; turklāt nepareizi ielikta pieturzīme teikumam var piešķirt pavisam citu jēgu. Ja kāds nav drošs par savu prasmi pareizi lietot pieturzīmes, lai cenšas bakstīt iespējami īsiem teikumiem. Ja ir laba griba, katrs savu valodas prasmi var papildināt. Lielisks palīgs šai ziņā ir pareizrakstības vārdnīcas.

Vēstuļpapīra kreisajā pusē no augšas līdz pat apakšai atstājama brīva, neaprakstīta mala apmēram divu pirkstu platumā. Ja uzruna ir īsa, tā rakstāma aptuveni rindas vidū, 3—4 centimetru attālumā no lapas augšmalas. Vēstules teksts parasti sākas dažus centimetrus zem uzrunas, turklāt pirmā rinda jāsāk ar atkāpi, t. i., tā no paredzētās kreisās malas līnijas jāpavirza uz labo pusi vēl par kādiem centimetriem. Arī apakšmalā 2—3 centimetrus atstāj neaprakstītus (šie lielumi attiecas uz parasto rakstāmpapīra loksni; ja papīrs ir mazāks, apakšmalā var atstāt brīvu 1—2 centimetrus platu joslu.

Labajā pusē vēstuli atļauts rakstīt līdz malai, taču arī te der atstāt šauru, baltu maliņu — tā izskatās glītāk.

Oficiālās vēstulēs (iesniegumā, izziņā, autobiogrāfijā u. c.) drīkst aprakstīt lapai tikai vienu pusi.

Otrajā lappusē, tāpat arī nākamajās lapās rakstīšanu uzsāk apmēram 3 centimetru attālumā no augšmalas. Lapas kreisā, labā un apakšējā mala otrā lappusē un tālākajās lappusēs atstājama brīva tāpat kā pirmajā lappusē.

Katrā vēstulē jāuzrāda datums un vieta, lai saņēmējs zinātu, no kurienes viņam vēstule izsūtīta un kad. Datumu un vietu raksta vai nu vēstules sākumā augšā, labajā stūrī, vai arī tās beigās, kreisajā stūrī. Datumu atzīmē dažādi, piemēram: Rīgā 1972. gada 16. martā; Rīgā 1972. g. 16. martā; Rīgā 16. III 72.

Vēstuli iesāk ar vēstules saņēmēja uzrunāšanu. Pēc uzrunas liek izsaukuma zīmi, punktu vai komatu. Pie mums lielākoties lieto izsaukuma zīmi, piemēram: «Mīļais draugs!» Ja uzrunai piešķirams lietišķs tonis, aiz tās liek punktu, piemēram: «Biedri Līkum.»

Tuviniekus un tuvus draugus katrs uzrunā tā, kā katram (un ari uzrunātajam) tik.

Labam pazīstamajam, ar kuru attiecības ir sirsnīgas, vēstuli var uzsākt šādi: «Mīļais kolēģi!», «Mīļo skolotāj!», «Mīļā draudzene!», «Mīļais Ansi Mežiņ!» u. tml.

Tāliem paziņām un svešiem pieņemts rakstīt «Godājamais biedri Mežiņ», «Cienījamais biedri Silzemniek». Personai, kam ir zinātnisks grāds vai attiecīga dienesta pakāpe, uzrunu var iesākt tā: .^Godājamais doktor», «Ļoti godājamais profesor», «Cienījamo biedri direktor» u. tml.

Dienesta vēstulēs, kas adresētas kādai iestādei, uzrunu raksta, neminot uzvārdu, piemēram: «Latvijas PSR Izglītības ministrijai».

Ja raksta uz kādu iestādi noteiktai personai, kuras vārdu zina, uzrunai jābūt šādai: j<Godājamais biedri Mežiņ!», «Godājamo doktor Mežiņ!», «Cien. b. Lapiņa!».

Ja kādu uzrunā ar otrās personas vietniekvārdu, tas rakstāms ar lielo sākuma burtu: «Tu», «Jūs».

Rakstot vēstuli precētam pārim, uzrunā pie ikkatra no adresātiem vēršas ar vārdiem, kas norāda uz attieksmēm starp rakstītāju un vēstules saņēmējiem. Tātad var rakstīt «Mīļā Aina! Mīļais Jāni!», «Godājamā biedrene Mežiņa, godājamais biedri Mežiņ!».

Skaists rakstāmpapīrs, mierīga tintes un papīra krāsa, glīti uzrakstīts teksts vēstuli dara patīkamu, tomēr galvenais ir vēstules saturs un stils. Pieklājības noteikumi pie mums, tāpat kā daudzās citās zemēs, nepieļauj sākt vēstuli ar vārdu «es», jo tas it kā norāda uz rakstītāja nevērību pret vēstules saņēmēju. Tāpēc, piemēram, neklājas vēstules sākumā rakstīt «Es pateicos Jums no sirds …» vai «Pateicos Jums no sirds …». Būtu jāraksta šādi: «Sirsnīgs paldies Jums par…» u. tml. Mums ir pieņemts, ka arī tālākajā tekstā vispirms runā par vēstules saņēmēju un tikai pēc tam par sevi.

Vēstule ir kā apciemojums, tāpēc tā jāraksta nepiespiestā tonī, tā, it kā ar vēstules saņēmēju sarunātos. Nav iespējams precīzi norādīt, kā jāveido vēstule, par ko tajā jāstāsta. Sirsnīgs un taktisks cilvēks vienmēr pratīs atrast piemērotus vārdus un uzrakstīs vēstuli tā, lai tās saņēmējs izjustu prieku.

Vēstulei jābūt vienkāršai un dabiskai, tajā nav vietas pārsmalcinātiem izteikumiem, skaļām frāzēm un tukšai

pļāpāšanai. Ja nevar izdomāt, par ko rakstīt, nav vērts šķiest citu cilvēku un savu laiku ar bezsatura vārdu virknēšanu.

Kaut ko īsi un labi pateikt nemaz nav tik viegli, un ne visi to var izdarīt. Jau sen zināms, ka labas un īsas vēstules uzrakstīšana ir grūtāks uzdevums nekā garas vēstules sacerēšana, turklāt tā prasa arī vairāk laika.

Arī privātu vēstuļu domu gaitai ir jābūt loģiskai. Ja vēstuļu rakstīšanā nav pieredzes (attiecīgās iemanās ir jāapgūst), vispirms vajadzētu uzmest vēstules plānu. Var pat uzrakstīt melnrakstu. Ja sacer svarīgas vēstules, melnraksts ir pat nepieciešams, jo tas aizstāj kopiju.

Rakstot vēstuli, vienmēr jāatceras, ka uzrakstīts vārds vai teikums nelielas kļūdas, neprecizitātes vai nepilnīgas izteiksmes dēj lasītāju var aizskart daudz sāpīgāk nekā izteikts vārds, kura iespaidu var mazināt runas intonācija, sejas izteiksme, smaids. Vēstules teksts turpretī tiek uztverts burtiski, tieši tā, kā tas uzrakstīts. Domstarpības, ko radījusi vēstule, ir likvidējamas daudz grūtāk nekā tās, kuras izcēlušās sarunā.

Sacītais īpaši jāņem vērā, ja vēstule tiek rakstīta satraukumā. Sādā reizē vispār nevajadzētu rakstīt. Ja to tomēr kāds dara, vēstule jāpatur pie sevis vismaz līdz nākamajam rītam un tad jāizlasa vēlreiz. Cik daudziem vēlāk ir vajadzējis nožēlot, ka viņi steigušies nosūtīt afektā rakstītu vēstuli! Ja ar atbildi jāsteidzas un vēstuli līdz nākamajai dienai nenosūtītu nevar atstāt, jāpadomā, vai mēs vienu vai otru domu uzrakstītu arī tad, ja uzbudinājuma nebūtu. Uz grūtiem, satraucošiem jautājumiem jāatbild ar lielu apdomu, visu labi apsverot. Arī rakstveida attieksmēs cilvēkiem jāmācās būt nosvērtiem un solīdiem.

Par nelielām likstām un nepatikšanām vispār nevajadzētu rakstīt. Parasti ir tā, ka tad, kad par šīm «nelaimītēm» uzzina vēstules saņēmējs, tās rakstītājs pats visu jau sen ir aizmirsis. Turpretī vēstules saņēmējs, it sevišķi tuvāks radinieks, var iztēlē daudz ko pārspīlēt un tāpēc velti bēdāties.

Gudrs rakstītājs allaž ievēro lasītāja garīgās attīstības līmeni. Tā, piemēram, ja viņš raksta kādam, kas ir mazāk izglītojies, domas ir izteiktas vienkāršākos teikumos, lasītājam vairāk saprotami.

Katra vēstule pirms nosūtīšanas ir rūpīgi jāpārlasa, pat tad, kad laika ir pavisam maz. Vēstule ir dokuments, kas vēl pēc daudziem gadiem var liecināt labu vai sliktu par vēstules autoru.

Vēstules beigas nedrīkstētu būt aprautas un negaidītas. Tām jābūt teksta loģiskam turpinājumam un jāsaskan ar uzrunu. Vēstules nobeigumu parasti raksta labajā pusē apmēram dažus centimetrus zem teksta. Pirmajā rindiņā var būt, piemēram, «Ar sirsnīgiem sveicieniem», otrajā — «Jūsu» vai «Tavs» («Tava») un trešajā — paraksts. Protams, tā darīt nav obligāti.

Ja vēstules saņēmēju uzrunā, piemēram, ar vārdiem «Mīļais Jāni!», tad vēstuli var beigt tā: «Tavs (Jūsu) Juris», «Tavs draugs Juris», «Ar sirsnīgu sveicienu Juris» u. tml. Labiem paziņām mēdz rakstīt «Ar sirsnīgiem sveicieniem (Jūsu) Juris Salna» u. tml. Tālākiem paziņām vēstuli parasti beidz šādi: «Ar cieņu (Jūsu) J. Salna» vai «Ar vislielāko cieņu (Jūsu) J. Salna».

Vēstuli iestādei beidz tikai ar savu vārdu, protams, tad, ja vēstules sākumā neviens nav uzrunāts. Ja vēstule sākusies ar uzrunu, t. i., ja vēstules autors ir vērsies pie kādas noteiktas personas, nobeigumā parasti raksta «Ar cieņu J. Salna». Ja vēstules rakstītājam ir kāds zinātnisks nosaukums, to drīkst parakstīt vēstules beigās sava vārda priekšā tikai tad, kad vēstule tiek sūtīta pilnīgi svešam cilvēkam, piemēram: «Doktors Juris Salna».

P. S. (postskripts [10] ) ir papildpiezīme, kura tiek rakstīta vēstules beigās, kad pēkšņi ienāk prātā vēl kas tāds, ko būtu nepieciešams pateikt. Tā, piemēram, «P. S. Aizmirsu pieminēt, ka arī Tev nopirku «Kritisko apcerējumu izlasi»» vai «P. S. Lūdzu, katrā ziņā paziņo, ar kuru vilcienu brauksi».

Postskriptu var rakstīt tikai tuviem cilvēkiem. Dienesta vēstulē, kā arī vēstulē vecākiem cilvēkiem to lietot nepieklājas, jo rūpīgam rakstītājam jau laikus jāzina, ko viņš otram grib teikt. Dienesta vēstulē postskripts pieļaujams tikai tad, ja tieši pirms vēstules nosūtīšanas ir pienākusi kāda svarīga ziņa, kas skar arī vēstules saņēmēju. Pēc papildpiezīmes vēlreiz jāparakstās vai vismaz jāuzraksta savi iniciāļi.

Atbildes vēstulei domātas markas nosūtīšana kādam savam paziņam gandrīz vienmēr būtu ārkārtīgi liels apvainojums. Marku vēstulei pievieno tikai tad, ja lūdz kādas rakstveida ziņas no pilnīgi svešas personas vai ja kāds radinieks vai loti tuvs paziņa raksta jaunai meitenei vai jaunietim, kas vēl pats nepelna. Katrā ziņā tas jādara loti taktiski. Vēstulē, ko sūta kādai iestādei, marku parasti nepievieno, jo katrā darba vietā ir attiecīgi naudas līdzekli pasta izdevumu segšanai.

Atklātnes (pastkartes, skatu kartes, mākslas pastkartes) lieto tad, kad kaut kas paziņojams pavisam īsi.

Ierobežotā atklātnes telpa ļauj rakstītājam teksta izkārtojuma ziņā rīkoties brīvāk nekā vēstulē, taču arī te jāraugās, lai teksts būtu uzrakstīts glīti un kārtīgi. Atklātni var izlasīt ikviens, tāpēc tur nedrīkst rakstīt itin nekā tāda, kas interesētu ziņkārīgos. Uz atklātnēm raksta tikai to, par ko var runāt svešu cilvēku klātbūtnē. Uz tām nedrīkst izteikt, pārmetumus vai kritiskas piezīmes. Ja ir nepieciešamība to darīt rakstveidā, tad jānosūta vēstule.

Atklātne nav piemērota ielūgumam uz viesībām, apsveikumiem sakarā ar darba jubileju, saderināšanos, kāzām vai bērna piedzimšanu, līdzjūtības apliecinājumiem u. c. Šādos gadījumos vai nu raksta vēstuli, vai ari izvēlas attiecīgu kartīti, kas nosūtāma aploksnē; var izmantot arī telegrāfa pakalpojumus. Arī dzimšanas un vārda dienas apsveikumus pieklājīgāk ir nosūtīt aploksnē, jo atklātne cejā var kjūt netīra.

Ja kāds saņemto pastkarti, uz kuras ir interesants attēls vai zīmējums, rāda citam, neklājas šai kartei pagriezt otru pusi un lasīt tekstu. Ja sūtītājs ir pazīstams, drīkst pajautāt, ko viņš raksta.

Izlasītās vēstules nedrīkst izmētāt. Ja kādu vēstuli nav vēlēšanās saglabāt, vispareizāk ir to sadedzināt.

Nav pieklājīgi vēstuli lasīt priekšā tiem, kam tā nav domāta, jo to laikam gan nevēlas itin neviens vēstules rakstītājs.

Noteikumu par vēstules noslēpuma saglabāšanu un vēstules neaizskaramību vajadzētu ievērot arī ģimenē. Katram ģimenes loceklim pienākušās vēstules jāatdod neatplēstas. Tomēr vēl atrodas viena otra ziņkārīga sieva, kas «netīšām» atver vēstuli, kura adresēta viņas dzīvesbiedram, un dažs labs vīrs, kas pārbauda savas dzīvesbiedres korespondenci. Abu laulāto starpā it īpaši ir nepieciešama savstarpēja uzticēšanās. Ja tās nav, tad vajadzētu būt vismaz tik lielai pašcieņai, lai ar varu necenstos ielauzties dzīvesbiedram vai dzīvesbiedrei atsūtītās vēstules noslēpumā.

Ir pavisam skaidrs, ka cilvēks, kas sevi cienī, nekur un nekādos apstākļos nelasa citu vēstules. Pieklājība un morāle prasa, lai vēstules noslēpums tiktu respektēts.

Uz katru vēstuli jāatbild pēc iespējas drīz. Ja nav laika, jāuzraksta vismaz dažas rindiņas. Steidzama atbilde sevišķi svarīga ir tad, kad lūdz kādu padomu vai ziņas. Jācenšas atbildēt uz visiem vēstulē izvirzītajiem jautājumiem. Arī tad, ja lūgumu apmierināt nav iespējams, tomēr jāatbild, turklāt nekavējoties.

Noteikta termiņa atbildes rakstīšanai nav tad, ja divi cilvēki savā starpā korespondē pastāvīgi, — katrs raksta atbildi, kad viņam ir laiks un patika. Taču arī šādā gadījumā pārlieku ilga vilcināšanās nav pieklājīga.

Jāatbild arī uz apsveikumiem. To izdarīt var ļoti īsi. Ja apsveicēju ir daudz, piemēram, darba jubilejas reizē, var pateikties ar laikraksta starpniecību.

Pateicības vēstuli nosūta visiem tiem, kas izrādījuši kādu īpašu laipnību vai izdarījuši pakalpojumu un kam nav varēts pateikties mutvārdiem. Ja nav iespējams uzrakstīt vēstuli tūlīt un ^o dara vēlāk, ir jāatvainojas un sava aizkavēšanās jāpamato.

Atvainošanās vēstuli nosūta cilvēkiem, kurus vēstules rakstītājs ir nejauši vai attiecīgā brīdī apzināti kaut kādā veidā apvainojis — vai nu ar vārdiem, vai ar vēstuli, vai arī ar savu izturēšanos. Vienalga, kāda iemesla dēļ un kā cits ir apvainots, apvainotājam jāatrod sevī tik daudz vīrišķības un pašcieņas, lai atzītu pāridarījumu un lūgtu piedošanu.

Pieklājība prasa, lai cilvēkam, kurš atvainojas, tiktu piedots un par to darīts zināms vēstulē.

Atgādinājuma vēstuli raksta personai, kas aizmirsusi izpildīt savu pienākumu vai ar nolūku to kavējas darīt. Atgādinājums vienmēr jāsūta slēgtā aploksnē. Tas jāraksta pieklājīgā tonī pat tad, ja rakstītājam ir juridiskas tiesības izvirzīt savas prasības, piemēram, kad jāsaņem parāds, aizdota lieta utt. Ir skaidrs, ka ikviens kārtīgs cilvēks pēc atgādinājuma vēstules saņemšanas uz to nekavējoties reaģēs un savas saistības izpildīs. Viņš katrā ziņa nosūtīs arī attiecīgu atvainošanās vēstuli.

Ieteikuma (rekomendācijas) vēstule jāraksta ar lielu atbildības izjūtu. Sādu vēstuli var dot tikai cilvēkam, kuru labi pazīst. Tajā īsi jāraksturo ieteicamās personas spējas un atkarībā no apstākļiem jāsniedz ari citas ziņas. Pats par sevi saprotams, ka cilvēks, kas ir saņēmis ieteikumu, par to pateicas.

Līdzjūtības apliecinājumu nosūta cilvēkam, ko piemeklējusi liela nelaime. Šādai vēstulei nav jābūt garai, bet to uzrakstīt ir ļoti grūti. Līdzjūtības un mierinājuma vārdi jāizsaka ar lielu taktu un sirsnību.

Līdzjūtības apliecinājumu izsaka vēstulē vai uzraksta uz kartītes (šo kartīti nekad nedrīkst sūtīt bez aploksnes). Var arī nosūtīt attiecīgu telegrammu. Par līdzjūtību pateicas vai nu ar personiski rakstītu vēstuli, vai arī ar īpašu iespiestu kartīti. Pateicības tekstu nereti ievieto laikrakstā.

Lietišķo vēstuļu saturs var būt ļoti dažāds. Iesniegumiem, kam nav paredzēta īpaša veidlapa, parasti izvēlas baltu papīru mašīnraksta lapas lielumā. Augšā uzraksta iestādes nosaukumu, reizēm arī tās personas vārdu, kurai iesniegums adresēts. Zem tā labajā pusē uzrāda savu, t. i., iesnieguma rakstītāja pilnu vārdu (priekšvārdu, tēva vārdu un uzvārdu; reizēm ir nepieciešami arī pases dati), adresi vai darba vietas nosaukumu, tālruņa numuru. Atstājot nelielu atstarpi, lapas vidū uzraksta «iesniegums». Apmēram pusotra centimetra attālumā zem tā sāk rakstīt tekstu (sk. 209. lpp.). Lietišķo rakstu teksta izkārtojuma paraugi atrodami arī skolas gramatikas grāmatās.

Dienesta vēstule jāraksta pēc iespējas īsi, lietišķi un saprotami, lai tās saņēmējam par attiecīgo jautājumu rastos precīzs un skaidrs pārskats.

Ja lietišķajam rakstam ir pievienoti kādi dokumenti un apliecības, reizēm arī fotoattēli un citi materiāli, tie jānorāda teksta beigās aiz virsraksta «Pielikumā».

Diemžēl ir vēl arī tādas vēstules, kuras tūlīt pēc saņemšanas, nemaz nelasītas, vajadzētu sadedzināt. Tās ir anonīmās vēstules. To rakstītāji ir zemiski cilvēki, kas apskauž citus un cenšas tos nomelnot. Cilvēks, kas sevi un citus cienī, nekad nerakstīs vēstuli bez paraksta. Ja vēstulē ir norādīts uz kādiem trūkumiem un nepareizībām, tās autors var lūgt, lai viņa vārdu jautājuma izskatīšanā un noskaidrošanā nemin.

Personām, kam jāierodas daudzās iestādēs un jātiekas

ar svešiem cilvēkiem, vizītkarte ir pilnīgi nepieciešama. Tā palīdz ietaupīt laiku. Daudz ērtāk taču ir pasniegt vizītkarti, kurā visas vajadzīgās ziņas atrodamas skaidri salasāmā iespiedumā, nekā tērēt laiku, pasakot vai pat uzrakstot savu vārdu, darba vietas nosaukumu, nodarbošanos, adresi utt. Vizītkartes forma un lielums var būt dažādi. Visvairāk izplatītas ir šāda lieluma vizītkartes: 5X9, 5,5X9, 4,5X8,5 cm. Vizītkartes, kas ir lielākas par 10X6 cm un mazākas par 3X7 cm, nav praktiskas. Solīda vizītkarte ir vienkārša: tā izgatavota no attiecīga lieluma un biezuma balta, bāli dzeltena vai iepelēka papīra. Burtiem jābūt skaidri salasāmiem, to krāsai — melnai, tumši zilai vai brūnai. Vārdu un uzvārdu (krievu valodā arī tēva vārdu) iespiež kartes vidū ar lielākiem burtiem, vajadzības gadījumā mazliet augstāk par vidu, lai zem vārda varētu parakstīt vēl grādu, profesijas, amata vai iestādes nosaukumu. Kartes kreisajā pusē raksta adresi, labajā pusē — tālruņa numuru. Ir lietderīgi vizītkartes iespiest divās valodās: vienā pusē — latviešu valodā, otrā — krievu valodā.

Ja iet pie kādas personas uz pieņemšanu vai arī pēc izsaukuma, vizītkarte jānodod sekretārei. Sekretāre to aiznes savam priekšniekam (dažviet vizītkaršu nešanai ir īpašas paplātes). Vizītkarti pasniedz arī priekšā stādoties. Tās saņēmējs ar galvas mājienu pateicas (vizītkarti atpakaļ nedod). Viņš var pasniegt pretī arī savu vizītkarti. Vizītkartes glabājamas kabatas portfelī, īpašā nodalījumā.

Analoģiski vizītkartes lietojamas arī privātajā dzīvē.

UZVEŠANĀS MĀJĀS UN SADZĪVES KULTŪRA

Statistiķi apgalvo, ka pusi sava mūža cilvēks pavadot mājās. Ar mājām ari saistās katra cilvēka pirmie iespaidi. Daži domā, ka cenšanās pēc mājas ērtībām ir mietpilsoniska parādība, turpretim citi patīkamu mitekli uzlūko par laimes pamatu. Lai gan tieksme dzīvot ērtos apstākļos ir gluži cilvēciska, taču jāraugās, lai tā negūtu pārsvaru pār visu citu.

Sadzīves kultūra, tāpat kā visas citas kultūras nozares, ir sabiedriski nozīmīga. Lietderīgi un gaumīgi iekārtots dzīvoklis nav atsevišķu pilsoņu privāts estētisks prieks, tas ir arī svarīgs visas sabiedrības dzīves faktors. Ir neapstrīdama patiesība, ka ērtā, patīkamā mājoklī cilvēks vislabāk atjauno savus fiziskos un garīgos spēkus.

Laikam gan nevienā komunālajā dzīvoklī nedzīvo cilvēki ar pilnīgi vienādu temperamentu un paradumiem. Tāpēc arī gadās, ka viena iedzīvotāja ieražas izjāuc otra dzīves veidu. Lai novērstu nesaskaņas, būtu lietderīgi jau

pirmajās kopīgās dzīves dienās noskaidrot savstarpējās tiesības un pienākumus un tādējādi pašā sākumā ieviest kārtību. Pareizi rīkojas tie, kas tūlīt vienojas par virtuves izmantošanas laiku, par kopējo telpu tīrīšanas kārtu, par vannas istabas lietošanu, par īres, elektrības, gāzes un citu kopīgo rēķinu samaksu, par stundu, kad dzīvoklī jāsākas nakts mieram, utt. Pašu pieņemtie mājas kārtības noteikumi jāievēro precīzi.

Saudzīgi jāapietas ar kopīgo inventāru. Dažkārt gadās, ka kāds no kopējo telpu lietotājiem nejauši kaut ko ir sabojājis; šādās reizēs sava vaina jāatzīst un kļūda jāizlabo; nedrīkst nodarījumu slēpt vai noliegt, kā mēdz darīt slikti audzināti bērni, vai arī bezrūpībā visam atmest ar roku un cerēt, ka cits visu nokārtos. Jāatceras, ka daudzi lieli strīdi sākas ar nenozīmīgiem sīkumiem un ka, rīkojoties godīgi un apzinīgi, tos ir iespējams laikus novērst.

Mierīgas cilvēku kopdzīves lielākie ienaidnieki parasti ir egoisms un stūrgalvība. Tie izraisa daudz ķildu, sagādā nepatikšanas un līdz ar to bojā nervu sistēmu.

Dzīvokļa un mājas kaimiņu prasības un vēlmes jāņem vērā arī sīkumos. Namamāte, kas dauza savus paklājus un segas vai purina putekļu lupatu tur, kur kādam citam patlaban žūst veļa, nevar gaidīt laipnu attieksmi pret sevi. Ievērojot vēja virzienu, jācenšas atrast putekļu izdauzīšanai piemērotu vietu, lai tie neiekļūtu dzīvokļos, nekristu uz garāmgājēju drēbēm utt. Nav atļauts grīdsegas un citas putekļainas lietas purināt pa logiem vai no balkona. Tā, piemēram, Holandē paklāju dauzīšana un putekļu lupatu purināšana, kā arī putekļu sūcēju tīrīšana dienā ir pilnīgi noliegta. (Starp citu, paklājus tur dauza galvenokārt vīrieši.) To šai zemē var darīt vienīgi vēlās vakara un agrās rīta stundās. Pats par sevi saprotams, ka nedrīkst mest ārā pa logu novītušas puķes un citus atkritumus.

Katrs cilvēks prot novērtēt savu darbu un pūliņus, bet viņam jāiemācās saskatīt un cienīt arī citu pūles; tieši šai prasmē slēpjas cilvēku kulturālums.

Viens otrs nereti aizmirst, ka dzīvoklis nav radiostudija, kuras sienas apšūtas ar materiālu, kas nelaiž cauri skaņas, un ļauj savam radioaparātam skanēt pa visu māju. Nosodāmi ir arī ļaudis, kas rīko trokšņainas ballītes un dejo l.i, k.i stāvu zemāk apmetums krīt no griestiem, vai, dau-

Nosodāmi ir ļaudis, kuri rīko trokšņainas bailites, kas nereti ieilgst pāri pusnaktij.

zīdāmi kājas, brāžas pa kāpnēm un ar blīkšķi cēit ciet durvis, vispār visi tie, kas itin neko neprot izdarīt bez lieka trokšņa.

Jāraugās arī uz to, lai bērni neceltu lielu troksni, nekliegtu un nesvilpotu.

Cilvēki, kas dzīvo vienā mājā, parasti sveicina cits citu un māca to darīt arī saviem bērniem.

Tāpat kā āriene, arī mājoklis atspoguļo cilvēka garīgo būtību. Kļūdās tas, kas domā, ka mājas omulību nosaka dārgas mēbeles, slavenu mākslinieku darbi pie sienām, lepnas segas un skaistas lietas. Viss ir atkarīgs no dzīvokļa iemītnieku gaumes un uzvedības.

Cilvēkam mājās ir nepieciešama mierīga un patīkama dzīve, lai viņš varētu uzkrāt jaunus spēkus, kas tik nepieciešami ikdienas darbā un sadzīvē.

Tīrība un kārtība, ģimenes locekļu un pārējo īrnieku cenšanās dzīvot saticībā ir mājas miera un omulības priekšnosacījumi.

Tur, kur nav kārtības un tīrības, kur namamāte ir nevīžīga un nolaidīga, nav īsta mājas miera. Taču arī «paraugdzīvoklī», kur tīrība ir pārvērsta par kultu un valda slimīgs pedantisms, nav omulības. Abas galējības ir kaitīgas.

Tīrības un kārtības izjūta prasa, lai katrs priekšmets būtu lietderīgs un lai tas atrastos savā vietā. Dzīvoklī, kurā mīt cilvēki, kas mīl kārtību, neviens apģērba gabals nekarājas uz krēsla atzveltnes, nekas lieks nemētājas uz galda. Šādā dzīvoklī arī rotaļlietas nav izsvaidītas pa visu istabu un pat mazs bērns pēc rotaļāšanās prot tās savākt un nolikt vietā. Par kārtību un tīrību savām iespējām atbilstoši jārūpējas ikvienam ģimenes loceklim, pat tad, ja namamāte ir nodarbināta vienīgi pašu saimniecībā. Tur, kur strādā arī namamāte un mājās nav neviena, kas īpaši rūpētos par kārtību, ir pilnīgi nepieciešams sadalīt mājas darbus starp visiem ģimenes locekļiem. Katram no tiem ir jāpalīdz iepirkties, gatavot ēdienu, mazgāt traukus, tīrīt dzīvokli utt. Arī bērniem jāuztic uzdevumi, kas viņiem ir pa spēkam, jo tādējādi viņos tiek ieaudzināta darba mīlestība un pienākuma apziņa. Kaut arī mājas darbos ir iesaistīta visa ģimene, galvenā atbildība par kārtību tomēr gulstas uz namamātes pleciem.

Savu laiku jāprot plānot arī tām sievietēm, kuras ir aizņemtas tikai mājsaimniecībā. Plānveidīgi strādājot, laiku var izmantot racionālāk.

Dažās ģimenēs saimnieciskie jautājumi rada nesaskaņas un pat ķildas. Ir ārkārtīgi svarīgi tos risināt tā, lai ģimenes budžeta plānošanā būtu noteikta sistēma un kārtība.

Mūsu dienās abi laulātie lielākoties strādā ārpus mājas, dodami ģimenes budžetā katrs savu ieguldījumu. Parasti ienākumi ir atšķirīgi. Protams, tas, kā katra ģimene atrisina naudas jautājumus, ir tās personiska darīšana. Tā, piemēram, ja ir iespējams, katrs no savas algas atstāj sev zināmu summu, tā sakot, kabatas naudai, bet lielāko daļu nopelnītā liek kopīgā ģimenes kasē. Būtu ļoti lietderīgi i/darīt budžeta kalkulāciju. Ārkārtēji, neparedzēti izdevumi ģimenē katrā ziņā jāsaskaņo. Ģimenēs, kurās saimniecisko jautājumu risināšanā pastāv noteikta kārtiba, ir arī labāka saticība un drošāka, mierīgāka dzīve. Ja namamāte ir aizņemta tikai mājsaimniecībā, nauda saimniekošanai no ģimenes galvas viņai katrā ziņā ir jāsaņem regulāri.

Mājas miers ir atkarīgs kā no vīra, tā arī no sievas. Par galvenajiem priekšnosacījumiem ir uzlūkojama savstarpēja uzticēšanās, saprašanās un pieklājīga uzvešanās.

Daudzi vīri, kas ārpus mājas ir spiesti pakļauties citiem vai kam darbā vai kur citur bijušas nepatikšanas, sava sliktā garastāvokļa žulti bieži izgāž uz mājiniekiem. Šī neglītā egoistiskā rīcība liecina, ka cilvēks nav pietiekami kulturāls.

Lai dzīvotu saskanīgi, jāprot pār sevi valdīt. Cik bieži jānožēlo vārdi, kas pateikti nesavaldībā vai dusmās! Mēdz sacīt: «Izteikts vārds nav atsaucams.»

Pieklājīgs vīrs, tāpat arī sieva pret savas ģimenes locekļiem ir tikpat uzvedīgi kā pret svešiem: viņi ne vecāku, ne bērnu, ne svešinieku klātbūtnē nerunā rupji vai pliekani, nelieto neglītus žestus, nesaka apvainojošas piezīmes. Ja kas ir izdarīts aplam, par to jārunā zem četrām acīm un tā, lai otru neapvainotu.

Vecākiem ir ne tikai morāls, bet arī juridisks pienākums bērnus pareizi audzināt.

Mājās bērns Iegūst pirmo dzīves skolu. Jau no mazām dienām bērni jāaudzina godīgā un darbīgā atmosfērā, viņos jāattīsta visas kulturāla cilvēka īpašības un viņi jāpieradina ievērot un pildīt pieklājīgas uzvešanās noteikumus — tikai tā iespējams izaudzināt īsti kulturālus, morāli skaidrus sabiedrības locekļus. Lai no mazuļa izaugtu godīgs un kārtīgs pilsonis, vecākiem ar savu uzvedību ir jārāda viņam priekšzīme.

Bērnu audzināšanā tēva un mātes rīcībai ir jābūt saskaņotai.

Jau agrā bērnībā mazulim ir jāmāca mīlēt tīrību un kārtību: pirms maltītes allaž nomazgāt rokas, pirms gulētiešanas iztīrīt zobus un nomazgāt ne tikai seju, bet arī ausis un kaklu, lietot kabatas lakatiņu, kārtīgi ēst utt. Bērnam nedrīkst ļaut runāt ar pilnu muti, urbināt degunu, bāzt mutē pirkstus, grauzt nagus, klepot ar neaizklātu muti utt. Bērniem ir paradums uz lietām un cilvēkiem rādīt ar pirkstu, tāpēc jau agrā bērnībā jāsāk viņiem skaidrot, ka tā darīt nav pieklājīgi. Jau laikus bērns jāmāca pareizi ēst, pieklājīgi sveicināt, godāt vecākus cilvēkus utt. Attieksmēs ar vecākiem bērnam jābūt neliekuļotam un atklātam. Pieaugušo pienākums ir ari bērniem teikt «lūdzu» un «pateicos», jo šais vārdos mazuļi izjūt zināmu savas rīcības atzīšanu un mācās pret citiem izturēties ar cieņu. Gadās, ka bērnam tiek nodarīts pāri. Ja noskaidrojas, ka tā tiešām ir noticis, jālūdz, lai viņš piedod. Pieaugušie reizēm nejauši vai pārpratumu dēļ bērnu var apvainot. Arī šādā reizē viņa priekšā ir jāatvainojas. Ja bērnam ir labas īpašības un viņš prot uzvesties, tas jāredz un jāatzīst. Taču nav pareizi bārstīties ar slavinājumiem (nedrīkst tos ļaut teikt ari citiem): «gudrs bērns», «skaists bērns», «ļoti labs bērns» utt. Pastāvīgi cildinājumi, kas nereti ir pilnīgi bez pamata, bērnos ieaudzina liekulību un egoismu.

Tā kā bērnu audzināšana ir sevišķi atbildīgs uzdevums, visiem vecākiem jau tūlīt pēc bērna piedzimšanas vajadzētu iepazīties ar audzināšanas problēmām. Par tām var lasīt speciālajā literatūrā, noklausīties īpašu kursu kultūras universitātēs vai attiecīgas lekcijas kultūras namos, iestāžu un rūpnīcu klubos, skolās, radiofonā u. c.

Vēlreiz un vēlreiz jāuzsver, ka bērnu audzināšanā vislielākā nozīme ir vecāku paraugam.

Sadzīves kultūra nenozīmē kultūru tikai atsevišķa cilvēka mājās, ko ierobežo viņa dzīvokļa četras sienas, — tā ir arī visu mājas iedzīvotāju un. visas sabiedrības dzīves veida kultūra.

Diemžēl atrodas vēl cilvēki, kam šai jautājumā ir ierobežota izpratne: viņi sadzīves kultūras jēdzienā ietver tikai savu personisko telpu tīrību un skaistumu, un viņiem nav itin nekādas daļas par sabiedriski lietojamo telpu, krāšņumdārzu, parku un ielu tīrību un kārtību. Uzraksti «Lūdzam notīrīt kājas», «Ievērot tīrību», «Aizliegts staigāt pa zālāju» un citi tamlīdzīgi norādījumi ir kauna zīmes, kas liecina par zemu sadzīves kultūru. Vai tiešām cilvēkiem, kuri sevi uzlūko par kulturāliem, šādi atgādinājumi ir nepieciešami? Par kādu kultūru gan var būt runa, ja vecāki (tāpat arī sveši cilvēki) bērniem neaizliedz aprakstīt un sašvīkāt māju sienas un žogus, bradāt parkos pa zālājiem vai puķu dobēm, lauzt zarus?

Lai sasniegtu augstu sadzīves kultūras pakāpi, jāievēro sanitārie noteikumi un kārtība, jāattīsta sevī daiļuma izjūta.

Mūsu sabiedrībā sadzīves un mājas kultūras celšanai tiek pievērsta liela uzmanība. Ikvienam cilvēkam ir iespējams vajadzīgās zināšanas apgūt attiecīgajās tautas universitāšu fakultātēs un pulciņos, kas savu darbību gadu no gada paplašina. Gaumi un daiļuma izjūtu palīdz padziļināt arī lietišķās mākslas izstādes, speciālie žurnāli (pirmām kārtām «Padomju Latvijas Sieviete» un «Māksla»), radio un televīzija.

ĢĒRBŠANĀS UN KOSMĒTIKA PAR APĢĒRBU

Lai ģērbtos gaumīgi, nepietiek ar prasmi ieturēt noteiktu stilu, pieskaņot apģērbu augumam un izvēlēties piemērotus krāsas toņus. Jāzina ari, kad un kur ko valkāt un kas katram vecumam ir piemērots.

Apģērbi tiek grupēti pēc tā, kad tos valkā.

Guļamtērpus — naktskreklu un pidžamu — lieto tikai gulēšanai. Un tomēr ir vīrieši, kas neņem vērā citas cilvēkus un mierīgu prātu ar pidžamu mugurā sēž vilcienā, pastaigājas pa pludmali un atpūtas namu gaiteņiem vai valkā tos mājās. Tas taču ir tieši tas pats, kas rādīties ļaudīs apakšveļā. Pie veļas pieder arī sieviešu kombinē. Tāpēc to (pat visgreznāko un dārgāko) neklājas rādīt citiem, pat tā maliņa nedrīkst pazibēt no virsdrēbju apakšas. Tomēr atrodas sievietes, kas sava kombinē mežģīni demonstrē apģērba izgriezumā.

Rita tērpu — rītakleitu, rītasvārkus vai peņuāru — v.dk.i tikai rīta tualetes laikā. Diemžēl ne viena sieviete

vien rīta stundās rītakleitā un istabas čībiņās (reizēm no rītakleitas apakšas pat lien laukā naktskrekls!) skrien pāri ielai uz veikalu vai arī sarunājas ar kaimiņieni mājas gaitenī vai pagalmā. Rītakleita nav mājas kleitas aizstājēja, tāpēc tajā nepieklājas uzņemt pat nejauši atnākušu viesi.

Mājas apģērbs. Daudzi cilvēki mājās staigā nevērīgi un pat nevīžīgi apģērbušies. Dažs domā: «Mājās taču neviens neredz.» Bet dzīvesbiedrs (dzīvesbiedre) un bērni? Nekārtīgi apģērbies cilvēks nedomā par to, ka bērnos jau no mazotnes jāieaudzina skaistuma izjūta un kārtības mīlestība. Bieži vien sievietes mājās valkā vecus balles tērpus. Tas ir pavisam aplam, jo šādā nepraktiskā, izskatu zaudējušā apģērbā tās rada citiem sliktu iespaidu par sevi un arī pašas nejūtas brīvi un omulīgi. Daudz prātīgāk būtu mājās valkāt ērtu, vienkāršu un glītu lēta kokvilnas auduma ķiteļkleitu. Tāpat ļoti praktiski ir mājas tērpam izvēlēties svārkus un blūzi vai svārkus un puloveru, kā arī sarafānu. Sarafānu var pašūt no vecas vilnas auduma pēcpusdienas kleitas. Mājas darbus veicot, pilnīgi nepieciešams ir priekšauts vai priekšautuzsvārcis. Arī tie nedrīkst būt neglīti. Mājas apģērbam allaž jābūt brīvam, skaistam, tīram.

Vīriešiem mājās ļoti piemērota ir ērta un viegla mājas jaka, mājas svārki, blūze vai kamzolis. Kaklasaites vietā mājās ir patīkami aplikt plānu šalli.

Dienas apģērbu valkā dienā: darbā (ja tur nav nepieciešams speciāls apģērbs), uz ielas, muzeju un izstāžu apmeklējumos, kafejnīcā, restorānā, arī dienā izdarāmos apciemojumos. Sievietes dienas apģērbam jābūt atturīgam un vienkāršam kā piegriezuma, tā arī auduma ziņā, bez sevišķiem izgreznojumiem; pie šāda apģērba nevalkā lielas un mirdzošas rotaslietas. Ļoti ieteicams dienā ir sportiska piegriezuma apģērbs.

Ziemas kleitām parasti izvēlas nespodrus vienkrāsainus vai raibus vilnas audumus, pusvilnas, kā arī biezākus mākslīgās šķiedras vai kokvilnas audumus. Vasaras kleitas šuj no viegli mazgājamiem un ērti tīrāmiem kokvilnas, puslinu vai linu, blāviem mākslīgās šķiedras vai zīda audumiem.

Dienā valkājama ielas un darba apģērba šūšanai jāvairās iegādāties drānu, kuras raksts ir uzkrītošs un īpaši

Rita tērpu valkā tikai rīta tualetes laikā.

efektīgs (šādi audumi der pludmales tērpiem). Dienas tērpam neder arī samts (izņēmums ir mazgājamais samts), tafts, caurspīdīgs kaprons, šifons, mežģīnes vai kāds cits košs un spīguļojošs svinīga izskata audums.

Dienā valkājamas kleitas un blūzes neklājas izrotāt ar dārgām mežģīnēm un izšuvumiem, ar mirdzošām un vizuļojošām pērlītēm. Tām der kaut kas atturīgāks, piemēram, apmalojumi, nošuves, lentītes, sīkas ieloces, vienkārši izšuvumi klusinātos toņos, linu mežģīnes. Pēdējā laikā mežģīnes un izšuvumi ir modē, bet dažas jaunietes zaudē mēra izjūtu. Ar dārgām mežģīnēm un spožām pērlēm vai zīlītēm izgreznotas kleitas, kas vakarā un slēgtās telpās ir īstā vietā, dienā rada lētu un banālu iespaidu. Šādu

kleitu valkāšana ikdienā ir pilnīgā pretrunā ar labā toņa prasībām.

Kleitu (arī mēteļu un kostīmu) piegriezumā jāvauas no ekstravagantām (asimetriskām) līnijām un bagātīgiem, grezniem drapējumiem. Ziemā sevišķi izdevīgi ir valkāt svārkus vai sarafānsvārkus. Dažādas blūzes, puloveri vai jakas, kas valkāšanai ir ērti, pa4īdz apģērbu dažādot.

Garās un pusgarās bikses (tās izskatās labi tikai slaidām, jaunām sievietēm) var valkāt gan mājās (saimniekojot), gan darbā (biksēs strādāt ir ērtāk), gan arī ejot uz tirgu iepirkties. It īpaši tās nepieciešamas, nodarbojoties ar sportu vai dodoties pārgājienā.

Ikdienas gaitām jāizvēlas vienkārši apavi ar zemu vai pusaugstu papēdi. Ja kājās ir kurpes ar augstiem papēžiem, solis jāsper stingri, dabiski un skaisti. Šādi apavi nav piemēroti garākam ceļam vai ilgākai stāvēšanai.

Vīrieši ziemā valkā tumšākus, vasarā — gaišākus vieglāka auduma uzvalkus. Cauru gadu var valkāt vidēji tumšas drēbes. Dienā vīrieši drīkst atļauties arī krāsainākus un pat izteikti rakstainus apģērba gabalus: gan mēteli, gan uzvalku, gan kreklu, kaklasaiti, zeķes u. c. Dienā valkā sportisku, kombinētu vai parastu ielas uzvalku. Pie biksēm, kas šūtas no mazgājamā samta, der tikai sportiski svārki vai blūze; jāatceras, ka šādu apģērbu drīkst ģērbt vienīgi dienā. Zem dienas uzvalka var valkāt ne tikai vesti, bet arī vilnas kamzoli, puloveru vai svīteri.

Aukstā un mitrā laikā ieteicams staigāt kurpēs ar kaučuka zolēm. Uz ielas -visvairāk piemēroti ir melni, brūni vai pelēki parastās ādas (nevis lakādas!) apavi. Vasarā tie var būt citos, gaišākos toņos.

Karstā vasaras dienā, valkājot tikai kreklu, kaklasaiti nesasprauž un pie krekla nepiestiprina. Sporta kreklu valkā bez kaklasaites. Raibie vasaras krekli, kas šūti īsām piedurknēm, nēsājami kopā ar īsajām biksēm brīvā dabā vai vietā, kur tiek pavadīts vasaras atvaļinājums. Pilsētas ainavā šie krekli neiederas pat viskarstākajās vasaras dienās. Nekādā ziņā šāds apģērbs nav piedienīgs iestādes darbiniekam, it sevišķi tur, kur darīšanas kārto daudz cilvēku. Ja kājās ir garās bikses, raibais krekls noteikti valkājams biksēs.

Mēteli neklājas uzmest uz pleciem; tam vienmēr jābūt kārtīgi aizpogātam.

Darba apģērbs. Līdz šim vēl nav gadījies redzēt darbā vīrieti, kam mugurā būtu smokings un kājās — lakādas kurpes. Turpretim svētku tērpā vai uzkrītoši izgreznojušos sievieti reizēm darbā var sastapt. Darbā, tāpat kā mājās, nedrīkst valkāt vecas vai apvalkātas svētku drēbes.

Darba apģērbam jābūt saskaņotam ar darba veidu, praktiskam un ērtam, lietišķam un atturīgam. Tas jāpiemēro gadalaikam un temperatūrai.

Darba drēbju lietderīgums ir atkarīgs arī no piegriezuma. Pastāv vispārīgs noteikums, ka darba apģērbam jābūt ērtam, lai būtu iespējams izdarīt dažādas kustības.

Jāizvēlas ērti un brīvi apavi. Darbam vislabāk atbilst zābaki un kurpes ar slēgtu papēdi. Sievietēm, it sevišķi tām, kam strādājot jāstāv vai jākustas, der valkāt kurpes ar zemu vai ari ar 2—3 cm augstu papēdi.

Darbs ir produktīvāks, ja apģērbs ir pielāgots darba veidam. Ir izstrādāti atšķirīgām nozarēm piemēroti darba apģērbu tipi, kas saskaņoti ar drošības tehnikas un higiēnas prasībām.

Darba veids nosaka darba apģērba auduma izvēli. Vienmēr jāizraugās viegli mazgājams vai viegli tīrāms materiāls. Darbā, kurā speciāls apģērbs nav vajadzīgs, piemēram, dažādās iestādēs, valkā parastu dienas apģērbu; ir jāievēro, ka arī vasaras karstumā darba telpās neklājas uzturēties drēbēs, kam ir pārāk liels kakla vai roku izgriezums. Ja gadās, ka tieši no darba jāiet uz teātri vai kādu sarīkojumu, var svētku tērpu pavilkt zem virsvalka vai arī ģērbt kleitu, kas ar attiecīgu rotājumu viegli ir padarāma svinīgāka.

Darbā līdz minimumam vajadzētu ierobežot kosmētikas līdzekļu lietošanu.

Modes preču, gatavo apģērbu, kosmētikas līdzekļu vai juvelierizstrādājumu veikala pārdevēja var nolakot nagus sarkanā krāsā, lietot vairāk kosmētikas līdzekļu un arī uzlikt kādu rotaslietu. Turpretim citur, it īpaši medicīnas nozarē, pārtikas preču ražošanā un pārdošanā, šādi izskaistināšanās paņēmieni nav vietā.

Darba apģērbā nedrīkst par zemu novērtēt arī krāsu psiholoģisko nozīmi. Pēdējo gadu pētījumi ir pierādījuši, ka apkārtējās krāsas un šo krāsu kombinācijas lielā mērā ietekmē darba noskaņu un darba ražīgumu. Telpā, kurā strādā daudz cilvēku vai kurā valda liels troksnis, it sevišķi tad, ja darbs prasa iedziļināšanos, apģērbam kā

Sporta

apģērbam /ābūt ērtam, vieglam un skaistam.

krāsu, tā ari krāsu kontrastu ziņā jābūt cik vien iespējams atturīgam un mierīgam, taču krāsas nedrīkst būt nomācošas un drūmas.

Katram jārūpējas par to, lai viņa izskats atbilstu darba veidam.

Sporta apģērbam jābūt ne vien ērtam, vieglam un skaistam, bet arī tādam, kas labi regulē ķermeņa siltumu. Pareizai cilvēka ķermeņa temperatūras regulācijai ir ļoti liela nozīme. Tā sportistam dod iespēju maksimāli izmantot savu enerģiju un novērš tiklab ķermeņa pārkaršanu, kā arī pārliecīgu atdzišanu. (Gan viena, gan otra parādība bieži izraisa saslimšanu.) Izvēloties konkrētas sporta nozares pārstāvjiem apģērbu, noteikti jāņem vērā arī sportista slodze, mērķis, kuru viņš tiecas sasniegt, sacensību vai treniņa vieta un laiks.

Visvairāk izplatītais sporta veids pie mums ir slēpošana. Kā jāģērbjas, dodoties slēpot? Lai atbildētu uz šo jautājumu, katrā ziņā jāšķir sportists no slēpošanas cienītāja. Aktīvā slēpošanas sporta dalībniekiem ir speciāls apģērbs. Slēpošanas cienītāja slēpojamais apģērbs kā krāsu, tā arī piegriezuma ziņā parasti ir daudzveidīgāks. Vīriešu un sieviešu slēpojamie apģērbi daudz neatšķiras. Sievietes, tāpat kā vīrieši, valkā ķīļbikses, t. i., bikses ar sašaurinājumu lejasgalā. To galus ieteicams nobeigt ar vilnas dzijas patentadījumu, jo tas labi pieguļ kājai. Biksēm izmanto blīvu vilnas vai mākslīgās vilnas triko, impregnētu audumu vai buru audeklu, plānāku vadmalu vai mazgājamo samtu. No šā paša materiāla var šūt arī blūzi. Vējjakai tomēr labāk ir izvēlēties drānu, kas nelaiž cauri vēju, bet laiž cauri gaisu. Ļoti praktiskas ir garas vējjakas, jo tās slēpojot neraujas uz augšu. Vējjakām piegriezums var būt dažāds, taču jāraugās galvenokārt uz to, lai tās netraucētu kustēties. Vējjakas aizdarei vislabāk der rāvējslēdzējs. Vējjakai ir jābūt ar kapuci; to var šūt arī piepogājamu. Ļoti ērtas ir jakas un blūzes, kam apkakle un aproces pieadītas. Slēpošanai ļoti piemērotas ir arī vadmalas vai kažokādas vestes. Pie sporta tērpiem valkā arī adītas vilnas jakas (tās var būt gan vienkrāsainas, gan rakstainas), adītas cepures, īsās zeķes, šalles un cimdus. Slēpojot vispraktiskākie ir ādas dūraiņi, jo tie tik drīz nenodilst un tik viegli nelaiž cauri mitrumu.

Slēpojot un slidojot ir svarīgi, lai kājas vienmēr būtu siltas. Tas panākams, velkot vilnas zeķes.

Ir kļuvis par tradīciju tenisu spēlēt baltā tērpā. Vīrieši valkā īsas vai garas baltas bikses, kreklu ar īsām piedurknēm vai vilnas puloveru.

Sievietes ģērbjas vai nu īsās biksēs, vai arī svārciņos ar ielocēm. Pie tenisa kurpēm valkā īsās zeķītes.

Pludmales apģērba komplektā vislielākā nozīme ir sauļošanās tērpam. Tam vajadzētu būt vai nu no acetātzīda, vai arī no kokvilnas auduma, jo pirmais ultravioletos starus laiž cauri pilnīgi, bet otrs — vismaz daļēji.

Peldēties ir ieteicams ar vilnas vai elastika kostīmu, kas labi uzsūc mitrumu. Pēc peldēšanās ķermenim nedrīkst ļaut pārmērīgi atdzist, tāpēc slapjais peldkostīms jāapmaina pret sausu apģērbu. Pārģērbjoties ērti ir izmantojama pludmales jaka, mētelis vai pončo (apmetnis), kas pagatavots no frotē vai cita tamlīdzīga auduma.

Saulainajā pludmalē ļoti labi iederas spilgtas drēbes ar efektīgu rakstu. Praktiskas ir dažādas ķiteļkleitas, bet jo sevišķi — kombinējamie apģērba gabali: sauļošanās tērps, svārki un blūze vai jaciņa. 5o komplektu ieteicams šūt tā, lai no daļām varētu izveidot ari vasaras kleitu.

Ja mati ir sausi, vēlams valkāt piemērotu galvas lakatiņu (to var uzsiet dažādi) vai ari cepuri ar platām malām. Cepure vienlaikus arī sarga acis no spilgtajiem saules stariem. Pie pludmales apģērba, tāpat kā pie sporta tērpa, neklājas valkāt rotaslietas un kurpes ar augstiem papēžiem.

Ceļojuma tērpam jābūt vienkāršam, praktiskam, ērtam un atturīgam; visvairāk iecienīts šai gadījumā ir sportiskais fasons. Lai šāds tērps vienmēr izskatītos kārtīgs, audumam jābūt neburzīgam, viegli tīrāmam, rakstā un krāsā atturīgam, piemēram, pelēkam, gaišbrūnam, vispār krāsu toņos, uz kuriem ceļa putekļi nav sevišķi redzami.

Vīrietis ceļo dienas apģērbā — sporta, ceļojuma vai ielas uzvalkā. Uzvalks var būt arī kombinēts, t. i., žakete vienā, bikses — citā krāsā. Uzvalkam jāpieskaņo krekls un kaklasaite. Tiem vēlami atturīgi toņi. Galvā ceļotājs liek bereti, žokejcepuri vai vieglu filca platmali. Ceļojumam labi der sportiska griezuma mētelis, siltā laikā — putekļu mētelis.

Arī sieviete ceļojumā dodas dienas apģērbā. Kopš ir radīts kostīms, tas kļuvis par ideālu ceļojuma tērpu. Vasarā der ņemt līdzi arī putekļu mēteli. Kā kostīmu, tā putekļu mēteli papildina atturīga fasona cepure, taču ceļojumā var siet galvā arī lakatu (šalli).

Aukstā laikā zem mēteļa kostīma vietā mēdz valkāt dienas kleitu vai arī svārkus un blūzi (arī džemperi). Vajadzības gadījumā papildus var uzvilkt vilnas jaciņu. Zem ziemas mēteļa kostīmu valkāt vispār nav ieteicams, jo ziemas mētelis ir smags un bojā kostīma izskatu.

Jaunai un slaidai sievietei katrā gadalaikā piestāv garās bikses. Tās papildina sportiska blūze vai pulovers, sporta kurpes, īss, sportiska piegriezuma mētelis un berete. Vasarā karstā laikā ieteicams uzvilkt neuzkrītošu kleitu. Ceļojumam nav piemērotas spilgtas kleitas ar raibi puķotu vai lielu rakstu, jo tās duras citiem acīs. Tāpat neder arī mirgojošu vai caurspīdīgu audumu apģērba gabali (vienīgi šallīte var būt darināta no gaisīgas drēbes). Ceļojumā nav vietas uzkrītošām un dārgām rotaslietām. Bezgaumīgs ir cilvēks, kas kāpj vilcienā, autobusā, lidmašīnā vai uz kuģa apģērbies tā, it kā ietu uz teātri vai deju vakaru.

Dodoties garākā ceļojumā ar automobili, ir nepieciešams atturīgs un praktisks apģērbs — katrā ziņā tāds, kas nelaiž cauri putekļus. Garākā ceļā velk mugurā jaku vai mēteli, kas šūti no ādas vai arī no blīva vai impregnēta auduma, kas aiztur vēju. Ziemā šiem apģērba gabaliem var būt zvērādas vai vatelīna odere. Galvā liek sporta cepuri vai bereti; sieviete var apsiet arī biezu šalli. Automobilī var ceļot ielas drēbēs.

Ja ceļo ar kuģi, apģērbam pirmām kārtām jāatbilst laika apstākļiem un kuģa tipam. Ja ir iespējams, der painteresēties, kā ģērbsies ceļabiedri. Uz lieliem komfortabliem kuģiem ģērbjas atbilstoši dienas laikam, t. i.r priekšpusdienu pavada ielas apģērbā, uz pusdienām un launagu (pēcpusdienas tēju) ierodas pēcpusdienas tērpā, bet uz vakariņām — pat vakara tualetē; sporta nodarbībās piedalās attiecīgā sporta apģērbā.

Pēcpusdienas apģērbu valkā dienas otrā pusē vai vakarā — gan kafejnīcā, restorānā, viesos (ierodoties uz pēcpusdienas tēju), gan arī teātrī, koncertā, svinīgā aktā, ģimenes svētkos, dzimšanas dienā utt. Vasaras vakaros šādā apģērbā iet arī uz ielas.

Pēcpusdienas tērpam audums un piegriezums ir elegantāks nekā dienā valkājamam apģērbam. Tā kā šis tērps domāts reprezentācijai, pie tā pieklājas valkāt greznākas rotas, piemēram, paprāvu aproci, gredzenu ar lielu spīguļojošu aci, mirdzošu krūšu piespraudi. Pēcpusdienas apģērbu šuj no plānāka vilnas, zīda vai mākslīgās šķiedras auduma. No samta (izņēmums ir mazgājamais samts) pēcpusdienas apģērbus nešuj.

Pēcpusdienai piemērota ir kleita, kostīmkleita, svārki ar blūzi vai arī ar smalkvilnas puloveru. Tos var izgreznot ar vizuļojošu piespraudi vai kaklarotu. Pēcpusdienas kurpes parasti ir no smalkākas ādas un ar augstākiem papēžiem. Pie pēcpusdienas tērpa valkājama arī cepure. Tai tiklab krāsas, kā formas ziņā jāsaskan ar pārējo apģērbu. Dāma var atstāt cepuri galvā, ne tikai būdama kafejnīcā un restorānā, bet arī vizītē vai svinīgā aktā. Pie pēcpusdienas tērpa neder ielas soma. Somiņai jābūt mazai. Formas un krāsas ziņā tā jāpieskaņo apģērbam, kurpēm, cimdiem utt.

Vīrieši pēcpusdienā zem svārkiem velk vesti, kas pašūta no uzvalka drānas vai cita piemērota auduma (nevis vilnas puloveru!). Kreklam jābūt vienkrāsainam — vai nu

baltam, vai ari kādā citā gaišā tonī. Ja kaklasaite ir tumša, ar atturīgu rakstu, krekla krāsa var būt spilgtāka. Kurpēm jābūt tumšām. (Brūnas kurpes nedrīkst vilkt pie melna vai tumši zila uzvalka!)

Vakaitērps valkājams vakarā — teātrī, koncertā, lielākā ballē vai ģimenes svētkos. Šim tērpam nepieciešams īpašs svinīgums, tāpēc apdares un auduma ziņā tas ir smalkāks un bagātīgāks nekā pēcpusdienas apģērbs. Vakartērpu šuj no samta, dārga zīda (tafta, šifona, damasta, mežģīnēm, tilla u. c.), kaprona, brokāta, plāna, smalka vilnas (arī kokvilnas) auduma. Arī rotaslietas var būt krāšņas un dārgas, taču attiecībā uz tām nav jāzaudē mēra izjūta.

Pēdējos gados pie vakarkleitām valkā ne vien kurpes ar augstiem papēžiem, bet arī kurpes pilnīgi bez papēžiem; tās sevišķi piemērotas ir gara auguma sievietēm. Pie vakarkleitas izvēlas mazu samta, brokāta, tafta, lakādas, ziemišķādas vai cita dārga materiāla somiņu. Ar pērlītēm vai vizuļiem izšūtas vakara somiņas nēsājamas pie vienkrāsainas vakarkleitas, un, otrādi, raibas un vizuļojošas vakarkleitas var papildināt vienīgi vienkrāsainas somiņas.

Mazā vakarkleita atkarībā no modes ir vai nu parastās kleitas garumā, vai arī par to nedaudz garāka. Tā vienmēr šujama vienkāršāka un izgreznojama atturīgāk nekā garā vai tā saucamā lielā vakarkleita. Garo vakarkleitu valkā tikai lielās pieņemšanās, ballēs, ģimenes svētkos vai sevišķi svinīgās teātra izrādēs un koncertos, kas notiek par godu kādam augstam viesim vai arī sakarā ar kāda mākslinieka jubileju.

Virs garās vakarkleitas velkams piemērots mētelis, apmetnis vai kažoks. Auduma, griezuma un krāsas ziņā šiem virstērpiem ir jāsaskan ar vakarkleitu.

Ja dāma ir tērpusies garajā vakarkleitā, viņas partnerim jābūt frakā, smokingā vai arī tumšā svētku uzvalkā. Vakartērpu valkā apmēram no pulksten 20. Tajā nepastaigājas pa ielu vai parku.

Vīrietis vakarā ģērbjas tumšā, svinīgā uzvalkā vai smokingā, baltā kreklā ar atturīgas krāsas kaklasaiti, tumšās kurpēs un zeķēs.

Izvēloties svētku tērpu, jāņem vērā apstākļi, svinību veids un sākšanās laiks.

Svinīgā oficiālā brīdī, kā, piemēram, aktā, diplomdarba vai disertācijas aizstāvēšanā, diploma vai goda raksta

saņemšanas reizē, izstādes atklāšanā, sievietes ģērbjas galvenokārt pēcpusdienas tērpā (pēcpusdienas kleitā vai kostīmā), kura griezums, krāsa un rotājums ir īpaši atturīgi. Vīrieši izvēlas melnu vai tumšu uzvalku, ko papildina balts krekls, melnas kurpes, solīda atturīgas krāsas kaklasaite un tumšas zeķes.

Ejot uz teātri vai koncertu, jāņem vērā to veids un vieta, kur tie notiek. Tā, piemēram, simfoniskajā koncertā valda nopietna un svinīga noskaņa. Tāpēc tai atbilst nevis raiba, bet gan mierīgos toņos ieturēta kleita. Estrādes koncertu var apmeklēt arī spilgtākā un ekstravagantākā apģērbā.

Uz parastu darbdienas izrādi vai citu sarīkojumu sieviete iet solīdā atpūtas dienas vai pēcpusdienas tērpā, bet vīrietis — tumšākā ielas uzvalkā. Arī parastu sarīkojumu nevajadzētu apmeklēt sportiskā uzvalkā. Tas būtu pretrunā ar apģērba valkāšanas noteikumiem, turklāt arī neatbilstu teātra, koncerta vai sanāksmes atmosfērai.

Pirmizrādē var ierasties arī mazajā vakarkleitā, tikai tā nedrīkst būt pārāk dziļi dekoltēta.

Deju vakaram klubā, kultūras namā, mājās vai kur citur var izvēlēties ļoti dažādu apģērbu: pēcpusdienas kleitu, īpašu deju tērpu, mazo vakarkleitu, arī greznus svārkus ar blūzi. Viss ir atkarīgs no apkārtējiem apstākļiem, sarīkojuma veida un no iespējām. Ja deju tērps ir komplektā ar jaciņu un vakara dalībniece vēlas dejot bez tās, tā jānoliek uz krēsla sēdekļa, nevis uz atzveltnes. Dejojot ērtākas ir kleitas ar kupliem svārkiem. Deju tērps var būt dekoltēts un pat bez plecu lentītēm. Tam der dažādi audumi — sākot ar kokvilnas audumu un beidzot ar visdārgāko brokātu. Arī krāsu skala ir ļoti plaša, jo deju vakarā vairāk nekā citur ir vieta spilgtumam un krāsu dažādībai.

Vīriešiem jāģērbjas tumšā uzvalkā vai arī īpašā vakara tērpā.

Vasarā uz deju vakaru iet vasaras apģērbā. Ja dejas notiek brīvā dabā, pieņemts vilkt mugurā parastu kokvilnas vai zīda auduma vasaras kleitu, ko valkā arī dienā. Pie tāda apģērba piederas tikai visatturīgākās rotaslietas — vienkārša pērlīšu virtene, piespraude, ķēdīte un neuzkrītoša aproce.

Vīrieši deju vakarā ierodas gan vienas krāsas, gan kombinētos vasaras uzvalkos (piemēram, gaišās biksēs un tumšā žaketē). Kājās var būt arī gaišas kurpes.

Apciemojuma laikā valkājamā apģērba veidu nosaka apciemojuma raksturs. Der atcerēties, ka vīrietis visās svinībās drīkst ierasties tumšā ielas uzvalkā, bet sieviete — pēcpusdienas kleitā.

Apģērbā nav pieļaujama ne mazākā paviršība.

Ja oficiālās un lielās ballēs jāierodas noteiktā apģērbā, to ieraksta ielūgumā (apakšā). (Rakstveida ielūgums jau pats par sevi norāda uz lielu svinīgumu, tāpēc kā sievietei, tā arī vīrietim uz viesībām būtu jāierodas vakara tērpā.) Pašiem viesību rīkotājiem vienmēr jācenšas apģērbties tā, lai viņu drānas būtu mazliet vienkāršākas par viesu tērpiem. Taktiska namamāte ar savu tualeti necenšas aizēnot viesu apģērbu, bet, lai viesus neapvainota, viņa nedrīkst arī izturēties nevērīgi pret savu izskatu.

Nekad nekļūdās tas, kas izvēlas neuzkrītošu tualeti. Turpretim, ja kāds ierodas greznā tērpā mazās viesībās, kuru dalībnieki ģērbušies atturīgi, viņš var kļūt smieklīgs. Viesības un sarīkojumi nav modes demonstrācija.

Kāzu tērps. Uz reģistrēšanās ceremoniju var ierasties vienkāršā apģērbā, taču tam jābūt kārtīgam un jāatbilst svinīgajam notikumam (ne līgavai, ne viešņām neklājas vilkt mugurā tērpu, kam ir dziļš izgriezums). Līgava un viešņas var ģērbties arī elegantā dienas vai pēcpusdienas tērpā. Ja līgavai mugurā ir dienas kleita vai kostīms, citām sievietēm neklājas ierasties pēcpusdienas apģērbā. Vīriešiem (arī līgavainim) šai gadījumā jāvelk tumšs uzvalks. Līgavai rokā ir līgavas pušķis. Ja reģistrēšanās ceremonijai seko kāzu mielasts, līgavai jābūt kāzu tērpā un līgavainim — svētku uzvalkā.

Līgavas tērpam nav katrā ziņā jābūt baltam. Tas var būt arī citā krāsā (noteikti gan gaišā!). Nekādā gadījumā nedrīkst izvēlēties raibu tērpu. Audums un piegriezums jāsaskaņo ar modes prasībām un auguma īpatnībām. Līgavas tērps jāizvēlas svinīgs un atturīgs. Ja kleitas piedurknes ir īsas, var uzvilkt piemērotus cimdus.

Līgavas apģērbam savdabību piešķir viegla, gaisīga materiāla vainadziņš, ziedu rota, diadēma u. c. Ja līgava greznojas ar nelielu balta tilla, kaprona vai smalku mežģīņu plīvuru, tas jāveido pēc attiecīgās modes prasībām.

Viesu tērpu izvēle ir atkarīga no jaunā pāra apģērba. Jāievēro takts, lai viesi ar savām tualetēm neatstātu ēnā

jaunlaulātos, it sevišķi līgavu. Taču spēkā paliek prasība, lai viņi ar savu eleganto apģērbu parādītu jaunajam pārim cieņu. Ir pieņemts, ka jaunietes un jaunas sievietes kāzās ierodas gaišu, priecīgu toņu tērpos. Vecākām un pilnīgāka auguma sievietēm, protams, jāizvēlas sev piemērota auduma tumšākas krāsas apģērbs. Melnu svētku tērpu ir ieteicams izgreznot ar košu šallīti, ziedu pušķīti vai mirdzošu rotaslietu, jo citādi tērps var radīt drūmu iespaidu.

Un beidzot — nevainojama āriene un taktiskums ir saistīti arī ar prasmi apģērbties piemēroti vecumam. Šai ziņā visbiežāk kļūdās jaunieši, tāpēc šķiet vietā par viņu apģērbu runāt vēl īpaši.

Pēdējos gadu desmitos visā pasaulē jauniešu apģērbam tiek pievērsta sevišķi liela uzmanība. To cenšas pieskaņot viņu psihei un darbībai. Mūsu dienās jauniešu apģērba raksturīgākās iezīmes ir priecīgas, košas krāsas, mierīgs un skaidri izteikts siluets, dzīvs raksts un praktisks materiāls.

Ir pats par sevi saprotams, ka piecpadsmit sešpadsmit gadu vecumā meitenes ģērbjas bērnišķīgāk nekā tad, kad tām ir septiņpadsmit gadu un vairāk. Taču kopumā jaunietēm der gan spilgtas, tīras, gan arī gaišas, maigas krā> sas, piemēram, sarkani, dzelteni, zaļi, balti, sārti, gaišzili toņi. Tumšas drēbes atdzīvina gaiši rotājumi (apkaklīte, šalle u. c.). Auduma rakstam nevajadzētu būt ekstravagantam. Jaunietēm labi piestāv vieglas un gaisīgas drānas. Smagi un dārgi audumi (biezi zīdi, pans, samts, brokāts, dārgas mežģīnes u. c.) jaunietēm nav piemēroti. Mazgājamais samts der kā dienas, tā arī svētku tērpam. Mūsu dienās jaunieši apģērbu šuj no lētākiem materiāliem, jo viņu augums un figūra ātri mainās. Ir svarīgi, lai drēbes būtu praktiskas un lai tās varētu lietot dažādos gadījumos.

Vispirms jārūpējas par to, lai jaunietei būtu piemērots pieklājīga izskata dienas apģērbs. Svētku tērps nereti kļūst par mazu un paliek skapī karājamies. To iegādājoties, ne tikai lieki tiek iztērēta nauda, bet arī sekmēta nevēlamu rakstura īpašību veidošanās. Vēl sliktāk būtu, ja svētku tērpu ik dienas valkātu skolā, darbā vai mājās.

Jauniešiem patīk drēbes mainīt. Tāpēc ir lietderīgi iegādāties tādus apģērbus, kuru daļas iespējams dažādi kombinēt.

Jaunas meitenes mētelim jābūt praktiskam, ar lietišķu piegriezumu, protams, šūtam pēc modes. Tam nav piemērota sudrablapsas vai citas dārgas ādas apkakle. Jāizvēlas zvērādas ar īsāku spalvu, pie tam apkakles formai jābūt vienkāršai. No galvassegām jaunietēm der dažādas vienkrāsainas vai rakstainas adītas cepurītes (beretes, kapuces u. c.). Viņas var valkāt arī atturīgas formas filca cepures.

Slaidai meitenei vai jaunietei ir piemērotas garas vai pusgaras bikses ne tikai sporta laukumā un pārgājienā, bet arī mājās vai darbā; pie tām valkā sportisku blūzi, puloveru vai vējjaku.

Apģērba variēšanai ir ieteicami svārki un blūzes. Būtu jāiegādājas divēji svārki: vieni no biezāka auduma valkāšanai ikdienā, otri plānāki — svinīgiem gadījumiem. Sevišķi labi jaunietēm izskatās svārki ar plisējumu vai ielocēm, turklāt tie gandrīz vienmēr ir modē.

Vēlamās variācijas apģērbā panākamas ar dažādu lētu un viegli mazgājamu atšķirīgu krāsu un rakstu audumu (satīna, poplīna, ripsa, katūna) blūzītēm, puloveriem vai jaciņām. Svinīgiem gadījumiem var iegādāties greznāku blūzi. Jāvairās kleitas vai blūzes šūt ar pārāk lielu dekoltē. Lielāks kakla izgriezums var būt tikai vasaras kleitām.

Septiņpadsmit astoņpadsmit gadu vecumā jauniete pie svinību tērpa jau drīkst valkāt kurpes ar augstiem papēžiem. Lai nesabojātu gaitu un stāju, papēžu augstums jāpalielina pamazām. Piecpadsmit sešpadsmit gadu veca meitene svētku reizēs var vilkt kurpes gan ar zemu, gan ar pusaugstu papēdi.

Jaunietēm labi izskatās tikai neuzkrītošas rotaslietas: vienkārša pērlīšu virtene, smalka ķēdīte, gredzens ar nelielu aci vai piespraude. Kleitu var rotāt ar vijolīšu, maijpuķīšu un citu sīku un trauslu ziediņu pušķi.

Jaunietes matu sakārtojumam jābūt vienkāršam un dabiskam. Tam katrā ziņā jāharmonē ar sejas formu. Spilgti nolakoti nagi jaunietei nav piemēroti pat lielās svinībās.

Jauniešiem piestāv sportiskas drēbes. Pat svētku apģērbā der izmantot sportiskus elementus: uzšūtas vai slīpi iestrādātas kabatas u. c. Ikdienai ļoti praktiskas ir sporta jakas un vējjakas. Ziemā ieteicams valkāt pusgaru impregnēta auduma mēteli ar aitādas apkakli. Jaunieši var nēsāt aitādas cepures vai arī piemērotas krāsas beretes vai žokejcepures. Pie pusgarā mēteļa platmale nepiestāv. Turklāt platmale ir pieaugušo galvassega. Septiņpadsmit astoņpadsmit gadu vecs jauneklis ļoti maldās, domādams, ka ar platmali viņš izskatīsies solīdāks un vecāks. Parasti iespaids ir gluži pretējs — platmale viņa bērnišķību vēl vairāk izceļ. Bieži vien jaunieši kļūdās arī.modes jautājumos. Gribēdami būt moderni, viņi pārspīlē un tāpēc izskatās smieklīgi. Tā, piemēram, vasaras kreklus, kas karstā laikā tiešām ir ļoti noderīgi, neklājas šūt no jebkuras drānas. Pilsētā jāvalkā tikai tādi krekli, kas krāsas un raksta ziņā ir neuzkrītoši; brīvā dabā var atļauties arī raibākus kreklus, jo tur tie tik ļoti neatšķiras no apkārtnes. Vasarā karstā laikā jaunieši var valkāt īsas mazgājamā samta vai biezāka kokvilnas auduma bikses un sandales.

Lielākajā daļā skolu ir jāvalkā skolēnu formas tērps. Vismaz skolas telpās tas būtu jādara visiem audzēkņiem. Klasē parasti ir 30 līdz 40 skolēnu. Ja katrs no viņiem valkātu ko nu kurais, krāsu raibums ne tik vien nogurdinātu acis, bet mazinātu arī uzmanību. Turklāt formas tērpi veicina kolektīvisma apziņas ieaudzināšanu un palīdz nostiprināt disciplīnu.

Skolēnu formas tērps jāvalkā ar cieņu. Ir skaisti, ja šai tērpā skolēni ierodas arī uz skolas sarīkojumiem.

Augstāko mācību iestāžu studentiem, kuriem nav noteiktu formas tērpu (ir tikai formas cepures), derētu atcerēties, ka uz lekcijām jāierodas apģērbā, kas krāsu un piegriezuma ziņā ir atturīgs.

Jauniešu apģērbam jābūt tādam, lai tajā varētu justies ērti, un, protams, arī skaistam. Tam jāpriecē acis gan viņiem pašiem, gan arī citiem. Tie jaunieši, kas par katru cenu cenšas ģērbties tā kā pieaugušie, nezina, cik komiski un nožēlojami viņi izskatās. Ar «dāmiņu» un «īstu vīriešu» tēlošanu viņi atklāj savu slikto gaumi un neaudzinātību.

Ja kurp iet divi cilvēki (vīrs un sieva, divas draudzenes, divi draugi), tiem apģērbu vajadzētu saskaņot. Nav glīti, ja viens ir ģērbies pēcpusdienas drēbēs, bet otrs — vakara tērpā vai ja sieviete ir tērpusies vakara tualetē, bet viņas pavadonis — dienas uzvalkā.

Dažkārt var nezināt, kāds tērps situācijai būtu visvairāk piemērots. Šādā reizē labāk ir dot priekšroku vienkāršam apģērbam, jo tas nekad ne pašam, ne arī citiem nesagādās neveiklus brīžus. Vienkāršs, lēts apģērbs var izskatīties daudz elegantāks nekā dārgs tērps. Viss ir atkarīgs no valkātāja izturēšanās un no apģērba piemērotības.

Gaume, glīta āriene un pieklājība ir saistītas ne vien ir apģērba izvēli, bet arī ar prasmi turēt drēbes kārtībā un tās valkāt.

Kārtībā jābūt ne vien virsdrēbēm, bet arī veļai un apaviem. Nenotīrītas un nošķiebtas kurpes rada sliktu iespaidu. Ļoti neglīti izskatās zeķes, uz kurām sausā laikā redzamas «pērno» dubļu šļakatas. Arī neprecētam vīrietim nav itin nekādu tiesību staigāt apkārt mētelī, kam iztrūkusi poga, vai uzvalkā, uz kura redzams zupas traips, utt.

Ja pie mēteļa, kostīma vai ielas kleitas valkā cepuri, rokās jābūt cimdiem. Cimdus var vilkt arī tad, ja galva ir kaila, pat pie vasaras kleitas, tikai jāatceras, ka tad kājās noteikti jābūt zeķēm.

Pie vakara apģērba valkā plānākus cimdus, piemēram, kaprona vai smalka zīda cimdus. Dejojot tos drīkst atstāt rokā, bet ēdot tie katrā ziņā jānovelk. Ar cimdotu roku pieļauts pacelt vienīgi glāzi, pokālu. Sieviete sasveicinoties var atstāt cimdu rokā, ja tas ir plāns vai grūti novelkams. Jauniete vecākai dāmai vienmēr sniedz roku bez cimda.

Kabatas lakatiņam jābūt tīram un nesaburzītam. Vīriešu kabatas lakatiņš salīdzinājumā ar sieviešu kabatas lakatiņu ir lielāks un rakstā atturīgāks. Sieviešu kabatas lakatiņi ir mazi, plānāka materiāla, ar ļoti dažādiem rotājumiem. Tiklab krāsas, kā arī auduma ziņā tiem vajadzētu būt saskaņotiem ar apģērbu. Kabatas lakatiņu pēc lietošanas liek somā vai kabatā brīvi sakrokotu, nevis salocītu pa gludinājuma līnijām,

PAR KOSMĒTIKU

«Neatkarīgi no kārtas un vecuma visas sievietes, kuras pēc šā likuma spēkā stāšanās centīsies pavedināt kādu Viņa Majestātes pilsoni ar parfīmu, smiņķiem, izskaistināšanās līdzekļiem, liekajiem zobiem, augstiem papēžiem un tā tālāk, tādējādi cenzdamās panākt, lai viņas apprec, ir pakļaujamas tādiem pašiem sodiem kā raganas un citas tamlīdzīgas ļaundares, un šādas laulības pēc sprieduma pasludināšanas anulējamas.» Lai te nerastos kādi pārpratumi, tūlīt jāpiebilst, ka šo likumu pieņēma Anglijas parlaments XVII gadsimta sākumā. Tik ārkārtīgi stingra nostāja pret sievieti, kas lieto kosmētikas līdzekļus, vēsturē laikam gan ir unikāla. Katrā ziņā daudzu un dažādu «savaldzināšanas līdzekļu» lietošana notikusi gan pirms šā likuma izdošanas, gan ari pēc tās. Jau vairāk nekā priekš 4000 gadiem Ēģiptes augstmaņu rīcībā bija liels skaits atšķirīgu smaržeļļu un dažādi smiņķi.

Izsmalcināta Romas patriciete uzacu krāsošanai lietoja pārogļojušās skudru oliņas, bet lūpas sārtināja ar cinobru, mīniju un pat ar svina mīnija un krokodila mēslu maisījumu. Romieši sejas un ķermeņa izdaiļošanai lika lietā gluži neiedomājamas metodes.

Līdz ar Romas impērijas sabrukšanu smiņķēšanās māksla uz ilgiem laikiem izzuda. No jauna tā uzplauka XII gadsimtā.

XVI gadsimta beigās, kad valdīja Anrī III, Francijā smiņķēšanās mākslā un parfīmu lietošanā vīrieši itin nemaz neatpalika no sievietēm. Luija XV laikā smiņķus un parfīmus jau lietoja bez gala un malas, taču tīrībai netika pievērsta ne mazākā uzmanība.

Mūsu dienās skaistumkopšana (kosmētika) sakņojas higiēnas prasību ievērošanā. Ievērojot šīs prasības, cii* vēki saglabā veselību un jauneklīgu izskatu, kļūst mundrāki, spēcīgāki un tātad — arī skaistāki. Higiēnas pamatnoteikumi jāizpilda regulāri. Ik dienas jārūpējas gan par ķermeņa, zobu un matu tīrību, gan par apģērba (protams, arī par dzīvokļa un darba telpu, tāpat apkārtnes) tīrību. Turklāt pareizi jāregulē darbs, atpūta un miegs, kā arī jānodarbojas ar fizisko kultūru.

Ja cilvēks grib, lai viņa ķermenis būtu vesels un skaists un gars — možs, viņam visur jāievēro kārtība un mērenība. Nelīdzēs nekāda mākslīga izskaistināšanās, ja cilvēks pēc dienas darba neatpūtīsies svaigā gaisā, nepastaigāsies, nenodarbosies ar sportu un pienācīgi neizgulēsies, bet vēl pēc pusnakts kavēsies jautru draugu pulkā vai «slīpēs» dejas grīdu.

Regulārs miegs ir vislabākais kosmētikas līdzeklis. Ja neievēro gulētiešanas laiku, miegs nav pietiekami dziļš un organisms tiek novārdzināts. Pirms gulētiešanas ir ieteicama pastaiga svaigā gaisā. Telpai, kurā guļ, jābūt l«»l>i izvēdinātai. Nedrīkst arī aizmirst, ka nav veselīgi naktī pārslogot gremošanas traktu; tāpēc jāēd apmēram divas stundas pirms gulētiešanas. Gultas veļai, tāpat kā citai veļai, jābūt tīrai. Netīrās drēbēs savairojas visādi mikrobi. Nav arī veselīgi gulēt veļā, kas bijusi mugurā dienā.

Līdztekus tikko minēto veselības aizsardzības noteikumu ievērošanai jārūpējas arī par personisko tīrību, t. i., par ķermeņa (sejas, matu, roku u. c.) kopšanu. Ķermeņa kopšanai mūsdienu kosmētikā ir svarīgākā nozīme. Mums netrūkst literatūras, kurā aplūkoti kosmētikas jautājumi, — ir plaši raksti periodikā, kā arī atsevišķi izdevumi. Taču, pirms sākam, pamatodamies uz izlasīto literatūru, ārstēt, piemēram, sejas ādu, vajadzētu konsultēties ar ārstu kosmetologu, lai zinātu pareizo diagnozi.

Mūsu laikmetā kosmētika ir tā attīstījusies, ka kļuvusi par atsevišķu ārstniecības nozari. Savas pozīcijas ir saglabājusi arī dekoratīvā kosmētika.

Cilvēka skaistumu nosaka galvenām kārtām viņa veselība, tomēr skaistuma iespaidu var pastiprināt ne vien ar gluži higiēniskiem paņēmieniem, bet arī ar mākslīgiem kosmētikas līdzekļiem (ar pūderi, lūpu zīmuli u. c.), protams, tikai tad, ja tos lieto ar gaumi un prasmi.

Seja — cilvēka garīgās pasaules atspoguļotāja — reizē ir arī cilvēka skaistuma galvenā paudēja. Novecošanas pazīmes vispirms parādās tieši sejā. Sejas svaiguma saglabāšanā visvairāk ieinteresētas ir sievietes. Tāpēc jebkuras mātes pienākums būtu mācīt savu bērnu izvairīties no grimasēm — tās ir vislielākās skaistuma ienaidnieces, grumbu un grumbiņu radītājas. To prasa kosmētika un pieklājīga uzvedība.

Kopjot seju, nedrīkst aizmirst arī zobus. Pat visskaistākā seja daudz zaudē no savas pievilcības, ja zobi ir atstāti novārtā. Turklāt bojāti zobi var izraisīt daudzas slimības, piemēram, reimatismu, sirds un nieru darbības traucējumus u. c.

Nav noliedzams, ka anglietēm ir skaisti mati. Anglietes pašas apgalvo, ka par to esot jāpateicas matu sukai, ar kuru viņas jau kopš agras bērnības matus katru dienu sukājot dažādos virzienos apmēram pusstundu. Ķemmēm un matu sukām vienmēr jābūt tīrām. Tās, tāpat kā zobu suka un mazgāšanās piederumi, ir paredzētas individuālai lietošanai. Tāpēc nav pieklājīgi aizņemties ķemmi no otra.

Pirms matu krāsošanas būtu rūpīgi jāapsver, vai izraudzītais tonis piestāvēs. Reti gadās redzēt krāsotus matus, kas harmonē ar cilvēka sejas krāsu. Vislabāko saskaņu parasti rada dabiskā matu krāsa. Plānus, gaišus matus krāsot ir pat kaitīgi. Sevišķi jāuzmanās ar ūdeņraža pārskābi, jo tā matus pakāpeniski padara sausus un nedzīvus. Krāsoti mati jākopj divkārt rūpīgi.

Skaisti sakārtoti mati ir jaukākā rota. Sieviete ar glītu frizūru atstāj patīkamu iespaidu arī atturīgā, vienkāršā apģērbā, bet, ja mati ir nekārtībā, nelīdz pat priekšzīmīgi pašūts tērps. Matu sakārtojumam un apģērbam jābūt savstarpēji saskaņotiem arī stila ziņā.

Vīrieši, kuru zods atgādina rugāju, pauž nevērību ne vien pret savu ārieni, bet arī pret citiem cilvēkiem. Vīrietis, kas sevi cienī, vienmēr ir kārtīgi noskuvies.

«Darba svētītas rokas», kā sacījusi Zorža Sanda, ir jāgodā. Mūsu sabiedrībā tā arī dara. Taču darba cilvēka rokām nav katrā ziņā jābūt asām un sarkanām.

Skaistas rokas ir reti kādam, bet tīras un koptas tās var būt ikvienam.

Rokas jāmazgā ļoti bieži. Ir pats par sevi saprotams, ka rokas mazgā pirms ēšanas, pirms ēdiena gatavošanas un noteikti pēc tualetes telpu lietošanas. Vienmēr jāraugās, lai tīras būtu panadzes. Vispareizāk ir rokas mazgāt ar īpašu suku.

Nagus vajadzētu vīlēt ar vīli, nevis griezt ar šķērēm. Ja nolūzt viens nags, arī citi jānovīlē tikpat īsi, jo dažāda garuma nagi nav glīti. Vislabāk izskatās ne pārāk gari ovāli vai mandeļveidīgi nagi. Nedabiska garuma nagi, it īpaši, ja tie nolakoti asinssarkanā krāsā, rada nepatīkamas asociācijas.

Nagu lakošana ir gaumes lieta. Glīti apvīlēti, tīri, nelakoti, veseli nagi ir nesalīdzināmi skaistāki par tiem, kuri pavirši nolakoti. Izvēloties laku, jāraugās, lai tā saskanētu tiklab ar lūpu krāsu, kā arī ar drēbju toni. Ja nagi nolakoti tumši sarkanā krāsā, pirkstu gali izskatās slaidāki un rokas baltākas, taču ar šo krāsu jāuzmanās, jo tā der tikai skaistām un rūpīgi koptām rokām un nav piemērota pie visiem apģērbiem. .

Nagiem ir jāelpo, tāpēc laiku pa laikam jāļauj tiem atpūsties. Tos nekādā ziņā nedrīkstētu lakot nepārtraukti. Ja citādi nav iespējams, bez lakas nagus vajadzētu atstāt kaut vienu nakti nedēļā.

Un beidzot, katram, kam rūp savu roku izskats, būtu ieteicams strādāt, ja vien tas ir vajadzīgs, darba specifikai atbilstošos gumijas, ādas vai drēbes cimdos.

Ja ir jāveic netīrs darbs, bet piemērotu cimdu nav, nagus var iespiest ziepju gabaliņā. (Ziepes pasargās panadzes no netīrumiem).

Pūderis, krāslis, lūpu zīmulis, uzacu un skropstu tuša jālieto uzmanīgi. Neviens nav kļuvis skaistāks, pārmērīgi lietodams kosmētikas līdzekļus. Tiem, kuriem,sejas āda nespīd, no pūderēšanās vajadzētu atturēties, jo pastāvīga pūdera lietošana un tā nevīžīga notīrīšana no sejas veicina poru aizsērēšanu. Līdz ar to āda vairs nevar normāli funkcionēt, tā kļūst ļengana un sausa. Rodas arī neglītas krunkas. Ja seja jāpūderē, tas izdarāms rūpīgi un prasmīgi.

Pūderis jāizvēlas par vienu toni tumšāks nekā sejas krāsa. Pirms pūderēšanās āda viegli ietaukojama ar piemērotu krēmu. Pūdera uzlikšanai vishigiēniskāk ir lietot vati, jo to ikreiz pēc pūderēšanās var aizsviest prom. Arī nopūderētai sejai ir jāizskatās dabiskai, tāpēc uz tās nedrīkst redzēt nekādas pūdera pēdas. Liekais pūderis jānoslauka ar tīru vates kušķīti. Dienā pūderi uzliek tikai nedaudz. Vakarā pūdera kārtiņa drīkst būt mazliet biezāka, jo uguns gaismā pūderis nav tik labi redzams. Pirms gulētiešanas pūderis no sejas noteikti jānotīra.

Krāsojoties nepieciešama liela prasme, jo labi jāzina, kas piestāv un kas ne. Mūsu dienās krāsli lieto tikai vakara tualetei, jo elektriskajā apgaismojumā seja var izskatīties bāla; korekti ietonēta, tā kļūst izteiksmīgāka.

Ja lūpas jau no dabas ir sārtas, nav itin nekādas vajadzības tās bojāt ar lūpu krāsu. Bet, ja bez lūpu zīmuļa nevar iztikt, tad tā krāsa jāpieskaņo matu, sejas un arī apģērba tonim. Valda uzskats, ka blondīnei ar gaišu sejas ādu piestāv burkānu sarkana (oranža) un silti sārta (dzeltenīgi rožaina) lūpu krāsa. Tumšādainai blondīnei der ķiršu sarkana, gaišādainai šatēnei vai brunetei — vidēji rožaina, ķiršu sarkana, aveņu sārta, karmīnsarkana un violeti sarkana krāsa. Tumšādainai brunetei visvairāk piemērota ir ķiršu sarkana, tumši sarkana un violeti sarkana lūpu krāsa. Sarkanmatainai sievietei lūpas ieteicams vai nu ar maigas nokrāsas lūpu zīmuli tikai viegli ietonēt, vai arī nokrāsot brūngani sarkanas. Ar iedegušu seju labi harmonē tīra sarkana krāsa, turpretim auksti rožainais (zilganais) vai violeti sarkanais tonis šādā gadījumā liecina par bezgaumību un rada pat pretīgumu.

Lūpu krāsa jāsaskaņo ari ar apģērbu. Tā, piemēram, ja kleita ir koraļļu krāsā, būtu aplam krāsot lūpas ķiršu sarkanas vai pat violeti sārtas. Ja apģērbs ieturēts sarkanos toņos vai ja šādos toņos ir aksesuāri, kas atrodas tuvu sejai, lūpu krāsa jāizvēlas sevišķi uzmanīgi. Apģērba sarkanajam tonim lūpās jāatkārtojas tajā pašā vai arī spēcīgākā vai vājākā pakāpē. Jebkuru lūpu krāsu lietojot, jāatceras, ka dienā lūpas jākrāso atturīgāk. Vakarā (elektriskajā apgaismojumā) to drīkst darīt drošāk. Ar lūpu krāsu jāuzmanās neona gaismā (dienasgaismas spuldžu apgaismojumā), jo tajā violetie toņi lūpām piešķir slimīgu izskatu.

Nebūtu ieteicams ar lūpu krāsas palīdzību mainīt mutes dabisko formu. Mākslota, attiecīgajam tipam neatbilstoša mute izkropļo cilvēka izskatu. Turklāt jāatceras, ka pat visintensīvākā lūpu «pārgleznošana» tomēr nespēj apslēpt mutes dabisko apveidu. Tāpēc ir pieļaujami tikai daži atturīgi paņēmieni «acu apmānīšanai». Tā, piemēram, mute izskatās mazāka, ja tās kaktiņus atstāj nekrāsotus. Protams, krāsas pāreja nedrīkst būt krasa. Lai mute liktos izteiksmīgāka, augšlūpu var nokrāsot mazliet intensīvāk nekā apakšlūpu. So nevainīgo «viltību» der izmantot pirmām kārtām tad, ja apakšlūpa salīdzinājumā ar virslūpu ir pārāk izteikta. Apakšlūpas ietonējums savukārt izteiksmīgākas padara ovālas sejas līnijas.

Ļoti neglītu iespaidu rada lūpas, kas nokrāsotas pāri to līnijai, kā arī ar lūpu pomādi notriepti zobi un cigaretes gals.

Lūpu zīmuli citiem neaizdod, un to no citiem neaizņemas.

Uzacu tuša tāpat jāizvēlas saskaņā ar sejas krāsu. Brunete uzacis un skropstas drīkst krāsot ar melnu tušu, bet šatēnai būtu jāizvēlas brūna krāsa. Blondīnei piestāv brūna (gaišāka) tuša, jo melnā viņas sejā pārāk izceļas. Arī sarkanmatei uzacīm un skropstām der tikai brūna krāsa.

Kaut gan glīts, solīds izskats vairo labsajūtu, tomēr par savu ārieni nedrīkst rūpēties citu acu priekšā. Viss, kas attiecas uz kosmētiku — sākot ar matu sukāšanu un beidzot ar nagu tīrīšanu — jāizdara mājās, kosmētikas salonā vai pie friziera. Sabiedriskā vietā šai nolūkā izmanto tualetes telpas vai izraugās bridi, kad neviena cita nav klāt.

Smaržas jālieto tā, lai tās būtu tikko noskāršamas. Katra cilvēka ādai piemīt specifiska smarža. Šai smaržai un parfīmam patīkami jāharmonē. Parfīmu iegādājoties, ir ieteicams to nedaudz uzpilināt uz rokas un izberzēt, lai pēc brīža varētu uztvert īsto smaržu. Parfīms jāizvēlas atbilstoši savam tipam. Maigai, trauslai būtnei ir piemērotas vieglas, maigas smaržas, turpretim temperamentīga tumšmate var iegādāties stiprākas, asākas smaržas. Lavandas eļļai un atsvaidzinošajiem odekoloniem ir visneitrālākā un atturīgākā smarža. Tos var lietot visi.

Vīrieši un jaunekli parasti iesmaržojas ar vīriešu odekolonu vai lavandas ellu. Viņi nedrīkst lietot parfīmu, kam ir puķu aromāts. Arī jaunām meitenēm vislabāk der atsvaidzinoši odekoloni, kas reizē ir arī dezinfekcijas līdzeklis.

Kopta āriene saskan ar pieklājīgas uzvedības prasībām. Tāpēc mūsu dienās kosmētikas līdzekju lietošana ir nevis dzīšanās pakal modei vai luksuss, bet gan viens no pieklājības izpausmes veidiem, līdzeklis, kas kulturālam cilvēkam dod iespēju saglabāt savu ķermeni veselu un skaistu.

Rezumējot jāsaka, ka apģērbs un kosmētika nespēj cilvēku padarīt skaistu, ja viņa garīgā attīstība un attieksme pret sabiedrību un apkārtējo vidi rada iebildumus. Vēlreiz atcerēsimies A. Čehova atziņu: «Cilvēkā visam jābūt skaistam: sejai, apģērbam, dvēselei un domām.»

SATURS

Uzvedības kultūra un personība …..»•.<<«

Uzvedība agrāk un tagad……………………………………………………..

Par dažām rakstura īpašībām……………………………………………….

Pozitīvās rakstura īpašības………………………………………. . .

Negatīvās rakstura īpašības …………………………………………….. .

Pašaudzināšana………………………………..

Stāja ……………………………………………………………………………….. *

Valodas kultūra un sarunas . . ……..

Sasveicināšanās un priekšā stādīšanas………………………………………..

Uzvešanās iestādēs un citās sabiedriskās vietās . . . . i

Darba vietā …………………………………………………………. • • i

Iestādē………………………………………………………………… • • *

Pie telefona ……………………………………………………………… . i

Veikalā . . …………………………………………………………… . . »

Kafejnīcā, ēdnīcā, restorānā …………………………………………………

Teātrī, koncertā, kino………………………………………………………….

Izstādē, muzejā, bibliotēkā…………………………………………………. <

Deju vakarā………………………………………………………………………

Par smēķēšanu…………………………………………………………………. •

Uzvešanās uz ielas, satiksmes līdzeklī, ceļojumā un brīvē

dabā …………………… i…………………………………………………………..

Uz ielas………………………………………………………………………….. •

Tramvajā, autobusā, vilcienā un taksometrā . . . , .

Ceļojumā ……………………………………………………………………… «i

Viesnīcā, atpūtas namā, sanatorijā……………………………. . . «

Tūrisma ceļojumā……………………………………………………… ♦ »

Cejošana un attieksme pret dabu………………………………………….. .

Apciemojumi …………………………………………………………………… <

Galda klāšana un uzvedība pie galda……………………………………. •

Galda klāšana………………………………………………….. . . . <

Dzērieni ……………………………………..

Uzvedība pie galda………………………..

Par atsevišķu ēdienu ēšanu . . . Svarīgi ģimenes notikumi ….

Bērna piedzimšana ……………………….

Dzimšanas diena…………………………..

Pilngadības sasniegšana ….

Precēšanās ………………………………….

Nāve, apbedīšana, bēres ….

Dāvināšana……………………………………..

Sarakstīšanās ………………………………….

Uzvešanās mājās un sadzīves kultūra Ģērbšanās un kosmētika ….

Par apģērbu ………………………………..

Par kosmētiku …….

Ina A s a m 8

VAI JOS PROTAT UZVESTIES?

Redaktore A. Smltc Maksi, redaktore A. Ozoliņa Tehn. redaktors J. C a k š s Korektore Z. S t i k u t e

Nodota salikšanai 1972. g. 19. maijā. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 24. novembrī. Papfra formāts 84X108/32. Tipogr. pap. Nr. 3. 7,75 fiz. iespiedi.; 13,02 uzsk. iespiedi.; 13,53 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Maksā 60 kap. Izdevniecība «Zvaigzne» Rīgā, Gorkija ielā 105. Izdevn. Nr. 2179-TM263. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas uii grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 299.

skaistā esamību mākslā un dzīvē.

Lidija Koidula (1843—1886) ir pirmā igauņu žurnāliste, ievērojamākā tciuUis atmodas laikmeta dzejniece. (Tulk.)

[9] helmes alas atrodas Valgas—VHjandi šosejas malā 6 km no Tervas uz Viljandi pusi (Valgas raj.). Tulk.

[10] no latiņu valodas post scilptum, kas nozīm$ — pēc uzrakstītā.

Content

Āsamā Ina Vai jūs protat uzvesties

UZVEDĪBAS KULTURA UN PERSONĪBA

UZVEDĪBA AGRĀK UN TAGAD

PAR DAŽĀM RAKSTURA ĪPAŠĪBĀM

POZITĪVĀS RAKSTURA ĪPAŠĪBAS

NEGATĪVĀS RAKSTURA ĪPAŠĪBAS

PAŠAUDZINĀŠANA

STĀJA

VALODAS KULTŪRA UN SARUNAS

SASVEICINĀŠANĀS UN PRIEKŠĀ STĀDĪŠANĀS

DARBA VIETĀ

IESTĀDE

PIE TELEFONA

VEIKALĀ

KAFEJNĪCĀ, ĒDNĪCĀ, RESTORĀNĀ

TEĀTRI, KONCERTĀ, KINO

IZSTĀDE, MUZEJĀ, BIBLIOTĒKĀ

DEJU VAKARĀ

PAR SMĒĶĒŠANU

UZVEŠANĀS UZ IELAS, SATIKSMES LĪDZEKLI, CEĻOJUMĀ UN BRĪVĀ DABĀ

UZ IELAS

TRAMVAJĀ, AUTOBUSĀ, VILCIENĀ UN TAKSOMETRĀ

CEĻOJUMĀ ' . -

VIESNĪCĀ, ATPŪTAS NAMĀ, SANATORIJĀ

TŪRISMA CEĻOJUMĀ

CEĻOŠANA UN ATTIEKSME PRET DABU

APCIEMOJUMI

GALDA KLĀŠANA

DZĒRIENI

UZVEDĪBA PIE GALDA

PAR ATSEVIŠĶU EDIENU ĒŠANU

SVARĪGI Ģimenes notikumi

BERNA PIEDZIMŠANA

DZIMŠANAS DIENA

PILNGADĪBAS SASNIEGŠANA

PRECĒŠANĀS

NĀVE, APBEDĪŠANA, BĒRES

DAVINAŠANA

SARAKSTĪŠANAS

ĢĒRBŠANĀS UN KOSMĒTIKA PAR APĢĒRBU

PAR KOSMĒTIKU

SATURS