Bulgakovs Mihails

Jaunā ārsta piezīmes

Mihails Bulgakovs

Jaunā ārsta piezīmes

Dvielis ar gaili

Kas nav braucis ar zirgiem pa nomaļiem lauku ceļiem, tam man nav ko stāstīt: tas tik un tā nesapratīs. Bet tam, kurš braucis, negribas ne atgādināt.

Sacīšu īsi: četrdesmit verstis, kas šķīra apriņķa pilsētu Gračovku no Murjevas slimnīcas, es un mans vedējs braucām precīzi diennakti. Pat līdz smieklīgumam precīzi: 1917. gada 16. septembrī pulksten divos dienā mēs bijām pie pēdējās tirgotavas, kas atradās uz šīs brīnumjaukās pilsētas Gračovkas robežas, bet tā paša neaizmirstamā septiņpadsmitā gada 17. septembrī divos un piecās minūtēs es stāvēju nomīņātajā, mirstošajā un septembra lietū pievilgušajā maurā Murjevas slimnīcas pagalmā. Stāvējy tāds: kājas man bija notirpušas, turklāt tik neganti, ka es turpat pagalmā kā apdullis domās pāršķirstīju mācību grāmatu lapas, truli mēģinādams atcerēties, vai tāda slimība, pie kuras cilvēkam sastingst muskuļi, patiešām ir vai arī esmu par tādu murgojis vakar, nakšņodams Grabilovkas sādžā. Kā šo nolādēto kaiti sauc latīniski? Katrs muskulis neciešami smeldza kā sāpošs zobs. Kāju pirkstus nav pat ko pieminēt — tie zābakos nemaz nekustējās, gulēja stīvi kā koka puļķi. Atzīstos, ka mazdūšības lēkmē es čukstus nolādēju medicīnu un savu iesniegumu, ko pirms pieciem gadiem biju uzrakstījis universitātes rektoram. Lietus tikmēr sijāja kā no sieta. Mētelis bija piemircis kā sūklis. Ar labās rokas pirkstiem veltīgi pūlējos saņemt čemodāna rokturi un beidzot nospļāvos slapjajā zālē. Pirksti neko nespēja satvert, un man, piebāztam ar dažnedažādām zinībām no interesantajām medicīnas grāmatām, atkal ienāca prātā slimība — paralīze. Paralisis, es velns zina kāpēc domās sev izmisis teicu.

—   P … pa jūsu ceļiem, — es ierunājos ar stingām, zilganām lūpām, — j … jāpieradinās braukt.

Un piedevām es nez kāpēc nikni blenzu vedējā, kaut gan īstenībā viņu nevarēja vainot, ka ceļš tik nejēdzīgs.

—   Ek.,. biedri dakter, — vedējs atsaucās, tāpat kā es tik tikko kustinādams lūpas zem gaišajām ūsiņām, — braukāju jau piecpadsmit gadu, bet tikpat nevaru pierast.

Es nodrebinājos, skumīgi palūkojos uz balto, noplukušo divstāvu ēku, uz feldšera mājeles nebalsinātajām baļķu sienām, uz savu nākamo rezidenci — ļoti tīru divstāvu māju ar noslēpumainiem kapličas logiem — un gari nopūtos. Un tai pašā mirklī latīnisko nosaukumu vietā man galvā neskaidri pazibēja salkana frāze, kuru no kratīšanās un aukstuma apdullušajās smadzenēs nodziedāja tukls tenors ar gaišzilām biksēm:

«… Ardievu, patvē-rums mans svē-tais …»

Paliec sveiks, paliec sveiks uz ilgu laiku, zeltaini sārtais Lielais teātri, Maskava, skatlogi… ak, palieciet sveiki!

«Nākamreiz vilkšu mugurā kažoku…» domāju niknā izmisumā un ar stīvām rokām parāvu čemodānu aiz siksnām, «es … kaut gan nākamreiz jau būs oktobris … velc kaut divus kažokus. Bet agrāk nekā pēc mēneša uz Gračovku nebraukšu, neparko nebraukšu… Padomājiet paši… ceļā vajadzēja lūgt naktsmājas! Divdesmit verstis nobraucām, un uznāca akla tumsa … nakts … Vajadzēja pārnakšņot Grabilovkā … Skolotājs ielaida… Šorīt septiņos izbraucām … un tad ta braukšana … dieviņ tētiņ … velcies lēnāk par kājāmgājēju. Viens ritenis iezveļas dangā, otrs paceļas gaisā, čemodāns — blākš! — noveļas tiz kājām… tad sasveries uz vieniem sāniem, tad uz otriem, te krīti uz deguna, te uz pakauša. Bet no augšas sijā un sijā, un kauli §tingst. Vai gan es būtu ticējis, ka pelēka, skumīga septembra vidū cilvēks laukā var salt kā bargā ziemā?! Bet izrādās, ka var. Un, kamēr mirsti lēnā nāvē, redzi vienu un to pašu, tikai to pašu. Pa labi pauguraina, apkrimsta nora, pa kreisi nīkulīgs mežiņš un tam līdzās pelēkas, noplukušas mājeles, savas piecas vai sešas. Un šķiet, ka tajās nav nevienas dzīvas dvēseles. Apkārt klusums, klusums …»

Čemodāns beidzot sakustējās. Vedējs uz tā uzgūla ar vēderu un pastūma tieši man pretī. Gribēju čemodānu saturēt aiz siksnas, taču roka atteicās paklausīt, un mans uzblīdušais, ar grāmatām un visādiem krāmiem piebāztais un līdz nāvei apnikušais pavadonis nogāzās tieši maurā, iebelzdams man pa kājām.

— Ak tu žēlī… — vedējs iztrūcies iesāka, bet es nekādus iebildumus necēlu — manas kājas tik un tā bija pilnīgi nelietojamas.

—   Ei, kur te kāds ir? Ei! — vedējs uzsauca un saplikšķināja rokas kā gailis spārnus. — Ei, atvedu dakteri!

Tūlīt aiz feldšera mājiņas tumšajām logu rūtīm parādījās sejas, pieplaka pie tām, durvis noklaudzēja, un es ieraudzīju, ka pār mauru uz manu pusi steberē vīrelis apskrandušā mētelītī un zābakos. Viņš goddevīgi un žigli norāva naģeni, piesteidzies pie manis un palicis divu soju attālumā, nez kāpēc kaunīgi pasmaidīja un piesmakušā balsī mani sveicināja:

—   Labdien, biedri dakter!

—   Kas jūs esat? — es noprasīju.

—   Es būšu Jegoričs, — vīrelis stādījās priekšā,— šejienes sargs. Mēs jau jūs gaidījām, gaidījām …

Un viņš tūliņ pakampa čemodānu, uzmeta plecā un stiepa prom. Es sāku meimurot viņam pakaļ, velti pūlēdamies iebāzt roku bikšu kabatā, lai izvilktu naudas maku.

īstenībā cilvēkam vajag gaužām maz. Un pirmām kārtām viņam vajadzīga uguns. Atceros, posdamies uz nomaļo Murjevu, es jau Maskavā apņēmos izturēties solīdi. Zēniskā āriene man sagandēja dzīvi jau kopš pirmajiem soļiem_. Vajadzēja katram stādīties priekšā:

—   Ārsts tāds un tāds.

Un ikviens noteikti pacēla uzacis un pārjautāja:

—   Vai tiešām? Bet es domāju, ka jūs vēl esat students.

—   Nē, esmu studijas beidzis, — es drūmi atbildēju un prātoju: «Nekas nelīdz, jāiegādājas brilles.» Taču pēc brillēm nebija nekādas vajadzības — acis man bija veselas, skatiena skaidrumu vēl nebija aptumšojusi dzīves pieredze. Tā kā nevarēju ar aceņu palīdzību izvairīties no mūžīgajiem tēvišķajiem un maigajiem smaidiem, centos apgūt īpašu izturēšanos, kas iedvestu cieņu. Mēģināju runāt nosvērti un pārliecinoši, straujas kustības pēc iespējas apvaldīt, iet, nevis skriet, kā to mēdz cilvēki divdesmit trīs gadu vecumā, tikko pabeiguši universitāti. Kā tagad, pēc daudziem gadiem, saprotu, tas viss man padevās gaužām vāji.

Tobrīd es šo savu nerakstīto uzvedības kodeksu pārkāpu. Sēdēju, čokurā sarāvies, vienās zeķēs — turklāt nevis kādā kabinetā, bet gan virtuvē — un kā uguns pielūdzējs jūsmīgi un kaisli stiepu pretī rokas plītī liesmojošām bērza šķilām. Pa kreisi no manis atradās apgāzts ktibliņš un uz tā mani zābaki, tiem līdzās gulēja gludi noplūkts gailis ar asiņainu kaklu un kaudze viņa raibo spalvu. Jo es, vēl gluži sastindzis, paguvu veikt virkni uzdevumu, kurus diktēja pati dzīve. Jegoriča sievai, smaildegunei Aksiņjai, uzticēju savas virējas pienākumus. Tāpēc ar viņas roku bija atņemta dzīvība gailim. To man vajadzēja apēst. Es ar visiem iepazinos. Feldšeri sauca Demjans Lukičs, vecmātes — Pelageja Ivanovna un Anna Nikolajevna. Paguvu apstaigāt slimnīcu un pilnīgi skaidri pārliecinājos par to, ka tajā ir ļoti bagāts instrumentārijs. Turklāt man tikpat skaidri vajadzēja atzīt (protams, klusībā), ka ļoti daudzu nevainojami spožo instrumentu uzdevums man nemaz nav zināms. Atzīstos atklāti, es tādus nebiju pat redzējis, kur nu vēl turējis rokās.

—  Hm, — visai daudznozīmīgi norūcu, — instrumentārijs jums tomēr ir lielisks. Hm …

—   Kā nu ne, godātais, — saldā balsī ierunājās Demjans Lukičs, — tas jau jūsu priekšgājēja Leopolda Leopoldoviča nopelns. Viņš tak operēja no rīta līdz vakaram.

Te mani pārklāja auksti sviedri — un es grūtsirdīgi palūkojos uz skapīšiem, kas laistījās kā spoguļi.

Pēc tam mēs apstaigājām tukšās palātas, un es pārliecinājos, ka tajās var ērti novietot četrdesmit cilvēku.

—   Leopoldam Leopoldovičam te reizēm gulēja arī piecdesmit, — mani iepriecināja Demjans Lukičs, bet Anna Nikolajevna, sieviete ar sirmu matu vainagu, nez kāpēc noteica:

—  Jūs, dakter, liekaties tik jauniņš,tik jauniņš… Taisni brīnums. Jūs izskatāties pēc studenta.

«Piķis un zēvele,» es* nodomāju, «visi kā sazvērējušies, goda vārds!»

Un caur zobiem sausi atņurdēju;

—   Hm … nē, es … tas ir… jā, es izskatos jauns …

Tad mēs nokāpām aptiekā, un es tūliņ ieraudzīju, ka

tajā trūkst vienīgi putna piena. Divas patumšas istabas stipri oda pēc zālēm, un plauktos atradās viss, ko var vēlēties. Bija arī patentēti ārzemju līdzekļi, un vai maz jāpiebilst, ka es savu mūžu par tiem nekā nebiju dzirdējis.

—  Tos izrakstīja Leopolds Leopoldovičs, — lepni pavēstīja Pelageja Ivanovna.

«šis Leopolds nudien bijis ģeniāls cilvēks,» es nodomāju, un mani pārņēma cieņa pret šo noslēpumaino Leopoldu, kas pametis kluso Murjevu.

Cilvēkam vajadzīga ne tikai uguns, viņam ar visu vajag arī aprast. Gaili es jau sen biju notiesājis, Jegoričs piebāzis man cisu maisu un pārklājis ar palagu, manas rezidences kabinetā dega lampa. Es sēdēju un kā apburts vēros leģendārā Leopolda trešajā sasniegumā: skapis bija bāztin piebāzts ar grāmatām. Ķirurģijas rokasgrāmatas vien vācu un krievu valodā es ātrumā saskaitīju ap trīsdesmit sējumu. Kur vēl terapija! Un brīnišķi ādas slimību atlanti!

Tuvojās vakars, un es sāku aprast.

«Es ne pie kā neesmu vainīgs,» neatlaidīgi pūlējos sev iegalvot,^«man ir diploms, man ir piecpadsmit.piecnieki. Es taču jau tur, lielajā pilsētā, brīdināju, ka gribu strādāt par otro ārstu. Nē. Viņi pasmaidīja un atteica: «Gan pieradīsiet.» Pierodi nu! Bet ja atved kādu ar bruku? Sakiet man — pa kuru laiku es pie tās pieradīšu? Un, galvenais, kā jutīsies brukas slimnieks manās rokās? Varēs pierast viņpasaulē (te man pār muguru pārskrēja šermuļi)…

Un sastrutojis apendicīts? Ū! Un rīkles gala difterija sādžas bērniem? Kad nepieciešama traheotomija? Arī bez traheotomijas man neklāsies diez cik viegli… Un … un… dzemdības! Biju pavisam piemirsis dzemdības! Bērna nepareiza guļa. Ko gan es iesākšu? Ko gan? Cik es esmu vieglprātīgs! Vajadzēja atteikties no šī iecirkņa. Vajadzēja. Būtu atraduši sev kādu Leopoldu.»

Grūtsirdības mākts staigāju pa krēslaino kabinetu. Nokļuvis ieblakus lampai, es logā uz lauku bezgalīgās tumsas fona redzēju līdzās lampas uguntiņai pavīdam savas bālās sejas atspulgu.

«Esmu kā tāds Viltus Dmitrijs,» es piepeši muļķīgi nodomāju un atkal apsēdos pie loga.

Pāris stundu vientulībā sevi mocīju un nonācu tik tālu, ka mani nervi vairs nespēja izturēt paša radītās šausmas. Tad sāku nomierināties un pat kalt šādus tādus plānus.

Tā, godātais … Viņi stāsta, ka uz pieņemšanu tagad gandrīz neviens neierodas. Sādžās strādā pie linu mīstīšanas, ceļi neizbraucami… «Tieši tagad tev arī atvedīs "brukas slimnieku,» smadzenēs nogranda skarba balss, «jo iesnu dēļ (tā nav smaga kaite) neviens pa sliktu ceļu nebrauks, bet brukas slimnieku atšķūrēs, vari būt drošs, dārgais kolēģi dakter.»

Tas nebija muļķīgi sacīts, vai ne? Es nodrebēju.

«Ciet klusu,» es teicu balsij, «brukas slimnieku var arī neatvest. Kas tā par neirastēniju? Reiz esi ķēries pie arkla — atpakaļ neskaties!»

«Esi iejūdzies — velc!» dzēlīgi atsaucās balss.

Tā … no rokasgrāmatas nešķiršos … Ja kaut kas jāizraksta, var apdomāt, mazgājot rokas. Rokasgrāmata gulēs atvērta tieši uz žurnāla, kurā ieraksta slimniekus. Rakstīšu noderīgas, bet vienkāršas receptes. Nu, pieņemsim, natrii salicylici 0,5 pa vienam pulverim trīs reizes dienā …

«Var izrakstīt arī sodu!» nepārprotami ņirgādamies, atsaucās mans iekšējais sarunu biedrs.

Kāpēc tad sodu? Es izrakstīšu arī ipekakuanu infuzum… uz 180. Vai uz divi simti. Laipni lūdzu!

Un, lai gan man, vienatnē sēžot pie lampas, neviens ipekakuanu neprasīja, es tūliņ mazdūšīgi pāršķirstīju receptūras rokasgrāmatu, pārbaudīju ipekakuanu un pie reizes arī mehāniski pārlasīju to, ka pasaulē"-ir kaut kāds insipīns. Tas neesot nekas cits kā hinīndiglikolskābes ētera sulfāts… Izrādījās, ka tam neesot hinīna garšas. Bet kur tas lietojams? Un kā izrakstāms? Vai tas ir pulveris? Velns viņu rāvis!

«Lai nu insipīns kur insipīns, bet kā tad tomēr paliek ar bruku?» neatlaidīgi tirdīja baiļu balss.

«Iesēdināšu slimnieku vannā,» es apskaities aizstāvējos, «jā, vannā. Un mēģināšu bruku iedabūt atpakaļ.»

«Ar plīsumu, manu mīļumiņ! Pie joda, ko tu te runā par vannām! Ar plīsumu,» dēmona balsī dziedāja bailes. «Jāgriež …»

Te es padevos un gandrīz sāku raudāt. Un raidīju lūgšanu tumsai aiz loga: visu ko, tikai ne bruku ar plīsumu!

Bet nogurums žužināja:

«Liecies jel gulēt, tu nelaimīgais eskulap! Izgulēsies, gan rīts būs gudrāks par vakaru. Nomierinies, jaunais neirastēniķi! Paskaties — tumsā aiz logiem ir miers, drēgnie lauki grimst snaudā, no brukas nav ne vēsts. Rīts gudrāks par vakaru. Apradīsi… Guli… liec atlantu nost… Pašlaik tikpat netiksi ne par matu gudrāks. Brukas gredzens…»

Kā viņš iedrāzās istabā, nemaz neapjēdzu. Atceros, noklaudzēja durvju bulta, Aksiņja kaut ko. nopīkstēja. Un aiz logiem nočīkstēja rati.

Vīrs bija bez cepures, vaļējā puskažociņā, savēlušos bārdeli un ārprātīgā acīm.

Viņš pārkrustījās un nogāzās uz ceļiem, un trieca pieri pret grīdu. Tā bija nodeva man.

«Esmu pagalam,» smeldzīgi nodomāju.

— Ko jūs darāt, ko jūs darāt! — es nomurmināju un pavilku pelēko piedurkni.

Vīrieša seja sašķobījās, un viņš par atbildi sāka aizgūtnēm murmināt saraustītus vārdus:

ļ— Daktera kungs … kungs … vienīgā, vienīgā … vienīgā! — svešais pēkšņi iekliedzās jauneklīgi skanīgā balsī, tā ka lampas abažūrs nodrebēja. — Ak dievs … Ak…— Viņš sāka izmisumā lauzīt rokas un atkal dauzīt pieri pret grīdas dēļiem, it kā gribēdams to sašķaidīt. — Par ko? Par ko tāds sods? … Ko esam noziegušies?

—       Ko? Kas noticis?! — es iekliedzos, juzdams, ka man seja kļūst auksta.

Svešais pielēca kājās, metās man klāt un nočukstēja:

—       Daktera kungs … ko vien gribat… došu naudu … Prasiet, cik vien gribat! Cik vien gribat. Vedīsim produktus… Tikai lai nenomirst! Tikai lai nenomirst! Paliks krople — par to nekas. Par to nekas! — viņš brēca pret griestiem. — Gan izbarošu, gan!

Melnajā durvju četrstūrī rēgojās Aksiņjas bālā seja. Manu sirdi sažņaudza smeldze.

—   Kas noticis? … Kas? Runājiet! — es žēli izsaucos.

Svešais apklusa, tad čukstus, it kā uzticēdams noslēpumu, sacīja, un viņa acis šķita kā bezdibeņi:

—■ Ierāva paisīklā …

—       Paisīklā… paisīklā?… — es pārjautāju. — Kas tas ir?

—       Linus, linus paisījuši… daktera kungs … — čukstus paskaidroja Aksiņja, — ar paisīklu tak… paisa linus…

«Tas ir sākums. Tā. Ak, kāpēc es šurp atbraucu!» šausmās nodomāju.

—   Ko ierāva?

—       Manu meitiņu, — svešais čukstus atbildēja un tad izkliedza: — Palīdziet! — Un atkal nogāzās uz grīdas,

un viņa apaļiski apgrieztie mati nokrita pār acīm.

*

Spožlampa ar sašķiebušos skārda abažūru dega spilgti, ar diviem degļiem. Meiteni ieraudzīju uz operāciju galda, kas bija pārklāts ar baltu, svaigi smaržojošu vaskadrānu, un bruka no manas atmiņas pagaisa. .

Gaišie, mazliet rūsganie mati nokārās no galda samudžinātā, sakaltušā grīstē. Bize bija milzīga, un tās gals sniedzās līdz grīdai.

Katūna svārki bija sadriskāti un asinis uz tiem dažādās krāsās — dažs plankums tumši brūns, dažs svaigs, gaiši sarkans. Lampas gaisma šķita dzeltena un dzīva, bet meitenes seja balta kā papīrs, deguns smails.

Viņas baltajā sejā stings, kā ģipsī liets dzisa patiešām reti sastopams daiļums. Reti, gaužām reti gadās redzēt tādu seju.

Operāciju zālē sekundes desmit valdīja pilnīgs klusums, bet viņpus aizvērtajām durvīm varēja dzirdēt kādu dobji vaimanājam un bez mitas dauzām galvu.

«Zaudējis sajēgu,» es nodomāju, «un kopējas droši vien viņu lūko vest pie prāta … Kādēļ meitene tik skaista? Tēvam gan ir pareizi vaibsti… Droši vien māte bijusi skaista … Viņš ir atraitnis …»

—   Vai viņš ir atraitnis? — es neviļus nočukstēju.

—   Atraitnis, — klusi atbildēja Pelageja Ivanovna.

Te Demjans Lukičs ar asu, it kā niknu kustību pārplēsa svārkus no lejas malas līdz augšai un meiteni vienā mirklī atsedza. Es paskatījos, un tas, ko ieraudzīju, pārspēja visu, ko biju gaidījis. Kreisās kājas īstenībā nemaz nebija. Sākot no samaltā ceļgala, rēgojās asiņaini lēveri, sarkani, saraustīti muskuļi un uz visām pusēm asi slējās sadragātu kaulu šķēpeles. Labās kājas apakšstilbs pārlauzts tā, ka abi kaula gali izdūrtišies cauri ādai. Tādēļ pēda nedzīvi gulēja it kā savrup, sagriezusies uz sāniem.

—  Jā, — klusi noteica feldšeris un vairāk nekā nepiebilda.

Sai brīdī es pārvarēju4 sastingumu un steidzos pārbaudīt pulsu. Aukstajā rokā tā nebija. Tikai pēc vairākām sekundēm uztaustīju tikko jaušamu, retu viļņojumu. Tas pazuda… tad sekoja pauze, kurā paguvu paskatīties uz meitenes nāsīm, kas metās zilganas, un baltajām lūpām… Jau gribēju sacīt: beigas… par laimi, tomēr savaldījos … Atkal uzvirmoja sīks vilnis.

«Lūk, tā izdziest saplosīts cilvēks,» es nodomāju, «te vairs nekas nav līdzams …»

Bet piepeši es bargā, sev pašam nepazīstamā balsī teicu:

—   Kamparu!

Te Anna Nikolajevna noliecās man pie auss un pačukstēja:

—  Kāpēc, dakter? Nemokiet! Kam vēl durstīt? Tūliņ nomirs … Neizglābsiet.

Nikni un drūmi atskatījos uz viņu un teicus

—   Es lūdzu kamparu …

Un Anna Nikolajevna ar spēji pietvīkušu, aizvainotu seju tūliņ metās pie galdiņa un nolauza ampulai galu.

Arī feldšeris acīmredzot bija pret kamparu. Tomēr viņš ātri un veikli rīkojās ar šļirci, un dzeltenā eļļa pazuda zem pleca ādas.

«Mirsti. Mirsti drīzāk,» es domāju, «jel mirsti! Ko gan citādi ar tevi iesākšu?»

—   Tūliņ mirs, — it kā uzminējis manas domas, nočukstēja feldšeris. Viņš pašķielēja uz palagu, bet acīmredzot pārdomāja: žēl bija palagu notraipīt ar asinīm. Tomēr pēc dažām sekundēm ķermeni vajadzēja pārklāt. Meitene gulēja kā līķis, taču mirusi nebija. Galvā man piepeši kļuva gaišs kā zem mūsu tālā anatomikuma stikla griestiem.

•— Vēlreiz kamparu, —aizsmacis teicu.

Un feldšeris atkal paklausīgi iešļircināja eļļu.

«Vai tad patiesi viņa nemirs? …» izmisis domāju. «Vai patiesi man vajadzēs …»

Smadzenēs kļuva arvien gaišāks, un pēkšņi bez jel kādām mācību grāmatām, bez padomiem un palīdzības sapratu — pārliecība, ka esmu sapratis, bija dzelžaina —, tagad man vajadzēs pirmoreiz mūžā izdarīt amputāciju dziestošam cilvēkam. Un šis cilvēks mirs zem naža. Ak, mirs zem naža! Jo viņai taču nav asiņu! Desmit verstis garajā ceļā tās izplūdušas no sašķaidītajām kājām, un nevar pat zināt, vai viņa pašlaik kaut ko jūt un dzird. Viņa klusē. Ak, kāpēc viņa nemirst?! Ko man sacīs saprātu zaudējušais tēvs?

—   Sagatavojiet amputāciju, — svešādā balsī teicu feldšerim..

Vecmāte pameta uz mani negantu skatienu, bet feldšera acīs pavīdēja līdzjūtības dzirkstele, un viņš sāka ātri rīkoties ap instrumentiem. Zem viņa rokām sāka sprauslāt prīmuss…

Pagāja stundas ceturksnis. Ar māņticīgām šausmām paraudzījos izdzisušā acī, mazliet paceldams auksto plakstiņu. Nekā nepanākšu. Kā var dzīvot tas, kas jau gandrīz līķis? Sviedru lāses neatturami ritēja no baltās cepurītes apakšas man pār pieri, un Pelageja Ivanovna sāļos sviedrus ar marli noslaucīja. Asiņu pārpalikumā meitenes dzīslās tagad peldēja arī kofeīns. Vai to vajadzēja .šļircināt vai ne? Anna Nikolajevna ar viegliem pieskārieniem masēja punus, kas uz meitenes gurniem bija radušies no fizioloģiskā šķīduma. Bet meitene bija dzīva.

Satvēru skalpeli, cenzdamies kādu atdarināt (reizi mūžā universitātē biju redzējis amputāciju) … Tagad es lūdzos liktenim, lai meitene vismaz nākamajā pusstundā nenomirst… «Lai nomirst palātā, kad būšu operāciju beidzis …»

Manā vietā darbojās vienīgi mans veselais saprāts, ko šaustīja ārkārtējie apstākļi. Ar apļveida kustību veikli kā pieredzējis miesnieks apvilku asum asu nazi ap gurnu, un āda pašķīrās — bez piliena asiņu. «Ko darīšu, kad sāks asiņot artērijas?» es domāju un kā vilks paglūnēju uz torzijas pincešu kaudzi. Pārgriezu milzīgu gabalu meitenes miesas un vienu no asinsvadiem — tas izskatījās pēc bālganas caurulītes —, taču no tā neiztecēja ne lāsīte asiņu. Es to aizspiedu ar torzijas pinceti un virzījos tālāk. Saspraudu pincetes visur, kur domāju atrodamies asinsvadus. «Arteria … arteria … nolādēts, kā gan to sauc? …» Operāciju zālē sāka izskatīties pēc klīnikas. Torzijas pincetes karājās veseliem ķekariem. Ar marles palīdzību tās kopā ar miesu pavilka uz augšu, un es ar žilbinoši spožu, sīkzobainu zāģi sāku zāģēt apaļo kaulu. «Kāpēc viņa nemirst? … Tas ir brīnums .,. ak, cik gan cilvēkam sīksta dzīvība!»

Un kauls atkrita. Demjana Lukiča rokās palika tas, kas reiz bijusi meitenes kāja. Samalta miesa un kauli! Tas viss tika nomests sāņus, un uz galda atrādās meitene, kļuvusi par trešdaļu īsāka, ar sāņus pavilktu kājas stumbeni. «Vēl, vēl mazliet… Nemirsti,» iedvesmas pārņemts domāju, «izturi līdz palātai, ļauj man laimīgi izkulties no šī drausmīgā notikuma manā mūžā!»

Pēc tam sākās nosiēšana ar ligatūrām, tad, adatas turētājam knikstot, sāku retām šuvēm sašūt ādu… tomēr apstājos, attapos, apjēdzu… atstāju noteci.,, ieliku marles tamponu… Sviedri man aizmigloja acis, nu man šķita, ka esmu pirtī…

Es noelsos. Drūmi paskatījos uz stumbeni, uz vaska dzelteno seju. Iejautājos:

—  JDzīva?

—  Dzīva… — kā klusa atbalss reizē atsaucās feldšeris un Anna Nikolajevna.

—   Vēl mirklīti dzīvos, — gluži bez skaņas, tikai ar lūpām vien feldšeris sacīja man pie auss. Tad aprāvās un delikāti ieteica: — Otru kāju varbūt labāk neaiztikt,

dakter? Varbūt pārsiesim ar marli.,. citādi netiks līdz palātai… Vai ne? Tomēr labāk, ja nenomirst operāciju zālē.

—       Dodiet šurp ģipsi, — neizprptama spēka pārņemts, aizsmacis teicu.

Visa grīda bija notašķīta baltiem traipiem, mēs visi mirkām sviedros. Pusmirušais cilvēks gulēja nekustīgi. Labajai kājai bija uzlikts ģipša pārsējs un uz apakšstilba lūzuma vietā rēgojās vaļējs četrstūris, ko es, iedvesmas pilns, biju atstājis.

—   Dzīva… — izbrīnījies nokrekšķēja feldšeris.

Pēc tam meiteni vajadzēja pacelt, un zem palaga kļuva redzams bēdīgais iznākums — trešā daļa no viņas ķermeņa palika operāciju zālē.

Tad gaitenī līgojās ēnas, šaudījās kopējas, un es redzēju, kā gar sienu aizzogas saņurcīts vīrieša stāvs, un atskanēja apslāpēts vaids. Bet vīrieti aizveda. Un viss apklusa.

Es operāciju zālē mazgāju līdz elkoņiem asiņainās rokas.

—       Jūs, dakter, laikam esat izdarījis daudz amputāciju? — piepeši iejautājās Anna Nikolajevna. — Jums izdevās ārkārtīgi labi… Ne sliktāk kā Leopoldam…

Viņas mutē vārds «Leopolds» arvien skanēja kā «Duajēns».

Caur pieri pablenzu apkārtējās sejās. Un visu, arī Demjana Lukiča un Pelagejas Ivanovnas acīs pamanīju cieņu un apbrīnu.

—       Hm… es… Es, vai zināt, esmu amputējis tikai divas reizes …

Kāpēc es samelojos? Tagad to nesaprotu.

Slimnīcā iestājās pilnīgs klusums? Pilnīgs.

—       Kad nomirs, noteikti pasauciet mani, — pusbalsī pavēlēju feldšerim, un viņš nezin kāpēc nevis atteica «labi», bet gan godbijīgi atbildēja:

—   Klausos …

Pēc dažām minūtēm atrados ārsta dzīvoklī, kabinetā pie zaļās lampas. Māja klusēja.

Melnajā loga rūtī atspoguļojās bāla seja.

«Nē, pēc Viltus Dmitrija es tomēr neizskatos un, vai zināt, esmu kļuvis tā kā vecāks… Starp uzacīm grumba … Tūliņ klauvēs … Pateiks: «Nomira …»

Jā, aiziešu un paskatīšos pēdējo reizi… tūliņ klauvēs …»

Pie durvīm pieklauvēja. Tas notika pēc divarpus mēnešiem. Logā mirdzēja viena no pirmajām ziemas dienām.

Ienāca viņš; es viņu apskatīju tikai tagad. Jā, patiešām, sejas vaibsti pareizi. Gadus četrdesmit piecus vecs. Acis dzirkstī.

Tad kaut kas nošvīkstēja … Uz kruķiem istabā ielēca apburoši daiļa meitene ar vienu kāju, ģērbusies kuplos svārkos ar sarkanu apmali.

Meitene paskatījās uz mani, un vaigos viņai iesitās sārtums.

—  Maskavā… Maskavā … — Un es sāku rakstīt adresi. — Tur izgatavos protēzi, mākslīgu kāju.

—   Nobučo dakterim roku, — te negaidot sacīja tēvs.

Es apjuku tā, ka noskūpstīju meiteni nevis uz lūpām,

bet uz deguna.

Tad viņa, kruķos iekārusies, atritināja vīstokli, un no tā izvēlās garš, sniegbalts dvielis ar vienkārši izšūtu sarkanu gaili. Tad to viņa apstaigu laikā slēpa no manis zem spilvena. Nu, protams, atceros, diegi atradās uz galdiņa.

—   Neņemšu, — dzedri teicu un pat papurināju galvu. Bet meitenes seja un acis kļuva tādas, ka es tomēr paņēmu …

Un daudzus gadus dvielis karājās Murjevā manā guļamistabā un vēlāk cejoja man līdzi. Beidzot tas kļuva vecs, sadila, noplīsa un pazuda, 'kā sadilst un zūd atmiņas.

1926

Tērauda rīkle

Tā  es paliku viens. Man apkārt novembra tumsa ar Virpuļojošu sniegu, māja iegrima kupenās, dūmeņos sāka gaudot vējš. Visus sava mūža divdesmit četrus gadus biju nodzīvojis milzu pilsētā un domāju, ka putenis gaudo tikai romānos. Izrādījās, ka tas gaudo arī īstenībā. Vakari te bija neparasti gari, lampa ar zilo abažūru atspoguļojās melnajās loga rūtīs, un es, vērdamies spožajā plankumā pa kreisi no sevis, sapņoju. Sapņoju par apriņķa pilsētu — tā atradās četrdesmit verstu attālumā.

Man ļoti gribējās aizbēgt no savas atrašanās vietas uz turieni. Tur-bija elektrība, četri ārsti, ar tiem varētu apspriesties, vismaz nebūtu tik baismīgi. Taču aizbēgt nebija nekādas iespējas un lāgiem arī pats sapratu, ka tā ir mazdūšība. Jo tieši tāda darba dēļ biju mācījies Medicīnas fakultātē…

«… Bet ja nu atvedīs sievieti, kam nenormālas dzemdības? Vai, teiksim, slimnieku ar iesprūdušu bruku? Ko es iesākšu? Sakiet man, lūdzami! Pirms četrdesmit astoņām dienām es ar izcilību beidzu fakultāti, bet izcilība un bruka ir pavisam dažādas lietas. Reiz es redzēju, kā profesors operē iesprūdušu bruku. Viņš strādāja, un es sēdēju amfiteātrī. Tas ir viss …»

Domājot par bruku, man dažu labu reizi pār muguru noritēja saltas sviedru lāses. Katru vakaru, sadzēries tēju, sēdēju vienā un tai pašā pozā: pa kreisi no manis atradās visas rokasgrāmatas operatīvajā dzemdniecībā, pašā virsū mazais Doderleins. Pa labi desmit dažādi operatīvās ķirurģijas sējumi ar attēliem. Es smagi pūtu, smēķēju, dzēru aukstu, melnu tēju …

Tā reiz aizmigu: skaidri atceros šo nakti — tas bija 29. novembris —, es pamodos no trokšņa pie durvīm. Pēc minūtēm piecām, raudams kājās bikses, es nenovērsu lūdzošu skatienu no dievišķajām operatīvās ķirurģijas grāmatām. Pagalmā saklausīju čirkstam slieces — mana dzirde bija kļuvusi ārkārtīgi asa. Atklājās, šķiet, kaut kas vēl ļaunāks par bruku un bērna šķērsguļu: pie manis uz Nikoļskas slimnīcu pulksten vienpadsmitos vakarā bija atvesta meitenīte. Kopēja klusi teica:

— Meitenīte gaužām vārga, knapi dzīva … Lūdzami, dakter, nāciet uz slimnīcu …

Atceros, es šķērsoju pagalmu, gāju pretī petrolejas lukturim pie slimnīcas ārdurvīm un kā apmāts skatījos, kā tas mirkšķina.

Pieņemamā istaba jau bija apgaismota, un mani palīgi pilnā sastāvā gaidīja mani, paguvuši apvilkt uzsvārčus. Tie bija feldšeris Deinjans Lukičs, vēl jauns, bet ļoti spējīgs cilvēks, un divas pieredzējušas vecmātes — Anna Nikolajevna un Pelageja Ivanovna. Toties es biju tikai divdesmit četrus gadus vecs ārsts, pirms diviem mēnešiem beidzis augstskolu un norīkots vadīt Nikoļskas slimnīcu.

Feldšeris svinīgi atvēra durvis, un parādījās māte. Velteņos slīdēdama, viņa iebrāzās^kā vējš, un sniegs uz viņas lakata vēl nebija izkusis. Rokās viņa turēja vīstokli, un tas ritmiski šņākuļoja un svelpa. Mātes seja bija izmisumā pārvērsta, viņa klusi raudāja. Kad sieviete nometa kažoku un lakatu un attina vīstokli, ieraudzīju gadus trīs vecu meitenīti. Paskatījos bērnā un uz brīdi aizmirsu operatīvo ķirurģiju, vientulību, savu nederīgo universitātes bagāžu, aizmirsu itin visu, meitenītes skaistuma pārsteigts. Ar ko lai to salīdzina? Tādus bērnus mēdz zīmēt vienīgi uz konfekšu kārbām — mati gandrīz nobriedušu rudzu krāsā un savijušies lielās, dabiskās cirtās. Acis zilas, neparasti lielas, vaigi kā lellei. Tādus zīmē eņģeļus. Tikai meitenītes acu dzīli aizēnoja dīvaina duļķe, un es sapratu, ka tās ir bailes, — viņai trūka elpas.

«Pēc stundas bērns nomirs,» ciešā pārliecībā nodomāju, un sirds man sāpīgi sažņaudzās ..;

Pie katra elpas vilciena bērna kaklā iegūlās bedrītes, dzīslas pietūka, bet sejā mainījās iesārta un viegli violeta krāsa, šīs nokrāsas es tūliņ izpratu un novērtēju. Man uzreiz kļuva skaidrs, kas tām par cēloni, un savu pirmo diagnozi noteicu pilnīgi pareizi un, galvenais, reizē ar abām vecmātēm, bet tām taču bija pieredze: «Meitenītei ir rīkles gala difterija, rīkle jau aizvilkta plēvēm, un drīz tajā vairs nebūs ne spraugas …»

—  Cik dienu jau bērns ir slims? — noprasīju, manam personālam saspringti klusējot.

—  Piekto dienu,. piekto, — māte atteica un sausām acīm cieši paraudzījās manī.

—  Rīkles gala difterija, — caur zobiem izmetu feldšerim, bet mātei sacīju: — Kur tu agrāk biji? Kur tu biji?

Un šai brīdī man aiz muguras atskanēja raudulīga balss:

—   Piekto, tētiņ, piekto!

Atskatījos un ieraudzīju rāmi stāvam lakatā ietinušos večiņu ar apaļu seju. «Būtu labi, ja tādu vecomāšu pasaulē nemaz nebūtu,» smeldzīgā briesmu priekšnojautā nodomāju un teicu:

—  Tu, vecomāt, nejaucies vidū un netraucē! — Bet mātei noprasīju vēlreiz: — Kur tu biji agrāk? Piecas dienas! Vai tev prāts?

Piepeši sieviete ar neapzinātu kustību pasniedza meitenīti vecmāmuļai un nokrita manā priekšā ceļos.

—  Dod bērnam kādas piles, — māte teica un sita pieri pret grīdu, — ja viņa nomirs, pakāršos!

—  Tūliņ celies augšā, — es atbildēju, — citādi ar tevi nemaz nerunāšu.

Māte ātri piecēlās, nošvīkstinādama platos brunčus, paņēma bērnu no vecmāmuļas rokām un sāka šūpot. Vecā, pret stenderi pagriezusies, ņēmās lūgt dievu, bet meitenīte joprojām vilka elpu, šņākuļodama kā čūska. Feldšeris ierunājās:

—  Tā viņi visi dara. Ļauti-ņi. — Un ūsas viņam sašķiebās greizi.

—   Ko, vai tad viņa mirs? — māte noprasīja, manī skatīdamās — tā man likās — ar negantu niknumu.

—   Viņa mirs, — es paklusi un cieti atteicu.

Vecmāmuļa tūliņ uzrāva brunču stērbeli un sāka ar

to slaucīt acis. Turpretī māte man pārvērstā balsī uzbrēca:

—   Dod jel, palīdzi viņai! Dod pilienus!

Skaidri redzēju, kas mani sagaida, un paliku nelokāms.

—   Kādus pilienus viņai dot? Pasaki! Bērns smok nost, rīkle jau aizvilkta ciet. Piecas dienas tu meitēnam ļāvi mocīties piecpadsmit verstu attālumā no manis. Ko tu tagad gribi?

—  Tev, tētiņ, labāk zināms, — man pie kreisā pleca gaudulīgā balsī iečinkstējās vecā, un es uzreiz jutu pret viņu naidu.

—   Ciet klusu! — uzsaucu. Un, pagriezies pret feldšeri, pavēlēju bērnu paņemt. Māte pasniedza vecmātei meitenīti, kura sāka ķepuroties un acīmredzot gribēja brēkt, bet balss vairs nespēja izlauzties. Māte metās mazo sargāt, bet mēs viņu atbīdījām nost, un man spožlampas gaismā izdevās ieskatīties bērna kaklā. Agrāk nekad nebiju difteriju redzējis, tikai vieglus gadījumus, kas drīz vien aizmirsās. Kaklā burzguļoja balti lēveri. Bērns piepeši izelpoja un iespļāva man sejā, bet es, domu pārņemts, pat nesatrūkos savu acu dēļ.

—   Redzi, — es ierunājos, pats apbrīnodams savu mieru, — tā nu tas ir. Par vēlu. Bērns mirst. Un nekas cits nevar līdzēt, vienīgi operācija.

Mani sagrāba šausmas, ka esmu to pateicis, taču neteikt nevarēju. «Bet ja nu viņas piekritīs?» man iešāvās prātā.

—   Ko tas nozīmē? — māte jautāja.

—   Rīkle zemāk jāpārgriež un jāieliek sudraba caurulīte, lai bērns varētu elpot, tad varbūt varēsim viņu glābt, — es paskaidroju.

Māte manī paskatījās kā jukušā un aizlika bērnam priekšā rokas, sargādama to no manis, bet vecā atkal sāka murmināt:

—   Vai prāts! Neļauj griezt! Vai prāts! Pašu rīkli?!

—       Ej nost, vecā! — es viņai naidīgi teicu. — Iešļirciniet kamparu! — pavēlēju feldšerim.

Ieraudzījusi šļirci, māte negribēja meitenīti dot, taču mēs viņai ieskaidrojām, ka tas nav nekas briesmīgs.

—   Varbūt tas viņai līdzēs? — māte iejautājās.

—   Tas nekā nelīdzēs.

Tad māte sāka skaļi raudāt.

—       Rimsties, — es noteicu. Izņēmu pulksteni un piebildu: — Piecas minūtes ļauju apdomāt. Ja nebūsiet ar mieru, tad pēc piecām minūtēm pats to vairs neuzņemšos darīt.

—   Neļaušu! — māte asi atcirta.

—   Mēs neļausim vis! — vecā piebalsoja.

—       Nu, kā gribat, — dobji atbildēju un nodomāju: «Tā, viss kārtībā! Man kļuva vieglāk. Es visu pateicu, piedāvājos; rau, cik pārsteigtas izskatās vecmātes. Sievietes atteicās, un es esmu glābts.» Un, tiklīdz biju tā nodomājis, manā vietā kāds cits svešādā balsī sacīja:

—       Vai jums nemaz nav sajēgas? Kā jūs varat neatļaut? Jūs bērnu grūžat nāvē. Piekrītiet! Kā jums nav žēl?

—   Nē! — māte atkal iekliedzās.

Klusībā nodomāju: «Ko es daru? Es taču meiteni nobendēšu.» Tomēr sacīju ko citu:

—       Nu, ātrāk, ātrāk .piekrītiet! Nevilcinieties! Bērnam jau nagi metas zili!

—   Nē! Nē!

—   Ja ne, tad ne, aizvediet viņas uz palatu, lai sēž tur.

Sievietes tika aizvestas pa pustumšo gaiteni. Dzirdēju

viņu vaimanas un meitenītes svelpjošo elpu. Feldšeris tūliņ atnāca atpakaļ un paziņoja:

—   Piekrīt!

Iekšēji pārakmeņojies, es tomēr skaidri teicu:

—   Nekavējoties sterilizējiet skalpeli, šķēres, āķus, zondi!

Mirkli vēlāk skrēju pāri pagalmam, kur švīkstēdams

velnišķi virpuļoja putenis, ieskrēju savā dzīvoklī un, minūtes skaitīdams, pakampu grāmatu, pašķirstīju to, atradu zīmējumu, kur bija attēlota traheotomija. Tajā viss bija skaidri un vienkārši: kakls pārgriezts, skalpelis ievadīts elpvadā. Sāku lasīt tekstu, bet nekā nesapratu, vārdi acu priekšā it kā lēkāja. Nekad nebiju redzējis, kā izdara traheotomiju. «Ek, nu jau ir par vēlu,» nodomāju, skumīgi paskatījos uz zilo gaismu, uz spilgto zīmējumu, jutu, ka man plecos uzvēlies grūts, baismīgs darbs, un, puteni nemanīdams, gāju atpakaļ uz slimnīcu.

Pieņemamā telpā man pretī metās ēna kuplos brunčos un kāda balss iečinkstējās:

—   Tētiņ, vai nu tā var — ņemt un griezt meitēnam rīkli pušu? Kur tas dzirdēts? Viņa, nejēgas sievišķis, piekrita. Bet manas piekrišanas gan tam nav un nav. Ārstējiet ar pilēm, bet rīkli griezt neļaušu!

—   Dzeniet ārā to veču! — es uzkliedzu un ātrās dusmās piebildu: — Tu pati esi nejēga! Tu pati! Un tieši viņa ir saprātīga! Un vispār tev neviens nekā neprasa! Dzeniet veču ārā!

Vecmāte cieši saņēma sieviņu un izstūma no palātas.

—   Viss sagatavots! — piepeši pavēstīja feldšeris.

Mēs iegājām mazajā operāciju zālē, un es kā caur miglu ieraudzīju spožos instrumentus, žilbinošo lampu, vaskadrānu … Pēdējo reizi izgāju pie mātes, no kuras rokām bērns bija gandrīz jāizrauj ar varu. Izdzirdu tikai piesmakušu balsi, kas teica: — Vīra nav mājā. Pilsētā. Pārnāks, uzzinās, ko esmu padarījusi, — nositīs mani!

—   Nudien nositīs, — atkārtoja veča, ar šausmām nolūkodamās manī.

—   Nelaist viņas-operāciju zālē! — es pavēlēju.

Mēs palikām operāciju zālē vieni. Personāls, es un meitenīte Lida. Viņa izģērbta sēdēja uz galda un klusītēm raudāja. Meitenīti noguldīja, saturēja, kaklu tai nomazgāja, nozieda ar jodu, un es satvēru skalpeli, nodomādams: «Ko gan es daru?» Telpā bija ļoti klusu. Sažņaudzu skalpeli un novilku vertikālu svītru pār apaļīgo, balto kaklu. Neparādījās neviena asinslāse. Liku nazim otrreiz slīdēt pa balto svītru, kas vīdēja zem pāršķeltās ādas. Atkal ne piliena asiņu. Lēni, pūlēdamies atcerēties kādreiz atlantos redzētus zīmējumus, ar neasu zondi sāku šķirt smalkos audus. Un tad brūces lejasdaļā no kaut kurienes izšļācās tumšas asinis, acumirklī pārplūdināja visu brūci un sāka tecēt pa kaklu. Feldšeris ar tamponiem tās slaucīja nost, bet asinis nestājās. Atcerēdamies visu, ko biju redzējis universitātē, ar pincetēm lūkoju aizspiest brūces malas, taču nekas nelīdzēja.

Man kļuva salti un piere norasoja. Jutu skaudru nožēlu, ka esmu gājis uz Medicīnas fakultāti un nokļuvis šai nomaļajā kaktā. Niknā izmisumā uz labu laimi iegrūdu

pinceti kaut kur līdzās brūcei, saspiedu to, un asinis uzreiz mitējās plūst. Mēs nosusinājām brūci ar marles vīšķiem, un tā parādījās man acu priekšā tīra un pilnīgi neizprotama. Nekāds elpas vads nekur nebija manāms. Brūce nelikās līdzīga nevienam zīmējumam. Pagāja vēl divas trīs minūtes, kurās gluži mehāniski un bez kādas jēgas rakņājos brūcē te ar skalpeli, te ar zondi, meklēdams elpvadu. Un otrās minūtes beigās zaudēju cerību to atrast. «Viss pagalam,», domāju, «kāpēc man vajadzēja to darīt? Varēju taču operāciju nepiedāvāt, un Lida būtu mierīgi nomirusi palātā, bet tagad tā mirs ar pārgrieztu kaklu, un es nekad un ne ar ko nevarēšu pierādīt, ka viņa tik un tā būtu nomirusi un es nevarēju viņai kaitēt…» Vecmāte klusēdama noslaucīja man pieri. «Nolikt nazi un teikt: nezinu, ko tālāk iesākt,» man iešāvās prātā, un es iedomājos mātes acis. No jauna satvēru skalpeli un bezprātīgi ar asu kustību dziji pāršķēlu audus. Tie pašķīrās, un pēkšņi manā acu priekšā atradās elpvads.

—   Āķus! — aizsmacis izgrūdu.

Feldšeris tos padeva. Nostiprināju āķus vienā un otrā pusē un vienu no tiem pasniedzu turēt feldšerim. Tagad neredzēju nekā cita, vienīgi rīkles pelēcīgos gredzentiņus. Iedūru rīklē asu skalpeli — un sastingu. Tā sāka celties ārā no brūces, man pazibēja doma, ka feldšeris sajucis prātā: viņš to piepeši rāva laukā. Man aiz muguras ievaidējās abas vecmātes. Pacēlu acis un sapratu, kas noticis: feldšeris smagajā gaisā pamazām zaudēja samaņu un, āķi no rokām neizlaizdams, vilka sev līdzi elpvadu. «Viss ir pret mani, tas ir liktenis,» es nodomāju, «tagad mēs, bez šaubām, Lidu būsim nobendējuši,» un klusībā stingri apņēmos: «Tiklīdz aiziešu mājās — nošaušos…» Te vecākā no abām vecmātēm, acīmredzot daudz ko pieredzējusi, ar tādu kā plēsoņas lēcienu metās pie feldšera, izkampa tam no rokas āķi un, zobus sakodusi, izgrūda;

—   Turpiniet, dakter …

161

Feldšeris ar troksni nogāzās un apdauzījās, bet mēs uz viņu neskatījāmies. Iedūru skalpeli elpvadā un ievadīju tajā sudraba caurulīti. Tā ieslīdēja viegli, taču Lida palika nekustīgi guļam. Gaiss elpvadā neiekjuva, kā tam vajadzēja notikt. Es dziļi nopūtos un paliku stāvam — nekā vairāk nevarēju izdarīt. Man gribējās kādam lūgt piedošanu, izteikt nožēlu par savu vieglprātību un par to, ka reiz iestājos Medicīnas fakultātē. Valdīja klusums. Redzēju, kā Lidas seja metas zilgana. Man jau gribējās at-

6 2209

mest visam ar roku un raudāt, kad Lida piepeši krampjaini noraustījās, ar šalti izgrūda pa caurulīti pretīgas gļotas — un gaiss svilpdams ielauzās bērna rīklē, te meitenīte sāka elpot un brēkt. Šai brīdī feldšeris, bāls, sviedriem klāts, piecēlās, ar šausmām stulbi pablenza uz brūci un sāka man palīdzēt to aizšūt.

Kā pa murgiem cauri sviedru miglai, kas aizsedza man acis, redzēju vecmāšu laimīgās sejas, un viena no viņām man teica:

—   Operācija nu gan jums izdevās lieliski, dakter.

Es iedomājos, ka vecmāte par mani zobojas, un drūmi pablenzu viņā caur pieri. Tad atvērās durvis, uzvēdīja svaigs gaiss. Lidu, palagā ievīstītu, iznesa, un durvīs tūliņ parādījās māte. Acis tai bija kā plēsīgam zvēram. Vina man noprasīja: , — Nu?

Padzīrdis sievietes balsi, jutu, ka man par muguru sāk plūst sviedri, — tikai tobrīd apjēdzu, kas notiktu, ja Lida operācijas laikā būtu mirusi. Taču es pavisam mierīgā balsī viņai atbildēju:

—   Rāmu garu! Dzīva. Ceru, arī paliks dzīva. Tikai, kamēr caurulīti neizņemsim, ne vārda nerunās — to nu ziniet.

Un te kā no zemes izlīda vecmāmuļa un pārkrustījās pret durvju rokturi, pret mani, pret griestiem. Bet man uz viņu vairs dusmu nebija. Pagriezos, pavēlēju iešļircināt Lidai kamparu un pārmaiņus dežurēt pie viņas. Tad pāri pagalmam devos uz dzīvokli. Atceros, kabinetā dega zilā lampa, uz galda Doderleins un citas grāmatas. Neizģērbies piegāju pie dīvāna, apgūlos uz tā un tai pašā mirklī nekā vairs neredzēju, aizmigu un pat nesapņoju.

Pagāja viens mēnesis, tad otrs. Biju daud-z ko jau pieredzējis, bija gadījies arī šis tas briesmīgāks par Lidas rīklīti. Biju to pat piemirsis. Apkārt visu klāja sniegs; pacientu skaits auga ar katru dienu. Un reiz, jau pēc Jaungada, pieņemamā istabā pie manis ienāca sieviete, aiz rokas vezdama meitēnu, satuntuļotu kā tupesīti. Sievietes acis staroja. Ielūkojos ciešāk un pazinu: *

—   Ā, Lida! Kā tad iet?

Nu viss jau labi.

Lidai attina kaklu. Viņa ķepurojās pretī un vairījās, taču man izdevās pacelt mazās zodu un paskatīties. Uz sārtā kakla rēgojās brūna, vertikāla rēta un tai šķērsām pāri divas smalkas šuvju rētiņas.

—  Viss kārtība, — es sacīju, — -varat vairs nebraukt.

—   Tencinu, dakter, lai jums paldies, — māte sacīja un skubināja Lidu: — Teic nu tēvocītim paldies!

Taču Lida negribēja man neko teikt.

Es viņu vairs nekad netiku redzējis. Sāku šo gadījumu aizmirst. Bet pacientu skaits nemitīgi auga. Tā pienaca diena, kad pieņēmu simt desmit cilvēku. Mēs sakām deviņos no rīta un beidzām astoņos vakarā. Grīļodamies vilku nost uzsvārci. Vecākā no abām vecmātēm man teica:

—   Par slimnieku pieplūdumu varat pateikties traheotomijai. Vai zināt, ko sādžās stāsta? Ka jūs slimajai Lidai viņas pašas rīkli esot apmainījis pret tērauda un kaklu aizšuvis. Ļaudis īpaši brauc uz to sādžu meitēnu apskatīt. Apsveicu, dakter, esat kļuvis slavens!

—   Un meitēns vēl arvien dzīvojot ar tērauda rīkli? — es ieprasījos.

—   Jā, dzīvojot ar tērauda: Nu, bet jūs, dakter, tiešām -' esat meistars. Un taisni prieks, cik aukstasinīgi strādājat!

—   M-jā … Vai zināt, es nekad neuztraucos, — nezin kāpēc teicu, tomēr jutu," ka aiz noguruma nespēju sajust pat kaunu, tikai novērsu acis sāņus. Atsveicinājos un devos uz dzīvokli. Lielām pārslām sniga, visu klāja balta sega, dega lukturis, un mans miteklis izskatījās vientuļš, mierīgs un cienīgs. Un iedams es vēlējos tikai vienu —• gulēt;

1925

Kristības ar pagriezienu

Dienas N. slimnītā skrēja, un es pamazām saku aprast ar jauno.dzīvi.

Sādžās vēl arvien paisīja linus, ceļi joprojām bija neizbraucami, un uz pieņemšanu pie manis ieradās ne vairāk par pieciem cilvēkiem. Vakari bija pilnīgi brīvi, un es tos vadīju, kārtodams bibliotēku, lasīdams ķirurģijas mācību grāmatas un vienatnē ilgi dzerdams tēju pie klusi sīcoša patvāra.

Augām dienām un naktīm lija lietus un lāses nerimdamas grabinājās pa jumtu, un aiz loga šļakstēja ūdens, pa reni tecēdams toverī. Laukā bija dubļi, migla, melna tumsa, kurā kā blāvi, izplūduši plankumi mirguļoja feldšera mājiņas logi un petrolejas lukturis pie vārtiem.

Vienā no tādiem vakariem sēdēju savā kabinetā pie topogrāfiskās anatomijas atlanta. Apkārt valdīja pilnīgs klusums, retumis to iztraucēja vienīgi pe|u skrabināšanās ēdamistabā aiz bufetes.

Lasīju tik ilgi, kamēr plaksti kļuva smagi un sāka vērties ciet. Beidzot nožāvājos, noliku atlantu pie malas un nolēmu doties pie miera. Staipīdamies, jau iepriekš tīksminādamies par mierīgo miegu, lietum šalcot un grabinoties, devos uz guļamistabu, izģērbos un apgūlos.

Nepaguvu nolikt galvu uz spilvena, kad, miega dūmakā tīta, manā priekšā iznira Toropovas sādžas septiņpadsmitgadīgās meitenes Annas Prohorovas seja. Annai Prohorovai vajadzēja izraut zobu. Klusi garām aizpeldēja feldšeris Dcmjans Lukičs ar spožām maiglēm rokās. Man ienāca prātā, ka viņš aiz mīlestības pret augstu stilu vārda «šāds» vietā mēdz teikt «šādens», — es pavīpsnāju un aizmigu.

Taču nepagāja vairāk par pusstundu, kad piepeši pamodos, it kā mani kāds būtu sapurinājis, uzrāvos sēdus un ieklausījos, satrūcies blenzdams tumsā.

Kāds neatlaidīgi un skaļi dauzīja pie ārdurvīm, un šis troksnis man tūliņ likās ļauna zīme.

Pie durvīm klaudzināja.

Klauvējieni apklusa, nograbēja bulta, ierunājās vireja, tai atbildēja neskaidra balss, tad, kāpnēm čīkstot, kāds nāca augšā, klusām iegāja kabinetā un pieklauvēja pie guļamistabas durvīm.

—   Kas tur ir?

—  Tā esmu es, — kā atbilde atskanēja godbijīgs čuksts, — es, Aksiņja, kopēja.

—   Kas noticis?

—  Anna Nikolajevna sūta pēc jums, lūdz, lai drīzāk nākot uz slimnīcu.

—   Kas tad tur lēcies? — es jautāju un manīju, ka sirds spēji sažņaudzas.

—  Tur atveduši vienu sievišķi no Duļcevas. Nelādzīgas dzemdības.

«Tā. Sākas!» man iešāvās prātā, un es neparko nevarēju iedabūt kājas kurpēs. «Ka tevi nelabais! Sērkociņi negrib degt. Nu, agri vai vēlu tam vajadzēja notikt. Visu mūžu nevar ārstēt vienīgi laringītus un kuņģa katarus.»

—   Labi. Ej teic, ka tūliņ nākšu! — uzsaucu un piecēlos no gultas, Aiz durvīm noplakšķēja Aksiņjas soļi, un atkal noklaudzēja bulta. Miegs bija kā ar roku atņemts. Drebosiem pirkstiem steigšus aizdedzu lampu un sāku ģērbties. Pusdivpadsmit… Kas īsti ir ar šo sievieti, kurai nelādzīgas dzemdības? Hm… nepareiza guļa… šaurs iegurnis. Vai varbūt kaut kas vēl ļaunāks? Kas zina, vajadzēs lietot stangas. Vai varbūt sūtīt viņu tieši uz pilsētu? Taču par to nav nemaz ko domāt! Visi teiks — ir nu gan varens dakteris, nav vārdam vietas! Un man arī nav tiesību to darīt. Nē, jālūko vien pašam tikt galā. Bet ko iesākt? Jods viņu zina! Tīrais posts, ja apjukšu, kauns no* vecmātēm. Tomēr vispirms jāpaskatās, nav ko iepriekš uztraukties…

Apģērbos, uzmetu plecos mēteli un, klusībā cerēdams, ka viss beigsies laimīgi, pa ļodzīgām laipām lietū skrēju uz slimnīcu. Pustumsā pie ieejas varēja saskatīt ratus, zirgs ar kāju iespēra pa satrunējušo laipu.

—  Vai jūs atvedāt dzemdētāju? — es nez kāpēc uzrunāju stāvu, kas kūņojās līdzās zirgam.

—  Mēs… mēs gan, tētiņ, — žēli atsaucās sievietes balss.

Kaut gan bija vēla stunda, slimnīcā valdīja rosība un steiga. Pieņemamā telpā mirkšķinādama dega spožlampa. Gaitenītī, kas veda uz dzemdību nodaļu, man garām pašāvās Aksiņja ar mazgājamo bļodu. Aiz durvīm piepeši ieskanējās un noklusa vājš vaids. Atvēru durvis un iegāju dzemdību istabā. Nelielo, izbalsināto telpu spilgti apgaismoja griestu lampa. Līdzās operāciju galdam gultā gulēja līdz zodam ar segu apsegta jauna sieviete. Viņas seja bija sāpēs saviebta, sāvilgušās matu šķipsnas lipa pie pieres. Anna Nikolajevna ar termometru rokā gatavoja šķīdumu Esmarha krūzē, bet otra vecmāte — Pelageja Ivanovna skapītī raudzīja tīrus palagus. Feldšeris, atbalstījies pret sienu, stāvēja Napoleona pozā. Mani ieraudzījuši, visi sarosījās. Dzemdētāja atvēra acis, sāka lauzīt rokas un atkal žēli un smagi ievaidējās.

—   Nu, kas par nelaimi? — es noprasīju un pats nobrīnījos par savu toni — tik pašpaļāvīgs un mierīgs tas bija.

—   Šķērsguļa, — Anna Nikolajevna ātri atbildēja, turpinādama liet šķīdumā ūdeni.

—   Tā-a, — es novilku, saraukdams pieri, — nu, paskatīsimies …

—   Dakterim mazgāt rokas! Aksiņja! — nekavējoties uzsauca Anna Nikolajevna. Viņas seja izskatījās svinīga un nopietna,

Kamēr tecēja ūdens, noskalodams putas no rokām, kas ar suku bija noberztas sarkanas, uzdevu Annai Nikolajevnai nenozīmīgus jautājumus, piemēram, cik sen dzemdētāja atvesta, no kurienes viņa ir … Pelagejas Ivanovnas roka atmeta segu, un es, uz gultas malas apsēdies, ar viegliem pieskārieniem sāku aptaustīt uzblīdušo vēderu. Sieviete vaidēja, izstiepās, krampjaini sažņaudza un ņurcīja pirkstos palagu.

—   Mieru, mieru… pacieties, — es sacīju, uzmanīgi pieskardamies izspīlētajai, karstajai un sausajai ādai.

Taisnību sakot, pēc tam kad pieredzējusī Anna Nikolajevna bija man visu pateikusi priekšā, izmeklēšana kļuva gluži lieka. Lai taustītu cik taustīdams, vairāk par Annu Nikolajevnu es tik un tā neuzzinātu. Viņas noteiktā diagnoze, bez šaubām, bija pareiza: šķērsguļa. Diagnoze skaidra. Bet ko tālāk? …

Uzacis raukdams, turpināju vēderu aptaustīt no visām pusēm un iesāņus centos palūkoties vecmāšu sejās. Tās izskatījās saspringti nopietnas, un abu acis liecināja, ka mana rīcība tiek vērtēta atzinīgi. Patiesi, manas kustības bija pārliecinošas un pareiz-as, bet savas bažas es pacentos noslēpt pēc iespējas dziļāk un tās ne ar ko neizrādīt.

—  Tā, — nopūzdamies.teicu un piecēlos kājās, jo ārējā apskate bija galā, — paskatīsimies no iekšpuses.

Atkal Annas Nikolajevnas acīs pavīdēja atzinība.

—   Aksiņja!

Atkal lija ūdens.

«Ai, kā tagad derētu palasīt Doderleinu!» skumīgs domāju, ziepēdams rokas. Ak vai, tagad tas nebija iespējams! Un ko gan Doderleins šai mirklī man līdzētu? Nomazgāju biezās putas, noziedu pirkstus ar jodu. Pelagejas Ivanovnas rokās nočaukstēja tīrais palags, un, noliecies pie dzemdētājas, es piesardzīgi un bikli sāku iekšējo apskati. Atmiņā man neviļus atausa aina dzemdību klīnikas operāciju zālē. Spilgti deg elektriskās spuldzes matētos lodveida kupolos, spoža flīžu grīda, visur laistās krāni un aparāti. Asistents sniegbaltā uzsvārcī rīkojas ap dzemdētāju, viņam līdzās trīs palīgi — ordinatori, ārsti praktikanti, bars studentu — kuratoru. Labi, gaiši un droši.

Turpretī es te esmu pilnīgi viens; manā ziņā ir sieviete, kas cieš mokas; esmu par viņu atbildīgs. Bet, kā palīdzēt, nezinu, jo dzemdības tuvumā esmu redzējis tikai divas reizes mūžā klīnikas apstākļos, un tās bija pilnīgi normālas. Tagad izdaru izmeklēšanu, bet no tā nekļūst

vieglāk ne man, ne dzemdētājai; es itin nekā nesaprotu un nevaru tur iekšā nekā sataustīt.

Taču ir laiks par kaut ko izšķirties.

—       Šķērsguļa… ja nu tā ir šķērsguļa, tad nepieciešams … nepieciešams …

—       Bērnu aiz kājiņas pagriezt taisni, — Anna Nikolajevna nenocietās un it kā pie sevis noteica.

Vecs, pieredzējis ārsts būtu uzmetis vecmātei greizu skatienu par to, ka viņa steidzas izteikt savus secinājumus … Taču es nepiederu pie tiem, kas ātri apvainojas…

—       Jā, — dziļdomīgi apstiprināju, — bērns aiz kājiņas jāpagriež taisni.

Un man acu priekšā sāka ņirbēt Doderleina lappuses. Taisnais pagrieziens … kombinētais pagrieziens … slīpais pagrieziens … Lappuses, lappuses … un tajās attēli. Iegurnis, saliekti, cieši saspiesti mazuļi ar milzīgām galvām … atliekta rociņa, ap to cilpa.

To taču es lasīju pavisam nesen. Un turklāt pasvītroju, cītīgi domāju līdzi katram vārdam, iztēlojos kopsakaru starp atsevišķām daļām un visus paņēmienus. Un lasot šķita, ka viss teksts iespiežas atmiņā uz mūžīgiem laikiem.

Bet tagad no visa lasītā uzpeld viena frāze:

… Šķērsguļa ir visnelabvēlīgākais stāvoklis.

Tiesa gan. Visnelabvēlīgākais kā pašai sievietei, tā ārstam, kas pirms sešiem mēnešiem beidzis universitāti.

—   Ko tad vairāk… rīkosimies, — pieceldamies teicu.

Annas Nikolajevnas seja atdzīvojās.

—       Demjan L'ukič, — viņa teica feldšerim, — sagatavojiet hloroformu.

Labi, ka viņa to pateica, jo es taču nemaz nebiju skaidrībā, vai operācija izdarāma ar narkozi. Jā, nu protams, ar narkozi — kā gan citādi!

Tomēr Doderleinā jāieskatās….

Un, noskalojis rokas, teicu:

—       Tātad norunāts … sagatavojiet visu narkozei un apguldiet viņu, bet es tūliņ nākšu, tikai paņemšu dzīvoklī papirosus.

—       Labi, dakter, vēl ir laiks, — Anna Nikolajevna atbildēja.

Noslaucīju rokas, kopēja uzmeta man plecos mēteli, un es, rokas piedurknēs neiebāzis, skrēju uz mājām.

Kabinetā iededzu lampu un, aizmirsis noņemt cepuri, metos pie grāmatu skapja.

Te ir šis Doderleins. «Operatīva dzemdniecība». Steigšus sāku šķirstīt spīdīgās lapas.

… bērna pagriešana vienmēr nozīmē mātei bīstamu operāciju…

Man pār muguru pārskrēja šermuļi.

… Galvenās briesmas ir tās, ka iespējams spontāns dzemdes plīsums.

Spon-tāns…

… Ja ārsts, ievadījis roku dzemdē un mēģinādams sasniegt bērna kājiņu, sastopas ar pretestību, kas var rasties brīvas telpas trūkuma dēļ vai dzemdes sieniņu kontrakcijas ietekmē, tad no tālākiem mēģinājumiem izdarīt pagriezienu jāatsakās…

Jauki! Pat tad, ja es brīnumainā kārtā spēšu uztvert šo «pretestību» un atteikšos no «tālākiem mēģinājumiem», jājautā — ko gan es iesākšu ar hloroformēto sievieti no Duļcevas ciema?

Tālāk:

… Pilnīgi nepieļaujams ir mēģinājums satvert kājiņu, ievadot roku gar augļa muguriņu …

Liksim vērā.

… Virsējās kājiņas satveršana uzskatāma par kļūdu, jo šai gadījumā viegli iespējama augļa aksiāla apgriešanās, kas var kļūt par cēloni smagam augļa iestrēgumam un līdz ar to izraisīt visbēdīgākās sekas …

«Visbēdīgākās sekas». Mazliet miglaini, taču gaužām iespaidīgi vardi! Bet kas notiks, ja duļcevietes vīrs kļūs par atraitni? Noslaucīju aprasojušo pieri, saņēmos un, izlaizdams visas šīs briesmīgās rindas, pūlējos iegaumēt vienīgi pašu svarīgāko: kas īsti man jādara, kā un kur jāievada roka. Taču, aši pārskatot melnās rindiņas, nemitīgi atklāju jaunus šausmu aprakstus. Tie paši dūrās acīs:

… ņemot vērā briesmas, ka ļoti iespējams plīsums …

… iekšējais un kombinētais pagrieziens ir operācijas, kas pieskaitāmas pie mātei visbīstamākajām dzemdnieciskām operācijām …

Un kā noslēguma akords:

… Ķatra novilcināta stunda briesmas padara lielākas…

Pietiek! Lasīšanai bija rezultāti: man galvā viss galīgi sajuka un acumirklī kļuva skaidrs, ka nesaprotu neko un,

galvenais, kādu pagriezienu es beigu beigās izdarīšu — kombinēto, nekombinēto, taisno vai greizo …

Atgrūdu grāmatu un atkritu krēslā, cenzdamies sakārtot juceklīgās domas … Tad paraudzījos pulkstenī. Nolādēts!Izrādās, esmu mājās jau divpadsmit minūtes. Bet tur mani gaida!

… Katra novilcināta stunda …

Stundas sakrājas no minūtēm, bet minūtes tādos gadījumos joņo kā neprātīgas. Nometu Doderleinu un skrēju atpakaļ uz slimnīcu.

Tur jau viss bija sakārtots. Feldšeris stāvēja pie galdiņa, sagatavodams uz tā masku un pudeli ar hloroformu. Dzemdētāja jau atradās uz operāciju galda. Slimnīcā atbalsojās nepārtraukti vaidi.

—  Pacieties, pacieties, — Pelageja Ivanovna laipni murmināja, noliekusies pie sievietes, — dakteris tev tūliņ palīdzēs …

—  V-vai! Nav,., spēka.,. Nav man vairs spēka!… Neizturēšu!

—   Gan jau… gan… — vecmāte murmināja, — izturēsi! Tūliņ dosim tev paostīt… Nekā pat nemanīsi.

No krāniem burzguļodams sāka tecēt ūdens, un mēs ar Annu Nikolajevnu sākām berzt un mazgāt līdz elkoņiem kailās rokas. Skanot kunkstiem un vaimanām, Anna Nikolajevna man stāstīja, kā mans priekštecis, pieredzējis ķirurgs, izdarījis bērna pagriešanu. Es kāri klausījos viņā, cenzdamies nepalaist garām ne vārda. Un šīs desmit minūtes man deva vairāk nekā viss, ko biju dzemdniecībā izlasījis pirms valsts eksāmeniem, kuros taisni šajā priekšmetā dabūju atzīmi «ļoti labi». No saraustītiem vārdiem, nepabeigtām frāzēm, starp citu izteiktiem mājieniem uzzināju pašu vajadzīgāko, kas nav atrodams nekādās grāmatās. Un, kad sāku ideāli tīrās un baltās rokas slaucīt sterilā marlē, man radās apņēmība un galvā bija pilnīgi skaidrs un noteikts plāns. Vai izdarīšu kombinēto vai nekombinēto pagriezienu, par to tagad nemaz nav jādomā.

Visi šie gudrie vārdi pašlaik izrādījās gluži lieki. Svarīgs bija vienīgi tas: man vajadzēja vienu roku ievadīt dzemdē, ar otru no ārpuses palīdzēt bērnu pagriezt un, paļaujoties nevis uz grāmatām, bet uz mēra izjūtu, bez kuras ārsts nav ārsts, piesardzīgi, taču noteikti satvert vienu kājiņu un aiz tās mazuli izvilkt.

Man jābūt mierīgam un piesardzīgam, un tai pašā laikā ārkārtīgi noteiktam un drošam.

—    Dodiet, — pavēlēju feldšerim un sāku ziest pirkstus ar jodu.

Pelageja Ivanovna tūliņ salika dzemdētājas rokas un feldšeris ar masku aizsedza izmocīto seju. No tumšdzeltenās pudeles lēnām sāka pilēt hloroforms. Telpā izplatījās saldena, šķebīga smaka. Feldšera un vecmāšu sejas kjuva svinīgas, it kā apgarotas …

—     Ha-a! A! — sieviete piepeši iekliedzās. Dažas sekundes viņa krampjaini raustījās, pūlēdamās nogrūst masku.

—   Turiet!

Pelageja Ivanovna satvēra sievietes rokas, salika uz krūtīm un piespieda. Sieviete vēl vairākkārt iekliedzās, griezdama seju prom no maskas. Tad jau retāk… retāk … Ving, sāka klusi murmināt:

—   Ha-a… laid!… A!…

Tad balss kļuva arvien vājaka un vājāka. Baltajā telpā iestājās klusums. Caurspīdīgie pilieni joprojām krita un krita uz baltās marles.

—   Pelageja Ivanovna, pulss?

—   Labs.

Pelageja Ivanovna mazliet pacēla sievietes roku un atlaida — tā bez dzīvības ļengani nokrita uz palaga. Feldšeris, atbīdījis masku, pārbaudīja redzokļus.

—   Guļ.

Asiņu peļķe. Manas rokas līdz elkoņiem sarkanas. Asiņu traipi uz palagiem. Sarkanas gļotas" un marles kumšķi. Bet Pelageja Ivanovna jau krata un pliķē mazuli. Aksiņja šķindina'spaiņus, liedama ūdeni mazgājamās bļodās. Mazulis tiek mērkts te aukstā, te karstā ūdenī. Viņš klusē, un galva, kā diedziņā pakārta, bez dzīvības zvalstās no vienas puses uz otru. Bet pēkšņi atskan kaut kas pīkstienam vai nopūtai līdzīgs, un tam vārgs un piesmacis seko pirmais brēciens.

— Dzīvs… dzīvs… — Pelageja Ivanovna bubina un nogulda mazuli uz spilvena.

Arī māte ir dzīva. Par laimi, nekas briesmīgs nav noticis. Lūk, es pats pārbaudu pulsu. Jā, tas ir vienmērīgs un noteikts, un feldšeris viegli purina sievieti aiz pleca un runā:

—   Nu, sievišķi, mosties, mosties!

Asiņainie palagi tiek nomesti sāņus, māte steigšus pārsegta ar tīru pārklāju, un feldšeris un Aksiņja aiznes viņu uz palātu. Autiņos ievīstītais mazulis aizbrauc uz spilvena. No baltas apmales laukā raugās krunkaina, brūngana sejiņa, un neapklust smalka, brēkulīga pīkstoņa.

Ūdens plūst no krāniem izlietnēs. Anna Nikolajevna kāri sūc papirosu, dūmos miedz acis, klepo.

—  Jūs, dakter, pagriezienu izdarījāt labi, turklāt tik droši.

Es cītīgi beržu rokas ar suku un iesāņus paskatos viņā: vai tikai nezobojas? Tomēr vecmātes seja patiesi pauž lepnu labpatiku. Man sirds pilna prieka. Skatos uz asiņaino un balto jucekli visapkārt, uz sarkano ūdeni mazgājamā bļodā un jūtos kā uzvarētājs. Taču kaut kur dziļumā graužas šaubu tārps.

—   Paskatīsimies vēl, kā būs tālāk, — es saku.

Anna Nikolajevna uzmet man pārsteigtu skatienu.

—   Kas tad var būt? Viss taču kārtībā!

Par atbildi nomurminu kaut ko nenoteiktu. īstenībā man gribas" teikt to: kas zina, vai ar māti viss labi, vai neesmu viņai operācijas laikā nodarījis ko ļaunu… Šī doma neskaidri nomāc sirdi. Manas zināšanas dzemdniecībā ir tik miglainas, pa drumslai no grāmatām savāktas. Plīsums? Kā gan tam jāizpaužas? Un kad tas liks sevi manīt — tūliņ vai varbūt vēlāk? … Nē, par to labāk nerunāt.

—   Nu, kas var zināt, — es saku, — nav taču izslēgta infekcija, — atkārtoju kādā mācību grāmatā lasītu frāzi, pirmo, kas ienāk prātā.

—  Ak tā-a! — mierīgi novelk Anna Nikolajevna. — Nu, gan dievs dos, nekas negadīsies. Un no kurienes tad? Viss sterils, tīrs.

*

Bija pāri vieniem, kad atgriezos savā dzīvoklī. Lampas apgaismotajā laukumā uz kabineta galda rāmi gulēja Doderleins, atšķirts lappusē «Pagrieziena komplikācijas». Nosēdēju pie tā .vēl kādu stundu, dzerdams atdzisušu tēju un šķirstīdams lapas. Un atklājās kaut kas interesants: visas pirmīt nesaprotamās vietas bija kļuvušas pilnīgi skaidras, pār tām it kā ataususi gaisma, un te, šai nomales kaktā, nakti pie lampas sēdēdams, es sapratu, ko nozīmē īstas zināšanas.

«Strādājot laukos, var uzkrāt milzu pieredzi,» aizmigdams prātoju, «tikai jālasa, jālasa… vairāk jālasa…»

1925

Putenis

Iekaucas ar zvēra balsi, Raud kā bērns, kas atstāts cieš.

viSS šis notikums sākas ar to, ka, pēc viszinīgās Aksiņjas apgalvojuma, kantorists Paļčikovs, kurš dzīvoja Salometjevā, iemīlējās agronoma meitā. Mīlestība bija karsta-un kveldēt kveldēja nabaga puisim sirdi. Viņš aizbrauca uz apriņķa pilsētu Gračovku un pasūtīja sev uzvalku. Tas izdevās lielisks, un ļoti iespējams, ka pelēkās svītriņas uz rakstveža biksēm izšķīra nelaimīgā cilvēka likteni. Agronoma meita apsolījās kļūt par viņa sievu.

Bet es, tādas un tādas guberņas N. slimnīcas un iecirkņa ārsts, izdarījis kājas amputāciju linu mīstīklā ierautajai meitenei, tiku tā izdaudzināts, ka slavas nasta mani gandrīz vai nobeidza. Pa labi iesliedēto kamanu ceļu pie manis uz pieņemšanu sāka braukt pa simt zemniekiem dienā. Pusdienās es vairs negāju. Aritmētika ir nežēlīga zinātne. Pieņemsim, ka es katram no saviem simt pacientiem ziedoju tikai piecas minūtes… piecas! Piecsimt minūtes ir astoņas stundas un divdesmit minūtes. Lieciet vērā — bez pārtraukuma. Un turklāt man bija stacionāra nodaļa ar trīsdesmit vietām. Un bez tam es taču izdarīju arī operācijas.

Vārdu sakot, deviņos vakarā pārnākot no slimnīcas, man negribējās ne ēst, ne dzert, ne gulēt. Es nevēlējos neko, vienīgi to, lai kāds neatbrauc izsaukt mani pie dzemdētājas. Un divu nedēļu laikā mani pa kamanu ceļu naktī veda reizes piecas.

Acis man kļuva tumšas un valgas, bet starp uzacīm kā tārps iegrauzās stāva grumba.Naktī es cauri virmojošai miglai redzēju neveiksmīgas operācijas, kailas ribas un savas rokas cilvēka asinīs un pamodos lipīgiem sviedriem klāts un auksts, kaut gan holandiešu krāsns bija karsti sakurināta.

Apstaigā es gāju straujā solī, raušus raudams līdzi feldšeri, feldŠerieni un divas kopējas. Apstādamies pie gultas, kur, degdams kā ugunī un žēli elsodams, gulēja slimnieks, pūlējos izspiest no savām smadzenēm visu, kas tajās bija. Mani pirksti slīdēja pār sauso, kaistošo ādu, es aplūkoju redzokļus, izklauvēju ribas, klausījos, kā dziļumā noslēpumaini sitas sirds, un nēsāju sevī vienu vienīgu domu — kā šo cilvēku glābt? Un arī šo. Un arī to! Visus!

Risinājās kauja. Tā sākās katru rītu bālajā sniega atspīdumā un beidzās gaiši degošās spožlampas dzeltenajā, nemierīgajā gaismā.

«Kas galu galā notiks, man gribētos zināt,» naktī es pats sev jautāju. «Jo tā viņi kamanās braukās arī janvārī un februārī, un martā.»

Aizrakstīju uz Gračovku un pieklājīgi atgādināju, ka N. iecirknī paredzēts arī otrs ārsts.

Vēstule ragavās aizceļoja pa līdzeno sniega klajumu četrdesmit verstu tālumā. Pēc trim diepām pienāca atbilde: tajā bija teikts, ka, protams, protams… Katrā ziņā.,, bet tikai ne pašlaik … pagaidām nav ko sūtīt…

Vēstules nobeigumā bija dažas patīkamas atsauksmes par manu darbu un novēlējumi gūt panākumus arī turpmāk.

So vārdu spārnots, es atkal liku tamponus, šļircināju difterijas serumu, atvēru drausmīga apmēra strutu perēkļus, liku ģipša pārsējus …

Otrdien atbrauca nevis simt, bet simt vienpadsmit cilvēku. Pieņemšanu beidzu pulksten deviņos vakarā. Aizmigu, mēģinādams uzminēt, cik ieradīsies rīt — trešdien. Sapnī redzēju, ka atbraukuši deviņsimt pacientu.

Rīts ielūkojās guļamistabas logā dīvaini balts. Atvēru acis, neapjēgdams, kas mani pamodinājis. Tad sapratu — klauvē.

—  Dakter, — pazinu vecmātes Pelagejas Ivanovnas balsi, — vai esat nomodā?

—   Mmjā, — samiegojies atbildēju briesmīgā balsī.

—  Atnācu jums pateikt, lai uz slimnīcu nesteidzaties. Atbraukuši tikai divi cilvēki.

—   Ko jūs stāstāt? Vai dzenat jokus?

—  Goda vārds. Putenis, dakter, putenis, — viņa priecīgi atkārtoja pie atslēgas cauruma. — Bet šiem diviem ir kariozi zobi. Demjans Lukičs izraus.

—   Ejiet nu… — Es nezin kāpēc pat izlēcu no gultas.

Tā bija debešķīga diena. Izdarījis apstaigu, augu dienu klaiņāju pa saviem apartamentiem (ārsta rīcībā bija sešistabu dzīvoklis nez kāpēc divos stāvos — trīs istabas augšējā, bet virtuve un otras trīs — apakšstāvā), svilpoju operu melodijas, smēķēju, bungoju pa logu rūtīm… Bet aiz logiem risinājās kaut kas tāds, ko savu mūžu nebiju redzējis. Debess ar zemi griezās kopā. Kaut kas balts joņoja un virpuļoja te uz vienu, te otru pusi, krust.ām un šķērsām, it kā pats nelabais bārstītos ar zobu pulveri.

Ap pusdienas laiku devu rīkojumu Aksiņjai, kas izpildīja virējas un ārsta dzīvokļa apteksnes pienākumus, uz* vārīt ūdeni trīs spaiņos un katlā. Es mēnesi nebiju mazgājies.

Mēs ar Aksiņju izvilkām no pieliekamā milzīgu toveri. Nolikām to virtuvē uz grīdas (par vannām, protams, te nevarēja būt ne runas. Vannas bija vienīgi pašā slimnīcā un arī tās bojātas).

Ap pulksten diviem dienā virpuļojošais priekškars aiz loga kļuva manāmi plānāks, bet es kails sēdēju toverī ar saziepētu galvu.

—       Šit-to es saprotu… — tīksmīgi murmināju, šļākdams sev uz muguras karstu ūdeni, — šit-to es saprotu! Bet pēc tam mēs, vai zināt, ieturēsim pusdienas un tad liksimies uz auss. Un, ja būšu izgulējies, tad rīt lai brauc kaut pusotra simta. Kas jauns, Aksiņja?

Aksiņja sēdēja aiz durvīm, gaidīdama, kad beigsies vannas procedūra.

—       Kantorists Šalometjevas muižā precas, — Aksiņja pavēstīja.

—   Ej nu! Viņa tomēr devusi jāvārdu?

—       Jā, nudien! Šis iemī-īlējies.,. — Aksiņja izlocīja, šķindinādama traukus.

—   Vai līgava skaista?

—   īsta d'aiļava! Gaišiem matiem, tieviņa

—   Ko tu neteiksi!

Un šai. brīdī pie durvīm kāds piedauzīja. Es, pieri saraucis, aplaistījos ar ūdeni un uzmanīgi ieklausījos.

—   Dakteris tak mazgājas… — Aksiņja novilka.

—   Murmurmur… — kaut ko murkšķēja zema balss.

—       Jums zīmīte, dakter, — Aksiņja nopīkstēja pie atslēgas cauruma.

—   Iedod pa durvju spraugu!

Izkāpu no tovera drebinādamies, lādēdams likteni, un paņēmu no Aksiņjas rokām miklu aploksni.

—       Nu, lika pagaidīt! Tieši no tovera nekur nebraukšu. Arī es galu galā esmu cilvēks, — ne gluži pārliecinoši apgalvoju un, toverī sēdēdams, atplēsu aploksni.

Godātais kolēģi (liela izsaukuma zīme). Izmisi (nosvītrots) ļoti lūdzu Jūs nekavējoties atbraukt. Sievietei pēc trieciena pa galvu asiņošana no mutes dob (nosvītrots) un deguna. Bez samaņas. Netieku galā. Ļoti lūdzu. Zirgi teicami. Pulss slikts. Kampars ir. Ārsts (paraksts nesalasāms).

«Man dzīvē neveicas,» skumīgi nodomāju, skatīdamies uz krāsnī liesmojošo malku.

—   Vai vēstuli atveda vīrietis?

—   Vīrietis.

—   Lai nāk šurp!

Svešais ienāca, un, tā kā virs ausainās cepures bija uzmaukta spoža ķivere, viņš man atgādināja seno romieti. Ienācējam mugurā bija vilkādas kažoks, un mani apšļāca salta gaisa strūkla.

—       Kādēļ jums galvā ķivere? — noprasīju, pusmazgājies tīstīdamies palagā.

—       Esmu ugunsdzēsējs no Šalometjevas. Mums tur ir ugunsdzēsēju komanda — atbildēja romietis.

—   Kurš ārsts šo vēstuli raksta?

—       Viņš atbraucis ciemos pie mūsu agronoma. Jauns ārsts. Mums tāda nelaime, tāda nelaime …

—   Kas tā par sievieti?

—   Kantorista saderētā.

Aksiņja aiz durvīm iekunkstējās.

—       Kas noticis? (Varēja dzirdēt, kā Aksiņja pieplok pie durvīm.)

—       Vakar svinēja derības, un pēc tām rakstvedis sadomāja līgavu pavizināt. Iejūdza strauju zirgu, iesēdināja līgavu kamanās —' un laidās uz vārtiem. Bet, kumeļš kā rāvās no vietas, tā meiča sazvārojās un ar pieri pret vārtu stabu." Tā ij no kamanām izlidoja. Tāda nelaime, ka vārdos nemaz izsacīt… Kantoristu uzmana, ka nepakaras. Gluži neprātā.

—       Es mazgājos, — žēli teicu, — kāpēc tad jūs viņu nevedāt šurp? — Uzlēju ūdeni sev uz galvas, un ziepes aizskalojās toverī.

—       Par to nevar būt ne runas, cienītais pilsoni dakter, — izjusti sacīja ugunsdzēsējs un salika rokas kā lūgšanā, — nav ko domāt. Meitēns nomirs.

—   Kā tad mēs brauksim? Putenis!^

—   Putenis pierimis. Nebēdājiet, godātais! Pavisam pierimis. Zirgi naski, garjūgs. Aizraus stundas laikā.,.

īsi nostenējos un iztrausos no tovera. Nikni uzgāzu sev uz galvas divus spaiņus ūdens. Tad, tupēdams krāsnspriekšā, liecu galvu pie uguns, lai cik necik apžūst.

«Es noteikti dabūšu plaušu karsoni. Krupozo, pēc tāda brauciena. Un, galvenais, ko iesākšu ar meiču? Tam ārstam, jau pēc vēstules spriežot, pieredzes vēl mazāk nekā man. Es nezinu nekā, pusgada laikā esmu vienīgi sagramstījis šādas tādas drumslas praktiskajā darbā, bet viņš nezina ne tik. Droši vien tieši no universitātes. Un domā, ka esmu pieredzējis ārsts …»

Tā prātodams, nemaz nemanīju, kā apģērbos. Ģērbšanās nebija tik vienkārša: bikses un blūze, velteņi, virs blūzes ādas jaka, mētelis un, beidzot, aitādas kažoks, ausaine, tad soma, tajā kofeīns, kampars, morfijs, adrenalīns, torzijas pincetes, sterilais materiāls, šļirce, zonde, brauniņš, papirosi, sērkociņi, pulkstenis, stetoskops.

Nemaz nelikās baismi, kaut arī krēsloja un diena dzisa, kad mēs izbraucām no pagalma. Putenis likās pierimis. Putināja ieslīpi, vienā virzienā, sniegs sitās labajā vaigā. Ugunsdzēsējs kā kalns aizsedza manām acīm pirmā zirga krustus. Zirgi patiesi uzņēma raitu soli, izstiepās kā stīgas, uri kamanas sāka svaidīties pa grambām. Es atgāžos kamanās, tūliņ sasilu, sāku domāt par krupozo plaušu karsoni, par to, ka meičai var būt iekšējs galvaskausa plīsums un kaula šķēpele iestrēgusi smadzenēs …

—   Ugunsdzēsēju zirgi? — iejautājos, slēpdams seju aitādas apkaklē.

—   Mhm … hm … — vedējs atrūca neatskatīdamies.

—   Un ko ārsts ar viņu darīja?

—  Tad viņš jau … hm, hm … viņš, edz, izmācījies venēriskās kaites … mhm … hm …

U … ū … mežiņā ieaurojās vējputenis, tad iesvilpās no sāniem, izbārstīja riekšavu sniega… Mani sāka šūpot, šūpoja, šūpoja… līdz atrados Maskavā, Sandunova pirtī. Tāpat ar visu kažoku stāvēju pirts ģērbtuvē, un mani pārklāja sviedri. Tad uzliesmoja lāpa, uzvēdīja saltums, es atvēru acis, ieraudzīju spīguļojam asinssarkanu ķiveri un nodomāju, ka izcēlies ugunsgrēks… beidzot atjēdzos un sapratu, ka esam galā. Atrados pie baltas, kolonnām rotātas, domājams, Nikolaja I laika celtnes. Apkārt valdīja dziļa tumsa, mani sagaidīja ugunsdzēsēji, un virs viņu galvām plīvoja liesma. Tūliņ izvilku pa kažoka spraugu pulksteni un ieraudzīju — pieci. Tātad bijām braukuši nevis stundu, bet divas ar pusi.

—   Tūliņ sajūdziet zirgus atpakaļceļam, — es teicu.

—   Klausos, — atbildēja vedējs.

Samiegojies, ādas jakā nosvīdis, kā kompresē ievīstīts, iegāju priekšnamā. Blakus uzzibsnīja lampas gaisma, uz krāsotās grīdas nogūla gaiša josla. Te priekšnamā izskrēja jauns, gaišmatains vīrietis ar vajāta zvēra acīm, ģērbies nesen izgludinātās biksēs. Baltā kaklasaite ar melnajiem punktiņiem sašķiebusies uz sāniem, krekla krūteža ar kūkumu izspraukusies no svārkiem, bet svārki šķita kā no skatloga izņemti — jauni un gluži stīvām krokām.

Cilvēks pasvieda gaisā rokas, ieķērās man kažokā, sāka mani purināt, pieplaka klāt un aizžņaugtā balsī kliedza:

—   Mīļais … dakter … ātrāk … viņa mirst. Esmu slepkava. — Viņš novērsās sāņus, ieplēta bargas, melnas acis un nezin kam teica: — Es esmu slepkava — .tā tas ir.

Tad skaļi ieraudājās, sagrāba plānos matus un plēsa, un es redzēju, ka viņš patiesi izplūc matu šķipsnas, aptinis tās ap pirkstiem. •

—   Rimstieties, — es teicu un saspiedu viņa roku.

Kāds aizvilka jauno cilvēku prom. Izskrēja dažas sievietes.

Kāds paņēma manu kažoku, veda mani pa svētdienīgiem grīdceliņiem un pieveda pie baltas gultas. Man pretī no krēsla piecēlās jauniņš ārsts. Viņa skatiens bija izmocīts un pauda apjukumu. Uz mirkli tajā pavīdēja izbrīns, ka esmu tikpat jauns kā viņš. Vārdu sakot, mēs izskatījāmies kā vienas personas divi portreti, turklāt bijām viena gadagājuma. Bet svešais tūliņ kļuva tik priecīgs par manu ierašanos, ka viņam pat mežģījās mēle:

—   Kā es priecājos … kolēģi… lūk … redziet, pulss kļūst vājāks. Es īstenībā esmu venerologs. Briesmīgi priecājos, ka jūs atbraucāt…

Galda vidū uz marles strēmeles atradās šļirce un vairākas ampulas ar dzeltenu eļļu. Aiz durvīm bija dzirdamas kantorista vaimanas, durvis tika pievērtas, man aiz muguras izauga baltās drānās ģērbtas sievietes stāvs. Guļamistabā valdīja puskrēsla, lampu no sāniem aizsedza zaļa drāna. Zaļganajā ēnā uz spilvena vīdēja seja, balta kā papīrs. Tai apkārt nokārušās un sajukušas gaišu matu šķipsnas. Deguns kļuvis smails, nāsis aizbāztas ar vati, ko sārtoja asinis.

—   Pulss … — ārsts man pačukstēja.

Satvēru ļengano roku, ar pierastu kustību uzspiedu pirkstus un sarāvos. Zem pirkstiem drebēja vārgi, bieži klauvējieni, tad pārtrūka pavisam vai saplūda trīsoņā. Sajutu ierasto aukstumu pakrūtē — kā arvien, kad vaigu vaigā redzēju nāvi. Es to ienīstu. Paguvu nolauzt "ampulai galu un ievilkt savā šļircē biezo eļļu. Es jau gluži automātiski iedūru adatu meitenes rokā un ievadīju to zem ādas, bet tas bija veltīgi. •

Meitenes apakšžoklis sāka raustīties, viņa it kā tvarstīja gaisu, žoklis atkārās, augums zem segas saspringa, likās pamirstam, tad atslāba. Un pēdējās pulsa trīsas zem maniem pirkstiem zuda.

—   Mirusi, — es sacīju ārstam pie auss.

Sirmā sieviete baltajā ģērbā saļima uz līdzenās segas, pieplaka pie tās un sāka raustīties.

—   Klusāk, klusāk, — teicu pie auss sievietei baltajās drānās, bet ārsts ar ciešanu pilnu seju pašķielēja uz durvīm.

—   Viņš mani galīgi nomocījis, — ārsts ļoti klusi teica.

Mēs izdarījām tā: raudošo māti atstājām guļamistabā,

nevienam nekā nesacījām un aizvedām kantoristu uz kādu attālu telpu.

Tur es viņam teicu:

—  Ja neļausiet iešļircināt sev zāles, mēs nekā nevaram iesākt. Jūs mokāt mūs, neļaujat strādāt!

Tad kantorists bija ar mieru: klusi raudādams, novilka žaketi, mēs uzrotījām piedurkni viņa svētdienīgajam līgavaiņa kreklam un iešļircinājām morfiju. Ārsts aizgāja pie nelaiķes — it kā palīdzēt tai —, bet es paliku pie kantorista. Morfijs iedarbojās-ātrāk, nekā biju gaidījis. Pēc stundas ceturkšņa kantorists, gauzdamies un raudādams arvien klusāk un nesakarīgāk, sāka snauduļot, tad nolieca saraudāto seju uz rokām un aizmiga. Rosīšanos, raudas, kņadu un apslāpētās vaimanas viņš nedzirdēja.

—   Uzklausiet, kolēģi, brauciens ir bīstams. Jūs varat apmaldīties, — ārsts man priekšnamā čukstus teica. — Palieciet, pārnakšņojiet tepat…

—  Nē, nevaru. Braukšu, lai notiek kas notikdams. Man apsolīja, ka tūliņ tikšu nogādāts atpakaļ.

—  Viņi to arī izdarīs, tikai padomājiet…

—  Man ir trīs tādi tīfa slimnieki, kurus nedrīkst pamest. Tie man naktī jāredz.

—   Nu, pieraugiet…

Viņš ar ūdeni atšķaidīja spirtu, iedeva man izdzert, un es turpat priekšnamā apēdu šķēli šķiņķa. Vēderā kļuva silti, un smeldze sirdī mazliet notrula. Pēdējo reizi iegāju guļamistabā, palūkojos uz mirušo, apraudzīju kantoristu, atstāju ārstam morfija ampulu un satuntuļojies devos uz lieveni.

Tur svelpa putenis, zirgi stāvēja nokārtām galvām, tos šaustīja sniegs. Plīvoja lāpas liesma.

—   Ceļu taču jūs zināt? — es iejautājos, slēpdams muti apkaklē.

—   Ceļu jau zinām, — vedējs gaužām sērīgi atteica (šim vairs ķiveres nebija), — bet jums gan vajadzēja pārlaist nakti tepat…

Arī pēc vedēja cepures ausīm varēja redzēt, ka viņam briesmīgi negribas braukt.

—   Palieciet gan tepat, — piebilda arī otrs, kas turēja neganti plandošo lāpu, — klajā laukā pavisam nelāgi, godātais.

—   Divpadsmit verstis… — es drūmi atrūcu, — gan aizbrauksim. Man ir slimnieki smagā stāvoklī… — un ietrausos kamanās.

Atzīstos, es noklusēju, ka man šķita nepanesama pat doma par nakšņošanu mājā, kur ienākusi nelaime, kur esmu bezspēcīgs un lieks.

Vedējs bezcerīgi nošļuka uz bukas, tad izslējās, salīgojās — un mēs izjoņojām pa vārtiem. Lāpa bija iekritusi kā akā vai arī apdzisUsi. Taču pēc mirkļa manu uzmanību saistīja kas cits. Ar ptēm pagriezies atpakaļ, ieraudzīju, ka vairs ne vien nav redzama lāpa, bet kā uz burvja mājienu pazudusi arī Šalometjeva ar visām ēkām. Tas man lika gauži satrūkties.

—   Tie nav vis joki… — es pa pusei nodomāju, pa pusei nomurmināju. Uz mirkli izbāzu degunu no apkakles un atkal ierāvu atpakaļ — tik neganti plosījās putenis. Pasaule šķita sagriezta vērpetē, un vējš to pluinīja uz visām pusēm.

Pavīdēja doma — vai nebraukt atpakaļ? Taču es to aizdzinu, dziļāk iezvēlos kamanās ieliktajā sienā gluži kā laivā, savilkos čokurā un aizvēru plakstus. Tūliņ acu priekšā iznira zaļā drānas strēmele uz lampas un baltā seja. Piepeši man atausa gaisma: «Tas ir galvaskausa pamatnes lūzums … Jā, jā, jā … Bez šaubām … tieši tā!» Pārliecība, ka diagnoze pareiza, nostiprinājās. Viss skaidrs. Bet "kāda tam jēga? Tagad nekādas un nebūtu bijis ari agrāk. Ko gan tas līdzēja! Kāds briesmīgs liktenis! Cik bezjēdzīgi un baismi ir dzīvot pasaulē! Kas tagad notiks agronoma mājā? Drausmi un sāpīgi pat iedomāties! Tad man kļuva žēl sevis: cik man grūta dzīve! Cilvēki pašlaik guļ, krāsnis sakurinātas, bet es atkal nevarēju ne nomazgāties. Putenis mani trenc kā sīku lapiņu. Tā nu es pārbraukšu mājās, bet, kas zina, varbūt atkal mani kaut kur aizvedīs. Dabūšu, plaušu karsoni un pats te nomiršu… Tā sevi sažēlinājis, iekritu tumsā, bet, cik ilgu laiku tajā pavadīju, nezinu. Šoreiz pirtī vairs nenonācu, gluži otrādi — man sametās auksti. Arvien aukstāk un aukstāk.

Kad atvēru acis, ieraudzīju melnu muguru un pēc tam arī apjēdzu, ka mēs nevis braucam, bet stāvam.

—  Vai esam klāt? — iejautājos, ieplezdams miglainās acis.

Melnais vedēja stāvs skumīgi sakustējās, pēkšņi nošļūca no bukas, man šķita, ka vējš to svaida uz visām pusēm… un ierunājās bez jebkādas cieņas:

—  Esam klāt… Vajadzēja klausīt cilvēkus… Šitādā laikā! Beigas būs ij pašiem, ij zirgiem …

—  Vai patiesi esam nomaldījušies no ceļa? — Man pār muguru pārskrēja šermuļi.

—   Ko te meklēt ceļu, — vedējs rūgti atteica, — mums tagad ceļš, kur vien paskaties. Pagalam būsim par skaidru velti..". Braucam jau četras stundas, bet uz kurieni… Šitādā laikā …

Četras stundas. Es sarosījos, sataustīju' pulksteni, izvilku sērkociņus. Kāpēc? Tam nebija nekādas jēgas, neviens sērkociņš neuzliesmoja. Tiklīdz uzrauj, tas uzzibsnī — un vienā mirklī liesmiņa pazūd.

—  Teicu tak, stundas četras, — aizkapa balsī ierunājās vedējs, — ko nu lai iesāk?

—   Kur tad mēs pašlaik esam?

Jautājums bija tik muļķīgs, ka vedējs neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Viņš grozījās te uz vienu, te otru pusi, bet lāgiem šķita, ka vedējs stāv nekustīgi, kamēr mani ar visām kamanām griež viņam apkārt. Iztrausos laukā un tūliņ pārliecinājos, ka pie kamanu slieces sniegs man ir līdz ceļiem. Pēdējais aizjūga zirgs iestidzis kupenā līdz vēderam. Krēpes tam nokarājās kā mati sievietei ar izspūrušu galvu.

—  Vai paši apstājās?

—   Paši. Lopiņi nomocījušies«,.

Man piepeši iešāvās prātā kādreiz lasīti stāsti, un es nezin kāpēc sajutu dusmas uz Ļevu Tolstoju.

«Viņam Jasnajā Poļanā bija laba dzīve,» es domāju, «viņu droši vien nevadāja pie mirējiem …»

Man sametās žēl sevis un ugunsdzēsēja. Tad mani atkal sagrāba mežonīgu baiļu lēkme. Tomēr es to krūtīs apspiedu.

—   Tā ir mazdūšība… — nomurmināju caur zobiem.

Un manī pamodās vētraina enerģija.

—       Paklau, tēvoc, — ierunājos, juzdams, ka man stingst zobi, — tagad nedrīkst nokārt degunu, citādi mēs notiesās būsim beigti un pagalam. Zirgi drusku pastāvējuši, atpūtušies, jākustas tālāk. Ejiet ņemiet priekšējo zirgu aiz iemauktiem, bet es valdīšu grožus. Jālūko no šejienes izkulties, citādi mūs ieputinās.

Cepures ausis pauda izmisumu, tomēr vedējs sāka brist uz priekšu. Meimurodams, stigdams sniegā, viņš aizkļuva līdz pirmajam zirgam. Aizjūgs man likās bezgalīgi garš. Vedēja stāvs acīs izplūda, tajās cirtās sausais puteņa sniegs.

—   Nū-ū, — vedējs iekunkstējās.

—   Nū! Nū! — es uzsaucu, plīkšķinādams grožus.

Zirgi lēnām sakustējās, sāka stampāt sniegu. Kamanas

zvārojās kā pa viļņiem. Vedējs te auga, te saruka mazāks, kūņojās uz priekšu.

Tā ,mēs virzījāmies apmēram stundas ceturksni, līdz beidzot manīju — kamanas it kā sākušas čīkstēt vienmērīgāk. Manī uzbangoja prieks, kad ieraudzīju zibam zirga pakaļkāju pakavus.

—   Kupenas seklākas, ceļš! — es iekliedzos.

—       Mhm … mhm … — vedējs atsaucās. Viņš atklumpačoja pie manis un uzreiz izskatījās liels.

—       Laikam tak ceļš, — līksmi, pat ar gavilēm balsī ierunājās ugunsdzēsējs. — Kaut nu tikai atkal nenomaldītos … Kas zina …

Mēs apmainījāmies vietām. Zirgi soļoja mundrāk. Putenis bija it kā pieklusis, sācis pierimt — tā man likās. Tomēr augšā un visapkārt nevarēja saskatīt nekā, tikai miglu. Es vairs necerēju aizkļūt tieši ut slimnīcu. Man gribējās nonākt, vienalga, kur. Jo ceļš taču ved uz kādu mājokli.

Zirgi piepeši salēcās un sāka sparīgāk cilāt kājas. Kļuvu priecīgs, jo vēl nezināju tam cēloni.

—   Varbūt samana cilvēku mitekli? — es ieminējos.

Vedējs neatbildēja. Izslējos kamanās un sāku lūkoties vērīgāk. Kaut kur miglā ietrīsējās dīvaina skaņa, sērīga un nikna, bet ātri noklusa. Man nez kāpēc kļuva nepatīkami un prātā ienāca kantorists un tas, kā viņš smalkā balsī smilkstēja, nolicis galvu uz rokām. Pēkšņi es labajā pusē saskatīju tumšu punktu, tas izauga par melnu kaķi, tad paaugās vēl un pienāca tuvāk. Ugunsdzēsējs piepeši pagriezās pret mani — varēja redzēt, ka žoklis viņam raustās, — un noprasīja:

—   Vai redzējāt, pilsoni dakter? …

Viens zirgs rāvās pa labi, otrs pa kreisi, ugunsdzēsējs uz mirkli nogāzās man uz ceļiem, iestenējās, pietrausās, atspēries savilka grožus. Zirgi iekrācās un sāka auļot. Tie lēkšķēm izspārdīja sniegu, šķieda to uz visām pusēm, skrēja nevienādi, drebēja.

Arī man pār muguru vairākkārt pārskrēja šermuļi. Atģidies iebāzu roku azotē, izvilku brauniņu un nolādēju sevi par to, ka biju aizmirsis mājās otru aptveri. Nē, ja nu es nepaliku turpat pārnakšņot, tad kāpēc gan nepaņēmu ceļā līdzi lāpu?! Domās redzēju avīzē īsu ziņojumu par savu un nelaimīgā ugunsdzēsēja likteni.

Kaķis izauga par suni un sāka joņot netālu no kamanām. Pagriezos un ieraudzīju pavisam tuvu aiz mums otru četrkājainu radījumu. Varu apzvērēt, ka tam bija smailas ausis un tas skrēja aiz kamanām viegli kā pa parketu. Dzīvnieka gaitā jaudās kaut kas draudīgs un nekaunīgs. «Vai to ir vesels bars vai tikai divi?» man iešāvās prātā, un vārds «bars» lika zem kažoka pār miesu pāršļākt karstai šaltij, un kāju pirksti vairs nestinga.

—   Saturies stingrāk un valdi zirgus', tūliņ izšaušu, — es sacīju, taču ne savā, bet pašam gluži nepazīstamā balsī.

Vedējs par atbildi tikai ievaidējās un ierāva galvu plecos. Man acīs nozibsnīja, atskanēja apdullinošs troksnis. Tad otrreiz un trešoreiz. Neatceros, cik ilgi tiku svaidīts kamanu dibenā. Dzirdēju zirgus mežonīgi, spiedzīgi krācam, sažņaudzu brauniņu, ar galvu pret kaut ko atsitos, pūlējos izķepuroties no siena un nāves bailēs domāju,'ka pēkšņi man uz krūtīm uzvelsies milzīgs, stiegrains ķermenis. Es jau acu priekšā redzēju savas saplosītās zarnas…

Tai brīdī vedējs ieaurojās:

—  Ē … Ehē … tur jau ir … tur … kungs, apžēlojies, apžēlojies .., ,

Es beidzot tiku galā ar smago kažoku, atbrīvoju rokas, uztrūkos sēdus. Ne aiz muguras, ne blakus melno zvēru nebija. Putenis kļuvis pavisam rāms un pieklājīgs, un eauri plānajam sniega autam staroja brīnišķa acs, kuru es būtu pazinis starp tūkstošām un kuru pazīstu vēl tagad, — tur mirdzēja manas slimnīcas laterna. Aiz tās slējās tumša ēka. «Neviena pils tai nespēj līdzināties…» es nodomāju un pēkšņi -ekstāzē raidīju no brauniņa vēl

divas lodes atpakaļ, tur, kur bija pazuduši vilki.

* '

Ugunsdzēsējs stāvēja pret vidu kāpnēm, kas veda no ārsta lieliskā dzīvokļa apakšstāva uz augšējo, es — kāpņu augšgalā, Aksiņja, kažokā ģērbusies, — apakšā.

—   Lai mani kauc apzeltī, — teica vedējs, — bet otrreiz es … — Viņš nepabeidza, vienā rāvienā izdzēra atšķaidīto spirtu un drausmīgi norēcās, pagriezās pret Aksiņju un, izplētis rokas, cik vien ļāva viņa miesas būve, piebilda: — Ek, šitāds …

—   Nomira? Neizglābāt vis? — Aksiņja man jautāja.

—   Nomira, — es vienaldzīgi atbildēju.

Pēc stundas ceturkšņa viss apklusa. Lejā nodzisa gaisma. Paliku augšstāvā viens. Nez kāpēc krampjaini pavīpsnāju, atpogāju blūzes pogas, tad atkal tās aizpogāju, piegāju pie grāmatu plaukta, paņēmu ķirurģijas sējumu, gribēju kaut ko palasīt par galvaskausa pamatnes lūzumiem, bet nometu grāmatu.

Kad izģērbos un palīdu zem segas, mani brītiņu kratīja drebuļi, tad tie norima — un pa visu miesu izplūda siltums.

—   Lai mani apzeltī, — miegā laizdamies, murmināju, — bet es nekad vairs nebrau …

«Brauksi… gan brauksi…» izsmējīgi iesvilpās putenis. Tas dārdinādams pārslidinājās pār jumtu, tad iedziedājās dūmenī, izlidoja no tā, aizšvīkstēja gar logu, pazuda.

«Brauksiet… brauk-siet,» tikšķēja pulkstenis, bet arvien klusāk, klusāk …

Un tad nebija nekā. Klusums. Miegs.

Ēģiptes tumsība

IR gan ir visa pasaule manā dzimšanas dienā? Kur Maskavas elektriskās laternas? Cilvēki? Debesis? Aiz logiem nav nekā! Tumša …

Mēs esam nošķirti no cilvēkiem. Tuvākie petrolejas lukturi deg dzelzceļa stacijā, deviņas verstis no mums. Lukturītis tur droši vien mirkšķina, putenī tikko vilkdams dzīvību. Pusnaktī kaukdams aizjoņos garām ātrvilciens uz Maskavu un pat neapstāsies — tam nav vajadzīga šī aizmirstā, sniegputeņa apraktā stacija. Vienīgi ja nu sliedes būs aizputinātas.

Tuvākās elektriskās laternas deg četrdesmit verstu attālumā, apriņķa pilsētā. Tur dzīve ir jauka. Kinematogrāfs, veikali. Kamēr pār laukiem gaudo vējš un puteņo sniegi, uz ekrāna varbūt iznirst niedrāji, šūpojas palmas, pavīd tropu sala …

Betjnēs esam vieni.

—   Ēģiptes tumsība, —noteica feldšeris Demjans Lukičs, mazliet atbīdījis aizkaru.

_ Viņš izsakās svinīgi, tomēr visai trāpīgi. Tieši tā — Ēģiptes tumsība.

—   Izdzersim, lūdzami,, vēl pa glāzītei, — es uzaicināju. (Ak, nenosodiet mūs!. Jo ārsts, feldšeris un divas vecmātes — ari mēs esam cilvēki! Mēnešiem ilgi neredzam nekā cita kā tikai simtiem slimnieku. Mēs strādājam, esam aprakti sniegā. Vai gan mēs ārsta dzimšanas dienā nedrīkstam izdzert pāris glāzīšu atšķaidīta, uz recepti izrakstīta spirta un uzkost no apriņķa pilsētas atvestas šprotes?)

—  Uz jūsu veselību, dakter! — Demjans Lukičs izjusti sacīja.

—   Noveļam jums pierast mūsu nostūrī! — teica Anna Nikolajevna un pieskandinādama sakārtoja savu izrakstīto goda kleitu.

Otra vecmāte — Pelageja Ivanovna pieskandināja, iedzēra, tūliņ pietupēs un ar kruķi sabikstīja krāsni. Par mūsu sejām pārskrēja karsts spožums, krūtis sila no degvīna.

—   Galīgi nesaprotu, — es uzbudināts ierunājos, skatīdamies krāsns kruķa uzvandītajā dzirksteļu spietā, — ko tā sieva izdarījusi ar beladonnu. Taisni šausmas!

Feldšera un vecmāšu sejās parādījās smaids.

Bija noticis tā. Šorīt pieņemšanas laikā pie manis kabinetā iespraucās sārtvaidzīgs sievišķis ap gadiem trīsdesmit. Viņa paklanījās ginekoloģiskajam krēslam, kas atradās man aiz muguras, tad izvilka no azotes platkaklainu flakonu un sāka glaimīgi vidžināt:

—   Paldies jums par pilieniem, pilsoni dakter. Palīdzēja gan labi, briesmot' labi!… Lūgtu vēl vienu butelīti.

Izņēmu flakonu viņai no rokām, paskatījos etiķetē, un acu priekšā man sametās zaļš. Etiķete bija rakstīta Demjana Lukiča plašajā rokrakstā: «Tinct. belladonn ,..» — utt.: «1917. gada 16. decembrī.»

Citiem vārdiem sakot, vakar es šim sievišķim biju izrakstījis krietnu porciju beladonnas, bet šodien, 17. decembrī, manā dzimšanas dienā, tā pati sieva ieradās ar tukšu pudeli un lūdza devu atkārtot.

—   Tu … tu … vakar izdzēri visu? — es noprasīju pārvērstā balsī.

—    Visu gan, mīļo tētiņ, visu, — sievele medainā balsī vīvināja, — lai dievs jums dod veselību par šitām pilēm… pusbutelītes — līdzko pārbraucu, otru pusi — kad likos gulēt. Atņēma kā ar roku…

Es atzvēlos pret ginekoloģisko krēslu,

—   Pa cik pilieniem liku tev dzert? — ierunājos aizžņaugtā balsī. — Es tev liku pa pieciem pilieniem… Ko tu esi izdarījusi, sieva? Tu taču … es taču …

—   Dieva vārds, izdzēru! — sievišķis apgalvoja, domādams, ~ka es šaubos, vai viņa ārstējusies ar manis doto beladonnu.

Sakampu rokās viņās sārtos vaigus un ielūkojos redzokļos. Taču redzokļi izskatījās kā jau redzokļi. Diezgan skaisti un pilnīgi normāli. Arī pulss sievai bija lielisks. Vispār nevarēja manīt nekādas pazīmes, ka viņa būtu saindējusies ar beladonnu.

—   Tas nevar būt!… — es noteicu un ieaurojos: — Demjan Lukič!!

Demjans Lukičs baltā uzsvārcī iznira no aptiekas gaiteņa.

—   Papriecājieties, Demjan Lukič, par to, ko izdarījusi šī daiļava! Es nekā nesaprotu …

Sieva satrūkusies grozīja galvu, noprazdama, ka izdarījusi kaut ko aplam.

Demjans Lukičs paņēma flakonu, paostīja to, pasvārstīja rokās un stingri sacīja:

—   Mīļā, tu melo! Zāles izdzērusi tu neesi.

—   Goda vā … — sieva iesāka.

—       Sievišķi, nemēģini mums te pūst miglu acis, — muti sašķiebis, feldšeris bargi teica, — mēs visu smalki saprotam. Atzīsties — ko tu ārstēji ar šiem pilieniem?

Sieva pagrieza savus normālos redzokļus pret tīri izbalsinātajiem griestiem un pārkrustījās.

—   Lai tad mani…

—       Rimsties jel, rimsties… — Demjans Lukičs noburkšķēja un sacīja man: — Ziniet, dakter, kā viņas dara? Ierodas tāda gudriniece slimnīcā, viņai izraksta zāles, bet šī aizbrauc uz sādžu un pacienā visas sievas.

—   Kam jūs tā, pilsoni feršel…

—       Neizliecies! — feldšeris atcirta. — Strādāju te jau astoto gadu. Zinu. Skaidrs, ka izpilinājusi zāles pa visām sētām, — viņš atkal pievērsās man.

—   Iedodiet vēl šitās pilītes, — sieva glaimīgi lūdzās.

—       Nu nē, sievišķīt, — es atbildēju un noslaucīju no pieres sviedrus, — ar tiem pilieniem tu vairs neārstēsies. Vai ar vēderu kļuva vieglāk?

—   Nu tak gluži kā ar roku atņēma!.,.

—       Tad jau vareni! Izrakstīšu tev citus pilienus, ar! ļoti labus.

Un es izrakstīju sievai baldriānu, un viņa vīlusies aizbrauca.

Lūk, šo gadījumu pārrunājām dzīvoklī, svinot manu dzimšanas dienu, kad aiz logiem kā smags aizkars pletās puteņa nakts Ēģiptes tumsība.

—       Tas vēl nekas, — teica Demjans Lukičs, delikāti košļādams eļļaino zivtiņu, — tas vēl nekas, mēs jau esam te pieraduši. Bet jums, dārgais dakter, pēc universitātes, pēc galvaspilsētas būs pie krietni daudz kā jāpierod. Tumšs nostūris!

—       Ai, cik tumšs! — kā atbalss atsaucās Anna Nikolajevna.

Kaut kur dūmvados iegaudojās putenis un aizšalca gar mājas sienu. Uz tumšās dzelzs plāksnes pie krāsns nogūla sarkans atspīdums. Lai svētīta uguns, kas tumšā nostūrī silda mediķus!

—       Vai jūs vēlētos kaut ko paklausīties par savu priekšteci Leopoldu Leopoldoviču? — feldšeris iejautājās un, galanti pasniedzis papirosu Annai Nikolajevnai, aizsmēķēja arī pats.

—       Viņš bija lielisks dakteris! — jūsmīgi piebilda Pelageja Ivanovna, mirdzošām acīm raudzīdamās žēlīgajā ugunī. Grezna ķemme ar neīstiem akmentiņiem te iezaigojās, te apdzisa viņas melnajos matos.

—       Jā, izcila personībar—feldšeris apstiprināja. — Zemnieki viņu taisni dievināja. Viņš prata ar tiem apieties. Jāpaliek pie Lipontija uz operāciju — lūdzu! Zemnieki viņu sauca nevis par Leopoldu Leopoldoviču, bet par Lipontiju Lipontjeviču. Ticēja viņam. Nu, viņš arī prata ar tiem runāt. Ziniet, reiz pie viņa uz pieņemšanu atbrauc labs paziņa, Fjodors Kosojs no Duļcevas. Tā un tā, šis saka, Lipontij Lipontič, man tik smagas krūtis, ka ne elpu atvilkt. Un arī rīklē kasās …

—       Laringīts, — es automātiski noteicu, trakās steigas pilnajā mēnesī jau pieradis pie lauku zibenīgajām diagnozēm.

—       Pilnīgi pareizi. «Nu,» Lipontijs saka, «es došu labu līdzekli. Pēc divām dienām būsi vesels. Se tev franču sinepju plāksteri. Vienu uzlipināsi uz muguras starp lāpstiņām, otru uz krūtīm. Paturi desmit minūtes un noņem! Marš! Rīkojies!» Zemnieks paņēma plāksterus un aizbrauca. Pēc divām dienām atkal klāt.

«Kas tad nu?» Lipontijs noprasa.

Bet Kosojs viņam atbild:

«Redziet,» šis saka, «tie jūsu plāksteri nekā nelīdz, Lipontij Lipontič.»

«Nemels!» Lipontijs atbild. «Franču sinepju plāksteri nevar nepalīdzēt! Droši vien tu tos nemaz neesi licis?»

«Kā tad neesmu licis? Vēl tagadiņ stāv …»

Un viņš pagrjež muguru, un tur rēgojas uz kažoka uzlipināts plāksteris…

Es sāku skaji smieties, bet Pelageja Ivanovna ieķiķinājās un sāka ar kruķi sparīgi bikstīt pagali.

—       Sakiet, ko gribat, tā ir anekdote, — es teicu, — tas nevar būt!

—       Anek-dote?! Anekdote?! — viena par otru izsaucās vecmātes.

—       Nē, dakter! — nikni noteica feldšeris. — Vai zināt, visa dzīve mums te sastāv no šādām anekdotēm … Te notiek tādi brīnumi…

—       Un kur tad cukurs?! — iejaucās Anna Nikolajevna. — Pastāstiet par to cukuru, Pelageja Ivanovna!

Pelageja Ivanovna pabīdīja krāsns mutei priekšā aizslietni un, grīdā vērdamās, iesāka:

—       Aizbraucu reiz uz to pašu Dujcevu pie dzemdētājas …

— . Duļceva ir slavena vieta, — feldšeris nenocietās un piebilda: — Piedodiet! Turpiniet, kolēģe!

—   Nu, pats par sevi saprotams, izmeklēju, — kolēģe Pelageja Ivanovna turpināja, — un dzemdes kaklā sataustu zem pirkstiem kaut ko dīvainu … Tādas kā drumslas, kā gabaliņus … Izrādās — graudu cukurs!

—  Te nu ir anekdote! svinīgi piebilda Demjans Lukičs.

—   Atvainojiet… es nekā nesaprotu …

•— Vecene samācījusi! — Pelageja Ivanovna atsaucās. — Pūšļotāja. Sak, grūtas dzemdības. Mazulītis negrib nākt dieva pasaulē. Tad tak jālūko izmānīt. Un tā viņas ar saldumu mānījušas bērnu laukā.

—   Šausmas! — es noteicu.

—  Dzemdētājām dod košļāt matus, — ierunājās Anna Nikolajevna.

—   Kālab?!

—   Dievs vien zina. Reizes trīs mums tadas atveda. Nabaga sieviete guļ un spļaudās. Mute pilna matu. Ļaudis tic, ka tad dzemdības būšot vieglākas …

Vecmāšu acis iedegās, pārcilājot atmiņas. Mēs ilgi sēdējām pie uguns, dzērām tēju, un es klausījos kā apmāts. To, ka Pelageja Ivanovna savās kamanās vienmēr brauc aiz muguras, ja dzemdētāja vedama no sādžas pie mums uz slimnīcu, — lai vedēji ceļā nepārdomā un neaizved sievieti atpakaļ veceņu ziņā. To, kā reiz dzemdētāja pakārta aiz kājām pie griestiem, lai mazulis iegrieztos, kā nākas, jo tam bijusi nepareiza guļa. To, kā Korobovā bērnu saņēmēja, saklausījusies, ka ārsti mēdz pārdurt augļa plēvi, ar galda nazi sagraizījusi bērnam visu galviņu, tā ka pat slavenais un izveicīgais ārsts Lipontijs nav varējis viņu glābt, labi vēl, ka izglābis vismaz māti. To, kā …

Krāsns durtiņas jau sen bija aizvērtas. Mani viesi aizgājuši uz savu māju. Annas Nikolajevnas logā vēl kādu brīdi redzēju degam nespodru gaismu, tad tā apdzisa. Viss pazuda. Putenis saplūda ar decembra vakara tumsu, un melns aizkars apslēpa manām acīm gan debesis, gan zemi.

Soļoju pa savu kabinetu, zem kājām reizēm iečīkstējās grīdas dēļi, no holandiešu krāsns plūda siltums, un varēja dzirdēt kaut kur skrubināmies rosīgu peli.

«Nu nē,» es prātoju, «ar Ēģiptes tumsību cīnīšos, cik ilgi vien liktenis būs lēmis man palikt šai nomales kaktā. Graudu cukurs … Ko tu neteiksi!. .»

Sapņos, kas dzima zaļās lampas gaismā, redzēju milzīgu universitātes pilsētu un tajā klīniku, bet klīnikā plašu zāli, flīžu grīdu, spožus krānus, baltus, sterilus palagus un asistentu ar visai cienīgu, iesirmu ķījbārdiņu…

Klauvējiens tādos mirkļos arvien satrauc un biedē. Es sarāvos…

—   Kas tur ir, Aksiņja? — jautāju, pārliecies pār iekšējo kāpņu margām (ārsta dzīvoklis bija divos stāvos: augšā kabinets un guļamistaba, lejā — ēdamistaba, vēl viena istaba nezināmām vajadzībām un virtuve, kur mitinājās virēja Aksiņja un viņas virs — slimnīcas pastāvīgais sargs).

Noklaudzēja smagā bulta, lejā šūpodamās sāka slīdēt lampiņas gaisma, uzvēdīja saltums. Tad Aksiņja paziņoja:

—   Atbraucis slimnieks …

Atklāti sakot, tas mani iepriecināja. Gulēt vēl negribējās, bet no peļu skrubināšanās un atmiņām bija sameties mazliet skumīgi un vientuļi. Turklāt tas ir slimnieks, tātad ne sieviete, tātad ne visļaunākais — dzemdības.

—  Vai viņš staigā?

—   Staigā, — Aksiņja žāvādamās atteica.

—   Nu, lai nāk kabinetā.

Ilgi čīkstēja kāpnes. Pa tām nāca kāds cienīgs, smagnējs vīrs. Es jau tikmēr biju apsēdies pie rakstāmgalda, pūlēdamies panākt, lai mans divdesmitčetrgadu dzīvīgums pēc iespējas mazāk laūztos laukā no eskulapa profesionālās čaulas. Mana labā roka gulēja uz stetoskopa kā uz revolvera.

Pa durvīm iespraucās stāvs aitādas kažokā un velteņos. Cepuri ienācējs turēja rokās.

—   Ko tad jūs, tēvocīt, tik vēlu? — es izskata pēc cienīgi apjautājos.

—   Atvainojiet, pilsoni dakter, — patīkamā, maigā basā atsaucās ienācējs, — tīrais posts ar to puteni. Tā nu novēlojāmies, ko lai dara, lūdzami, neņemiet jel ļaunā!

«Pieklājīgs cilvēks,» ar patiku nodomāju. Svešais man ļoti iepatikās, un pat biezā, rūsganā bārda atstāja labu iespaidu. Acīmredzot bārdai netrūka zināmas kopšanas, īpašnieks to ne tikai apcirpa, bet arī zieda ar kādu vielu — ārsts, kas padzīvojis sādžā kaut vai īsu laiciņu, bez pūlēm tajā pazītu saulespuķu eļļu.

—   Kas vainas? Novelciet kažoku. No kurienes jūs esat?

Kažoks nogūla uz krēsla kā kalns.

—       Drudzis moka nost, — slimnieks atbildēja un bēdīgi paskatījās mani.

—   Drudzis? Aha! Jūs esat no Duļcevas?

—   Tieši tā. Dzirnavnieks.

—   Nu, kā tad drudzis jūs moka? Pastāstiet!

—        Katru dienu, tiklīdz pulkstenis divpadsmit, sāk sāpēt galva, tad kā uznāk karstumi… Stundas divas krata drudzis un tad atlaiž.

«Diagnoze skaidra!» galvā paplaiksnīja lepna doma.

—   Un citā laikā nekas?

—   Kājas tādas nedrošas …

—   Aliā … Atpogājiet kreklu! Hm … tā.

Apskates beigās slimnieks mani bija apbūris. Pēc stulbajām večām, pēc izbiedētajiem pusaudžiem, kas šausmās rāvās prom no metāla špāteļa, pēc šārīta atgadījuma ar beladonnu mans skolota cilvēka skatiens labpatikā kavējās pie šī dzirnavnieka.

Viņa valoda likās saprātīga. Turklāt izrādījās, ka dzirnavnieks prot lasīt un rakstīt, un katrs viņa žests pauda cieņu pret zinātni, kura man visdārgākā, tas ir, pret medicīnu.

—       Ziniet, mīļais, — es, klaudzinādams pa siltajām, varen platajām krūtīm, teicu, — jums ir malārija. Intermitējošais drudzis… Man pašlaik vesela palāta brīva. Ļoti iesaku palikt slimnīcā. Mēs jūs, kā nākas, pavērosim. Sākšu jūs ārstēt ar pulveriem, bet, ja nelīdzēs, izdarīsim iešļircinājumus. Panākumi būs. Nu? Paliksiet?…

—       Pazemīgi pateicos! — dzirnavnieks ļoti pieklājīgi atbildēja. — Par jums tik daudz dzirdēts. Visi apmierināti. Stāsta, jūs tik labi palīdzot… Neesmu arī pret šļircināšanu, kaut tikai atdabūtu veselību.

«Nē, tas nudien ir gaismas stars tumsas valstībā!» es nospriedu un apsēdos pie galda rakstīt. Man šai brīdī bija tik patīkami, it kā pie manis uz slimnīcu ciemos būtu atbraucis paša brālis, nevis svešs dzirnavnieks.

Uz vienas blankas es uzrakstīju:

«Chinini mur. 0,5. D.T. dos. № 10. S. Dzirnavniekam Hudovam pa 1 pulverim pusnakti.»

Un uzšņāpu brašu parakstu.

Bet uz otras blankas;

«Pelageja Ivanovna! Ievietojiet dzirnavnieku 2. palātā. Viņam ir malaria. Hinīns pa vienam pulverim, kā zināms, stundas četras pirms lēkmes, tātad pusnaktī.

Te Jums būs izņēmums! Inteliģents dzirnavnieks!»

Jau gultā gulēdams, saņēmu atbildes zīmīti, kuru žāvādamās atnesa saīgusi Aksiņja.

«Dārgo dakter! Viss izdarīts. Pel. Lbova.»

Un iemigu.

… Un pamodos.

—       Ko tu? Kas ir? Kas noticis, Aksiņja?! — es nomurmināju.

Aksiņja stāvēja, kautrīgi tīstīdamās tumšos brunčos ar baltiem punktiņiem. Stearīna svece meta drebošu gaismu viņas miegainajā un satrauktajā sejā.

—       Nupat atskrēja Marja, Pelageja Ivanovna likusi jūs tūliņ pasaukt.

—   Kas noticis?

—   Saka, dzirnavnieks otrajā palātā mirstot nost.

—   Ko-o?! Mirstot? Kā tad tā?!

Tai paša mirklī manas basas kājas, kurpes neatradušas, sajuta vēso grīdu. Lauzu sērkociņus un ilgi bikstīju degli, līdz tas ar zilganu liesmiņu aizdegās. Pulkstenis rādīja taisni seši.

«Ko tas nozīmē?… Ko tas nozīmē? Vai patiesi tā nebūtu malārija?! Kas viņam lēcies? Pulss bija lielisks…»

Nepagāja ne piecas minūtes, kad es, uzrāvis zeķes uz kreiso pusi, nesapogātā, žaketē, izspūris, ar velteņiem kājās dažos lēcienos biju pāri pagalmam, kas vēl tinās melnā tumsā, un ieskrēju otrajā palātā.

Uz savandītās gultas blakus saņurcītam palag'ām sēdēja dzirnavnieks, ģērbies vienīgi slimnīcas vējā. Viņu apgaismoja maza petrolejas lampiņa. Rūsganā bārda bija izspūrusi, acis likās melnas un milzīgas. Viņš grīļojās kā piedzēries. Raudzījās apkārt ar šausmu pilnu skatienu un smagi elpoja …

Kopēja Marja, muti ieplētusi, blenza dzirnavnieka tumšsarkanajā sejā.

Pelageja Ivanovna greizi uzrautā virssvārkā un neapsegtiem matiem metās man pretī.

—        Dakter! — viņa izsaucās aizsmakušā balsī. — Zvēru, ka neesmu vainīga! Kurš gan to varēja gaidīt? Jūs vēl pats rakstījāt — inteliģents …

—   Kas noticis?!

Pelageja Ivanovna sasita rokas un teica: — Iedomājieties, dakter! Viņš visus desmit pulverus hinīna ieņēmis uzreiz! Pusnakti.

Ausa pelēks ziemas rīts. Demjans Lukičs novāca kuņģa zondi. Oda pēc kampareļļas. Mazgājamā bļoda uz grīdas bija pilna ar brūnganu šķidrumu. Dzirnavnieks gulēja vārgs, bāls, līdz zodam apsegts ar baltu palagu. Rūsganā bārda slējās stāvus gaisā. Pieliecies aptaustīju pulsu un pārliecinājos, ka dzirnavnieks ticis cauri sveikā.

—   Nu, kā ir? — es apjautājos.

—       Acīs Ēģiptes Tumsiba … Ā-a … Ū.., — dzirnavnieks vārgā basā atbildēja.

—   Man tāpat! — es pikti atteicu.

—       Ko? — dzirnavnieks pārprasīja (viņš vēl dzirdēja vāji).

—       Pasaki man tikai vienu, tēvaini, — kāpēc tu to darīji?! — es viņam skaļāk iekliedzu ausī.

Un drūms, nedraudzīgs bass man atbildēja:

—       Nu, domāju, ko te ar jums piņķerēties pa vienam pulverim. Izdzēru uzreiz — un lieta darīta.

—   Tas ir kaut kas traks! — es izsaucos.

—       Anekdote, dakter! — it kā dziļās domās iegrimis, dzēlīgi noteica feldšeris.

*

«Nu nē … es cīnīšos. Es cīnīšos … Es …» Un pēc grūtās nakts iegrimu saldā miegā. Kā melns auts klājas Ēģiptes tumsība … tajā it kā stāvu es… rokā man tā kā šķēps, tā kā stetoskops. Es eju … cīnos .-.. Nomaļā kaktā. Taču viens neesmu. Nāk mana kara draudze: Demjans Lukičs, Anna Nikolajevna, Pelageja Ivanovna. Visi baltos uzsvārčos, tie soļo uz priekšu, uz priekšu …

Cik jauks gan ir miegs!…

1926

Pazudusī acs

TĀ pagāja gads. Tieši gads, kopš piebraucu pie šīs mājas. Un, tāpat kā pašlaik, aiz logiem sijāja Jļetus, un tikpat skumīgi bērzos trīsēja pēdējās dzeltenās lapas. Apkārtnē nekas, šķiet, nebija mainījies. Toties stipri pārvērties biju es pats. Pilnīgā vientulībā nu svinēju atmiņu vakaru…

Un pa čīkstošo grīdu es iegāju savā guļamistabā un ielūkojos spogulī. Jā, starpība milzīga. Pirms gada no čemodāna izņemtajā spogulī bija redzama skūta seja. Divdesmit četrus gadus veco galvu rotāja sāniska matu šķirtne. Tagad tā pazudusi. Mati gluži vienkārši atsukāti atpakaļ. Dzīvojot trīsdesmit verstis no dzelzceļa, nevienu nevar savaldzināt ar sānisku matu šķirtni. Tas pats sakāms par skūšanos. Virs augšlūpas cieši iesakņojies ūsu skumšķītis, līdzīgs cietai, sadzeltējušai zobu sukai, vaigi kā suseklis, un, ja strādājot ieniezas rokas dilbs, ir patīkami to paberzēt pret vaigu. Tā mēdz būt, ja neskujas trīs reizes nedēļā, bet tikai vienu.

Reiz es lasīju … kur — to esmu jau aizmirsis … par kādu angli, kas nokļuvis neapdzīvotā salā. Sis anglis bijis dīvains vīrs. Salā viņš nīcis, kamēr sākušas rādīties halucinācijas. Un, kad pie salas piebraucis kuģis un no laivas izkāpuši glābēji, vientuļnieks tos saņēmis ar revolvera šāvieniem, noturēdams par rēgiem, par mirāžu tukšajā ūdens klajumā. Taču angļa seja bijusi gludi skūta. Neapdzīvotajā salā viņš skuvies katru dienu. Atceros, ka jutu sevī dziļu cieņu pret šo lepno Britānijas dēlu. Un, braucot šurp, manā čemodānā atradās gan žilešu skuveklis ar duci asmenīšu, gan bārdas nazis, gan otiņa. Biju stingri apņēmies, ka skūšos ik pārdienas, jo man te nebūt nav ļaunāk kā neapdzīvotā salā.

Bet reiz — tas notika gaišā aprīļa dienā — es biju izlicis visus šos angļu jaukumus slīpā zeltainas gaismas joslā un tikko nokopis labo vaigu gludu kā spoguli, kad, smagi mīņādams grīdu kā zirgs, iedrāzās Jegoričs noplīsušos zābakos un pavēstīja, ka upītes krastā, krūmos pie Saudzējamās joslas, notiekot dzemdības. Atceros, es ar dvieli noslaucīju kreiso vaigu un kopā ar Jegoriču metos laukā. Un mēs trijatā joņojām uz duļķaino, uzplūdušo upīti starp kailajiem kārklu puduriem — vecmāte ar torzijas pinceti, marles vīstokli un joda pudeli, es, mežonīgi izvalbījis acis, un aizmugurē Jegoričs. Pēc katriem pieciem soļiem viņš pietupēs un lādēdamies raustīja kreiso zābaku: tam bija atlēkusi pazole. Mums pretī traucās vējš — jaukais, nevaldāmais Krievzemes pavasara vējš, vecmātei Pelagejai Ivanovnai no matiem izkrita ķemme, matu pīne atraisījās un lēkāja viņai uz pleca.

—   Kāda joda pēc tu visu naudu nodzer? — es skriedams pukojos uz Jegoriču. — Tā ir cūcība. Slimnīcas sargs, bet staigā kā klaidonis.

—  Ir nu gan nauda, — nikni atņurdēja Jegoričs, — par divdesmit rubļiem mēnesī sitās elles mocības… Ak tu, sasodītā! — Viņš kārpīja ar kāju zemi kā nevaldāms ērzelis. — Nauda… ko par zābakiem runāt, ja nav ne ko ēst, ne ko dzert,,.

—  Jā, dzert — tas tev galvenais, — es aizelsies sēcu, — tāpēc jau vazājies apkārt kā skrandulācis…

Līdzās satrunējušam tiltiņam atskanēja pakluss, žēls kliedziens, tas aizskanēja pār uzpalojušo upīti un apklusa. Mēs pieskrējām un ieraudzījām izspūrušu sievieti, kas locījās sāpēs. Lakats viņai bija nošļucis un mati pielipuši pie sviedrainās pieres, viņa mokās pārgrieza acis un ar nagiem plosīja savu kažociņu. Košas asinis lāsumoja pirmajā retajā, bāli zaļajā zālītē, kas bija izspraukusies no leknās, valgmes pilnās zemes. . — Nav tikusi, nav tikusi līdz galam, — steigšus runāja Pelageja Ivanovna un pati kailu galvu, izspūrusi kā ragana, tina vaļā vīstokli.

Un, lūk, tur, klausīdamies, kā krāc pavasara ūdeņi, brāzdamies garām tilta nomelnējušajiem balstu baļķiem, mēs ar Pelageju Ivanovnu saņēmām vīriešu dzimuma mazuli. Bērns piedzima dzīvs, un bija glābta arī māte. Tad divas kopējas un Jegoričs, kam kreisā kāja bija basa, jo izrādījās, ka viņš beidzot ticis vaļā no ienīstās, izčākstējušās pazoles, nestuvēs aiznesa dzemdētāju uz slimnīcu.

Kad viņa jau norimusi un bāla gulēja, apsegta ar palagiem, kad mazulis bija novietots šūpulī mātei līdzās un viss bija nokārtots, es apjautājos:

—   Kā tad tu tā, māmulīt, vai nevarēji atrast labāku vietu par tiltu, kur laist pasaulē bērnu? Kādēļ nebrauci ar zirgu?

Sieviete atbildēja:-

—  Vīratēvs zirgu nedeva. Sak, nieka piecas verstis — gan aiziesi. Esi tak veselīgs meitietis. Nav ko zirgu trenkāt…

—   Tavs vīratēvs ir stulbenis un nelietis, — es atteicu.

—  Ak, cik tumši ļaudis, — bēdīgi piemetināja Pelageja Ivanovna un pēkšņi ne no šā, ne no tā iespurcās.

Es notvēru viņas skatienu — tas kavējās pie mana kreisā vaiga.

Izgāju dzemdību istabā un paskatījos spogulī. Spogulis

rādīja, ko arvien, — īstena deģenerāta šķībo fizionomiju ar tādu kā uzdauzītu labo aci. Bet — ta nu vairs nebija spoguļa vaina — deģenerāta labais vaigs izskatījās gluds kā dejas grīda, toties uz kreisā slējās biezi, rūsgani sari. Robeža bija zods. Man prātā ienāca grāmata dzeltenos vākos ar uzrakstu «Sahalīna». Tajā bija dažādu vīriešu fotogrāfijas.

«Slepkavība, ielaušanās, asiņains cirvis,» prātā pazibēja domas, «desmit gadi… Manā neapdzīvotajā salā tomēr ir oriģināla dzīve. Jāiet un jāpabeidz skūties…»

Ieelpodams aprīļa gaisu, kas plūda no melnajiem laukiem, klausījos, kā bērzu galotnēs kņado vārnas, miedzu acis pirmajā saulē un soļoju pāri pagalmam pabeigt skūšanos. Tas bija ap pulksten trijiem dienā. Bet skūties pabeidzu deviņos vakarā. Kā esmu novērojis, Murjevā tādi pārsteigumi kā dzemdības krūmos nekad nemēdz nākt vieni paši. Tiklīdz es uz sava lieveņa biju satvēris durvju rokturi, vārtos parādījās zirga purns, dubļiem apķepušie rati stipri sakratījās. Grožus turēja kāda sieva un smalkā balsī kliedza:

— N-nū, valns!

Un es U2 lieveņa izdzirdu, ka lupatu murskulī činkst puišelis.

Viņam, protams, bija lauzta kāja, un, lūk, mēs ar feldšeri divas stundas noņēmāmies, likdami ģipša pārsēju zēnam, kurš visu laiku bez mitas brēca. Tad vajadzēja ēst pusdienas, pēc tam bija slinkums skūties, gribējās kaut ko palasīt, un tad atzagās krēsla, aizauda tāles — un es, sāpīgi vaibstīdamies, pabeidzu skūties. Bet, tā kā zobainais skuveklis aizmirsts bija nogulējis ziepjūdenī, tad tam uz mūžīgiem laikiem palika rūsas svītriņa par piemiņu no dzemdībām pavasarī pie tilta.

Jā … skūties divreiz nedēļā nebija nekādas vajadzības. Lāgiem mūs pilnīgi apraka sniegā, gaudoja ellišķīgs putenis, mēs dienas divas kvernējām Murjevas slimnīcā, nesūtījām pat uz deviņas verstis attālo Vozņesensku pēc avīzēm, un es garajos vakaros soļiem mēroju un mēroju savu kabinetu un karsti ilgojos pēc avīzēm — tik karsti, kā bērnībā biju ilgojies pēc Kūpera «Pēdu dzinēja». Tomēr Murjevas neapdzīvotajā salā angļu manieres pavisam neizzuda — laiku pa laikam es izņēmu spožo mantiņu no melnā futrālīša un kūtri skuvos, un ierados slimnīcā gluds un svaigs kā lepnais salinieks. Tikai žēl, ka nebija nejriena, kas par manu ārieni patīksminātos.

Acumirkli… jā… atceros, reiz notika ar! tā, ka es biju izņēmis skuvekli un Aksiņja tikko ienesusi kabinetā apdrupušu krūzīti ar verdošu ūdeni, kad pie durvīm atskanēja draudīgs klauvējiens un mani aizsauca. Un mēs ar Pelageju Ivanovnu devāmies milzu tālumā, satīstījušies aitādas kažokos, aizjoņojām baltajā, satrakotajā okeānā kā melns rēgs — zirgi, kučieris un mēs. Sniega vētra svilpoja kā ragana, gaudoja, sprauslāja, smējās, viss pazuda kā murgā, un es jutu pazīstamo aukstumu kaut kur saules pinuma tuvumā, iedomādamies, ka mēs nomaldīsimies no ceja šai miglā, kas sātaniski virpuļoja, un vienā naktī visi būsim pagalam: Pelageja Ivanovna, kučieris, zirgi un es. Atceros, man prātā iešāvās arī muļķīga doma, ka tad, kad sāksim sastingt un būsim gandrīz jau ieputināti sniegā, es vecmātei un sev, un kučierim iešļircināšu morfiju… Kāpēc?… Tāpat vien, lai nebūtu jāmokās… «Nosalsi, dakter, arī bez morfija jauki jo jauki,» atceros, man atbildēja kāda sausa un saprātīga balss, «nemaz neraizējies …» U-hu-hū!… Hī-īl… — svilpoja ragana, un mūsu kamanas svaidījās un svaidījās… Un tur, galvaspilsētas avīzē, pēdējā lappusē nodrukās paziņojumu, ka, lūk, tā un tā, dienesta pienākumus pildot, bojā gājis tāds un tāds ārsts, kā arī Pelageja Ivanovna, kučieris un divi zirgi. Miers viņu pīšļiem sniega jūrā! Tpi… kas tik nenāk prātā, kad tā sauktais dienesta pienākums tevi trenc un trenc…

Mēs neaizgājām bojā, nenomaldījāmies, bet nokļuvām Griščevas sādžā, kur man otrreiz mūžā vajadzēja aiz .kājas iegriezt mazuli pareizā stāvoklī. Dzemdētāja bija sādžas skolotāja sieva, un, kamēr mēs ar Pelageju Ivanovnu līdz elkoņiem asiņainām rokām un sviedru aizmiglotām acīm lampas gaismā nopūlējāmies ar pagriezienu, varēja dzirdēt, kā aiz dēļu durvīm mājas tumšajā galā kunkst un skraida vīrs. Klausīdamies dzemdētājas vaidos un vīra nerimstošajās elsās, es — klusībā atzīšos — salauzu mazuļa rociņu. Bērnu mēs saņēmām nedzīvu. Ak, kā man pār muguru tecēja sviedri! Acumirklī man iešāvās prātā, ka ieradīsies kāda barga būtne, melns un milzīgs stāvs, ielauzīsies istabā un dzelžainā balsī teiks: «Tā. Atņemiet viņam diplomu!»

Es pamiris lūkojos uz dzeltenīgo, nedzīvo ķermenīti un uz hloroforma apdullināto, nekustīgi guļošo, vaska dzelteno māti. Puteņa brāzma lauzās vēdlodziņā — mēs to uz mirkli bijām atvēruši, lai izkliedētu smacējošo hloroforma dvaku, — un brāzma pārvērtās garaiņu inākull. Tad es aizcirtu lodziņu un mans skatiens atkal sastinga pie loceklīša, kas bezpalīdzīgi nokarājās vecmātes rokās. Ak, vārdos nav izsakāms izmisums, kādā es viens devos mājup, jo Pelageju Ivanovnu biju atstājis kopt nedēļnieci. Kamanās mētāts, es braucu cauri putenim, kas bija kļuvis rāmāks, drūmie meži vērās manī pārmetoši, bezcerīgi izmisuši. Jutos nežēlīgā likteņa uzvarēts, satriekts, nomākts. Tas bija mani atdzinis šai nomalē un piespiedis cīnīties vienam pašam — bez jelkāda atbalsta un padoma. Kādas neiedomājamas grūtības man vajadzēja izturēt! Man var atvest slimnieku ar jebkuru — pat visnejaukāko un sarežģītāko vainu, visbiežāk ķirurģisku, un man ar savu rugājiem apaugušo seju jāstājas tai pretī vaigu vaigā un tā jāuzveic. Bet, ja nevari uzveikt, tad mokies kā pašlaik, kad tevi zvalsta pa bedrēm, bet aiz muguras palicis bērna līķītis un māte. Rīt, līdzko putenis norims, Pelageja Ivanovna viņu atvedīs pie manis uz slimnīcu, un kas zina, vai man izdosies viņu glābt. Un kā lai es viņu glābju? Kā saprast šo cildeno vārdu? īstenībā es rīkojos uz labu laimi, nekā vēl nezinu. Jā, līdz šim man ir veicies, palaimējies izdarīt brīnuma lietas, bet šodien neizdevās. Ak, sirds smeldz aiz vientulības, aiz aukstuma, aiz tā, ka tuvumā neviena nav! Bet varbūt esmu pat izdarījis noziegumu — rociņa taču salauzta. Varējis kaut kur aizbraukt, nokrist kādam pie kājām, izstāstīt, rau, tā un tā, es, dakteris tāds un tāds, salauzu mazulim rociņu. Atņemiet man diplomu, neesmu tā cienīgs, dārgie kolēģi, sūtiet mani uz Sahalīnu! Tpū, neirastēnija!

Iezvēlos kamanu dibenā, sarāvos čokurā, lai aukstums tik briesmīgi neknaibītu, un pats sev šķitu kā nožēlojams šunelis, lempīgs klaidoņa kucēns.

Mēs braucām ilgi, ilgi, līdz pazibēja mazais, bet tik līksmais un sirdij mūžam dārgais gaismeklis pie slimnīcas vārtiem. Tas mirkšķināja, dzisa, uzliesmoja un atkal pazuda, un vilināja pie sevis. Ieraugot to, vientuļajai sirdij kļuva mazliet vieglāk, un, kad lukturis jau skaidri iezīmējās manā acu priekšā, kad tas auga un tuvojās, kad slimnīcas sienas vairs neizskatījās melnas, bet bālganas, es, iebraukdams pa vārtiem, jau pats sev teicu:

«Tā rociņa ir sīkums. Tam nav nekādas nozīmes. Tu to salauzi, kad bērns jau bija pagalam. Nevajag domāt par rociņu, bet gan par to, ka māte dzīva.»

Lukturis man iedvesa mundrumu, tāpat ari pazīstamais lievenis, bet, iegājis mājā un kāpdams augšstāvā uz savu kabinetu, juzdams krāsns siltumu un tīksminādamies par miegu, kas atpestīs no visām mokām, es tomēr murmināju:

—  Ta jau nu ir, un tomēr man ir baismi, un es esmu vientuļš. Gauži vientuļš.

Uz galda atradās skuveklis un krūzīte ar atdzisušu ūdeni. Es nicinoši iesviedu skuvekli atvilktnē. Ir nu gan varen liela vajadzība skūties …

Un tā pagājis vesels gads. Kamēr šis gads vilkās, tas šķita raibs, daudzveidīgs, sarežģīts un baismīgs, kaut gan tagad saprotu, ka tas aizjoņoja kā viesulis. Bet, lūk, es skatos spogulī un redzu pēdas, ko tas atstājis manā sejā. Acis raugās bargāk un nemierīgāk, mute liekas stingrāka un vīrišķīgāka, grumba starp uzacīm paliks visu mūžu, tāpat kā paliks manas atmiņas. Es tās redzu spogulī, tās joņo nevaldāmā plūsmā. Pag, cik nesen es vēl drebēju, domādams par savu diplomu, iztēlodamies, ka man būs jāstājas kaut kādas fantastiskas tiesas priekšā un bargi tiesneši man prasīs:

«Kur ir zaldāta žoklis? Atbildi, universitāti beigušais ļaundari!»

Kā gan lai to neatceras! Apstākļi bija tādi: lai arī pasaulē ir feldšeris Dcmjans Lukičs, kas zobus rauj tikpat veikli kā namdaris sarūsējušas naglas no veciem dēļiem, tomēr, sākot gaitas Murjevas slimnīcā, takts un mana pašcieņa prasīja, lai es arī pats iemācītos raut zobus. Demjans Lukičs var kaut kur aizbraukt vai saslimt, bet mūsu vecmātes spēj visu, taču vienu nespēj: neņemiet ļaunā, zobus viņas nerauj, tā nav viņu darīšana.

Tātad … atceros jauki sārtu, bet sāpēs sašķiebtu seju sev priekšā uz ķebļa. Tas bija zaldāts, kas līdzīgi daudziem citiem pēc revolūcijas pārnācis no sairušās frontes. Skaidri atceros arī milzīgo, stipro, žoklī pamatīgi ieaugušo zobu ar cauru vidu. Ar gudru sejas izteiksmi miegdams acis un bažīgi krekstēdams, satvēru zobu stangās, tomēr skaidri atcerējos visiem pazīstamo Cehova stāstu par to, kā ķesterim rauts zobs. Un tobrīd man pirmoreiz likās, ka šai stāstā nav it nekā jocīga. Mutē kaut kas skali nokrakškēja, un zaldāts īsi iebrēcās:

—   A-ai!

Pec tam roka vairs nekādu pretestību nejuta un stangas izlēca no mutes kopā ar kaut ko baltu un asiņainu.

Te man pamira sirds, jo šis kaut kas apmēros bija lielāks par jebkuru zobu, pat par zaldāta dzerokli. Sākumā nekā nesapratu, bet pēc tam gandrīz vai sāku raudāt: tiesa, stangās rēgojās arī zobs ar milzīgām saknēm, bet uz tā karājās liels, nelīdzens spilgti balta kaula gabals.

«Esmu viņam salauzis žokli…» nodomāju, un kājas man sa|odzījās. Svētīdams likteni par to, ka līdzās neatrodas ne feldšeris, ne vecmātes, zaglīgi ievīstīju sava Jaunā darba rezultātu marlē un nobēdzināju kabatā. Zaldāts uz taburetes līgojās, ar vienu roku pieķēries pie ginekoloģiskā krēsla, ar otru pie ķebļa kājas, un izvalbītām, gluži stulbām acīm blenza uz mani. Apjucis iespiedu viņam rokā glāzi ar kālija permanganāta šķīdumu un pavēlēju:

—   Skalo!

Tā bija muļķība. Zaldāts paņēma šķīdumu mutē, bet, kad to izspļāva traukā, tas, sajaucies ar sarkanām zaldāta asinīm, bija pārvērties biezā neredzētas krāsas šķidrumā. Pēc tam asinis no zaldāta mutes sāka šļākties tā, ka es sastingu. Ja būtu šim nabadziņam ar nazi pāršņāpis rīkli, diez vai asinis plūstu stiprāk. Pagrūdis pie malas glāzi ar šķīdumu, metos pie zaldāta ar marles tamponiem un aizbāzu caurumu, kas rēgojās žoklī. Marle vienā mirklī kļuva sarkana, un, izņemdams to, ar šausmām redzēju, ka caurumā itin viegli varētu novietot lielu Renklodes šķirnes plūmi.

«Esmu zaldātu apstrādājis uz goda,» izmisis domāju un vilku no burkas g»aras marles strēmeles. Beidzot asinis pārstāja plūst, un es caurumu žoklī izziedu ar jodu.

—  Stundas trīs neko neēd, — drebošā balsī teicu savam pacientam.

—   Pazemīgi pateicos jums, — zaldāts atbildēja, mazliet izbrīnīts skatīdamies uz bļodu, kas bija pilna ar viņa asinīm.

—   Vai zini, draudziņ… — žēlā balsī piekodināju, — tu rīt vai parīt atbrauc man parādīties. Man … redzi… būs jāapskatās … Tev tur blakus vēl viens zobs tāds aizdomīgs … Norunāts?

—   Pazemīgi pateicamies, — zaldāts drūmi atbildēja un, vaigu sakampis, manījās prom, bet es izmetos pieņemamā istabā un brīdi sēdēju, galvu rokās sagrābis, un šūpojos, it kā man pašam sāpētu zobs. Reizes piecas vilku no kabatas laukā cieto, asiņaino vīstokli un bāzu atkal atpakaļ.

Nedēļu nodzīvoju kā pa murgiem, novājēju un panīku.

«Zaldātam sāksies gangrēna, asinssaindēšanās… Ak, pie velna! Kam es ķēros viņam klāt ar stangām!»

Man rādījās nejēdzīgas ainas. Lūk, zaldātam sāk celties drudzis. Sākumā viņš staigā, stāsta par Kerenski un fronti, tad kļūst arvien klusāks. Kerenskis viņam vairs nav prātā. Zaldāts guļ uz katūna spilvena un murgo. Viņam ir 40°. Visa sādža nāk zaldātu apraudzīt. Un tad zaldāts guļ uz galda zem svētbildēm, deguns tam kļuvis smails.

Sādžā sāk spriedelēt:

«No kam šitas cēlās?»

«Dakters tak rāvis viņam zobu …»

«Ak ta šitā …»

Jo tālāk, jo trakāk. Izmeklēšana. Atbrauc bargs virs:

«Vai jūs rāvāt zaldātam zobu? …»

«Jā … es.»

Zaldātu izrok. Tiesa. Kauns. Esmu nāves vaininieks. Un, lūk, es vairs neesmu ārsts, bet nelaimīgs, pār bortu izmests cilvēks, pareizāk sakot, bijušais cilvēks.

Zaldāts nerādījās, es mocījos ar grūtsirdību, pinkulis rakstāmgaldā sabrūnēja un kalta. Ik pārnedēļas vajadzēja braukt uz apriņķa pilsētu pēc personāla algas. Pēc piecām dienām devos turp un vispirms aizgāju pie apriņķa slimnīcas ārsta. Šis vīrs ar' tabakas dūmos apdzeltējušo bārdeli strādāja slimnīcā divdesmit piecus gadus. Viņš bija daudz ko pieredzējis. Vakarā sēdēju viņa kabinetā, drūms dzēru tēju ar citronu, burzīdams galdautu, beidzot neizturēju un aplinkiem uzsāku miglainu, liekulīgu sarunu: redziet… nezin vai arī tā mēdz gadīties … ja kāds rauj zobu… un nolauž gabalu žokļa… tad taču var sākties gangrēna* vai ne? .,. Ziniet, tāds gabals … esmu lasījis…

Ārsts klausījās, klausījās, ar izbalējušām ačelēm vērodams mani no spuraino uzacu apakšas, un piepeši teica:

— Tātad jūs viņam izlauzāt zoba alveolu … Jūs lieliski rausiet zobus … Lai paliek tēja, iesim pirms vakariņām izdzersim lāsīti sīvā!

Un mans mocītājs zaldāts tūliņ no manis atstājās uz visiem laikiem.

Ai, atmiņu spogulis! Pagājis gads. I&lt;ā man nāk smiekli, atceroties šo zoba alveolu! Tiesa gan, es nekad nepratīšu raut zobus tā kā Demjans Lukičs. Kur nu! Viņš ik dienas rauj pa pieci gabali, bet es reizi divās nedēļās pa vienam. Un tomēr es to daru tā, ka daudzi mani apskaustu. Arī alveolas vairs neizlaužu, bet, ja ari tas gadītos, es neno« bītos.

Ko nu par zobiem! Kas tikai nav pieredzēts un ko tikai neesmu darījis šai vienreizīgajā gadā!

Istabā bija iezadzies vakars. Jau dega lampa, un es, sūros tabakas dūmos tīdamies, izdarīju kopsavilkumu. Manu sirdi pildīja lepnums. Biju veicis divas gūžu amputācijas, bet pirkstu amputācijas es nemaz neskaitu. Un abrāzijas. Lūk, man atzīmētas astoņpadsmit reizes. Un bruka. Un traheotomija. Es to izdarīju, un man izdevās. Cik daudz milzīgu strutu perēkļu esmu atvēris! Un pārsējis lūzumus. Ar ģipša un stērķeles pārsējiem. Esmu ievilcis mežģījumus. Intubācijas. Dzemdības. Lai brauc šurp, ar kādām vien grib! Tiesa gan, pie ķeizargrieziena neķeršos. Tādā gadījumā var sūtīt uz pilsētu. Toties likt stangas, iegriezt bērnu vēlamā stāvoklī — cik vien gribat!

Atceros pēdējo valsts eksāmenu tiesu medicīnā. Profesors teica:

«Pastāstiet par brūcēm, kas rodas, šaujot no neliela

attāluma.»

Es pašpārliecināti iesāku stāstīt un stāstīju ilgi, mana redzes atmiņa pārslīdēja biezas mācību grāmatas lappusi. Beidzot paguru, profesors nicīgi paskatījās manī un čērkstošā balsī teica:

«Pie brūcēm, kas radušās, šaujot no neliela attāluma, nemēdz būt nekas līdzīgs tam, ko jūs nupat stāstījāt. Cik piecnieku jums ir?»

«Piecpadsmit,» es atbildēju.

Profesors pretī manam uzvārdam ielika trijnieku, un es apstulbis un apkaunots izgāju laukā …

Drīz pēc tam atbraucu uz Murjevu — un nu esmu te viens. Velns zin kas mēdz būt pie nelielā attālumā šautām brūcēm; bet, kad man priekšā uz operāciju galda gulēja cilvēks un tam pār lūpām nāca burzguļainas putas, ko sārtoja asinis, vai es tad apjuku? Nē, kaut gan šim cilvēkam visas krūtis no neliela attaluma bija izārdījušās vilku skrotis^ varēja redzēt plaušas un miesa uz krūtīm karājās lēveriem, — vai es zaudēju galvu? Un pēc pusotra mēneša viņš no slimnīcas aizgāja dzīvs. Universitātē man ne reizes nebija ļauts paturēt rokās ginekoloģiskās stangas, bet šeit, kaut arī drebēdams, es tās uzliku vienā mirklī. Atzīšos, ka bērnu saņēmu gaužām dīvainu; viena galvas puse tam bija uztūkuši, zili sarkana un bez acs. Es pamiru. Kā pa miegam dzirdēju Pelagejas Ivanovnas mierinošos vārdus.

—  Tas nekas, dakter, stangu vienu pusi jūs viņam esat uzlicis uz acs.

Divas dienas trīcēju bailēs, bet pēc tam bērna galva ieguva normālu izskatu.

Kādus ievainojumus tik neesmu šuvis! Kādus strutojošus pleirītus redzējis un to dēļ lauzis vaļā ribas, kādus plaušu karsoņus, tīfus, vēžus, sifilisu, brukas (un esmu tās iebīdījis atpakaļ), kādus hemoroīdus un sarkomas!

Pacilāts atvēru ambulances grāmatu un veselu stundu skaitīju. Un saskaitīju. Gada laikā — lūk, līdz šai vakara stundai — esmu pieņēmis 15 613 slimniekus. Stacionārā man bijuši 200, bet miruši tikai seši.

Aizvēru grāmatu un devos pie miera. Es, divdesmit četrus gadus vecais jubilārs, gulēju gultā un, laizdamies snaudš, domāju par to, ka tagad man ir milzu pieredze. No kā man jābaidās? Ne no kā. Esmu vilcis laukā zirņus no puišeļu ausīm, esmu griezis, griezis, griezis… Mana roka ir vīrišķīga un nedreb. Esmu redzējis visādas nejēdzības un iemācījies saprast tādas sievu valodas, ko neviens nesapratīs. Es tajās orientējos kā Šerloks Holrnss slepenos dokumentos … Miegs mācas virsū …

—   Nemaz, — es, miegā grimdams, murmināju, — nemaz nav iedomājams, ka varētu atgadīties kaut kas tāds, kas spētu mani iedzīt strupceļā… varbūt tur, pilsētā, kāds arī sacīs, ka tas ir feldšera darbs… lai… viņiem ir labi… klīnikās, universitātēs … rentgena kabinetos… bet es te… visu … un zemnieki bez manis nevar dzīvot … Kā es senāk drebēju, kad pie durvīm klauvēja, kā

iekšēji sarāvos aiz bailēm … Bet tagad

—   Kad tas notika?

—   Būs nedēļa, tētiņ, nedēļa gan, mīļais… Izpūtās šitāds…

Un sieva sāka šņukstēt.

Logā raudzījās pelēks oktobra rīts — mana otrā gada pirmā diena. Vakar vakarā es aizmigdams jutos lepns un dižojos, bet šorīt, uzvilcis halātu, stāvēju un apjucis skatījos…

Gadu veco puišeli sieva turēja uz rokām kā malkas pagali, un bērnam nebija kreisās acs. Tās vietā starp izspīlētajiem, plānajiem plakstiņiem izspiedies dzeltens pūslis neliela ābola apmēros. Puisēns žēli brēca un spārdījās, sieva šņukstēja. Un te nu es apjuku.

Izmēģinājos no visām pusēm. Demjans Lukičs un vecmāte stāvēja man aiz muguras. Abi klusēja, nekā tamlīdzīga viņi nekad nebija redzējuši.

«Kas gan tas ir… Smadzeņu bruka … Hm … bērns ir dzīvs … Sarkoma … Hm.,. pārāk mīksts… Kaut kāds neredzēts, briesmīgs audzējs … No kurienes tas radies .., No kādreizējās acs… Bet varbūt tās nekad nav bijis.,. Vismaz tagad nav …»

—       Nu tā, — es svinīgi teicu, — vajadzēs to bumbuli izgriezt…

Un es tūliņ iedomājos, kā iešķelšu plakstu, pavilkšu uz abām pusēm un …

«Un tad… Ko tālāk? Varbūt tas tomēr nāk no smadzenēm… Ka tevi nelabais… Pamīksts… atgādina smadzenes…»

—       Ko griezt? — sieva nobālēdama noprasīja. — Aci griezt? To nu gan neļaušu …

Un viņa, šausmu pārņemta, steidza vīstīt bērnu kankaros.

—       Nekādas acs viņam nav, — es kategoriski sacīju, — paskaties, kur gan lai tā būtu! Tavam mazulim ir neredzēts audzējs…

—   Dodiet piles, — pārbiedētā sieva teica.

—   Vai tu joko? Kādus pilienus? Tur nekādi pilieni nelīdzi

—   Vai tad viņš lai paliek bez acs, vai?

—   Viņam nemaz nav acs, es tev saku …

—   Aizvakar tak bija! — sieva izmisusi iesaucās.

«Nolādēts!»

—        Nezinu, varbūt bija … sasodīts … bet tagad nav… Un vispār zini, mīļā, — ved savu mazuli uz pilsētu! Un nevilcinies, tur izdarīs operāciju … Demjan Lukič! Vai ne?

—       M-jā, — feldšeris dziļdomīgi atbildēja, acīmredzot nezinādams, ko teikt, — neredzēts gadījums.

—       Pilsētā griezt? — sieva šausmās pārjautāja. — Neļaušu!

Viss beidzās ar to, ka sieva aizveda savu puisēnu, neļāvusi aci aiztikt.

Divas dienas lauzīju galvu, raustīju plecus, rakņājos bibliotēkā, pētīju attēlus, kuros bija redzami bērni ar visādiem pūšļiem, kas rēgojās acu vietā … Nolādēts!

Bet pēc divām dienām es bērnu biju aizmirsis.

Pagāja nedēļa.

—   Anna Zuhova! — es izsaucu.

Ienāca priecīga sieva ar bērnu rokās.

—   Kas vainas? — jautāju kā vienmēr.

—       Sāni ciet, ka ne elpu pavilkt, — sievišķis pavēstīja un nez kāpēc šķelmīgi pasmaidīja.

Viņas balss lika man sarauties.

—   Pazīstat gan? — sieva zobgalīgi noprasīja.

—       Pagaidi… pagaidi… kas tad tas… Klau… vai šis ir tas pats bērns?

—       Tas pats gan. Atcerieties, daktera kungs, jūs sacījāt, ka viņam acs nemaz neesot, un gribējāt griezt…

Es apstulbu. Sievas skatiens triumfēja, acīs dzirkstīja smiekli.

Viņai uz rokas klusi sēdēja puisēns un brūnām acīm skatījās pasaulē. Ne no kāda dzeltena pūšļa nebija ne miņas.

«Tīrās burvestības …» gurdi nodomāju.

Tad, mazliet atjēdzies, uzmanīgi pavilku plakstu. Mazulis iečinkstējā-s, grieza galvu prom, tomēr es ieraudzīju … mazu rētiņu gļotādā … Tad tā …

—       Kā mēs tai reizē no šenes izbraucām… Šis ij pārtrūka …

—       Nevajag, sieva, vari nestāstīt, — samulsis teicu, — esmu jau sapratis …

—       Bet jūs teicāt, acs neesot… Edz, izaugusi! — Un sievišķis izsmējīgi noirgojās.

«Skaidrs, velns lai mani parauj… bērnam uz apakšējā plakstiņa bija radies milzīgs strutu pūznis, augdams tas aci iespieda dziļāk un to pilnīgi aizsedza… tad pūslis pārsprāga, pūžņi iztecēja… un acs atkal atradās savā vietā…»

Nē. Nemūžam, pat ne miegā laizdamies, es uzpūtīgi nemurmināšu, ka nu mani ne ar ko vairs nevar pārsteigt. Nē. Ir pagājis gads, paies otrs un būs tikpat bagāts pārsteigumiem kā pirmais.., Tātad atliek tikai padevīgi mācīties.

1926

Zvaigžņveida izsitumi

TĀ ir šī slimība. To man pateica priekšā nojauta. Ar manām zināšanām nebija ko rēķināties. Zināšanu man, pirms sešiem mēnešiem augstskolu beigušam ārstam, protams, nebija.

Es baidījos pieskarties cilvēka kailajam un siltajam plecam (kaut nebija ko bīties) un savu gribu viņam izteicu vārdos:

—   Tēvoci, pavirzieties nu tuvāk gaismai!

Cilvēks pagriezās tā, kā es to vēlējos, un lielās petrolejas lampas gaisma sāka līt pār viņa dzeltenīgo ādu. Cauri šim dzeltenīgumam uz izliektajām krūtīm un sānos spiedās marmora raibumam līdzīgi izsitumi. «Kā zvaigznes pie debesīm,» es nodomāju un, vieglam saltumiņam kņudinot sirdi, noliecos pie krūtīm, tad novērsu acis no tām un paraudzījos uz seju. Manā priekšā bija gadus četrdesmit veca, sapinkotas pelnu pelēkas bārdeles ieskauta seja ar možām ačelēm, ko aizsedza uzblīduši plakstiņi. Šajās acīs es, sev par lielu pārsteigumu, saskatīju augstprātību un savas vērtības apziņu.

Vīrietis mirkšķināja acis, vienaldzīgi un garlaikoti raudzījās apkārt un kārtoja bikšu jostiņu.

«Tā ir šī slimība — sifiliss,» es domās atkārtoti un stingri noteicu. Ar sifilisu es sastapos pirmoreiz savā ārsta mūžā; es esmu ārsts, kas revolūcijas sākumā tieši no universitātes sola tika aizsūtīts tālu prom. uz laukiem.

Sifilisam es uzdūros t nejauši. Šis vīrietis atbrauca pie manis un sūdzējās, ka viņam esot aizkritusi rīkle. Gluži neapzināti, nedomājot par sifilisu, liku viņam izģērbties un, lūk, tad ieraudzīju šos zvaigžņveida izsitumus.

Apsvēru kopsakarā aizsmakumu, nejauko apsarkumu rīklē, savādos baltos plankumus tajā, marmora raibumam līdzīgās krūtis — un sapratu. Vispirms es mazdūšīgi noberzu rokas ar sublimēta lodīti, turklāt man šo brīdi sagandēja bažu pilna doma: «Šķiet, viņš uzklepoja man uz rokām.» Tad bezpalīdzīgi un ar riebumu pagrozīju pirkstos stikla lāpstiņu, ar kuru biju aplūkojis sava pacienta kaklu. Kur lai to noliek?

Izšķīros nolikt lāpstiņu uz palodzes, uz vates piciņas.

—  Ziniet ko, — es sacīju, — redziet… Hm … Acīmredzot … Tomēr pat gluži droši.., Jums, redziet, ir nelāga slimība— sifiliss,..

To pateicis, es apmulsu. Man šķita, ka šis cilvēks ārkārtīgi pārbisies, sāks nervozēt…

Viņš nepavisam nesāka nervozēt un nepārbijās. Viņš kaut kā iesānis pašķielēja uz mani, gluži tāpat, kā ar savu apaļo aci mēdz paskatīties vista, padzirdējusi aicinošu balsi. Sajā apaļajā acī es, ļoti pārsteigts, pamanīju neticību.

—   Jums ir sifiliss, — es saudzīgi atkārtoju.

—Kā tad tā? — apvaicājās cilvēks, kura miesu klāja marmora raibumiem līdzīgie izsitumi.

Tad man acu priekšā spilgti pazibēja sniegbaltas palātas stūris — daļa universitātes palātas —, amfiteātris, kur cita virs citas rēgojās studentu galvas, pazibēja ari veneroloģijas profesora sirmā bārda… Taču drīz vien es atjēdzos un atcerējos, ka atrodos pusotra tūkstoša verstu no amfiteātra un četrdesmit verstu no dzelzceļa, petrolejas lampas gaismā … Aiz baltajām durvīm apslāpēti čaloja daudzie pacienti, kas gaidīja savu kārtu. Aiz loga neatvairāmi sabiezēja krēsla un lidinājās pirmais ziemas sniegs.

Es liku pacientam izģērbties vēl vairāk un atradu jau sadzīstošu primāro čūlu. Zuda beidzamās šaubas, un mani pārņēma lepnums, kas mēdza pamosties ikreiz, kad biju pareizi noteicis diagnozi.

—   Pogājieties ciet, — es ierunājos, — jums ir sifiliss! Ļoti nopietna slimība, kas pārņem visu organismu. Jums vajadzēs ilgi ārstēties!…

Te es sastomījos, jo — varu apzvērēt! — izlasīju šajā vistas skatienam līdzīgajā acu uzmetienā izbrīnu, kam nepārprotami bija piejaukta ironija.

—   Rīkle, āre, aizkritusi, — bilda pacients.

•— Nu kā tad, no tā paša jau ir aizkritusi. No tā paša arī izsitumi uz krūtīm. Paskatieties uz savām krūtīm…

Cilvēks sagrieza acis un palūkojās. Ironiskā uguntiņa tajās neapdzisa.

—   Man, redz, tā rīkle jāsaārstē, — viņš noteica.

«Ko viņš te maļ savu maļamo?» es nodomāju jau ar zināmu nepacietību. «Es stāstu par sifilisu, bet viņš gvelž par rīkli!»

&lt;— Klausieties, tēvoci, — es turpināju skaļi, — rīkle nav galvenais. Arī rīklei mēs palīdzēsim, bet vissvarīgāk iir ārstēt jūsu vispārējo slimību. Un jāārstējas jums būs ilgi i divus gadus.

Te nu pacients paraudzījās manī ar plati ieplestām acīm. Un tajās es izlasīju spriedumu par sevi:«Tu tak, dakter, esi ķerts!»

—   Par ko tad tik ilgi? —pacients noprasīja. — Kā nu tā — divus gadus:*! Man tikai kādu skalojamo rīklei…

Man iekšā viss aizsvilās. Un es sāku runāt. Es vairs nebaidījos, ka varu viņu nobiedēt. Ai nē! Gluži otrādi, es pat ieminējos, ka viņam arī deguns var iekrist. Pastāstīju, kas turpmāk sagaida manu pacientu, ja viņš kārtīgi neārstēsies. Minēju arī sifilisa lipīgumu un ilgi stāstīju par šķīvjiem, karotēm un krūzītēm, par atsevišķu dvieli…

—   Vai esat precējies? — es pavaicāju.

—   Esu gan, —pacients izbrīnījies atbildēja.

—   Sievu nekavējoties atsūtiet pie manis! — es satraukts kaismīgi teicu. Viņa droši vien arī ir slima?

—  Vai t' sievu?! — pacients pārvaicāja un raudzījās uz mani milzīgi pārsteigts.

Tādā garā mūsu saruna vēl turpinājās. Viņš, šad tad plakstus samirkšķinādams, skatījās tieši acīs man, un es atkal viņam. Patiesībā tā nebija saruna, bet mans monologs. Spožs monologs, par kuru jebkurš profesors būtu piektā kursa studentam ielicis piecnieku. Es atklāju sevī plašas zināšanas sifilidoloģijā un izcilu atjautību. Tā aizpildīja tumšās vietas, kur nepietika ar vācu un krievu mācību grāmatu rindiņām. Pastāstīju, kas notiek ar neārstēta sifilitiķa kauliem, un pie viena attēloju arī progresējošo paralīzi. Pēcnācēji! Un kā lai glābj sievu?! Vai arī, ja viņa ir jau inficēta, bet inficēta viņa droši vien ir, kā tad lai viņu ārstē? ,

Beidzot mani runas plūdi apsīka, un es ar kautrīgu kustību izvilku no kabatas rokasgrāmatu sarkanā iesējumā ar zeltītiem burtiem uz vāka. Tā bija man uzticams draugs, no kura es nešķīros, sperdams pirmos soļus savā grūtajā ceļā. Cik reižu tā bija mani glābusi, kad nolādētie receptūras jautājumi pavēra manā priekšā melnu bezdibeni! Kamēr pacients ģērbās, es slepus pāršķirstīju rokasgrāmatu un atradu to, kas man bija vajadzīgs.

Dzīvsudraba ziede — lielisks līdzeklis.

—  Jums vajadzēs ierīvēties. Jums iedos sešas paciņas ziedes. Ierīvēsiet vienu paciņu dienā … lūk, tā …

Es uzskatāmi un dedzīgi parādīju, kā ziede jāierīvē, ar tukšu plaukstu berzēdams uzsvārci…

—   … Šodien — roku, rīt — kāju, tad atkal roku — tikai otru. Kad būsiet sešreiz tā ierīvējis, nomazgājieties un atnāciet pie manis. Noteikti. Vai dzirdat? Noteikti! Jā! Turklāt vēl, kamēr ārstēsieties, ir rūpīgi jākopj zobi un vispār mute. Es jums iedošu, ar ko skalot. Pēc ēšanas noteikti izskalojiet…

—   Rīkli arī? — pacients piesmakušā balsī pavaicāja, un tad es pamanīju, ka, tikai padzirdējis vārdu «skalot», viņš saausījās.

—   Jā, jā, arī rīkli.

Pēc brīža kažoka dzeltenā mugura durvīs izzuda manam skatienam, bet tai pretī spraucās sievišķis ar lakatu galvā.

Un vēl pēc brīža, steigdamies pa pustumšo gaiteni no sava ambulances kabineta uz aptieku pēc papirosiem, es pa ausu galam dzirdēju piesmakušus čukstus:

—   Slikti ārstē. Jauns vēl. Saproties, man rīkle aizkritusi, bet šis skatās, skatās… Te krūtis, te vēderu … Tagadīt darba pilnas rokas, bet puse dienas jānonīkst pa slimnīcu. Kamēr izbraukšu — jau nakts būs klāt. Ak kungs! Rīkle sāp, bet šis dod smēri kājām.

—   Nekādas vērības, nekādas vērības, — mazliet drebelīga sievišķa balss apliecināja un piepeši aprāvās. Tas biju es, kas baltajā uzsvārcī pašāvos garām kā rēgs. Nenocieties atskatījos un pustumsā pazinu bārdeli, kas izskatījās kā no pakulām taisīta, arī satūkušos plakstiņus un vistas aci. Pazinu arī balsi ar draudīgo piesmakurnu. Ierāvu galvu plecos, tā kā mazliet zaglīgi sarāvos, it kā vainīgs juzdamies, un aizsteidzos, skaidri manīdams sirdī iesmeldzamies kādu uzplēstu vāti. Man bija baigi.

Vai tiešām viss būtu veltīgi? …

… Nevar būt! Un veselu mēnesi es kā detektīvs katrā pieņemšanas reizē no rītiem rūpīgi izskatīju ambulances grāmatu, cerēdams ieraudzīt tā cilvēka sievas uzvārdu, kurš tik uzmanīgi bija klausījies manā monologā par sifilisu. Veselu mēnesi es gaidīju viņu pašu. Bet nesagaidīju nevienu no abiem. Un pēc mēneša viņš manā atmiņā izbalēja, vairs nemodināja satraukumu, aizmirsās…

Jo nāca atkal un atkal jauni slimnieki un katra darba diena šajā aizmirstajā nomalē man nesa apbrīnojamus gadījumus, sarežģītas slimības, kas mani piespieda pamocīt savas smadzenes, simtiem reižu apjukt un atkal atgūt aukstasinību, un atkal sevi iedvesmot cīņai.

Tagad, kad pagājuši daudzi gadi, tālu prom no aizmirstās netīri baltās slimnīcas es atceros zvaigznītēm līdzīgos izsitumus uz viņa krūtīm. Kur viņš ir? Ko dara? Ak, zinu jau, zinu. Ja viņš ir dzīvs, tad laiku pa laikam kopā ar sievu brauc uz veco slimnīcu. Abi žēlojas par čūlām uz kājām. Varu skaidri iedomāties, kā viņš tin vaļā autus, gaida līdzjūtību. Un jauns ārsts vai varbūt ārste baltā, salāpītā uzsvārcī noliecas pie kājām, uzspiež ar pirkstu uz kaula augšpus čūlas, meklē cēloņus. Atrod tos un ieraksta grāmatā lues III, tad apjautājas, vai viņam nav dota melna ziede, ar ko ārstēties.

Un, lūk, tad, tāpat kā es atceros viņu, viņš atcerēsies mani, septiņpadsmito gadu, sniegu aiz loga un sešas paciņas vaskotā papīrā, sešus neizmantotus lipīgus pinkuļus.

—   Kā ne, kā ne, deva jau… — viņš teiks un paraudzīsies, nu jau bez ironijas, bet ar tumšām bažām acīs. Un ārsts viņam izrakstīs kālija jodītu, varbūt liks kā citādi ārstēties. Varbūt, tāpat kā es, ielūkosies rokasgrāmatā.

Esiet sveicināts, mans biedri!

«… vēl, visudārgā laulātā draudzene, nododiet mīļus sveicienus tēvocim Safronam Ivanovičam. Un tad vēl, dārgā laulātā draudzene, aizbrauciet pie mūsu daktera, parādieties viņam aiz tam, ka es jau-pusgadu esu slims ar slikto slimību — sifilu. Kad biju pie Jums, tad vis neatzinos. Ārstējieties.

Jūsu laulāts draugs An. Bukovs.»

Jauna sieviete aizspieda muti ar flaneļa lakata stūri, apsēdās uz sola un sāka raustīties raudās. Gaišās, kūstošajā sniegā samirkušās matu cirtas bija izspraukušās uz pieres. «

—   Viņš tak ir nelietis! Vai ne?! — viņa izsaucās.

—   Nelietis gan, — es stingri atbildēju.

Tad sākās visgrūtākais un mokošākais. Vajadzēja viņu nomierināt. Bet kā lai nomierina? Nepacietīgo gaidītāju balsīm pieņemamā istabā dobji dūcot, mēs ilgi sačukstējāmies …

Kaut kur savas pret cilvēku ciešanām vēl nenotrulinātās sirds dziļumos es atradu laipnus vārdus. Vispirms es centos sievietē nomākt bailes. Sacīju, ka vēl itin neko nevar zināt un pirms izmeklēšanas nedrīkst ļauties izmisumam. Un arī pēc izmeklēšanas tas nav vajadzīgs: pastāstīju, ar kādiem panākumiem mēs ārstējam šo slikto slimību — sifilisu.

—  Nelietis, nelietis, — jaunā sieviete iešņukstējās, asaras rīdama.

—   Nelietis gan, es piebalsoju.

Tā mēs diezgan ilgi apsaukājām «visudārgo laulāto draugu», kurs bija laiciņu padzīvojis mājās un tad devies uz Maskavu.

Beidzot sievietes seja sāka apžūt, palika tikai plankumi un virs melnajām, izmisuma pilnajām acīm smagi pietūkuši plakstiņi.

—   Ko es iesākšu? Man tak ir divi bērni, — viņa teica sausā, samocītā balsī.

—   Pagaidiet, pagaidiet, — es murmināju, — gan jau redzēsim, ko iesākt.

Pasaucu vecmāti Pelageju Ivanovnu, mēs trijatā nošķīrāmies atsevišķā istabā, kur atradās ginekoloģiskais krēsls.

—   Ak tu, neģēlis, ak, neģēlis, — Pelageja Ivanovna šņāca caur zobiem. Sieviete cieta klusu, viņas acis bija kā divas melnas iedobītes, viņa raudzījās vakara krēslā aiz loga. 1

Sī bija arī viena no visrūpīgākajām apskatēm manā mūžā. Mēs ar Pelageju Ivanovnu neatstājām nepārbaudītu nevienu ķermeņa vietiņu. Un es nekur neatradu it nekā aizdomīga.

—   Ziniet ko, — es sacīju, un man bezgala gribējās, lai cerības mani nepieviltu un lai turpmāk nekur neparādītos draudīgā, cietā sākotnējā čūla, — ziniet ko?… Beidziet uztraukties! Ir cerība. Cerība. Tiesa gan, vēl var gadīties viss kas, bet pašlaik jums nekā nav.

—   Nav? — sieviete piesmakušā balsī pārvaicāja. — Nav? — Viņas acis iedzirkstījās un vaigu galos iesitās sārtums. — Bet ja nu piepeši uzrodas? Ko tad?…

—   Es pats netieku gudrs, — pusbalsī sacīju Pelagejai Ivanovnai, — spriežot pēc tā, ko viņa stāstīja, viņai vajadzētu būt inficētai, un tomēr nekā nav.

—   Nekā nav, — kā atbalss atsaucās Pelageja Ivanovna.

Mēs ar sievieti vēl kādu brīdi čukstējāmies par dažādiem termiņiem, par dažādiem intīmiem jautājumiem, un sieviete no manis saņēma rīkojumu braukāt uz slimnīcu.

Nu es raudzījos uz sievieti un redzēju, ka tā ir dziji aizlauzts cilvēks. Viņā bija iezagusies cerība, bet tūliņ noplakusi. Viņa vēlreiz iešņukstējās un aizgāja kā tumša ēna. Kopš šī brīža pār sievieti karājās zobens. Katru sestdienu viņa klusi parādījās pie manis ambulancē. Bija ļoti novājējusi, vaigu kauli izspiedās asāk, acis iegrimušas un ēnu ieskautas. Saspringta doma lika viņas lūpu kaktiņiem slīgt lejup. Ar ierastu kustību viņa raisīja vaļā lakatu, tad mēs trijatā devāmies istabā. Apskatījām viņu.

Pirmās trīs sestdienas pagāja, un mēs uz viņas ķermeņa atkal neko neatradām. Tad viņa sāka pamazām atkopties. Acīs parādījās dzīvs spožums, seja kļuva možāka, saspringtie vaibsti izlīdzinājās. Mūsu izredzes pieauga. Briesmas mazinājās. Ceturtajā sestdienā es jau runāju pārliecinoši. Varēju apgalvot, ka par deviņdesmit procentiem bija gaidāms laimīgs iznākums. Ar uzviju bija pagājis pirmais — labi zināmais 21 dienas termiņš. Vēl palika ilgstošākie gadījuma termiņi, kad čūla attīstās ar milzīgu novēlošanos. Beidzot bija garām arī tie, un reiz, iemetis bļodā mirdzošo spoguli un pēdējoreiz iztaustījis dziedzerus, es sievietei teicu:

—  Jums nekādas briesmas nedraud. Vairāk nebrauciet. Sis ir laimīgs gadījums.

—   Man nekas nebūs? — viņa neaizmirstamā balsī pārjautāja.

—   Nebūs.

Man nepietiks prasmes, lai aprakstītu viņas seju. Atceros tikai, kā viņa līdz zemei paklanījās un nozuda.

Tomēr vēl vienu reizi viņa ieradās. Rokās viņai bija vīstoklis — pāris mārciņu sviesta un divdesmit olu. Un pēc briesmīga cīniņa es ne sviestu, ne olas nepaņēmu. Un ar to ļoti lepojos, jo biju jauns. Bet vēlāk, kad man revolūcijas gados nācās badoties, es dažu labu reizi atcerējos petrolejas lampu, melnās acis un zeltaino, aprasojušo sviesta piku ar pirkstu iespiedumiem.

Kāpēc gan tagad, kad pagājuši tik daudzi gadi, es atcerējos šo sievieti, kam liktenis bija lēmis četrus mēnešus dzīvot bailēs? Ne jau velti. Viņa bija mana otrā paciente nozarē, kurai es vēlāk veltīju savus labākos gadus. Pirmais bija tas — ar zvaigžņveida izsitumiem uz krūtīm. Un tā nu viņa bija otrā un vienīgais izņēmums: viņa baidījās. Vienīgā, kas palikusi manās atmiņās par darbu, ko petrolejas lampu gaismā mēs veicām četratā (Pelageja Ivanovna, Anna Nikolajevna, Demjans Lukičs un es).

Tajā laikā, kad, it kā nāvessodu gaidot, ritēja šīs sievietes mokpilnās sestdienas, es sāku viņa meklēšanu. Rudens vakari ir gari. Daktera dzīvoklī holandiešu krāsnis sakurinātas karstas. Valdīja klusums, un man šķita, ka es ar savu lampu esmu viens pats visā pasaulē. Kaut kur gauži vētraina traucās dzīve, bet aiz maniem logiem bungodams gāza slīps lietus, vēlāk nemanot pārvērzdamies klusās sniegpārslās. Es nosēdēju ilgas stundas, pārlasīdams vecās pēdējo piecu gadu ambulances grāmatas. Man gar acīm aizņirbēja tūkstošiem un desmitiem tūkstošu vārdu un sādžu nosaukumu. Es viņu meklēju šajās cilvēku kolonnās un bieži atradu. Garām zibēja šabloniski, garlaicīgi ieraksti: bronchitis, laryngitis… un vēl, un vēl… Bet te jau ir ap meklētais! Lues III. Ahā … Un blakus plašā rokrakstā ar ieradušu roku izrakstītā recepte:

Rp. IJng. hidrarg. ciner. 3,0. D.t. d…

Te jau tā bija — melnā ziede.

Atkal. Atkal gar acīm ņirb bronhīti un katari un pēkšņi apraujas … atkal lues …

Visvairāk atzīmju bija tieši par otrās pakāpes luesu. Retāk pagadījās trešā stadija. Un tad kālija jodīts plaši

aizpildīja aili «ārstēšana».

Jo ilgāk es lasīju vecos, uz bēniņiem aizmirstos ambulances foliantus, kas oda pēc pelējuma, jo vairāk gaismas radās manā nepieredzējušā galvā. Es sāku izprast drausmīgus faktus.

Pagaidiet — bet kur tad ir atzīmes par sākotnējo čūlu? Tādas it kā nemana. Pa daudziem tūkstošiem vārdu retumis kāda atzīme, retumis. Bet par sifilisa otro stadiju — nebeidzamas ierakstu virknes. Ko tad tas nozīmē? Lūk, ko tas nozīmē …

—   Tas nozīmē… — es puskrēslā teicu pats sev un pelei, kas grāmatu skapja plauktos grauza vecu grāmatu muguriņas, — tas nozīmē, ka te cilvēkiem nav sajēgas par sifilisu un šī čūla nevienu nebiedē. Tā gan. Un tad tā ņem un sadzīst. Paliek rēta… Tā, tā, un tas ir viss? Nē, tas vēl nav viss! Attīstīsies otrais — turklāt visai straujais sifilisa periods. Kad sāp rīkle un uz miesas parādās slapjas papūlas: tad gan trīsdesmit divus gadus vecais Semjons Hotovs brauks uz slimnīcu un viņam iedos pelēku ziedi… Ahā!…

Gaismas aplis krita uz galda, un pelnutraukā gujošā šokolādes krāsas sieviete fiozuda zem sinēķgalu kaudzes.

—   Es atradīšu šo Semjonu Hotovu. Hm… .

Švīkstēja ambulances grāmatas dzeltenās, trunējuma

tikko skartās lapas. 1916. gada 17. jūnijā Semjons Hotovs bija saņēmis sešas paciņas dziedinošās dzīvsudraba iiedes, kas jau sen bija izgudrota Semjona Hotova glābšanai. Es zinu, ko mans priekšgājējs teica Semjonam, pasniegdams viņam ziedi:

«Semjon, kad būsi sešreiz ierīvējies, nomazgājies un atbrauc atkal. Vai dzirdi, Semjon?»

Semjons, zināms, klanījās un piesmakušā balsī pateicās. Paraudzīsim: pēc dienām desmit, divpadsmit Semjonam atkal noteikti jāparādās grāmatā. Paraudzīsim, paraudzīsim … Dūmi, lapas švīkst. Ak, nav, nav Semjona! Nav pēc desmit dienām, nav pēc divdesmit… Viņa vispār nav. Ak, nabaga Semjons Hotovs! Laikam jau nozuda marmora raibumam līdzīgie izsitumi, kā rītausmā nobāl zvaigznes, apžuva kondilomas. Un Semjons būs pagalam, nudien būs pagalam. Es šo Semjonu ar gumrfiu čūlām droši vien ieraudzīšu pie sevis pieņemšanā. Vai deguna skelets viņam vēl vesels? Un redzokji vai ir abi vienādi? … Nabaga Semjons!

Un te, lūk, nevis Semjons Hotovs, bet Ivans Karpovs. Kas tur sevišķs! Kāpēc gan lai nesaslimtu Ivans Karpovs? Jā, bet pagaidiet — kāpēc tad viņam izrakstīts kalomels ar piena cukuru nelielā devā?! Lūk, kāpēc: Ivanam Karpovam ir divi gadi! Un viņam ir lues III Liktenīgais divnieks! Ivanu Karpovu atnesa izsitumiem nosētu, mātei klēpī sēdēdams, viņš atgaiņājās no ārsta stingrajām rokām. Viss skaidrs.

Es zinu, es noprotu, esmu sapratis, kur divgadīgajam puisēnam bijusi sākotnējā čūla, bez kuras nevarētu būt nekādas otrās stadijas. Tā bijusi mutē! Viņš to dabūjis no karotītes.

Māci mani, tālā nomale! Māci mani, lauku mājas klusums! Jā, daudz ko interesantu jaunam ārstam var pastāstīt vecā ambulance.

Pirms Ivana Karpova bija ieraksts;

«Avdotja Karpova, 30 gadu.»

Kas viņa ir? Ak jā, skaidrs. Tā ir Ivana māte. Tieši viņas rokās puisēns raudāja. Bet pēc Ivana Karpova: «Avdotja Karpova, 8 gadi.» Un kas tad šī? Māsa! Kalomels … Visa ģimene kopā. Ģimene. Un tajā trūkst tikai viena cilvēka — gadus trīsdesmit piecus, četrdesmit vecā Karpova.,. Un nav zināms, kā viņu sauc — par Sidoru vai Pjotru. Ak, tas nav svarīgi!

«… visudārgā laulātā draudzene… sliktā slimība —» sifils…»

Lūk, kur ir dokuments. Galvā rodas skaidrība. Jā, viņš droši vien pārbrauca no tās nolādētās frontes un «tad vis neatzinās», bet varbūt nemaz nezināja, ka viņam jāatzīstas. Viņš aizbrauca. Un tad sākās. Pēc Avdotjas — Marja, pēc Marjas — Ivans. Kopēja kāpostu bļoda, dvielis…

Te vēl viena ģimene. Un vēl. Āre, večuks, 70 gadu. Lues II. Večuks. Pie kā tas vainojams? Ne pie kā. Vainīga kopējā bļoda! Te nu cēlonis nav dzimumsakari, te ne. Viss ir skaidrs un gaišs. Tikpat gaišs kā decembra sākuma bālganā rītausma. Tātad es pie ambulances ierakstiem un lieliskajām vācu mācību grāmatām ar spilgtiem attēliem esmu nosēdējis visu savu vientuļo nakti.

Dodamies uz guļamistabu, es žāvājos un murmināju:

— Es ar šo slimību cīnīšos.

Lai ar slimību cīnītos, tā jāierauga. Un uz to ilgi nebija jāgaida. Uznāca kamanu ceļš, un gadījās, ka pie manis sabrauca pa simt cilvēkiem dienā. Diena atausa blāvi balta, bet beidzās ar melnu tumsu aiz logiem, un šajā tumsā noslēpumaini, ar klusu švīkstoņu izgaisa pēdējās kamanas.

Slimība parādījās manā priekšā daudzveidīga un viltīga. Te baltganu čūlu veidā pusaugu meitenes kaklā. Te kā kāju zobenveida izliekums. Te kā uzplēsti, ļengani pūšļi uz dzeltenīgām večas kājām. Te miklu papulu veidā uz ziedošas sievietes ķermeņa. Reizēm tā uzpūtīgi dižojās uz pieres kā Venēras vainaga pusloks. Atspoguļodamās bērnos, kam deguni bija kā kazaku segli, tā šķita sods par vecāku tumsonību. Turklāt dažreiz slimība paslīdēja garām, manis nepamanīta. Ak, es taču nācu tieši no skolas sola!

Un visu mācījos izprast pats ar savu prātu un vientulībā. Dažkārt slimība slēpās gan kaulos, gan arī smadzenēs.

Es daudz ko uzzināju.

—   Toreiz likāt man ierīvēt.

—   Ar melnu ziedi?

—   Ar melnu ziedi, tētiņ, ar melnu …

—   Krusteniski? Šodien — roku, rit — kāju?.

—  Kā tad. Un kā gan tu, labdari, varēji uzzināt? (Glaimīgi.)

«Kā nu neuzzināt? Ak, kā gan var neuzzināt! Te tā ir — gumrna ..

—   Ar slikto slimību esi slimojis?

—  Vai jums prāts! Visā mūsu dzimtā nekas tāds nav dzirdēts.

—   Ahā … Vai rīkle nav sāpējusi?

—  Vai rīkle? Sāpēja gan. Viņgad.

—   Ahā … Un Leontijs Leontjevics deva ziedi?

—   Kā tad. Melnu kā darva.

—  Slikti tu, tēvoc, esi ierīvējis to ziedi. Gaužām slikti!…

Es esmu izdāļājis neskaitāmus kilogramus pelēkas ziedes. Esmu izrakstījis daudz, daudz kālija jodita un izteicis daudz kvēlu vārdu. Dažus slimniekus pēc pirmajām sešām ierīvēšanās reizēm man izdevās dabūt vēlreiz pie sevis. Vairākiem izdevās, kaut arī lielākoties ne visā pilnībā, izdarīt vismaz pirmos iešļircinājumu kursus. Tomēr lielākā daļa aizplūda prom no manām rokām gluži kā smiltis smilšu pulkstenī, un es tos sniegos un tumsā nespēju sameklēt. Ak, es dabūju pārliecināties par to. ka šeit sifiliss tieši tāpēc bija bīstams, ka to neuzskatīja par bīstamu. Lūk, tāpēc jau es šo savu atmiņu sākumā arī pastāstīju par sievieti ar melnajām acīm. Un atcerējos viņu ar īsti sirsnīgu cienu tieši viņas baiļu dēļ. Taču viņa bija viena vienīgā!

Es kļuvu vīrišķīgs, kļuvu saspringts, reizēm drūms. Es sapņoju par to, ka, noteiktajam laikam beidzoties, atgriezīšos universitātes pilsētā un tur man kļūs vieglāk cīnīties.

Kādā no šādām drūmām dienām uz pieņemšanu ambulancē ienāca jauna un ļoti skaista sieviete. Rokās viņa nesa satīstītu mazuli, bet divi citi bērneli, pārāk lielajos velteņos kājām pinoties, klumpačodami ietuntuļoja viņai pakaļ, turēdamies pie zilajiem, no puskažociņa apakšmalas lejup plandošajiem brunčiem.

— Bērni apsitušies ar pūtēm, — sārtvaidze sieva cienīgi sacīja.

Es uzmanīgi pieskāros pie pieres meitenītei, kas turējās mātes brunčos. Un viņa pilnīgi noslēpās brunču krokās. Vaņku, kam bija neparasti liela seja, es izmakšķerēju no brunču krokām pretējā pusē. Pieskāros arī viņam. Un nevienam no abiem piere nebija karsta, bet parastā siltumā.

—   Patin nu, mīļā, mazuli vaļā.

Viņa atsedza meitenīti. Kailais augumiņš bija sētin nosēts, gluži kā zvaigžņota debess stindzīga sala naktī. No galvas līdz kājām vienos rozeolu plankumos un mitrajās papulās. Vaņka sadomāja turēties pretī un brēkt. Atnāca Demjans Lukičs un man palīdzēja …

—       Būs apsaldējušies, vai? — sacīja māte, raudzīdamās ar bezrūpīgu skatienu.

—       E-ek, ko nu par apsaldēšanos, — Lukičs ņurdēja, žēlumā un riebumā sašķiebis muti. — Viss Korobovas apriņķis viņiem šitā apsaldējies.

—       No kā tad tas ir? — apvaicājās māte, kamēr es aplūkoju viņas plankumainos sānus un krūtis.

—   Ģērbies ciet, — es teicu.

Tad apsēdos pie galda, noliku galvu uz rokas un nožāvājos (viņa šodien bija atbraukusi pie manis viena no pēdējām, un viņas numurs bija 98). Tad sāku runāt:

—       Tev, krustmāt, un tāpat taviem bērniem ir sliktā slimība. Bīstama, briesmīga kaite. Jums visiem tūdaļ jāsāk ārstēties un ilgi jāārstējas.

Cik žēl, ka vārdos grūti attēlot neuzticību sievietes gaišzilajās, izvelbtajās acīs! Viņa mazuli apgrieza rokās kā malkas pagali, truli paraudzījās uz kājelēm un ievaicājās:

—   Kur ta tāda cēlusēs?

Tad greizi pasmīnēja.

—Kur cēlusies — tas nav svarīgi, — es atbildēju, aizsmēķēdams šodien piecdesmito papirosu, — tu labāk pavaicā ko citu: kas notiks ar taviem bērniem, ja nesāksi

ārstēt?

—       Nu, kas ta? Nekas nenotiks, •— viņa atbildēja un sāka vīstīt mazuli autiņos.

Uz galdiņa man acu priekšā atradās pulkstenis. Kā šodien atceros, ka runāju ne ilgāk par trim minūtēm un sievišķis sāka raudāt. Un es ļoti nopriecājos par šīm asarām, jo tās bija izraisījuši mani tīšuprāt nežēlīgie un biedējošie vārdi, un, tikai pateicoties tām, kļuva iespējama sarunas tālākā daļa:

—       Tātad viņi paliek. Demjan LukiČ, jūs viņus novietosiet flīģelī. Ar tīfa slimniekiem tiksim galā otrajā palātā. Rit braukšu uz pilsētu un panākšu, lai atļauj sifilitiķiem atvērt stacionāru nodaļu.

Feldšera acīs iezibējās dzīva interese. •— Ko jūs runājat, dakter, — viņš iebilda (jo bija liels skeptiķis), — kā tad mēs vieni tiksim galā? Un preparāti? Lieku kopēju arī nav … Un ēdiena gatavošana? … Un trauki, šļirces?!

Taču es truli un iecirtīgi papurināju galvu un atbildējus — Panākšu.

Pagāja mēnesis…

Trijās sniegā ieputinātā flīģelīša istabās dega lampas ar skārda abažūriem. Gultas veļa bija noplīsusi. Bija tikai divas šļirces. Mazā — viena grama un piecgramu — luera. Vārdu sakot, tā bija nožēlojama, sniegā ieputinātā nabadzība. Tomēr… Lepni gulēja atsevišķi nolikta šļirce, ar kuras palīdzību es, klusībā pamirdams aiz bailēm, jau vairākas reizes biju izdarījis man jaunās — vēl neapgūtās un grūti izdarāmās salvarsana injekcijas.

Un vēl: man ap sirdi bija krietni mierīgāk — flīģelītī gulēja septiņi vīrieši un piecas sievietes, un zvaigžņveida izsitumu manu acu priekšā kļuva ar katru dienu mazāk.

Bija vakars. Demjans Lukičs turēja mazu lampiņu un apgaismoja kautrīgo Vaņku. Mute viņam bija notriepta ar mannas biezputru. Bet izsitumu uz viņa ādas vairs nebija. Un tā viņi visi četri pabija lampiņas gaismā, priecēdami manu sirdsapziņu.

—  Rītdien, kazi, rakstīšos laukā, — māte, jaciņu kārtodama, sacīja. 1

—   Nē, vēl nedrīkst, — es atbildēju, — vēl vienu kursu nāksies paciest.

—   Nav tam manas piekrišanas, — viņa atbildēja, — mājās darba līdz kaklam. Par palīdzēšanu paldies, bet rīt rakstiet laukā. Mēs jau esam veseli.

Saruna iedegās kā ugunskurs. Tā beidzās tā:

—  Tu… tu zini, — es ierunājos un jutu, ka kļūstu ugunssarkans, — tu zini… tu esi muļķe!…

—   Ko tu lamājies? Kas tad šitādu kārtību nolicis — cilvēkus lamāt?

—  Vai nu tevi par muļķi vien būtu jānolamā? Nevis par muļķi, bet par… par … Paskat tak uz Vaņku! Vai gribi viņu postā iedzīt? Nu, tad es tev to neļaušu vis!

Un viņa palika vēl uz desmit dienām.

Desmit dienasl Ilgāk viņu neviens nebūtu spējis noturēt. Varu jums galvot. Bet, ticiet, mana sirdsapziņa bija mierīga, un pat… «muļķe» mani neuztrauca. Es to nenožēloju. Kas gan ir lamas, salīdzinot ar zvaigžņveida izsitumiem!

Un tā nu ir aizritējuši gadi. Liktenis un vētrainie gadi jau sen šķīruši mani no sniegā ieputinātā flīģeja. Kā tur ir tagad, un kas tur strādā? Ticu, ka ir labāk. Eka'nobalsināta, varbūt arī vēja jauna. Elektrības gart, protams, nav. Varbūt pašlaik, kad es rakstu šīs rindas, tur kāda jauna ārsta galva noliecas pie slimnieka krūtīm. Petrolejas lampa met dzeltenīgu gaismu uz dzeltenīgas ādas…

Esi sveicināts, mans biedri!;

Content

Bulgakovs Mihails Jaunā ārsta piezīmes

Dvielis ar gaili

Tērauda rīkle

Kristības ar pagriezienu

Putenis

Ēģiptes tumsība

Pazudusī acs

Zvaigžņveida izsitumi