Bulgakovs Mihails

Stāsti

Mihails Bulgakovs

Stāsti

MORFIJS

..

I

Gudri ļaudis jau sen ievērojuši, ka ar laimi ir tāpat kā ar veselību: kamēr tā mums smaida, to nepamanām. Bet, kad pagājuši gadi, tad gan šo laimi atceramies, ak, kā atceramies!

Kas attiecas uz mani, tad es, kā tas tagad noskaidrojies, esmu bijis laimīgs 1917. gada ziemā. Tas bija neaizmirstams, puteņiem bagāts, trauksmains gads!

Uzbrāzušais vējputenis sagrāba mani kā saplēstas avīzes drisku un aiznesa no nomaļa iecirkņa uz apriņķa pilsētu. Tad ta liela lieta, ko tu neteiksi — apriņķa pilsēta! Tomēr — ja kāds, tāpat kā es, ziemu aizvadījis sniegos, vasaru drūmos un nabadzīgos mežos, pusotra gada nekur neizkustēdamies pat ne uz vienu dienu, ja kāds pagājušās nedēļas avīzei plēsis nost bandroli, sirdij sitot tikpat strauji, kā tā sit laimīgam mīlētājam, kad tas plēš vaļā gaišzilu aploksni, ja kāds garjūga vilktās kamanās braucis astoņpadsmit verstis pie dzemdētājas, — tad tas droši vien mani sapratīs.

Lai cik lielu mājīgumu rada petrolejas lampa, es tomēr esmu par elektrību!

Un tad es tās beidzot atkal ieraudzīju, šīs brīnumjaukās elektriskās spuldzītes! Pilsētiņas galvenā iela, zemnieku ragavu gludi nobraukta, — iela, kurā skatienu valdzināja izkārtne ar zābakiem, zeltīts kliņģeris, jauna cilvēka attēls ar nekaunīgām cūkas ačelēm un visai nedabisku frizūru, kas norādīja, ka aiz stikla durvīm atrodas vietējais Bazils, kurš par trīsdesmit kapeikām apņemas jūs noskūt jebkurā laikā, izņemot svētku dienas, kuru manā tēvzemē ir atliku likām.

Vēl tagad man pārskrien šermuļi, atceroties Bazila salvetes — salvetes, kas neatvairāmi lika iedomāties to lappusi vāciešu izdotajā ādas slimību mācību grāmatā, kurā pārliecinoši skaidri attēlots cietais šankrs uz kāda pilsoņa zoda.

Taču arī šīs salvetes nespēs aptumšot manas atmiņas!

Ielu krustojumā stāvēja dzīvs milicis, putekļainā skatlogā neskaidri vīdēja dzelzs plātnes, kurās blīvi rindojās

ar rūsganu krēmu garnētas kūkas, laukums bija piekaisīts ar sienu, cilvēki gāja, brauca, sarunājās, būdā pārdeva Maskavas-vakardienas avīzes, kurās bija lasāmas satriecošas vēstis, netālu aicinoši sasvilpās Maskavas vilcieni. Vārdu sakot, tā bija civilizācija, Bābele, Ņevas prospekts.

Par slimnīcu nemaz nav ko runāt. Tajā bija ķirurģiskā, terapeitiskā, infekciju un dzemdību nodaļa. Slimnīcā bija operāciju zāle, tur mirdzēja autoklāvs, sudrabaini laistījās krāni, galdi pleta savas viltīgās ķetnas, zibināja zobus un skrūves. Slimnīcā bija vecākais ārsts un trīs ordinatori (neskaitot mani). Bija feldšeri, vecmātes, kopējas, aptieka un laboratorija. Laboratorija — padomājiet vieni Ar Ceisa mikroskopu un lielisku krāsu krājumu.

Mani pārņēma drebuļi un stingums, iespaidi māca vai nost. Pagāja krietni daudz dienu, līdz es pieradu pie tā, ka slimnīcas vienstāva korpusi decembra mijkrēslī gluži kā pēc komandas iemirdzējās elektriskajā gaismā.

Tā mani apžilbināja. Vannās šalkdams mutuļoja ūdens, un tajās nira un peldēja apbružāti koka termometri. Bērnu infekciju nodaļā augu dienu skanēja vaidieni, bija dzirdamas smalkas, žēlabainas raudas, piesmakusi guldzoņa ….

Kopējas tekalēja, šaudījās …

Man no sirds pamazām novēlās smags slogs. Uz mani vairs negūlās liktenīgā atbildība par visu, kas vien pasaulē notika. Mani nevarēja vainot par iesprūdušu trūci, es nesāku drebēt, kad piebrauca kamanas un atveda sievieti ar šķērsguļu, uz mani neattiecās strutainie pleirīti, kurus nepieciešams operēt. Es pirmoreiz jutos kā cilvēks, kura atbildības mēram ir kaut kādas robežas. Dzemdības? — Lūdzu, redz — tur tas zemais korpuss, lūk — malējais ar balto marli aizklātais logs. Tur ir ārsts akušieris, tāds simpātisks un resns, ar rudām ūsiņām un papliku galvvidu. Tā ir viņa nozare. Grieziet kamanas pie tā ar marli aizklātā loga! Sarežģīts lūzums — galvenais ārsts ir ķirurgs. Plaušu karsonis? — Uz terapeitisko nodaļu pie Pāvela Vladimiroviča.

Ak, lielas slimnīcas varenais mehānisms, kas darbojas kā rūpīgi eļļota mašīna! Kā jauna, iepriekš pielaikota skrūve arī es iekļāvos mehānismā un pieņēmu savā pārziņā bērnu nodaļu. Gan difterija, gan skarlatīna paņēma mani savā varā, pilnīgi aizņēma manas dienas. Bet tikai dienas. Naktīs es sāku gulēt, jo zem maniem logiem vairs nedzirdēja biedinošos nakts klauvējienus, kas mani varētu piecelt un aizraut tumsā pretī briesmām un nenovēršamajam. Vakaros es pasāku lasīt (pirmām kārtām, protams, par difteriju un skarlatīnu un vēlāk nezin kāpēc ar dīvainu interesi Fenimoru Kūperu) un pilnā mērā novērtēju ari lampu virs galda, palsās oglītes uz patvāra paliktņa, dziestošo tēju un miegu pēc pusotra miega badā pavadīta gada …

Tik laimīgs es biju septiņpadsmitā gada ziemā, pārcelts no nomaļā, puteņu aizvilktā iecirkņa uz apriņķa pilsētu.

II

Aizsteidza mēnesis, tam pakaļ otrs un trešais, septiņpadsmitais gads bija pagājis, un sāka ritēt astoņpadsmitā februāris. Es biju apradis ar jauno stāvokli un mazpamazām sāku aizmirst savu tālīno iecirkni. No atmiņas pagaisa zaļā lampa ar sīcošo petroleju, vientulība, kupenas… Nepateicīgais! Biju aizmirsis savu kaujas posteni, kur es viens pats bez kāda atbalsta cīnījos ar slimībām, pats saviem spēkiem kuldamies laukā no visdīvainākajām situācijām, gluži kā Fenimora Kūpera varonis.

Tiesa gan, retumis, kad likos gultā ar tīkamo domu, ka tūliņ aizmigšu, jau tumstošajā apziņā uzplaiksnīja visādas ainas. Zaļa uguntiņa, mirgojošs lukturis… ragavu čīkstoņa… aprauts vaids, tad tumsa, dobji puteņa auri laukos … Pēc tam tas viss aizkūleņoja sānis un izzuda …

«Interesanti, kurš tagad tur sēž manā vietā?… Kāds jau nu sēž … Kāds jauns ārsts, tāds pats kā es … Nu, ko lai dara,' es savu ļaiku esmu nosēdējis. Februāris, marts, aprīlis… nu, un, teiksim, maijs — un mana prakse būs cauri. Tātad maija beigās es šķiršos no savas lieliskās pilsēta? un atgriezīšos Maskavā. Un, ja nu revolūcija mani pacels uz sava spārna, iespējams, ka vajadzēs vēl pabraukāt… Bet, lai nu kā, savu iecirkni es vairs nemūžam neredzēšu… Nekad… Galvaspilsēta… Klīnika … Asfalts, ugunis …»

Tā es domāju.

«… Un tomēr ir labi, ka esmu pastrādājis lauku iecirknī… Esmu kļuvis par drosmīgu cilvēku… Es nebaidos… Ko tikai neesmu ārstējis?! Patiešām? Ko gan? … Psihiskās slimības nav gadījies ārstēt… Tomēr.,. laikam nē, pag, pag… Bet agronoms toreiz nodzērās līdz baltajām pelītēm… Un es viņu ārstēju, bet diezgan neveiksmīgi… Delīrijs… Vai tad tā nav psihiska slimība? Vajadzētu palasīties psihiatriju… Lai nu paliek. Gan kaut kad vēlāk Maskavā … Bet tagad pirmām kārtām bērnu slimības… un vēlreiz bērnu slimības… un it īpaši šī sasodītā bērnu receptūra… Tpī, velns… ; Ja bērnam desmit gadu, cik tad viņam var dot, teiksim, piramidona vienā reizē? 0,1 vai 0,15?… Esmu aizmirsis. Bet ja trīs gadi? … Tikai bērnu slimības… un nekā cita… Pietiek ārkārtēju nejaušību! Paliec sveiks, mans iecirkni!… Bet kāpēc šovakar man tik uzmācīgi lien galvā šis iecirknis? … Zaļā gaisma … Esmu taču ar to noslēdzis rēķinus uz visu mūžu … Un gana … Jāguļ..

»— Te ir vēstule. Kads, braukdams uz pilsētu, atvedis…

—   Dodiet šurp.

Kopēja stāvēja manā priekšnamā. Mētelis ar noplukušu apkakli bija uzmests plecos virs baltā halāta ar zīmogu. Uz vienkāršās, zilās aploksnes kusa sniegs.

— Vai jūs šodien dežurējat uzņemšanā? — es žāvādamies pavaicāju.

—   Jā.

—   Neviena nav?

Nē, tukšs.

—       Ija nu … žāvas plati pavēra manu muti, tāpēc vārdus izrunāju neskaidri) kā-ādu atvedīs… padodiet man ziņu šurp … Es nolikšos pagulēt…

—   Labi. Vai nu varu ieti?

— Jā, jā. Ejiet.

Viņa aizgāja. Durvis nočīkstēja, un es tupelēs šļūcu uz guļamistabu, pa ceļam nevīžīgi un greizi ar pirkstiem plēsdams vaļā aploksni.

Tajā atradās iegarena, saburzīta blanka ar mana iecirkņa, manas slimnīcas zilo zīmogu… Neaizmirstamā blanka …

Es pasmīnēju.

«Interesanti gan… visu vakaru tiku domājis par iecirkni, un, redz, tas ieradies pats, lai sevi atgādinātu… Priekšnojauta …»

Zem zīmoga ar ķīmisko zīmuli bija uzrakstīta recepte. Latīņu vārdi, nesalasāmi, nosvītroti…

—        Nekā nesaprotu… Juceklīga recepte… — es nomurmināju un ieurbos ar acīm vārdā morphini. — Kas īsti šajā receptē neparasts?… Ak jā… Cetrprocentīgs šķīdums! Kurš gan Izraksta četrprocentīgu morfija šķīdumu? … Kādai vajadzībai?!

Apgriezu lapiņu otrādi, un žāvas man pārgāja. Lapiņas otrā pusē kricelīga un plašā rokrakstā bija ar tinti rakstīts:

1918. gada 11. februārī.

Mīļais collega!

Piedodiet, ka rakstu uz šādas strēmeles. Papīra nav pie rokas. Esmu ļoti smagi un nelāgi saslimis. Nav neviena, kas man varētu palīdzēt, un es jau nemaz negribu meklēt neviena palīdzību, izņemot Jūsu.

Jau otro mēnesi kvernu Jūsu bijušajā iecirknī, zinu, ka Jūs esat pilsētā un samērā netālu no manis.

Mūsu draudzības un universitātes gadu vārdā lūdzu Jūs labi ātri atbraukt pie manis. Kaut uz vienu dienu. Kaut uz stundu. Un, ja Jūs teiksiet, ka man vairs nav cerību, es jums ticēšu… Bet varbūt ir iespējams glābties?… Jā, varbūt vēl ir iespējams glābties?… Man pavīdēs kāda cerība? Es Jūs lūdzu, neizpaudiet nevienam šīs vēstules saturu.

—       Marja! Aizejiet tūlīt uz slimnieku uzņemšanu un pasauciet pie manis dežurējošo kopēju … kā viņu sauc? … Nu, esmu aizmirsis… Vārdu sakot, dežuranti, kura man tikko atnesa vēstuli. Žiglāk!

—   Tūdalīt.

Pēc dažām minūtēm kopēja stāvēja manā priekšā, un sniegs kusa uz noplukušās kaķādas, kas bija izmantota apkaklei.

—   Kas atveda vēstuli?

—       Es tak nezinu. Viens tāds bārdains. Esot kooperators. Teicās braucis uz pilsētu.

—       Hm … nu, ejiet. Nē, pagaidiet! Es tūlīt uzrakstīšu zīmīti galvenajam ārstam, aiznesiet, lūdzu, un atnesiet man atbildi.

—   Labi.

Mana zīmīte galvenajam ārstam:

1918. gada 13. februāri.

Cienījamais Pāvel Ilarionovič! Tikko saņēmu vēstuli no sava studiju biedra daktera Poļakova. Viņš nīkst manā bijušajā Gorelovas iecirknī pilnīgi vientuļš. Un ir saslimis, cik noprotams, smagi. Uzskatu par savu pienākumu aizbraukt pie viņa. Ja atļausiet, rīt uz vienu dienu nodošu nodaļu dakterim Rodovičam un aizbraukšu pie Poļakova. Cilvēks palicis bez palīdzības.

Ar cieņu

s dr. B o m g a r d S.

Galvenā ārsta atbildes zīmīte:-

Cienījamais Vladimir MihailoviČ, brauciet.

P e t r o v s.

Vakaru es pavadīju pie vilcienu kustības saraksta. Nokļūt līdz Gorelovai varēja tā: rīt divos dienā izbraukt ar Maskavas pasta vilcienu, nobraukt trīsdesmit verstis pa dzelzceļu, izkāpt N. stacijā, bet no tās divdesmit divas verstis braukt ar kamanām līdz Gorelovas slimnīcai.

«Ja veiksies, Gorelovā būšu rītnakt,» es, gultā gulēdams, prātoju. «Ar ko gan viņš saslimis? Ar tīfu, ar plaušu karsoni? Ne ar vienu, ne otru … Tad viņš būtu rakstījis vienkārši: «Esmu saslimis ar plaušu karsoni.» Bet vēstule bija juceklīga, mazliet divējādi izprotama … «Smagi… un nelāgi saslimis …» Ar ko? Vai ar sifilisu? Jā, bez šaubām, ar sifilisu. Viņu pārņēmušas šausmas… viņš to slēpj … baidās… Bet ar kādiem zirgiem, interesanti zināt, es no stacijas braukšu uz Gorelovu? Tas būs nelāga joks, ja, krēslai metoties, iebraukšu stacijā un neatradīsies, ar ko "nokļūt galā … Nu nē. Gan jau kaut ko atradīšu. Stacijā pie kāda sameklēšu zirgus. Jānosūta telegramma, lai viņš izsūta pretī zirgus! Nav jēgas! Telegramma nonāks galā dienu pēc manas atbraukšanas… Uz Gorelovu taču tā pa gaisu neaizlidos. Gulēs stacijā, kamēr radīsies kāda iespēja nosūtīt. Es taču Gorelovu pazīstu. Tas tik ir aizkakts!»

Uz blankas rakstītā vēstule gulēja uz naktsgaldiņa lampas gaismas lokā, un līdzās atradās uzbudinājuma pilnā bezmiega līdzgaitnieks — pelnutrauks, kurā smēķu gali slējās kā sari. Es grozījos uz sagumzītā palaga, un sirdī cēlās īgnums. Vēstule sāka mani kaitināt.

Patiesi: ja nav nekā akūta, bet, teiksim, sifiliss, kāpēc tad viņš pats nebrauc šurp? Kāpēc man putenī jātrencas pie viņa? Vai es viņam vienā vakarā izārstēšu luesu, vai? Vai arī barības vada vēzi? Bet ko te runāt par vēzi! Viņš ir divus gadus jaunāks par mani. Viņam ir divdesmit pieci gadi… «Smagi…» Sarkoma? Vēstule ir muļķīga, histēriska. Tāda, no kuras saņēmējam var sākties migrēna … Un te jau tā ir. Deniņos savelkas dzīsliņa … Tātad, no rīta mostoties, sāpe no tās kāps augšup uz galvvidu, pārņems pusi galvas, un pievakarē būs jārij piramidons ar kofeīnu. Bet kā lai brauc kamanās, ja iedzerts piramidons? Būs no feldšera jāpaņem izbraucamais kažoks, savā mētelī rīt varu pārsalt… Kas viņam atgadījies … «Pavīdēs cerība …» — tā raksta romānos, nevis nopietnās dakteru vēstulēs!… Jāguļ, jāguļ… Vairs nedomāt par to. Rīt viss kļūs skaidrs … Rīt.

Es pagriezu slēdzi, un manu istabu acumirklī aprija tumsa. Jāguļ… Dzīsliņa smeldz … Tomēr man nav tiesību uz cilvēku dusmoties par muļķīgo vēstuli, vēl nezinot, kas īsti atgadījies. Cilvēks kaut kādā veidā cieš un tad nu raksta otram. Nu, kā nu māk, kā var… Un migrēnas un nemiera dēļ nav krietni viņu nopulgot kaut vai domās. Varbūt vēstule nemaz nav nepatiesa, nepavisam nav romantiska. Es viņu, Serjožu Poļakovu, neesmu redzējis divus gadus, taču atceros lieliski. Viņš vienmēr bijis ļoti nosvērts cilvēks … Jā. Tātad gadījusies kāda nelaime … Un man deniņos dzīsliņa vairs tik ļoti nesmeldz…

Laikam tuvojas miegs. Kāds īsti ir miega mehānisms? … Esmu lasījis fizioloģijā… tomēr jautājums ir neskaidrs … Es nesaprotu, kas īsti ir miegs… kā aizmieg smadzeņu šūnas. Es to nesaprotu, slepeni atzīstos. Un nezin kāpēc man ir tāda pārliecība, ka arī pats fizioloģijas grāmatas autors nav pavisam cieši pārliecināts… Viena teorija tikpat laba kā citas… Lūk, pār cinkotu galdu pārliecies Serjožka Poļakovs zaļā frencī ar zeltītām pogām, bet uz galda guļ līķis …

Hm, jā … nu, tas jau sapnis …

—   Po-ļa-ko-vu? Nevar būt! Vai Poļakovu?!

—   Uzvārda gan nezinu.

—   Tad nu tā … Tūliņ, tūliņ eju. Bet jūs skrieniet pie galvenā ārsta, modiniet viņu tūdaļ augšā. Sakiet, ka es viņu nekavējoties izsaucu uz slimnieku uzņemšanas telpu.

Kopēja aizsteidzās — un baltais plankums izzuda m&gt; acīm.

Pēc dažiem mirkļiem uz lieveņa negants vējputenis, sauss un dzelstīgs, iecirtās man vaigos, piepūta mēteļa stērbeles, sastindzināja izbiedēto ķermeni.

Uzņemšanas telpas logos dega balta, nemierīga gaisma. Uz lieveņa es sniega mākonī saskrējos ar vecāko ārstu,, kurš steidzās turpat, kurp es.

—  Jūsējais? Poļakovs? — ķirurgs ieklepodamies vaicāja.

—  Neko nesaprotu. Laikam jau viņš, — es atbildēju, un mēs steigšus iegājām telpā.

No soliņa mums pretī piecēlās satuntuļojusies sieviete. Gar tumšbrūnā lakata malu manī raudzījās saraudātas, pazīstamas acis. Es pazinu Gorelovas vecmāti Marju Vlasjevnu, savu uzticamo palīdzi dzemdību gadījumos Gorelovas slimnīcā.

—   Poļakovs? — es noprasīju.

—  Jā, — Marja Vlasjevna atbildēja, — kādas šausmas, dakter, braucu un drebēju visu ceļu, ka tikai dzīvu novestu galā …

—   Kad tad?

—   Šorīt mazā gaismiņa, — Marja Vlasjevna murmināja, — atskrien sargs un saka… «daktera dzīvoklī šāva …».

Zem lampas, no kuras plūda nejauka, satraucoša gaisma, gulēja dakteris Poļakovs, un jau no paša pirmā acu uzmetiena viņa stingajām, itin kā pārakmeņotajām velteņu pēdu apakšām man sirds ierasti sažņaudzās.

Viņam noņēma cepuri •— un parādījās mikli, salipuši mati. Manas rokas, kopējas rokas, arī Marjas Vlasjevnas rokas sāka zibēt ap Poļakovu, un zem mēteļa kļuva redzama balta marle ar izplūdušiem, dzeltensarkaniem plankumiem. Viņa krūtis cilājās vāji. Es pataustīju pulsu un nodrebēju: pulss zem pirkstiem zuda — stiepās un trūka līdzīgi pavedienam ar biežiem un nestipriem mezgliņiem. Ķirurga roka jau sniedzās uz pleca pusi, saknieba pirkstos bālo pleca miesu, lai iešļircinātu kamparu. Tad ievainotais ar pūlēm pavēra muti, turklāt uz tās parādījās sārta asiņu josliņa, tik tikko pakustināja zilās lūpas un vienaldzīgā, vārā balsī noteica:

—   Lai nu paliek kampars. Pie velna!.

—   Nerunājiet, — ķirurgs viņam atbildēja un ievadīja dzelteno eļļu zem ādas.

—   Jādomā, ka skarta sirds somiņa, — Marja Vlasjevna pačukstēja, stingri ieķērās galda malā un cieši ielūkojās ievainotā nolaistajos, aprises zaudējušajos plakstos (viņa acis bija aizvērtas). Iedobumos ap nāsīm arvien spilgtāk iezīmējās pelēki violetas ēnas, līdzīgas saulrieta ēnām, un tās aprasoja ar sīkām, dzīvsudraba pilieniņiem līdzīgām sviedru lāsītēm.

—  Vai revolveris? — ķirurgs, vaigam noraustoties, ieprasījās.

—   Brauniņš, — Marja Vlasjevna nomurmināja.

—   E-ek, — ķirurgs spēji, it kā nikni un ar dusmām noteica un piepeši, atmetis ar roku, atgāja malā.

Es neizpratnē bailīgi pagriezos pret viņu. Aiz pleca pazibēja vēl kādas acis. Bija pienācis vēl viens ārsts.

Poļakovs piepeši greizi sašķobīja muti kā aizmidzis cilvēks, kad tas lūko aizdzīt uzmācīgu mušu, un tad viņa apakšžoklis sāka kustēties, it kā viņu smacētu kāds kamols un viņš pūlētos to norīt. Ak vai, tam, kurš redzējis nejaukos revolvera vai šautenes šāviena ievainojumus, šī kustība ir labi pazīstama! Marja Vlasjevna sāpīgi saviebās un nopūtās.

—   Dakteri Bomgardu… — Poļakovs tikko dzirdami sacīja.

—   Esmu te, — es nočukstēju, un mana balss maigi noskanēja pie pašām viņa lūpām.

—   Klade jums … — Poļakovs izdvesa piesmakušā un vēl vārgākā balsī.

Tad viņš atvēra acis un pacēla tās pret skumīgajiem, krēslā gaistošajiem uzņemšanas istabas griestiem. Tumšie redzokļi lēnām pielija ar gaismu, kas likās plūstam no iekšienes, acu baltums kļuva šķietami caurspīdīgs, iezilgans. Acis apstājās augstumos, tad kļuva blāvas un zaudēja īslaicīgo skaistumu.

Dakteris Poļakovs bija miris/

Nakts. Drīz ausīs rīts. Lampa deg ļoti spoži, jo pilsē• tiņa guļ un elektriskās strāvas ir daudz. Visur valda klusums, un Poļakova.līķis atrodas kapličā. Nakts.

No lasīšanas iekaisušo acu priekšā uz galda guļ atvērta aploksne un lapiņa. Tajā rakstīts:

Mīļo biedri!

Es Jūs negaidīšu. Vairs nevēlos ārstēties. Tas ir bezcerīgi. Ari mocīties es vairs ilgāk negribu. Esmu pietiekami izmēģinājis. Es brīdinu citus: sargieties no baltajiem kristāliem, kas šķīdināmi ūdeni attiecībā viens pret divdesmit pieci. Es tiem pārlieku uzticējos, un tie mani pazudināja. Savu dienasgrāmatu dāvinu Jums. Vienmēr esmu Jūs uzskatījis par zinātkāru cilvēku un cilvēcisku dokumentu cienītāju. Ja interesē, izlasiet manas slimības vēsturi.

Palieciet sveiks, Jūsu S. P o ļ a k o v s.

Piezīme ar prāviem burtiem:

Manā nāvē lūdzu nevienu nevainot.

Ārsts Sergejs Poļakovs.

1918. gada 13v februārī.

Līdzās pašnāvnieka vēstulei gulēja parasta klade melnas vaskadrānas vākos. Līdz vidum lapas izplēstas. Atlikušajā klades daļā bija īsas piezīmes, sākumā rakstītas ar zīmuli vai tinti sīkā, skaidrā rokrakstā, bet klades beigās ar ķīmisko zīmuli vai resnu sarkanu zīmuli nevērīgā, lēkājošā rokrakstā un ar daudziem saīsinātiem vārdiem.

IV

… un esmu ļoti priecīgs. Lai paldies dievam: jo nomaļāka vieta, jo labāk. Nespēju redzēt cilvēkus, bet te es neviena neredzēšu, vienīgi slimos un zemniekus. Bet tie jau nekādi neaizskars manu rētu? Un pārējie arī ir satupināti pa zemstu iecirkņiem tikpat sliktās vietās kā es. Visu manu izlaidumu, kas nebija pakļauts iesaukšanai karā (1916. gada izlaiduma 2. kategorijas zemessardzes karavīri), izvietoja pa zemstēm. Bet tas jau nevienu neinteresē. No draugiem esmu uzzinājis vienīgi par Ivanovu un Bomgardu. Ivanovs izraudzījies Arhangeļskas guberņu (gaumes lieta), bet Bomgards, kā stāstīja feldšeriene, nīkst manējam līdzīgā nomaļā iecirknī Gorelovā, triju apriņķu attālumā no manis. Gribēju viņam aizrakstīt, taču pārdomāju. Nevēlos cilvēkus ne redzēt, ne dzirdēt.

21. janvari.

Putenis. Nekas nenotiek.

25. janvārī.

Cik skaidrs saulriets! Migrenīns — antipyrinum cojfeinum un ac. citric. savienojums.

Pulveros pa 1,0… Vai tad drīkst pa 1,0?… Drīkst.

3. februāri.

Šodien saņēmu pagājušās nedēļas avīzes. Lasīt nelasīju, tomēr uznāca kārdinājums ielūkoties teātru nodaļā. «Aīda» gājusi pagājušajā nedēļā. Tātad viņa iznāca uz paaugstinājuma un dziedāja: «Mans mīļais draugs, pie manis nāc …»

Viņai ir neparasta balss, un cik dīvaini, ka ar skaidru, plašu balsi apveltīta tumša dvēsele …

(Te ir pārtraukums, izplēstas divas vai trīs lappuses.)

… zināms, necienīgi, dakteri Poļakov. Un arī ģimnāzistu garā — ir muļķīgi ar rupjām lamām uzbrukt sievietei par to, ka viņa aizgājusi! Negribēja dzīvot un aizgāja. Un cauri. Cik viss būtībā ir vienkārši! Operdziedone sagāja kopā ar jaunu ārstu, gadu nodzīvoja un aizgāja.

Vai nogalināt viņu? Nogalināt? Ak, cik viss muļķīgs un tukšs. Cik bezcerīgs!

Negribu domāt. Negribu …

11. februārī.

Putina vienā putināšanā … Mani ieputina! Augiem vakariem esmu viens pats, gluži viens. Iededzu lampu un sēžu. Pa dienu jau es vēl redzu cilvēkus. Taču strādāju automātiski. Ar darbu esmu apradis. Tas nav tik briesmīgs, kā agrāk domāju. Tik tiešām, man daudz palīdzējis kara hospitālis. Šurp es tomēr neatbraucu kā galīgs nepraša.

Šodien pirmo reizi izdarīju pagrieziena operāciju.

Un tā nu te sniegos esam aprakti trīs cilvēki: es, vecmāte Anna Kirillovna un feldšeris. Feldšeris ir precējies. Viņi (feldš. personāls) dzīvo sētas mājā. Bet es viens pats.

15. februārī.

Pagājušajā naktī atgadījās kaut kas interesants. Taisījos likties gulēt, kad man piepeši sākās sāpes kuņģa apvidū. Un kādas! Uz pieres izspiedās auksti sviedri. Mūsu medicīna tomēr ir apšaubāma zinātne, man jāpiezīmē. No kā gan cilvēkam, kam nav itin nekādas kuņģa vai zarnu trakta kaites (piem., apendic.), kam lieliski darbojas ^aknas un nieres, kam zarnas funkcionē pilnīgi normāli, var naktī uznākt tādas sāpes, ka viņam jāsāk valstīties pa guļvietu?

Vaidēdams aizvilkos līdz virtuvei, kur pa nakti guļ virēja ar savu vīru Vlasu. Aizsūtīju Vlasu pie Annas Kirillovnas. Viņa naktī atnāca pie manis un bija spiesta man iešļircināt morfiju. Viņa saka, es esot bijis gluži zaļš. No kā gan?

Mūsu feldšeris man nepatīk. Pārlieku noslēgts, bet Anna Kirillovna ir ļoti jauka un saprātīga. Taisni jābrīnās, kā sieviete, kas vēl nav veca, spēj pilnīgā vientulībā dzīvot šajā sniega kapā. Viņas vīrs ir vācu gūstā.

Nevaru neizteikt cildinājumu tam, kurš pirmais no magoņu galviņām ieguvis morfiju. Tas ir īsts cilvēces labdaris. Sāpes mitējās septiņas minūtes pēc iešļircinājuma. Interesanti: sāpes vēlās vienlaidu vilnī, bez kādām pauzēm, tā ka man sāka galīgi trūkt elpas, it kā vēderā būtu iedurts un tiktu grozīts nokaitēts lauznis. Minūtes četras pēc iešļircinājuma es sāku manīt sāpes uznākam viļņveidīgi.

Būtu ļoti labi, ja ārstam butu iespējams pašam pie sevis pārbaudīt daudzas zāles. Tad viņam būtu pavisam citāda izpratne par šo zāļu iedarbību. Pēc iešļircinājuma es pirmoreiz pēdējo mēnešu laikā gulēju ciešā un spirdzinošā miegā — nedomādams par sievieti, kas mani pievīlusi.

• 16. februārī.

Šodien Anna Kirillovna pieņemšanas laikā apvaicājās, kā es jūtos, un teicās pirmoreiz pa visu laiku redzam, ka es neesot drūms.

—   Vai tad es esmu drūms?

—   Ļoti, — viņa ar pārliecību atbildēja un piebilda, ka brīnoties, kāpēc es vienmēr klusējot.

—   Tāds cilvēks nu es reiz esmu.

Taču tie ir meli. Līdz savai ģimenes drāmai es biju ļoti dzīvespriecīgs cilvēks.

Krēsla iestājas agri. Esmu dzīvoklī viens pats. Vakarā kaut kur aiz krūšu kaula uznāca sāpes, tomēr ne stipras, tās likās kā vakarējo sāpju ēna.; Baidīdamies no vakardienas lēkmes atkārtošanās, es pats sev iešļircināju gūžā vienu centigramu.

Sāpes pārgāja gandrīz acumirklī. Labi, ka Anna Kirillovna bija atstājusi pudelīti.

18-ajā.

Četri iešļircinājumi nav bīstami.

25. februāri.

Ir nu gan ērmota tā Anna Kirillovna! It kā es nebūtts ārsts, IV2 šļirces morph. Jā.

1. martā.

Dakteri Poļakov, esiet piesardzīgs!

Blēņas.'

Krēsla.

Bet jau pagājusi puse mēneša, kopš es domās ne reiz&amp; neesmu atgriezies pie sievietes, kura mani pievīla. Motīvs no viņas dziedātās Amnerisas partijas ir no manis atkāpies. Es ar to ļoti lepojos. Es esmu vīrietis.

Anna K. slepenībā ir kļuvusi par manu sievu. Nekā citādi jau nevarēja notikt. Esam ieslēgti neapdzīvotā salā.

Sniegs kļuvis citādāks, it kā pelēkāks. Barga sala vairs nav, taču puteņi laiku pa laikam vēl uznāk…

Pirmais" mirklis: šķiet, kaut kas pieskaras kaklam. Šis pieskāriens kļūst silts un vēršas plašumā. Nākamajā mirklī salts vilnis pēkšņi aizplūst gar pakrūti, bet pēc tam domas kļūst neparasti skaidras un sākas darbaspēju izvirdums. Izbeidzas itin visas nepatīkamās sajūtas. Tā ir cilvēka garīgā spēka izpausmes augstākā pakāpe. Un, ja mani nebūtu samaitājusi medicīniskā izglītība, es apgalvotu, ka normāli strādāt cilvēks spēj tikai pēc morfija iešļircinājuma. Patiesi, cilvēks gan neder ne velnam, ja niecīgākā neiralģija to spēj pilnīgi izsist no sliedēm!

Anna K. baidās. Nomierināju viņu, teikdams, ka es kopš bērnības izceļos ar milzīgu gribasspēku.

2. marta.

Klīst baumas par kaut ko grandiozu. It kā esot gāzts Nikolajs II.

Liekos gulēt ļoti agri. Ap deviņiem. Un guļu saldā aniegā.

10. martā.

Tur notiek revolūcija. Diena kļuvusi garāka un krēsla it kā mazliet zilganāka.

Tādus sapņus es rīta pusē vēl nekad neesmu redzējis. 'Tie ir dubultsapņi.

Turklāt galvenais no tiem, varētu teikt, ir no stikla. Tas ir caurspīdīgs.

Tad nu tā — es redzu neganti spožu rampu, no tās "plūstin plūst daudzkrāsainu uguņu lente. Amnerisa, zaļu spalvu vēdekli rokā šūpodama, dzied. Orķestris, kas šķiet galīgi neesam no šīspasaules, ir neparasti pilnskanīgs. Bet es to nespēju izteikt vārdos. īsāk sakot, normālā •sapnī mūzikai nav skaņas… (Normālā? Tas vēl ir jautājums, kāds sapnis ir normālāks! Protams, es jokoju…) :nav skaņas, bet manā sapnī tā ir dzirdama debešķīgi skaista. Un, galvenais, es pēc paša gribas varu šo mūziku padarīt skaļāku vai klusāku. Nāk prātā, ka «Karā un .mierā» ir aprakstīts, kā Petja Rostovs pusmiegā pārdzīvo tādu pašu stāvokli. Ļevs Tolstojs ir lielisks rakstnieks!

Un nu par caurspīdību: lūk, cauri Aīdas zaigojošajām krāsām gluži reāli rādās mana pa kabineta durvīm saredzamā rakstāmgalda mala, lampa, spīdošā grīda, un skaidri dzirdami soļi, kas, cauri Lielā teātra orķestra skaņu vilnim lauzdamies, patīkami klaudz kā dobjas kastaņetes.

Tātad pulkstenis ir astoņi, tā ir Anna K-, kas nāk šurp mani modināt un pastāstīt, kas notiek pieņemamā istabā.

Viņa nenojauš, ka mani nevajag modināt, ka es visu dzirdu un varu ar viņu sarunāties.

Un vakar es šādu mēģinājumu izdarīju.

Anna. Sergej Vasiļjevič …

E s. Es dzirdu … (Klusām saku mūzikai — «skaļāk!».)

Mūzika — varens akords.

Re diēzs …

Anna. Piereģistrēti divdesmit cilvēki.

Amnerisa (dzied).

To tomēr nav iespējams izteikt uz papīra.

Vai šādi sapņi ir kaitīgi? Ai nē! Pēc tiem es pieceļos stiprs un možs. Un labi strādāju. Mart pat ir radusies interese, bet līdz šim tās nebija. Un nav jau brīnums: visas manas domas vijās vienīgi ap manu bijušo sievu.

Bet tagad esmu mierīgs.

Esmu mierīgs.

19. martā.

Naktī man izcēlās ķilda ar Annu K-

—   Es vairs negatavošu šķīdumu.

Sāku viņu pierunāt:

—   Muļķības, Annusja. Vai es kāds mazais bērns, vai?

—   Negatavošu. Jūs aiziesiet postā.

—   Nu, kā gribat. Saprotiet, man ir sāpes krūtīs!

—   Ārstējieties.

—   Kur?

—        Brauciet atvaļinājumā. Ar morfiju neārstējas. — Tad viņa padomāja un piebilda: — Nevaru sev piedot, ka toreiz pagatavoju jums otru pudelīti.

—   Vai tad es kāds morfinists, vai?

—   Jā, jūs kļūstat par morfinistu.

—   Tātad jūs neiesiet?

—   Nē.

Tad es pirmoreiz sevī atklāju netīkamas spējas dusmoties un, galvenais, kliegt uz cilvēkiem, kad man nav taisnība.

Tas tomēr nenotika uzreiz. Aizgāju uz guļamistabu. Palūkojos. Pudelītes dibenā vēl mazliet palicis. Ievilku; šļircē — tur bija ceturtdaļa šļirces. Aizmetu šļirci pa roku. galam, gandrīz sasitu to un pats sāku drebēt. Rūpīgi? pacēlu un apskatīju — neviena plīsumiņa. Nosēdēju guļamistabā minūtes divdesmit. Iznāku laukā — Annas nav.

Aizgājusi.

Iedomājieties — es neizturēju, devos pie viņas. Pieklauvēju pie apgaismotā loga sētas mājā. Viņa, lakatā ietinusies, iznāca uz lieveņa. Nakts bija klusa, klusa. Sniegs čaugans. Kaut kur tālu debesīs jaušams pavasaris.

—   Anna Kirillovna, esiet tik laba, iedodiet atslēgas!:

Viņa nočukstēja:

—   Nedošu.

—       Biedrene, esiet tik laba, dodiet man aptiekas atslēgas! Es jums to saku kā ārsts.

Pustumsā redzēju, kā viņas seja pārvērtās, kļuva gauži' bāla, bet acis ieduba, noslēpās dziļāk un satumsa. Un viņa atbildēja balsī, no kuras man sirdī ietrīsējās žēlums.

Taču mani tūliņ atkal pārņēma dusmas.

Viņa:

—        Kāpēc, kāpēc jūs tā runājat? Ak, Sergej Vasiļjevič, man taču jūsu žēl.

Tad Anna izvilka rokas no lakata apakšas, un es ieraudzīju, ka atslēgas ir viņai rokās. Tātad viņa, iznākdama pie manis, bija tās paķērusi līdzi.

Es (rupji):

—   Dodiet šurp atslēgas!

Un izrāvu tās viņai no rokām.

Un pa satrupējušām, lēkājošām laipām devos uz balsnījošo slimnīcas korpusu.

Sirdī man plosījās negants niknums un pirmām kārtām tāpēc, ka man nav itin nekādas jēgas, kā gatavojams morfija šķīdums zemādas iešļircinājumiem. Esmu ārsts, nevis feldšeriene!

Gāju un drebinājos.

Te dzirdu: man aiz muguras kā uzticīgs suns nāk viņa. Tūliņ manī uzbangoja maigums, taču es to apspiedu. Pagriezos atpakaļ un, zobus atiezis, sacīju:

—   Pagatavosiet vai ne?

Un viņa atmeta ar roKu, kā liktenim pakļaudamās: «Sak, ir jau vienalga,» — un klusi atbildēja:

—   Dodiet šurp, pagatavošu …

… Pēc stundas biju normālā stāvoklī. Es, protams, lūdzu viņai piedošanu par bezjēdzīgo rupjību. Pats nezinu, kā man tā gadījās. Senāk es biju pieklājīgs cilvēks.

Viņa manu atvainošanos uzņēma dīvaini. Noslīga ceļos, pieplaka man pie rokām un sacīja:

—        Es uz jums nedusmojos. Nē. Nu es jau zinu, ka jūs esat pagalam. Nu zinu. Un nolādu sevi par to, ka toreiz izdarīju jums iešļircinājumu.

Es viņu nomierināju, kā nu varēju, apgalvodams, ka viņa ne pie kā nav vainīga, ka es pats atbildu par savu rīcību. Nosolījos viņai, ka ar rītdienu sākšu nopietni atradināties, samazinādams devu.

—   Cik jūs tagad iešļircinājāt? &lt;.. .&gt;

—   Nu, neuztraucieties taču!

… Būtībā man viņas satraukums ir saprotams. Patiesi, morphium hidrochloricum ir briesmīgs līdzeklis, ieradums

rodas ļoti ātri. Bet neliels ieradums jau vēl nav morfinisms …

… Taisnību sakot, šī sieviete man ir vienīgais patiesi uzticīgais cilvēks. Un īstenībā viņai arī vajadzētu būt manai sievai. To otru esmu aizmirsis. Aizmirsis. Un tomēr lai par to paldies morfijam …

1917. gada 8. aprīli.

Tās ir mocības.

9. aprīlī.

Pavasaris ir drausmīgs.

Velns pudelē. Kokaīns ir velns pudelē.

Tas iedarbojas tā.

Iešļircinot &lt;…) gandrīz vai acumirklī iestājas mierpilns stāvoklis, kas tūliņ pārvēršas jūsmīgumā un svētlaimē. Arī tas turpinās tikai vienu divas minūtes. Un tad viss izgaist bez pēdām, kā nebijis. Uznāk sāpes, šausmas,, tumsa. Pavasaris dun, melni putni laidelējas pa kailiem zariem, un tālumā kā aplauzītas, melnas spuras pret debesīm slejas mežs, un aiz tā, vai ceturtdaļu debesu pārņēmis, liesmo pirmais pavasara saulriets.

Es ar soļiem pa diagonāli no durvīm uz logu un no loga uz durvīm mēroju sava daktera dzīvokļa vientuļo, tukšo lielistabu. Cik šādu gājienu es varu veikt? Piecpadsmit vai sešpadsmit — ne vairāk. Un tad man jāpagriežas un: jāiet uz guļamistabu. Uz marles līdzās pudelītei guļ šļirce. Paņemu to un, sadurstīto gurnu nevērīgi notriepis ar jodu,, ieduru adatu tajā. Nejūtu nekādu sāpju. Ak, gluži pretēji: es jau iepriekš izbaudu eiforiju, kas tūliņ sekos. Un, lūk,, tā jau klāt. To uzzinu no tā, ka ermoņiku skaņas, ko izvilina uz lievenīša sēdošais, pavasara iejūsminātais sargs. Vlass, — saraustītās, sēcošās ermoņiku skaņas, kas pusapslāpētas ieplūst pie manis caur logu, pārvēršas eņģeļu balsīs un rupjie basi piepūstajās ermoņiku plēšās dūc kā debesu koris. Bet paiet mirklis, un kokaīns asinīs pēc kāda noslēpumaina likuma, kas nav aprakstīts nevienā farmakoloģijas grāmatā, pārvēršas par kaut ko citu. Es zinu: tas ir paša sātana sajaukums ar manām asinīm. Un Vlass uz lieveņa vairs netīk, un es viņu neieredzu, bet saulriets, nemierīgi dunēdams, izdedzina manas iekšas. Un tā pa visu vakaru vairākas reizes pēc kārtas, līdz sāku saprast,

3ca esmu saindējies. Sirds sāk sisties tā, ka es to jūtu rokās, deniņos… bet tad tā gāžas iekšā bezdibenī, un gadās mirkļi, kad domāju par to, ka dakteris Poļakovs vairs dzīvē neatgriezīsies …

13. apriti.

Es, nelaimīgais dakteris Poļakovs, kas šī gada februārī saslima ar morfinismu, brīdinu visus, kam gadīsies tāds ; pats liktenis kā man, lai nemēģina aizstāt morfiju ar kokaīnu. Kokaīns ir visnejaukākā un visviltīgākā inde. Vaikar Anna mani ar kamparu tikko dabūja pie dzīvības, bet šodien esmu pa pusei līķis …

1917. gada 6. maijā.

Labu laiku neesmu skāries klāt savai dienasgrāmatai. Bet žēl gan. Tā īstenībā nav dienasgrāmata, bet slimības vēsture, un man acīmredzot ir profesionāla tieksme pēc mana vienīgā drauga pasaulē (ja neņem vērā manu bēdu sagrauzto un bieži raudošo draudzeni Annu).

Un tā nu, ja reiz ziņas no slimības vēstures, tad te tās 4r: iešļircinu sev morfiju divas reizes diennaktī &lt;.. .&gt;.

Mani iepriekšējie pieraksti ir mazliet histēriski. Nekā īpaši briesmīga nav. Manas darbaspējas tas viss neietekmē ne mazākajā mērā. Gluži otrādi, es visu dienu turos pie dzīvības ar iepriekšējā naktī izdarīto iešļircinājumu. Lieliski tieku galā ar operācijām, esmu nevainojami uzmanīgs pret receptūru un varu dot savu ārsta godavārdu, ka mans morfinisms nav nodarījis nekā slikta maniem pacientiem. Ceru, ka arī nenodarīs. Taču mani moka kas cits. Man visu laiku šķiet — kāds var uzzināt par manu netikumu. Un pieņemšanas laikā man ir grūti, jūtot mugurā mana asistenta — feldšera smago, pētošo skatienu.

Blēņas! Viņš nekā nenojauš. Mani nekas nenodos. Acu zīlītes mani var nodot tikai vakarā, bet vakaros es ar viņu nekad nesastopos.

Milzīgo morfija zudumu mūsu aptiekā es papildināju, aizbraucis uz apriņķi. Taču arī tur man vajadzēja pārdzīvot nepatīkamus brīžus. Noliktavas pārzinis paņēma manu pieprasījumu, kurā es ar gudru ziņu biju ierakstījis •arī visādus citādus niekus, tādus kā kofeīns, kura mums ir, cik uziet, un sacīja: — Četrdesmit gramu morfija?

Un es jūtu, ka slēpju acis kā skolas puika. Jūtu, ka piesarkstu …

Viņš saka:

— Tāda daudzuma mums nav. Iedošu gramus desmit.

Un viņam patiesi nav, bet man liekas, ka viņš uzminējis manu noslēpumu, ka viņš ar acīm mani tausta un urbj, un es uztraucos un mokos.

Nē, acu zīlītes, vienīgi acu zīlītes ir bīstamas, un tāpēc cieši jo cieši jāapņemas vakaros ar cilvēkiem nesastapties. Šādam nolūkam ērtāku vietu par manu iecirkni patiesi būtu grūti atrast: nu jau ilgāk par pusgadu es neredzu neviena cita kā tikai savus slimniekus. Bet tiem gar mani nav nekādas daļas.

18. maijā.

Tveicīga nakts. Tuvojas negaiss. Melnais bungulis tālumā aiz meža aug augumā un pieblīst. Are, noplaiksnīja arī zibens, tā blāvi un satraucoši. Nāk negaiss.

Man priekšā ir grāmata, un tajā par atturēšanos no morfija sacīts:

«… liels nemiers, satraukti grūtsirdīgs noskaņojums, ātra uzbudināmība, atmiņas atslābums, dažkārt halucinācijas un neliela apziņas aptumšošanās…»

Halucinācijas man nav gadījušās, bet par visu pārējo varu teikt: ak, cik neizteiksmīgi, bezkrāsaini vārdi, kas nekā neizsaka!

«Grūtsirdīgs noskaņojums»! …

Nē, es, kas esmu saslimis ar šo drausmīgo slimību, brīdinu ārstus, lai tie ir žēlsirdīgāki pret saviem pacientiem. Nevis «grūtsirdīgu noskaņojumu», bet gausu miršanu pārdzīvo morfinists, tiklīdz tas kādu stundu vai divas būs palicis bez morfija. Gaisam nav sāta, to nav iespējams ievilkt plaušās .. . ķermenī nav nevienas šūniņas, kas netvīktu … Pēc kā? To nav iespējams ne pateikt, ne izskaidrot. Vārdu sakot, cilvēka nav. Viņš ir izslēgts. Kustas, alkst un cieš līķis. Viņš nevēlas neko citu, nedomā ne par ko citu kā vien par morfiju. Morfiju!

Nāve aiz slāpēm — tā ir debešķīga, svētlaimīga nāve, salīdzinot ar alkām pēc morfija. Tā laikam dzīvs apraktais kapā tver pēdējos niecīgos elpas vilcienus, ar nagiem plosīdams ādu uz krūtīm. Tā ķeceris uz sārta vaid un lokās, kad pirmās liesmu mēles sāk laizīt viņa kājas…

Nāve — smacējoša, gausa nāve… ;

Lūk, kas slēpjas aiz šiem profesora vārdiem «grūtsirdīgs noskaņojums».

Vairs ilgāk nespēju. Un tad ņēmu un tūliņ sev iešļircināju. Elpas vilciens. Vēl viens elpas vilciens.

Vieglāk. Un nu … nu … tāds kā piparmētru vēsumiņš pakrūtē… &lt;…) Ar to man pietiks līdz pusnaktij…

Blēņas. Šis pieraksts — tīrās blēņas. Nav tik briesmīgi. Agri vai vēlu es atmetīšu! … Bet tagad jāguļ, jāguļ.

Ar šo muļķīgo cīņu pret morfiju es sevi tikai moku un novājinu.

(Tālāk kladē kādas divdesmit lappuses izgrieztas.)

… brī.

… tkal vemšana pīkst. 4 un 30 minūtēs.

Kad man kļūs vieglāk, pierakstīšu savus šausmīgos iespaidus.

1917. g. 14. novembri.

Tā nu pēc bēgšanas no Maskavas, no daktera … (uzvārds rūpīgi nosvītrots) dziednīcas atkal esmu mājās. Lietus strūklu blīvais plīvurs slēpj, no manis pasauli. Un lai jau slēpj to no manis. Pasaule man nav vajadzīga, tāpat kā es pasaulē nevienam neesmu vajadzīgs, šaušanu un apvērsumu pārdzīvoju, vēl būdams dziednīcā. Bet doma, ka ārstēšanās jāatmet, manī slepus nobrieda jau pirms ielu cīņām Maskavā. Paldies morfijam par to, ka tas padarījis mani drosmīgu. Nekāda šaušana mani nebaida. Un kas gan vispār spēj nobiedēt cilvēku, kurš domā tikai par vienu — par brīnumainajiem, dievišķīgajiem kristāliem. Kad feldšere, ko lielgabalu dārdoņa bija galīgi nomocījusi…

(Te izrauta lappuse.)

… plēsu šo lappusi, lai neviens nevarētu izlasīt apkaunojošo aprakstu par to, kā diplomēts cilvēks, bailīgi slapstīdamies, bēdzis un zadzis pats savu uzvalku.

Ko nu par uzvalku!

Aizbēgu ar slimnīcas kreklu mugurā. Par to nebija vaļas domāt. Nākamajā dienā, izdarījis iešļircinājumu, kļuvu možāks un atgriezos pie daktera N. Viņš mani sagaidīja žēlsirdīgi, tomēr žēlsirdībai cauri bija jaušams nicinājums.

Un tas nu bija lieki. Viņš taču ir psihiatrs, viņam jāsaprot, ka es ne vienmēr valdu pār sevi. Esmu slims. Kāpēc tad es būtu nicināms? Atdevu slimnīcas kreklu.

Dakteris teica:

—   Paldies, — un piebilda: — Ko jūs tagad domājat iesākt?

Es moži sacīju (biju tobrīd eiforiskā stāvoklī):

—   Esmu nolēmis atgriezties savā nomaļajā kaktā, jo arī mans atvaļinājums ir galā. Esmu jums ļoti pateicīgs par palīdzību, jūtos tagad daudz labāk. Turpināšu ārstēties mājās.

Viņš atbildēja tā:

—   Jūs nepavisam nejūtaties labāk. Man patiesi nāk smiekli, ka jūs to sakāt man. Pietiek taču uzmest vienu pašu skatienu jūsu acu zīlītēm. Nu, kam jūs to gribat iestāstīt? …

—   Es, profesor, nevaru uzreiz atradināties … it īpaši tagad, kad risinās visi šie notikumi… šaušana mani galīgi sabeigusi…

—   Tā ir beigusies. Lūk, nodibinājusies jauna vara. Liecieties atkal slimnīcā!

Es tūliņ visu atcerējos… aukstos gaiteņus… kailās, ar eļļas krāsu krāsotas sienas … un es velkos kā suns ar pārsistu kāju… kaut ko gaidu… Ko tad? Karstu vannu?… 0,05 morfija iešļircinājumu. Devu, no kuras, tiesa gan, nevar nomirt… bet tikai… un visa grūtsirdība paliek, spiež kā smaga nasta, kā jau līdz šim spiedusi … Vientulīgās naķtīs, kreklu, ko es uz savas miesas saplēsu, lūgdamies, lai mani laiž laukā …

Nē. Nē. Ja esat izgudrojuši morfiju, izdabūjuši to laukā no dievišķā auga sakaltušām, kraukšķošām galviņām, tad nu atrodiet arī līdzekli, kā ārstēt bez mokām! Es spītīgi papurināju galvu. Tad viņš paslējās augšup — un es bailēs metos uz durvīm. Man likās — viņš grib man aiz muguras noslēgt durvis un ar varu paturēt mani dziednīcā…

Profesors piesarka kā uguns.

—   Es neesmu cietuma uzraugs, — viņš noskaities teica, — un man te nav Butirki. Sēdiet mierīgi! Pirms divām nedēļām jūs lielījāties, ka esot pilnīgi normāls. Bet īstenībā…'— viņš izteiksmīgi atdarināja manu izbaiļu žestu, — es jūs neturu, cienītais.

—   Profesor, atdodiet manu apņemšanās rakstu. Es jūs ļoti lūdzu, — un pat mana balss žēli iedrebējās.

—   Lūdzu.

Viņš noskrapstināja galda atvilktnes atslēgu un atdeva manu zīmi (par to, ka apņemos iziet visu divu mēnešu ārstēšanās kursu un ka mani var dziednīcā aizturēt utt., vārdu sakot, parastā parauga).

Ar drebošu roku paņēmu šo zīmi un noglabāju, nošļupstēdams:

—   Pateicos jums.

Tad piecēlos, lai dotos prom. Un sāku iet.

—   Dakteri Poļakov! — noskanēja man pakaļ. Es, turēdamies pie durvju roktura, pagriezos atpakaļ. — Paklausieties, — viņš ierunājās, — apdomājiet! Saprotiet taču, ka jūs tik un tā nonāksiet psihiatriskajā slimnīcā, nu, mazliet vēlāk… Un turklāt daudz sliktākā stāvoklī. Es ar jums tomēr rēķinājos kā ar ārstu. Bet tad jūs ieradīsieties jau pilnīga garīgā sabrukuma stāvoklī. Jūs, dārgais, būtībā nedrīkstat arī praktizēt, un laikam būtu noziegums nebrīdināt jūsu darbavietu.

Es nodrebēju un skaidri jutu, ka manā sejā izzūd sārtums (kaut man jau tāpat tā ir gauži maz).

—   Es, — neskanīgā balsī ieteicos, — lūdzu jūs, profesor, nevienam neko neteikt… Nu, tad taču mani atlaidīs no darba … Izdaudzinās par slimu … Par ko jūs gribat man to nodarīt?

—   Ejiet, — viņš pikti izsaucās, — ejiet! Es neko neteikšu. Jūs tikpat atvedīs atpakaļ …

Es devos prom un, goda vārds, visu ceļu aiz sāpēm un kauna drebinājos … Kāpēc? …

Ļoti vienkārši. Ak, mans draugs, mana uzticamā dienasgrāmata! Tu taču mani nenodosi? Nav nekādas nozīmes uzvalkam, bet gan tam, ka es dziednīcā nozagu morfiju. Trīs kubikcentimetrus kristālos un desmit gramus vienprocentīgā šķīduma.

Manas domas saista ne tikai tas, bet arī vēl kas cits. Atslēga rēgojās skapja durvīs. Nu, bet ja tās nebūtu bijis? Vai es būtu skapi uzlauzis vai ne? Ko? Godīgi sakot? Būtu gan uzlauzis.

Un tātad — dakteris Poļakovs ir zaglis. Gan vēl pagūšu šo lappusi izplēst.

Nu, par to praktizēšanu viņš tomēr šāva pār strīpu. Jā, esmu deģenerāts. Pilnīgi pareizi. Manī ir sācies morāls personības sabrukums. Bet strādāt es varu — es nevienam no saviem pacientiem nevaru nedz nodarīt ko ļaunu, nedz kaitēt.

Jā, kāpēc tiku zadzis? Gauži vienkārši. Es nospriedu, ka kauju un visas tās jezgas laikā sakarā ar apvērsumu nekur nevarēšu dabūt morfiju. Bet, kad viss pieklusa, es kādā nomales aptiekā dabūju vēl &lt;…) šķīduma — man tā ir nederīga un apnicīga manta. &lt;…) Un vēl vajadzēja pazemoties. Farmaceits pieprasīja zīmogu, noraudzījās manī drūmi un aizdomīgi. Toties nākamajā dienā es, būdams atkal formā, kādā citā aptiekā dabūju bez aizķeršanās &lt;…) — uzrakstīju recepti slimnīcai (reizē, protams, arī kofeīnam un aspirīnam). Un kāpēc tad man galu galā būtu jāslēpjas un jābaidās? PatiešSm, vai tad man uz pieres rakstīts, ka esmu morfinists? Kam tur galu galā kāda daļa?

Un vai gan sabrukums ir tik liels? Par lieciniekiem uzdodu šos pierakstus. Tie ir saraustīti, bet es jau neesmu rakstnieks! Vai tad tajos ir kādas negudras domas? Manuprāt, es spriežu pavisam saprātīgi.

Morfinistam ir dota kāda laime, ko tam neviens nevar atņemt, — spēja dzīvot pilnīgā vientulībā. Bet vientulība — tās ir svarīgas," nozīmīgas domas, tā ir apcere, miers, gudrība …

Nakts rit melna un neskanīga. Kaut kur ir kails mežs, aiz tā upīte, aukstums,'rudens. Tālu, tālu ir nemiera pilnā bangojošā Maskava. Mani nesaista itin nekas, man nekā nevajag, un mani ne uz kurieni nevelk.

Dedz, uguns, manā lampā, dedz rāmi — man gribas atpūsties pēc Maskavas piedzīvojumiem, vēlos tos aizmirst.

Un es esmu aizmirsis.

Aizmirsis.

18. novembrī.

Salna. Kļuvis sausāks. Izgāju, lai paietos pa taku līdz upītei, jo gandrīz nekad nedabūju svaigu gaisu.

Personības sabrukums rit savu gaitu, bet es tomēr mēģinu atturēties. Piemēram, šorīt es neizdarīju iešļircinājumu. &lt;…) Man žēl Annas. Katrs jauns procents viņu beidz nost. Man viņas žēl. Ak, kāds lielisks cilvēks!

Jā … Tad … lūk … kad man kļuva slikti, es tomēr nolēmu pamocīties (būtu nu profesors N. par mani patīksminājies) un novilcināt iešļircinājumu, tādēļ gāju uz upi.

Kāds tuksnesīgums! Ne skaņas, ne troksnīša. Krēsla vēl nav iestājusies, taču tā kaut kur noslēpusies un lien pa purvājiem, pa cinatām, starp celmiem… Tā velkas, pamazām velkas uz Ļevkovas slimnīcu … Arī es velkos, atspiedies uz nūjas (taisnību sakot, pēdējā laikā esmu kļuvis mazliet vārgāks).

Te piepeši redzu: no upītes uz manu pusi pa nogāzi ātri lido večiņa ar dzelteniem matiem, zem sava raibā, zvanam līdzīgā brunča kājas nemaz nekustinādama… Pirmajā mirklī es nekā nesapratu un pat nenobijos. Večiņa kā jau večiņa. Dīvaini — kāpēc večiņai saltā laikā kaila galva un mugurā tikai jaciņa vien? … Un turklāt: kur večiņa radusies, kas viņa ir? Tiklīdz pie mums Ļevkovā beidzas pieņemšana un aizbraukušas pēdējās zemnieku ragavas, tā desmit verstu apkaimē — ne dzīvas dvēseles. Miglas vāli, purvāji, meži! Bet tad man pēkšņi pār muguru sāka plūst auksti sviedri — sapratu gan! Večiņa neskrien, bet tieš-i lido, pie zemes neskardamās. Vai nav labi? Tomēr ne jau tādēļ man izlauzās kliedziens, bet gan tālab, ka rokās večiņai bija dakšas. Kāpēc mani sagrāba tādas bailes? Kāpēc? Es nokritu uz viena ceļa, rokas izstiepis, aizsedzis seju, lai viņu neredzētu, tad pagriezos un steberēdams skrēju uz mājām kā uz glābiņa vietu, nevēlēdamies nekā cita kā "vien to, lai man nepārplīst sirds, lai ātrāk varētu iesteigties siltajās istabās, ieraudzīt dzīvo Annu… un sadabūt morfiju…

Un es atskrēju.

Blēņas! Vienkārši halucinacija. Nejauša halucinācija.

19. novembri. Vemšana. Tas ir slikti. Mana nakts saruna ar Annu 21-ajā. Anna. Feldšeris zina.

E s. Vai tiešām? Vienalga. Nieki! &gt; '

A n n a. Ja tu nebrauksi no šejienes prom uz pilsētu, es pakāršos. Vai dzirdi? Paraugies uz savām rokām, paraugies!

E s. Mazliet dreb. Tas mani nepavisam netraucē strādāt.

Anna. Paraugies vien — tās taču ir caurspīdīgas. Kauli un āda …

Paraugies uz savu seju… Klausies, Serjoža, brauc prom, es tevi lūgšus lūdzu, brauc prom …

E s. Bet tu?

Anna. Brauc! Brauc! Tu ej boja.

E s. Nu, tas nu ir par stipru teikts. Bet es patiešām pats nesaprotu, kāpēc esmu tik ātri kļuvis vārgs. Vēl taču nav gads, kopš slimoju. Acīmredzot man tāda konstitūcija.

Anna (bēdīgi). Kas tevi spētu atgriezt dzīvē? Varbūt tā tava sieva, tā Arnnerisa?

E s. O nē! Nomierinies. Paldies morfijam, tas man ļāvis tikt no viņas vaļā.

Anna. Ak dievs … ko lai iesāku? …

Biju domājis, ka tikai romānos ir tādas sievietes kā šī Anna. Un, ja es kādreiz izveseļošos, tad uz visiem laikiem savienošu savu likteni ar viņu. Lai tas otrs nepārnāk no Vācijas!

27. decembri.

Sen neesmu ņēmis rokās kladi. Esmu silti saģērbies, zirgi gaida. Bomgards ir aizbraucis no Gorelovas iecirkņa, un mani sūta viņa vietā. Manā iecirknī būs kāda ārste.

Anna paliek te … Viņa braukās pie manis …

Kaut arī 30 verstis. ,

Cieši nolēmām, ka es no 1. janvāra ņemšu uz vienu mēnesi slimības atvaļinājumu un došos uz Maskavu pie profesora. Atkal došu parakstu un vienu mēnesi pie viņa dziednīcā cietīšu necilvēciskās mokas. Paliec sveika, Ļevkova! Uz redzēšanos, Anna!

1918. gads. Janvāris.

Nekur neaizbraucu. Nespēju šķirties no sava šķīstošā kristāliskā dievekļa. Ārstēšanās laikā es aiziešu bojā.

Un man arvien biežāk un biežāk nāk prātā doma, ka ārstēties man nav vajadzības.

15.   janvārī.

No rīta vemšana.

Trīs četrprocentīga šķīduma iešļircinājumi mijkrēslī.

Trīs četrprocentīga šķīduma iešļircinājumi naktī.

16.  janvārī.

Ir operāciju diena, tāpēc stingra atturēšanās — no nakts līdz pulksten sešiem vakarā.

Krēslā — šajā visšausmīgākajā laikā —jau dzīvoklī skaidri dzirdēju monotonu un draudīgu balsi, kas atkārtoja:

«Sergej Vasiļjevič! Sergej Vasiļjevič!»

Pēc iešļircinājuma viss tūliņ izbeidzās.

17.   janvārī.

Sniegputenis — pacientu nav. Kamēr atturējos, lasīju psihiatrijas mācību grāmatu, un tā uz mani atstāja šausminošu iespaidu. Esmu pagalam, cerību nav.

Baidos no katras iečabēšanās, atturēšanās laikā cilvēkus ienīstu. Man no tiem bail. Eiforijas laikā es tos visus mīlu, tomēr priekšroku dodu vientulībai.

Te jābūt piesardzīgam — te ir feldšeris un divas vecmātes. Ļoti jāuzmanās, lai sevi nenodotu. Man jau ir pieredze, un es sevi nenodošu. Kamēr man ir morfija krājums, neviens neuzzinās. Šķīdumus es gatavoju pats vai laikus aizsūtu Annai recepti. Reiz viņa (muļķīgā kārtā) mēģināja piecprocentīgu šķīdumu aizstāt ar divprocentīgu. Pati to salā un sniegputenī atveda no Ļevkovas.

Par to mums naktī iznāca neganta ķilda. Pārliecināju viņu, lai tā nedara. Šejienes personālam paziņoju, ka esmu slims. Ilgi lauzīju galvu, kādu slimību lai izdomā. Pateicu, ka man ir reimatisms kājās un smaga neirastēnija. Viņi ir brīdināti, ka es februārī braucu atvaļinājumā uz Maskavu ārstēties. Viss norisinās gludi. Darbā nav nekādu starpgadījumu. Izvairos no operēšanas tajās dienās, kad man sākas neatturama vemšana ar žagām. Tās dēļ bija sev jāpiedēvē arī kuņģa katars. Ak, pārlieku daudz slimību vienam cilvēkam!

Šejienes, personāls ir žēlsirdīgs un pats skubina mani iet atvaļinājumā.

Ārējais izskats: esmu vājš, dzelteni bāls kā vasks.

Gāju vannā un pie viena nosvēros uz slimnīcas svariem. Pērngad es svēru 4 pudus, tagad 3 pudus un 15 mārciņas. Uzmetis acis bultiņai, nobijos, vēlāk tas pārgāja.

Uz apakšdelmiem nemitīgi metas augoņi, tāpat uz gurniem. Es neprotu sterili pagatavot šķīdumu, turklāt reizes trīs esmu injicējis ar nenovārītām šļircēm — ļoti steidzos pirms brauciena.

Tas ir nepieļaujami.

18. janvārī.

Redzēju tādu halucināciju: es gaidu melnajos logos parādāmies nezin kādus bālus cilvēkus. Tas ir neizturami. Tikai viena štora. Paņēmu slimnīcā marli un aizklāju logus. Iemeslu nevarēju izdomāt.

Ak, pie velna! Kāpēc man galu galā katrai savai rīcībai jāizdomā iemesls? Tās nu patiesi ir mocības, nevis dzīve!

Vai es savas domas izsaku sakarīgi? Manuprāt, sakarīgi.

Dzīve? Smieklīgi!

19. janvāri.

Šodien, kad mēs aptiekas telpā atpūtāmies un smēķējām, uz brīdi pārtraukuši pieņemšanu, feldšeris, pulverus maisīdams, stāstīja (nezin kāpēc smiedamies), kā kāda feldšeriene, kas slimojusi ar morfinismu un nav varējusi dabūt morfiju, dzērusi pa pusglāzītei opija uzlējuma. Šī mokošā stāstījuma laikā es nezināju, kur acis likt. Kas te smieklīgs? Es vinu ienīstu. Kas gan tur būtu smieklīgs? Kas?

Zaglīgā gaitā devos prom no aptiekas.

«Ko smieklīgu jūs saskatāt šajā slimībā?.,.»

Taču es novaldījos, novaldi…

Manā stāvoklī nav ieteicams būt pārlieku augstprātīgam pret cilvēkiem.

Ak, feldšeris! Viņš ir tikpat nežēlīgs kā šie psihiatri, kas nekādi, nekādi, nekādi neprot palīdzēt slimniekam.

Nekādi.

Iepriekšējās rindas rakstītas atturēšanās laikā, un tajās ir daudz nepatiesības.

1. februāri.

Atbraukusi Anna. Viņa ir dzeltena, slima. Esmu viņu sabeidzis. Sabeidzis. Jā, liels grēks guļ uz manas sirdsapziņas. Nozvērējos viņai, ka braukšu prom februāra vidū.

Vai izpildīšu zvcrestu?

Jā. Izpildīšu.

J. t. būšu dzīvs.

3. februāri.

Tātad: nokalnīte. Noledojusi un bezgalīga, līdzīga tai, pa kuru bērnības pasakā Keju aiznesa lejup ragutiņas. Mans pēdējais lidojums lejup pa šo nokalni, un es zinu, kas mani sagaida lejā. Ak, Anna, drīzumā tevi gaida lielas bēdas, ja tu esi ma-ni mīlējusi…

11. februāri.

Nolēmu tā. Griezīšos pie Bomgarda. Kāpēc tieši pie viņa? Tāpēc, ka viņš nav psihiatrs, tāpēc ka ir gados jauns un ir mans universitātes biedrs. Viņš ir vesels, spēcīgs, bet pieļāvīgs, ja vien spriežu pareizi. Es viņu atceros. Varbūt viņš par mani… viņā es atradīšu līdzjūtību. Viņš kaut ko izdomās. Lai aizved mani uz Maskavu. Es nevaru braukt pie viņa. Atvaļinājumu jau esmu dabūjis. Guļu. Uz slimnīcu neeju.

Feldšeri esmu nepatiesi aprunājis. Nu, lai ari viņš smējās… Tas nav svarīgi. Bija atnācis mani apciemot. Piedāvājās izmeklēt.

Es neļāvu. Atkal atteikuma iemesli? Nevēlos izdomāt iemeslu.

Bomgardam zīmīte ir aizsūtīta.

Cilvēki! Vai man kāds palīdzēs?

Esmu sācis patētiski izsaukties. Un, ja kāds to izlasītu, tad nodomātu — liekulība. Bet neviens jau neizl.

Pirms rakstīju Bomgardam, atcerējos visu. It īpaši acu priekšā uzpeldēja Maskavas stacija novembri^ kad es bēgu

prom no Maskavas. Kāds šaušalīgs vakars! Nozagto morfiju es sev iešļircināju tualetē … Tās bija mocības. Durvīs laužas, balsis dārd, it kā tās būtu no dzelzs, šķendējas par to, ka es ilgi aizņemu vietu, un rokas raustās, un krampītis raustās — tā vien pielūko, ka durvis neatsprāgst…

Kopš tās reizes man arī ir augoņi.

Naktī raudāju, to atcerēdamies.

12-ajā, nakti.

Un atkal raudāju. Kāpēc šāds vājums un nejēdzība naktī?

I 1918. gada 13. februāra rītausmā Gorelovā.

Varu sevi apsveikt: neesmu šļircinājis jau četrpadsmit stundas! Četrpadsmit! Tas ir neticams skaitlis. Aust nespodra, bālgana gaisma. Vai tūliņ būšu pavisam vesels?

Ar skaidru prātu spriežot, Bomgards man nav vajadzīgs un vispār neviens nav vajadzīgs. Būtu apkaunojoši kaut par brīdi vēl paildzināt savu dzīvi. Tādu — nē, to nedrīkst. Zāles man ir pa rokai. Kā man tas agrāk neienāca prātā?

Nu, cienītais, ķeramies klāt! Es nevienam nekā neesmu parādā. Pazudinājis esmu tikai sevi. Un Annu. Ko es tur varu darīt?

Laiks sadziedēs brūces, kā dziedāja Amner. Ar viņu, zināms, ir vienkārši un viegli.

Klade Bomgardam. Viss…»

1918. gada 14. februāra rītausmā mazā, tālā pilsētiņā es izlasīju šīs Sergeja Pojakova piezīmes. Un te tās sniegtas pilnībā, bez jebkādiem grozījumiem. Neesmu psihiatrs un nevaru ar pārliecību apgalvot, vai tās ir pamācošas, vai ir vajadzīgas.

Manuprāt, ir vajadzīgas.

Šobrīd, kad jau pagājuši desmit gadi, tas žēlums .un šausmas, ko izraisīja piezīmes, ir pagaisuši. Tas ir dabiski, tomēr, pārlasījis šīs piezīmes tagad, kad Poļakova ķermenis jau sen satrūdējis un atmiņas par viņu pilnīgi zudušas, manī par tām saglabājusies interese. Varbūt tās ir vajadzīgas? Iedrošinos to izlemt apstiprinoši. Anna K. nomira 1922. gadā ar izsitumu tīfu tajā pašā iecirknī, kur

strādāja. Amnerisa — Pojakova pirmā sieva — atrodas ārzemēs. Un neatgriezīsies. Vai drīkstu nodrukāt man dāvinātās piezīmes? Drīkstu. Un drukāju. Dakteris Bomgards.

1927. g. Rudens

III

Tuk, tuk … Būks, būks, būks … Ahā … Kurš? Kurš? Ko? … Ak, klauvē, ak, velns, klauvē… Kur es esmu? Ko daru? … Kas te notiek? Jā, pats savā gultā … Kāpēc tad mani modina? Viņiem ir tiesības, jo es dežurēju. Mostieties, dakteri Bomgard! Klau, Marja aizlāčo atvērt durvis. Cik pulkstenis? Pusviens… Ir nakts. Tātad esmu gulējis tikai vienu stundu. Kā ar migrēnu? Nav pārgājusi. Tepat vien ir!

Pie durvīm klusi pieklauvēja.

—   Kas noticis?

Pavēru durvis uz ēdamistabu. Kopējas seja no tumsas iznira man pretī, un es uzreiz saskatīju, ka tā ir bāla, acis ieplestas, satrauktas.

—   Ko atveda?

—       Dakteri no Gorelovas iecirkņa, — kopēja atbildēja skaļā, piesmakušā balsī, — dakteris nošāvies.

[1] bez šaubām, 1917. gads. — Dr. Bomgards.

PĒKŠŅAIS UZBRUKUMS

(Burvju lukturīša gaismā)

Melno puteņa jūkli paršķela bāls, slīps gaismas stars, un tūliņ no padebeša izvēlās gari, tumši zirgu purni.

Krākoņa. Tad uguns uzzibsnīja otrreiz. Bezveidīgs purns un baismīgas zirga krūtis mācās virsū, Ābrams nogāzās dziļajā sniegā un aizvēlās sāņus, neizlaizdams šauteni no rokām… Greizs un saņurcīts viņš piecēlās pērļainajās vērpetēs, kas saira pārslu spietā.

Saltumu viņš nejuta. Gluži pretēji — cauri visam augumam izskrēja svelmains karstums, un tam sekoja sviedri, kas pārklāja augumu līdz pat kāju pēdām. Un Ābrams tūliņ noģida, ka tās ir nāves bailes.

Putenis un šīs svelošās bailes aizmigloja acis, un dažus mirkļus viņš neredzēja neko. Putenis slīpi cirtās melnām un saltām sīpām, un gar acīm aizpeldēja ugunīgi riņķi.

—   Raugi tikai šaut… raugi tikai, _suņa dzimums tāds, — no augšas ieskanējās balss, un Ābrams saprata, ka runā zirgā sēdošais cilvēks.

Tad viņš nezin kāpēc atcerējās uguni melnajā krāsniņā, nepabeigto akvareļi pie sienas — ziemas dienu —, māju, tēju un siltumu. Ābrams saprata, ka ir noticis tieši tas nejēdzīgais un drausmīgais, ko viņš, baiļu pārņemts un saspringts stāvēdams postenī un blenzdams puteņa virpuļos, bija redzējis iztēlē. Saut? Ai nē, šaut viņš nedomāja. Ābrams nometa šauteni sniegā un krampjaini nopūtās. Šaut būtu bijis veltīgi; puteņa vērpetē, kas bija kļuvusi retāka, snaikstījās zirgu purni, netālu melnēja sargbūda, un kaudzē samestie aizsargvairogi izskatījās kā pelēka lupatu kaudze. Pavisam tuvu tumšs un bezveidīgs šķita stāvam otrs sargzaldāts — Streļcovs ar smailu bašliku galvā, bet trešais, Ščukins, bija pazudis.

—   No kura pulka? — piesmakusi balss noprasīja.

Ābrams nopūtās, pavērsa acis augšup, laikam tīkodams uz mirkli pavērties debesīs, taču no augšas bira kaut kas salts un melns, savērpās virpulī un uzšāvās augšup — nekādu debesu tur nebija.

—   Nu, gan tu man sāksi runāt! — arī šī balss atskanēja no augšas, tikai citā pusē, un cauri puteņa gaudām Ābrams tūliņ tajā tramīgi saklausīja lielu, aizturētu niknumu. Viņš nepaguva aizlikt roku sejai priekšā. Kaut kas melns un ciets pašāvās gar seju kā putns, tad neganta, sveloša sāpe sadragāja viņa žokļus, smadzenes un zobus, un šķita, ka ugunī sasprāgusi visa galva.

—   A … A-hā-ā, — Ābrams krampjaini izgrūda, krikstinādams mutē kaulu murskuli un aizrīdamies ar sāļajām asinīm.

Tūliņ elektriskā lukturīša gaismas staru kūlī uz acumirkli bāli zils un sapluinīts pazibēja Streļcovs un pavisam skaidri iezīmējās arī trešais sargzaldāts ščukins, kas sakņupis gulēja kupenā.

—   No kura?! — iekaucās putenis.

Ābrams, zinādams, ka otrs sitiens būs vēl briesmīgāks par pirmo, aizelsdamies atbildēja;

—   Ņo apsardzes pulka.

Streļcovs iegrima tumsā, tad pazibēja atkal.

Puteņa nestās sniegpārslas spilgtajā gaismas konusā bez niknuma sijājās, šaudījās un kūleņoja.

—   Pavei! Zīdu esam nogrābuši! — tumsā aiz lukturīša ieskanējās griezīga balss, bet lukturis pavērsās sānis, apdzēsa Streļcovu un ieurbās Ābramam tieši sejā ar lielu, izvelbtu aci. Redzoklis tajā zvēroja. Ābrams ieraudzīja asinis uz savām rokām, kāju kāpslī un melnu, smailu stobru, kas rēgojās laukā no koka maksts.

—   Zīds, žīds! — aiz muguras priecīgi nogrudzināja putenis.

—   Bet otrs? — alkatīgi atsaucās balss.

Skaņas uztvēra tikai Ābrama kreisā auss, labā bija nedzīva, tāpat kā vaigs un smadzenes. Ābrams ar roku notrausa biezās, lipīgās asinis no lūpām, un tūliņ dedzinoša sāpe izskrēja caur kreiso vaigu uz krūtīm un sirdi. Lukturītis atstāja tumsa pusi Ābrama, toties ietvēra gaismas lokā visu Streļcovu. No seglu puses pastiepās roka un nogrūda papahti Streļcovam no galvas, un kāda matu šķipsna uz tās izslējās stāvus. Streļcovs pašūpoja galvu, pavēra muti un negaidot klusi teica puteņa smelknē:

—   Ū-u, bandīti! Kaut jūs nosprāgtu!

Gaisma pašāvās augšup, tad noslīdēja Ābramam pie kājām. Streļeovs saņēma dobju sitienu. Tad atkal sāka mākties virsū zirga purns.

Viņi abi — Ābrams un Streļeovs — stāvēja blakus pie augstās aizsargvairogu grēdas vēl arvien tajā pašā iezilganajā lukturīša gaismā, bet turpat viņu priekšā, kāpdami zemē no zirgiem, ņirbēja cilvēki pelēkos šineļos. Gaismas konusā nokļuva te šautene un roka, te papaha ar sarkanu, tresotu asti un pušķi, te žvadzoši, apzelēti, baltām putām aplipuši laužņi.

Spīdēja divas ugunis — stacijā balta, salta un augsta un viņpus dzelzceļa stigas zema, kupenās aprakta. Sniegpārslu spietojums kļuva aizvien retāks un plānāks, putenis vairs negaudoja un asi netriecās, saberot sejā un aiz kakla sausos, saltos mākoņus, rimdamies tas līdzeni un līgani lidinājās gaismas staru kūlī.

Streļeovs stāvēja, viņa seju klāja sarkana maska — par pārdrošību viņš tika ilgi un neganti sists, sadauzot visu galvu. Sitieni viņu bija padarījuši nevaldāmi niknu, viņš šķita kļuvis pavisam nejūtīgs un, raudzīdamies ar vienu redzīgu un naidpilnu aci, bet otru — neredzīgu, asinssarkanu, balstīdamies ar izgrieztajām rokām pret vairogu grēdu, sēkdams un asinis spļaudams, sacīja:

—   Uh … bandītu bars… Ū, nešķīsteņi… Visus jūs dabūs rokā, visus nošaus — visus…

Sad tad gaismas strēlē ielēca kāds stāvs ar melnu, stingu pistoli rokā un ar spalu sita Streļcovam. Tad viņš kļuva slābans, rēca un viņa kājas slīdēja prom no grēdas, viņš noturējās tikai ar rokām.

—   Žiglāk!

—   Ātrāk!

No augstās, baltās1 uguns stacijas pusē atskanēja un pagaisa vēdekļveidīga zalve.

—   Nu, sit, sit tak ātrāk! — Streļeovs sauca aizsmakušā balsī. — Nav ko velti mocīt cilvēkus!

Streļeovs stāvēja tikai kreklā un dzeltenās, vatētās biksēs; ne šineļa, ne zābaku viņam nebija, un, kad kājas slīdēja prom no vairogu grēdas, traipainie auti attinušies vilkās nopakaļ. Bet Ābramam bija mugurā viņa nejēdzīgais šinelis un kājās velteņi. Tos neviens nebija iekārojis,, un no caurā labā purngala, kā allaž, spraucās laukā zeltaini salmi.

Seja Ādamam bija tāda, kādu neviens vēl nekad nebija redzējis.

—  2īds smejas! — aiz gaismas staru kū]a brīnījās tumsa.

—   Gan viņš man pasmiesies! — atbildēja balss.

Asaras Ābramam tecēja no acīm pašas no sevis, neku-

tinādamas un neradīdamas sāpes, bet mute bija saplosīta, un izskatījās, ka tā par kaut ko būtu pasmaidījusi un tā arī sastingusi. Atpogātais šinelis bija pasities vaļā, un viņš ar rokām nezin kāpēc turējās pie savu melno tikšu apmales, cieta klusu un raudzījās izvelbtajā acī ar žilbinošo redzokli.

«Tā arī viss beidzies,» viņš domāja, «kā es jau gaidīju. Akvareli es vairs ne mūžam neredzēšu un arī uguni ne. Un nekas nenotiks, nav nekā, ko gaidīt, — beigas.»

—   Nu tad … — tumsa brīdināja. Staru kūlis pavirzījās sānis, acs sāka vērties pa kreisi, un tieši tumsā pretī sargzaldātiem šauteņu stobru caurumiņos slēpās šīs melnās beigas. Tad Ābramu uzreiz pārņēma vājums, un viņš sāka slīgt lejup — kājas ļima. Tāpēc viņš nemaz nepamanīja mirkli, kad uzzibsnīja beigas.

Putenis aizvirpuļoja pa dzelzceļa stigu, un stundas laikā viss pārvērtās. Sniegs vairs nebira ne no augšas, ne sāniem. Tālu virs sniegotajiem laukiem mākoņi iešķēlās, pašķīrās, un plaisās šad tad pavīdēja zeltītā mēness vainaga mala. Tad pār klajumu nogūla blāvi pienaina, mānīga atblāzma un sliedes aizstīdza tālumā, bet vairogu grēda vērtās melna un ķēmīga. Stacijas augstā uguns kļuva blāvāka, bet zemā, dzeltenīgā uguntiņa palika nemainīga. Ābrams, mazliet pacēlis plakstiņus, to ieraudzīja pašu pirmo un ilgi, ilgi kā piekalts raudzījās uz to. Uguns bija nemainīga, bet Ābrama plaksti te pacēlās, te noslīga, tāpēc šķita, ka uguns te mirkšķinās, te samiedzas.

Ābrama domas bija dīvainas, smagas, neizskaidrojamas un gurdas — par to, kāpēc viņš nav sajucis prātā, par neizprotamo brīnumu un par dzelteno uguni…

Kājas viņš vilka kā pārsistas, kārpīja sniegu ar elkoņiem, vilka uz priekšu sašautās krūtis un ilgi jo ilgi līda līdz Streļcovam: piecus solus — minūtes piecas. Pievilcies klāt, aptaustīja viņu ar roku, pārliecinājās, ka Streļcovs ir auksts un ieputināts sniegā, un rāpās atkal prom. Viņš uzslējās ceļgalos, tad pašūpojās, sasprindzināja spēkus un uztrausās kājās, saspieda krūtis ar abām rokām. Mazliet pagājies, viņš nogāzās un atkal sāka vilkties uz stigas pusi, ne mirkli neizlaizdams no acīm dzelteno uguni.

—   Kas tur ir? Ak kungs, kas tur ir? — sieviete izbiedēta prasīja, ieķērusies durvju rokturī. — Esmu viena pati, jānudien, man bērns slims. Ejiet vien uz staciju, ejiet!

—   Ielaid mani, ielaid! Esmu ievainots, — Ābrams uzstājīgi atkārtoja, taču viņa balss bija sausa, smalka un dziedoša. Viņš ar rokām tvarstīja durvis, bet roka neklausīja un šjuka lejup, un Ābrams par visu vairāk baidījās, ka sieviete durvis aizvērs.

—   Esmu ievainots, — vai dzirdat? — viņš atkārtoja.

—   Ak, posts! — sieviete atbildēja un pavēra durvis.

Ābrams uz ceļiem ierāpās melnajā priekšnamiņā. Acis

sievietei bija tumšu loku ieskautas, un viņa raudzījās uz rāpojošo, bet Ābrams skatījā's uz priekšu, uz dzelteno uguni un redzēja to pavisam tuvu. Tā sīca trjslīniju lampiņā.

Visā pilnībā nakts izplauka tikai uz pašu rīta pusi. Salta un neskaitāmām zvaigznēm piebārstīta. Veidodamas krustus, pudurus un četrstūrus, zvaigznes virs tumsā grimstošās zemes bija sasēdušas gan pašos debesu augstumos, gan apvāršņa malā, tālu aiz klusumā grimstošajiem mežiem. Sals, stindzenis un varavīkšņains vainags ap mēnesi debess pamalē.

Sargbūdā pie dzelzceļa stigas valdīja smacīgs karstums, un nenogurdināmā dzeltenā uguntiņa, joprojām sīkdama, dega un izplatīja skopu gaismu.

Dzelzceļniece, acu neaizvērusi, sēdēja uz sola pie galda un garām ugunij raudzījās uz krāsni, kur zem kankaru kaudzes un aitādas kažoka šņākuļodams nemaņā svaidījās Ābrams.

Karstums viļņiem vēlās no smadzenēm uz kājām, tad atgriezās krūtīs un raudzīja nopūst ledus svecīti, kas stinga sirdī. Sirds ritmiski sažņaudzās un izpletās, skaitjdama sekundes, un pulsēja vienmērīgi un klusi. Svecīti Ābrams nesaklausīja, viņš dzirdēja uguns vienmērīgo sīkšanu trīslīniju cilindrā, turklāt viņam šķita, ka uguns iemitinājusies viņa galvā, un Ābrams tai stāstīja par puteņa vērpetēm, par plosošo sāpi vaigu kaulos un smadzenēs, par Streļcovu, kas ieputināts sniegā. Ābrams gribēja Streļcovu izvilkt no kupenas un dabūt augšā uz krāsns, bet Strejcovs bija smags un grūti izkustināms kā zemē iedzīts miets. Ābrams gribēja mokošo dzelteno uguni izņemt no smadzenēm un aizmest prom, taču uguns turējās sīksti un izdedzināja visu, kas atradās kurlajā galvā. Ledus šautriņa sirdī saniķojās, un dzīvības pulkstenis dīvainā kārtā sāka darboties ačgārni — karstuma vietā no galvas uz kājām vēlās aukstums, svecīte pārvietojās uz galvu, bet dzeltenā uguns uz sirdi, un Ābrama salauzīto ķermeni sāka kratīt sīki, nevienmērīgi drebuļi, kas nesaderējās ar dzīvības ritmu un jauca to, un ar aitādu jau kļuva par maz — gribējās visu sargbūdu līdz griestiem piekraut ar kažokādām, saritināties un nogulties uz nokaitētiem ķieģeļiem.

Pagāja gadi. Un atgadījās kāds tikpat priecīgs, cik neticams notikums: klubam atveda malku. Tā, protams, bija zaļa, taču arī zaļa malka iedegas — un iedegās arī šī. No krāsns mutes šaudījās laukā ķēmīgi uguns velni, karstums vēlās ārā un dejoja pa sakaltušo egles zaru vītni, pa portretam apvītajām lentēm, izraudams gaismā bārdas vienu pusi, pa grīdu un Broņas seju. Broņa tupēja pie pašas krāsns mutes un raudzījās liesmās, ar rokām aptvērusī ceļgalus, un rēgojās pūkainu mīksttūbas zābaku purngali, kas sila, ugunsvelniņu svelmēti. Broņas galva izskatījās pēc sarkanas magones, jo to rotāja mūžīgā lente, sasieta krāšņā pušķī.

Pārējie puslokā sēdēja uz caurumainiem krēsliem un klausījās Gruznija stāstā. Jaks basa balsī stāstīja par triecienuzbrukumiem, par spelgoņas naktīm, par svelmaino karu. Likās, Jaks ir drosmīgs un bezbēdīgs cilvēks. Un viņš patiesi bija drosmīgs. Beidzis stāstīt, viņš nospļāvās pelēkā spainī ar iežmaugu vidū un izpūta nejauku iepelējušas lētas tabakas dūmu mutuli.

— Un tagad Ābrams, — Broņa sacīja, — viņš ir gatavais profesors. Viņš arī var pastāstīt kaut ko gauži interesantu. Jūsu kārta, Ābram, — viņa stomīgi teica, jo Ābramu, vienīgo nesen šurp atbraukušo cilvēku, uzrunāja ar «jūs».

Maziņš, sabozies kā zvirbulis, viņš izlīda no pēdējās rindas un visā savā krāšņumā nokļuva liesmu mestajā gaismā. Viņam mugurā bija vatēta jaka, kādas senāk valkāja tirgotāji, un kājās lieliskas bikses, kādu nebija nevienam citam visā strādnieku fakultātē un varbūt pat visā pasaulē, — brūnas, ar dīvainu zaļganu lāsmojumu, augšgalā platas un apakšā šauras. Zābaka labās puses cilpu bikšu stara nez kāpēc nekad nenosedza un zvilnēja virs tās, ļaujot katram redzēt Ābrama pelēkās zeķes josliņu.

Bikšu īpašnieks bija kurls, un, sejā allaž saglabādams pieklājīgu, kautru smaidu, viņš vajadzības gadījumā mēdza pie kreisās auss kā tādu vairodziņu pielikt plaukstu.

—  Jūsu kārta, Abrām, — Broņa izrīkoja skaļā balsī, kā jau ar Ābramu runāja visi, — jūs droši vien neesat karojis, tāpēc pastāstiet kaut ko tāpat vien, vispār …

Izspūrušais zvirbulis pameta skatu krāsnī un, balsi apvaldīdams, lai tā neskanētu skaļāk, nekā vajadzīgs, sāka stāstīt. Galu galā viņš iesila un, pievērsdamies te liesmām krāsnī, te Broņas magoņsarkanajai lentei, stāstīja aizrautīgi. Savā stāstā viņš gribēja attēlot visu: gan puteņa vērpetes, gan piepeši no tumsas iznirušos zirgu purnus, gan to, cik briesmīgas un bezveidīgas var būt bailes, kad ir jāmirst un cerību vairs nav. Viņš trešajā personā stāstīja par diviem apsardzes pulka sargzaldātiem, sāpīgi saraukdams uzacis, stāstīja, kā viens no viņiem palicis pusdzīvs un visu laiku rāpojis.tieši uz dzelteno uguntiņu, par sievu dzelzceļa sargbūdā, par hospitāli, kur ārsts apgalvojis, ka zaldāts nekādā ziņā neizdzīvošot, un kā zaldāts tomēr izdzīvojis… Kreiso roku Ābrams turēja jakas kabatā, bet ar labo norādīja uz uguni krāsnī, it kā visus šos notikumus redzētu liesmās. Beidzis stāstīt, viņš ar šausmām paraudzījās ugunī un noteica:

—   Redz, tā …

Brīdi visi cieta klusu. Jaks augstprātīgā laipnībā paraudzījās uz brūnajām biksēm un ierunājās:

—  Tā gadījās… Kā nu ne… Ukrainā tādi gadījumi bija … Un ar kuru tad tas viss atgadījās?

Zvirbulis brīdi klusēja, tad kaunīgi atbildēja:

—   Tas notika ar mani.

Tad, vēl brīdi cietis klusu, piebilda:

—   Nu, es nu iešu uz bibliotēku.

Un aizgāja, pa savam paradumam pieklibodams.

Visi pagrieza galvas viņam pakaļ un, acu neatraudami, ilgi noskatījās uz brūnajām biksēm, līdz Ābrama kājas bija šķērsojušas visu lielo zāli un nozuda durvīs.

1923

ES NOGALINĀJU

Dakteris Jašvins nosmīnēja greizu un dīvainu smīniņu un noprasīja:

—  Vai kalendāra lapiņu drīkst noplēst? Pašlaik pulkstenis ir tieši divpadsmit, tātad sācies 2. datums.

—   Lūdzu, lūdzu, — es atbildēju.

Jašvins ar tieviem, baltiem pirkstiem saņēma virsējo lapiņu aiz stūrīša un rūpīgi noplēsa. Zem tās atklājās vienkārša lapiņa ar ciparu «2» un vārdu «otrdiena». Tomēr Jašvinu pelēkajā lapiņā kaut kas ārkārtīgi interesēja. Viņš miedza acis un ielūkojās, tad pacēla skatienu un paraudzījās tālumā, tā ka bija skaidrs: viņš redz tikai viņam vien saskatāmu noslēpumainu ainu tālu aiz manas istabas sienas, bet varbūt pat tālu aiz naksnīgās Maskavas februāra sala spīvajā dūmakā.

«Ko viņš tur atradis?» es nodomāju, iesāņus raudzīdamies dakterī. Mani Jašvins arvien bija ļoti interesējis. Viņa āriene ne visai atbilda viņa profesijai. Sveši cilvēki viņu vienmēr noturēja par aktieri. Jašvins bija tumšmatis, bet ar ļoti baltu ādu, un tas viņu greznoja un neparasti izcēla citu vidū. Viņš ļoti gludi skuvās, ļoti rūpīgi ģērbās, bija dedzīgs teātra apmeklētājs, ja stāstīja par teātri, tad ar lielu gaumi un zināšanām. Viņš atšķīrās no visiem mūsu ordinatoriem un pašlaik, ciemojoties pie manis, — pirmām kārtām ar apaviem. Mēs istabā bijām pieci, un četriem no mums bija kājās lēti hromādas saišu zābaki ar naivi noapaļotiem purngaliem, turpretī dakterim Jašvinam bija smailas lakādas kurpes un dzeltenas getras. Tomēr jāpiebilst, ka Jašvina švītīgums nekad neatstāja īpaši nepatīkamu iespaidu, un taisnības labad jāsaka: viņš bija ļoti labs ārsts. Drošs, veiksmīgs un, galvenais, atrada laiku lasīšanai, kaut pastāvīgi gāja uz «Valkīru» un«Seviļas bārddzini».

Svarīgi, protams, nebija apavi, bet kas cits: viņš mani interesēja kādas neparastas īpašības dēļ — būdams mazrunīgs un, bez šaubām, noslēgts cilvēks, dažkārt viņš prata taisni apbrīnojami stāstīt. Viņš runāja ļoti mierīgi, bez izpušķojumiem, bez mietpilsoniskas klīrības un gari stieptiem «mjā-ā» un allaž par kādu ļoti interesantu tematu. Rezervētais, mazliet švītīgais ārsts itin kā iedegās, viņš tikai šad tad ar savu balto labo roku izdarīja aprautus un līganus žestus, it kā izlikdams savam stāstījumam gaisā nelielas ceļa zīmesj kaut ko jocīgu stāstīdams, viņš nekad nesmaidīja, bet viņa salīdzinājumi dažkārt bija tik trāpīgi un spilgti, ka, viņā klausoties, man vienmēr uzmācās doma: «Ārsts tu esi gaužām labs, tomēr neesi izraudzījies īsto ceļu, un tev vajadzētu būt vienīgi rakstniekam…»

Arī tagad man iešāvās prātā šī doma, kaut Jašvins neko nerunāja, tikai piemiegtām acīm raudzījās uz ciparu «2» un nezināmā tālē.

«Ko viņš tur atradis? Kādu bildīti, vai?» Pašķielēju pār plecu un ieraudzīju, ka bildīte bija pavisam neinteresanta. Bija attēlots ne visai dabiska izskata zirgs ar atlētiskām krūtīm, bet līdzās motors ar parakstu: «Salīdzināmie lielumi: zirgs (1 spēks) un motors (500 zirgspēku).»

—   Tas viss ir blēņas, biedri, — es ierunājos, atsākdams sarunu, — mietpilsoniska banalitāte. Viņi, velni, gāž vainu virsū ārstiem tāpat kā mirušajiem, bet mums, ķirurgiem, it īpaši. Padomājiet paši: cilvēks simt reižu operē aklo zarnu, simt pirmajā reizē slimnieks .viņam uz galda nomirst. Vai tad viņš to būtu tīšām nogalējis, vai?

—  Noteikti sacīs, ka nogalējis, — dakteris Ginss atsaucās.

—   Un, ja tā būs sieviete, tad vīrs nāks uz klīniku, lai mestu jums ar krēslu, — dakteris Plonskis ar pārliecību apstiprināja un pat pasmaidīja, un arī mēs pasmaidījām, kaut patiesībā svaidīšanās ar krēsliem klīnikā necik smieklīga vis neliekas.

—   Nevaru ciest, — es turpināju, — liekulīgus, nožēlas pilnus vārdus: «Es esmu nogalinājis, es esmu nokāvis.» Neviens nevienu nost nekauj, un, ja arī slimais mūsu rokās aiziet bojā, tad viņu ir nogalinājusi nelaimīga nejaušība. Nudien jāsmejas! Mūsu profesijai slepkavošana nav raksturīga. Velna milti! … Par slepkavību es saucu cilvēka iznīcināšanu ar iepriekšēju nodomu, nu, vismaz ar vēlēšanos viņu nogalināt. Ķirurgs ar pistoli rokā — to es saprotu. Bet man savā mūžā tādu ķirurgu vēl nav gadījies sastapt un diez vai jelkad gadīsies.

Dakteris Jašvins piepeši pagrieza galvu uz manu pusi — turklāt es ievēroju, ka viņa skatiens kļūst smags, — un teica:

—   Esmu jūsu rīcībā.

To teikdams, viņš ar pirkstu iebadīja sev kaklasaitē un atkal greizi pasmaidīja, tikai ne av acīm, bet ar mutes kaktiņu.

Mēs izbrīnījušies paraudzījāmies uz viņu.

—   Kā to saprast? — es iejautājos.

—   Es nogalināju, — Jašvins paskaidroja.

—   Kad? — es muļķīgi pavaicāju.

Jašvins norādīja uz ciparu «2» un atbildēja:

—   Iedomājieties, kāda sagadīšanās. Tiklīdz jūs sākāt runāt par nāvi, es pievērsu uzmanību kalendāram un ieraudzīju 2. datumu. Bet es jau tāpat katru gadu atceros šo nakti. Redziet, tieši pirms septiņiem gadiem tieši šajā naktī un laikam arī… — Jašvins izvilka melnu pulksteni un paskatījās tajā, — jā… gandrīz tieši šajā stundā — naktī no 1. uz 2. februāri — es viņu nošāvu.

—   Pacientu? — Ginss ieprasījās.

—   Pacientu, jā.

—   Bet ne jau ar nodomu? — es vaicāju.

—   Nē, ar nodomu, — Jašvins atsaucās.

—   Nu, varu iedomāties, — skeptiķis Plonskis izmeta caur zobiem, — viņam droši vien bija vēzis, gaidāma mokpilna nāve, bet jūs viņam — desmitkārtīgu morfija devu …

—   Nē, ar morfiju tam nebija nekā kopēja, — Jašvins atbildēja, — un arī nekāda vēža viņam nebija. Laukā sala, es lieliski atceros, grādi piecpadsmit, zvaigznes… Ak, kādas Ukrainā ir zvaigznes! Nu jau gandrīz septiņus gadus dzīvoju Maskavā, tomēr mani velk atpakaļ uz dzimteni. Sirds smeldz, reizēm neizturami gribas kāpt vilcienā … un prom uz turieni. Atkal skatīt sniega pieputinātās kraujas. Dņepru… Pasaulē nav skaistākas pilsētas par Kijevu. «

Jašvins ielika kalendāra lapiņu kabatas portfelī, ierāvās atzveltnī un turpināja:

—   Barga pilsēta, bargi laiki… Un es pieredzēju šausmīgus notikumus, kādus jūs, maskavieši, neesat pieredzējuši. Tas notika deviņpadsmitajā gadā, āre, tieši 1. februārī. Jau sāka krēslot, bija ap sešiem vakarā. Šī krēslas stunda mani sastapa pie dīvainas nodarbošanās. Kabinetā uz galda man dega lampa, istabā bija silti, mājīgi, bet es tupēju uz grīdas pie maza čemodāniņa, stūķēju tajā visādus niekus un čukstēju vienu vienīgu vārdu:

—   Jābēg, jābēg …

Kreklu es te bazu čemodānā, te vilku laukā… Nav to, sasodīto, kur ielikt. Rokas čemodāniņš bija mazītiņš, apakšbikses aizņēma milzumu vietas, tad vēl papirosu simts, stetoskops. Tas viss negribēja čemodāniņā satilpt. Nometu kreklu un ieklausījos. Dubultlogi aizlīmēti, saklausīt grūti, tomēr es dzirdu… Kaut kur tālu, tālu tā smagi nodun — bū-um … bū-um … Smagie lielgabali. Aizskan grāvieni, tad iestājas klusums. Paskatos laukā pa logu — es dzīvoju augstā vietā, Alekseja nogāzes augšmalā, varēju pārredzēt visu Podolu. No Dņepras nāk nakts, apņem mājas, un virknītēm, rindām vien pamazām iedegas ugunis… Tad atkal nogrand. Un ikreiz, kad aiz Dņepras nodun, es čukstu:

—   Bliez, bliez, uzbliez vēl!

Apstākļi bija tādi: tobrīd visa pilsēta zināja, ka Petļura to tūliņ atstās. Ja ne šonakt, tad nākamajā naktī. Viņpus Dņepras uzbrukumu bija sākuši boļševiki, un klīda baumas, ka to ir milzīgas masas, nu, un jāatzīst, ka visa pilsēta viņus gaidīja ne vien ar nepacietību, bet — es pat teiktu — ar sajūsmu. Jo tas, ko Petļuras karaspēks bija pastrādājis Kijevā šajā pēdējā savas varas mēnesī, ar prātu grūti aptverams. Ik brīdi uzliesmoja grautiņi, ik dienas kāds tika nogalināts, zināms, pirmām kārtām ebreji. Kaut kas tika rekvizēts, pa pilsētu drāzās automobiļi, un tajos bija cilvēki papahās ar sarkani trestotiem, smailiem galiem, tālīnie lielgabali pēdējās dienās nerimās ne brīdi. Ne dienu, ne nakti. Cilvēkus pārņēmušas gaidas, acis visiem vērīgas, bažu" pilnas. Un vēl vakar zem maniem logiem pusi dienas sniegā bija gulējuši divi līķi. Viens pelēkā šinelī, otrs melnā darba blūzē, un abi bez zābakiem. Un ļaudis te rāvās sānis, te salasījās pūlīšos, redzēju — sievas kailām galvām izšāvās no pavārtēm, kratīja dūres pret debesīm un sauca:

—  Nu, pagaidiet tikai! Gan atnāks boļševiki, gan atnāks!

Sie divi nezin par ko nošautie izskatījās pretīgi un nožēlojami. Tā ka galu galā arī es sāku gaidīt boļševikus. Un viņi nāca aizvien tuvāk un tuvāk. Debesis satumsa, un lielgabali tālumā dunēja it kā no pašiem zemes dziļumiem.

Tātad…

Tatad: lampa deg omulīgi un reizē bažīgi, dzīvoklī esmu gluži viens, grāmatas izsvaidītas (jo visas šīs jezgas laikā es tiku lolojis neprātīgu sapni — sagatavoties zinātņu grāda iegūšanai), bet es noņēmos ar čemodāniņu-.

Atgadījās, man jums jāsaka, tas, ka notikumi negaidot ielauzās manā dzīvoklī un aiz matiem izrāva mani laukā, un aizvilka prom, un viss izkūpēja kā velnišķi nelāgs sapnis. Tai pašā krēslas stundā biju pārnācis no nomales strādnieku slimnīcas, kur biju ordinators sieviešu ķirurģiskajā nodajā, un durvju šķirbā atradis nepatīkamu kroņa vēstuli. Biju to turpat kāpņu laukumiņā atplēsis, izlasījis zīmītē rakstīto un apsēdies tieši uz kāpnēm.

Zīmītē zilganā mašīnrakstā bija nodrukāts:

«Ar šeit teikto …»

īsi pārceļot krievu mēlē:

«Pēc šī ziņojuma saņemšanas jūs tiekat aicināts divu stundu laikā ierasties Sānitārajā pārvaldē, lai saņemtu norīkojumu …»

Vārdu sakot, šī pati spožā armija, kas pamet uz ielām līķus, Petļuras tētiņš, grautiņi un es ar sarkanu krustu uz piedurknes tajā pašā kompānijā … Mana fantazēšana nevilkās ilgāk par minūti, turklāt uz kāpnēm. Pielēcu kājās kā atsperes sviests, iegāju dzīvoklī, un, lūk, uz skatuves parādījās čemodāniņš. Plāns man radās ātri. No dzīvokļa jāaiziet, mazliet veļas — un prom uz nomali pie drauga feldšera, cilvēka ar melanholisku seju un skaidri manāmu boļševistisku noslieci. Tupēšu pie viņa, kamēr Petļura nebūs izdzīts. Bet ja nu viņu nekur neizdzen? Varbūt šie sengaidītie boļševiki ir mīts? Kur esat, lielgabali? Pieklusuši. Nekā, dun atkal…

Es nikni izmetu laukā kreklu, aizspiedu čemodāniņa slēdzi, ieliku kabatā brauniņu un rezerves aptveri, uzvilku šineli ar sarkanā krusta apsēju uz piedurknes, skumīgi pārlaidu visapkārt skatienu, nodzēsu lampu un, pustumsā starp ēnām taustīdamies, izgāju priekšistabā, iededzu tur gaismu, paņēmu bašliku un atvēru durvis uz kāpņu laukumiņu.

Un tūliņ klepodami priekšistabā ienāca divi vīri ar īsām kavalēristu karabīnēm plecos.

Viens bija ar piešiem, otrs bez tiem, abiem papahas ar zilām, smailām virspusēm, kas braši nokārās līdz vaigam.

Man sirds krūtīs salēcās.

—  Vai jūs esat dakteris Jašvins? — pirmais kavalērists noprasīja.

—   Jā, es, — neskanīgi atteicu.

—   Nāksiet mums līdzi, — tas pats sacīja.

—   Ko tas nozīmē? — mazliet atjēdzies, noprasīju.

—   Sabotāžu, vei, šito, — atbildēja piešu šķindinātājs un jautri un šķelmīgi paraudzījās manī, — dakteri negrib mobilizēties — par to arī dabūs atbildēt pēc likuma.

Priekštelpā nodzisa gaisma, aizcirtās durvis, kāpnes,,, iela…

—   Kurp tad jūs mani vedat? — es noprasīju un bikšu kabatā pieskāros viegli vēsajam, rievotajam spalam.

—   Uz pirmo jātnieku pulku, — atbildēja piešotais.

—   Kāpēc?

—   Kā tā — kāpēc? — otrs brīnījās. — Tiekat iecelts mums par dakteri.

—   Kas komandē pulku?

&gt;— Pulkvedis Ļeščenko, — ar zināmu lepnumu atbildēja pirmais, un pa kreisi no manis ritmiski šķindēja viņa pieši.

«Esmu gatavais mūlāps,» nodomāju, «aizsapņojos pie tā čemodāniņa. Sazin kādu apakšbikšu dēļ… Vai man bija grūti iziet piecas minūtes agrāk…»

Kad nonācām pie savrupmājas, pār pilsētu jau pletās melnas, saltas debesis un pie tām iemirdzējās zvaigznes. Leduspuķēm klātajās logu rūtīs mirdzēja elektrība. Piešus šķindinot, mani ieveda tukšā, putekļainā istabā, kurā no iedauzīta, tulpjveidīga opāla krāsas kupola apakšas žilbinošu gaismu meta spēcīga elektriskā spuldze. Kaktā rēgojās ložmetēja stobrs, un manu uzmanību piesaistīja rūsganie un sarkanie plankumi kaktā līdzās ložmetējam, tur, kur sadriskāts karājās dārgs gobelēns.

«Tās taču ir asinis,» es nodomāju, un mana sirds nepatīkami sažņaudzās.

—   Pan pulkvedi, — paklusām sacīja piešotais, — atvedām dakteri.

—  Vai žīds? — piepeši kaut kur iebrēcās sausa, piesmakuši balss.

Durvis, kas bija apsistas ar gobelēnu, kurā bija attēloti ganiņi, nedzirdami atvērās, un ātri ienāca kāds cilvēks.

Mugurā viņam bija lielisks šinelis un pie zābakiem pieši. Viņš bija cieši apjozies ar sudraba kalumiem rotātu kaukāziešu jostu, un pie sāniem spožajā elektrības gaismā zibsnīt zibsnīja kaukāziešu zobens. Galvā viņam bija jērene ar aveņkrāsas augšu, ko krustoja zeltītas treses. Iešķībās acis viņa sejā raudzījās ļauni, slimīgi, dīvaini, it kā tajās lēkātu melnas bumbiņas. Seja bija kā nosēta ar bakurētām, un melnās, apcirptās ūsas nervozi raustījās.

—   Nē, nav žīds, — kavalērists atbildēja.

Tad šis cilvēks pielēca man klāt un ieskatījās acīs.

—   Jūs neesat žīds, — viņš ar stipru ukraiņu akcentu ierunājās kroplā valodā, krievu un ukraiņu vārdus jaukdams, — bet neesat labāks par žīdu. Un, kā tik beigsies kauja, es nodošu jūs kara tiesai. Tiksiet nošauts par sabotāžu. Neatkāpties no viņa ne soli! — viņš pavēlēja kavalēristiem. — Un dot dakterim zirgu!

Es stāvēju, cietu klusu un, jādomā, biju bāls. Tālāk viss atkal norisinājās kā neskaidrā sapnī. Kaktā kāds žēli ierunājās:

—  Jele apžēlojieties, pan pulkvedi…

Es neskaidri saskatīju drebošu bārdiņu, noskrandušu zaldāta šineli. Ap to pazibēja kavalēristu sejas.

—  Dezertieris? — nodziedājās man jau pazīstamā piesmakusī balss. — Ek tu, maita, maita!

Es redzēju, kā pulkvedis, mutei raustoties, izvilka no maksts greznu un drūmu pistoli un ar spalu iegāza noskranduŠajam cilvēkam pa seju. Tas pasviedās sānis, aizrīdamies pats ar savām asinīm, nokrita ceļos. No viņa acīm straumēm sāka plūst asaras …

Un tad izzuda baltā, nosarmojusī pilsēta, gar sastingušās, melnās un noslēpumainās Dņepras krastu aizlocījās koku ieskauts ceļš, un pa šo ceļu, izstiepies līkumu līkumos, virzījās pirmais jātnieku pulks.

Kolonnas beigās palaikam iegrabējās vezumnieku divriči. Līgojās melnie pīķi, rēgojās smailie, nosarmojušie bašliki. Es sēdēju saltos seglos, brīžiem kustināju zābakos pirkstus, kas mokoši smeldza, elpoju pa bašlika spraugu, ap kuru bija izaugušas sarmas bārkstis, un jutu, kā mans seglu lokam piesietais čemodāniņš spiež kreiso gurnu. Mans vienmēr modrais konvojnieks klusēdams jāja blakus. Manī viss pamazām sastinga, tāpat kā stinga manas kājas. Laiku pa laikam es pacēlu galvu pret debesīm, raudzījos uz prāvajām zvaigznēm, un ausīs man gluži kā iesprūduši skanēja dezertiera smilksti, tikai šad tad noklusdami. Pulkvedis Ļeščenko lika viņu sist ar šauteņu slauķiem, un turpat savrupmājā viņu sita.

Melnā tāle"tagad klusēja, un es ar skaudrām skumjām domāju par to, ka boļševiki laikam būs atsisti. Mans liktenis bija bezcerīgs. Mēs virzījāmies uz Slobodku — tur mums vajadzēja stāvēt un apsargāt tiltu pār Dņepru. Ja kauja pieklusīs un es nebūšu bijis tieši vajadzīgs, pulkvedis Ļeščenko mani tiesās. To iedomājoties, es tīri vai sastingu un maigi un skumīgi ielūkojos zvaigznēs. Nebija grūti uzminēt tiesas spriedumu par nevēlēšanos tik bargos laikos ierasties divu stundu laikā. Diplomēta cilvēka mežonīgais liktenis…

Pēc stundām divām viss atkal bija mainījies kā kaleidoskopā. Tagad bija izzudis melnais ceļš. Es nokļuvu istabā ar baltām, apmestām sienām. Uz koka galda atradās lukturis, gulēja maizes doniņa un izvandīta medicīniskā soma. Kājas man bija atsilušas, biju sasildījies, jo melnajā dzelzs krāsniņā locījās zilgansārta uguns. Laiku pa laikam pie manis ienāca kavalēristi, un es viņus ārstēju. Lielākā daļa bija ar apsaldējumiem. Viņi vilka nost zābakus, attina autus, locījās sāpēs pie uguns. Istabā valdīja sviedru, mahorkas un joda skābā smaka. Brīžiem biju viens pats. Konvojnieks bija mani pametis. «Jābēg,» es paretam pavēru durvis, paraudzījos laukā un redzēju kāpnes, ko apgaismoja notecējusi stearīna svece, sejas un šautenes. Māja stāvgrūdām pilna cilvēku, aizbēgt bija grūti. Es atrados štāba centrā. No durvīm atgriezos pie galda, nespēkā apsēdos, noliku galvu uz rokām un vērīgi klausījos. Pēc pulksteņa ievēroju, ka ik pēc piecām minūtēm zem grīdas lejā atskan spalgi kliedzieni. Es jau pavisam noteikti zināju, kas tur notiek. Tur kādu sita ar slauķiem. Smilksti reizēm pārvērtās par kaut ko dobjai lauvas rēkoņai līdzīgu, reizēm par maigu, kā izklausījās cauri grīdai, lūgšanos un žēlošanos, it kā tur starp diviem draugiem norisinātos intīma saruna, reizēm skaņas spēji aprāvās kā ar nazi nogrieztas.

—   Par ko jūs viņus tā? — es ieprasījos kādam no petļuriešiem, kurš drebēdams stiepa rokas pret uguni. Viņa basā kāja atradās uz ķeblīša, un es triepu baltu ziedi uz izberztās čūlas pie sazilējušā lielā pirksta. Viņš atbildēja:

—  Slobodkā iekritusi organizācija. Komunisti un žīdi. Pulkvedis pratina.

Es neko neatbildēju. Kad viņš aizgāja, ietinu galvu bašlikā, tad skaņas kļuva neskaidrākas. Tā pagāja kāds stundas ceturksnis, un no. snaudas, kurā aizvērto acu priekšā nemitīgi iznira bakurētainā seja zem cepures zeltītajām tresēm, mani izrāva konvojnieka balss:

—   Pans pulkvedis liek jums nākt.

Es piecēlos, konvojniekam ar izbrīnu noskatoties, attinu bašliku un devos kavalēristam līdzi. Mēs nokāpām apakšstāvā, un es iegāju baltā istabā. Te es luktura gaismā ieraudzīju pulkvedi Ļeščenko.

Viņš bija līdz jostasvietai kails un, sakņupis uz taburetes, spieda pie krūtīm ar asinīm piesūkušos marli. Blakus stāvēja apjucis puisis un mīņājās, piešus šķindinādams.

—   Nelietis, — pulkvedis novilka caur zobiem, tad uzrunāja mani: — Nu, pan dakteri, pārsieniet mani! Puis, izej laukā! — viņš pavēlēja kareivim, un tas rībinādamies izspraucās pa durvīm. Mājā valdīja klusums. Un tajā brīdī nodrebēja loga rāmis. Pulkvedis pašķielēja uz melno logu, es arī. «Lielgabali», es nodomāju, drudžaini nopūtos un pavaicāju:

—   No kā jums tas?

—   Ar kabatas nazi, — pulkvedis drūmi atbildēja.

—   Kurš tad?

—    Nav jūsu darīšana, — viņš atbildēja ar saltu, nešpetnu nicinājumu un piebilda: — Ai, pan dakteri, slikti jums klāsies!

Es pēkšņi sapratu: «Kāds nebija varējis izturēt viņa spīdzināšanu, bija meties viņam virsū un ievainojis. Tikai tā vien varēja būt…»

—    Noņemiet marli, — es sacīju, pieliekdamies viņam pie krūtīm, kas bija noaugušas ar melnām spalvām. Taču viņš nepaspēja atņemt asiņaino vīkšķi, kad aiz durvīm atskanēja soļu troksnis, rosīšanās un kāda rupja balss iesaucās:

—   Stāt, stāt, velns, kur lien …

Durvis atvērās, un istabā ieklupa izspūrusi sieviete. Viņas seja bija sausa un, kā man likās, pat jautra. Tikai vēlāk, pēc krietni ilga laika, es sapratu, ka nevaldāms niknums var izpausties ļoti dīvainās formās. Kāda pelēka roka gribēja notvert sievieti aiz lakata, bet tas neizdevās.

—    Ej prom, puis, ej prom! — pulkvedis pavēlēja, un roka nozuda.

Sievietes skatiens apstājās pie puskailā pulkveža, un viņa bez asarām balsī sausi noprasīja:

—   Par ko nošāvāt vīru?

—    Par ko vajadzēja, par to arī nošāvām, — pulkvedis izmeta un sāpīgi saviebās. Vīkšķis viņa pirkstos kļuva arvien sarkanāks.

Sieviete tā pasmīnēja, ka es sāku neatraudamies raudzīties viņai acīs. Nebiju redzējis tādu acu. Un tad viņa pagriezās pret mani un teica:

—   Un jūs esat ārsts!…

Viņa piegrūda pirkstu pie piedurknes— sarkanā krusta — un nogrozīja galvu.

' — Ai, ai, — viņa turpināja, un acis viņai kvēloja, — ai, ai! Kāds jūs esat nelietis… Jūs esat mācījies universitātē un turaties kopā ar šitiem plukatām … Esat viņu pusē un liekat viņiem pārsējiņus?! Viņš cilvēkam tikai zvetē un zvetē pa seju. Līdz tas sajūk prātā… Bet jūs viņu pārsienat? …

Man acu priekšā viss sagriezās raibs, metās pat nelabi, un es jutu, ka tieši šobrīd sākas paši drausmīgākie un brīnumainākie notikumi manā nelaimīgajā ārsta dzīvē.

—   Jūs to sakāt man? — es noprasīju un jutu, ka drebu. — Man? … Vai jūs maz zināt…

Bet viņa nevēlējās klausīties, pagriezās pret pulkvedi un iespļāva tam sejā.,Tas pielēca kājās un iesaucās:

—   Puiši!

Kad tie sabruka istabā, viņš nikni teica:

— Uzdodiet viņai divdesmit piecas reizes ar slauķi!

Sieviete neko neteica, un viņu, zem rokām saņemtu, izvilka laukā, bet pulkvedis aizvēra durvis un aizlika priekšā krampīti, tad atslīga uz ķeblīša un aizmeta prom marles vīkšķi. No nelielā iegriezuma sūcās asinis. Pulkvedis noslaucīja spļaudekli, kas bija ieķēries labajā ūsā.

—   Sievieti? — es noprasīju gluži pārvērstā balsī.

Viņa acīs uzliesmoja niknums.

—   Ehe-hē … — viņš novilka un uzmeta man draudīgu skatienu. — Nu es redzu, kas par putnu man iedots daktera vietā …

Vienu no lodēm es acīmredzot biju ietriecis viņam mutē, jo atceros, ka viņš līgojās uz ķeblīša un no mutes viņam plūda asinis, tūliņ pēc tam parādījās plankumi uz krūtīm un vēdera, tad viņam izdzisa acis un no melnām pārvērtās pienainās; beidzot viņš novēlās uz grīdas. Šaudams es, cik atceros, baidījos sajaukt skaitu un izšaut pēdējo — septīto lodi. «Tā, nu arī man beigas…» es domāju, un no brauniņa ļoti patīkami oda pēc dūmu gāzes. Tiklīdz durvis nobrakšķēja, es izmetos laukā pa logu, ar kājām izsizdains stiklus. Un liktenis bija man žēlīgs — izlēcu klusā pagalmā, gar malkas grēdām izskrēju tumšā ielā. Es noteikti būtu noķerts, taču nejauši uzdūros iegruvumam starp diviem mūriem, kas slējās cieši viens otram blakus, un tur, iedobē, gluži kā alā vairākas stundas nosēdēju uz ķieģeļu drumslām. Man garām aizauļoja jātnieki — to es dzirdēju. Ieliņa veda līdz Dņeprai, un viņi ilgi siroja gar upi, mani meklēdami. Pa plaisu varēja redzēt vienu pašu zvaigzni, nezin kāpēc man šķita, ka tas bija Marss. Man izlikās, ka tā sasprāgst. Bija sprādzis pirmais šāviņš, aizsegdams zvaigzni. Un pēc tam visu nakti Slobodkā skanēja dārdi un grāvieni, bet es sēdēju ķieģeļu alā un klusēju, un domāju par savu zinātnisko grādu un par to, vai sieviete no slauķa sitieniem nomira vai ne. Bet, kad trokšņi apklusa un sāka aust gaismiņa, es izlīdu no iedobes, nespēdams ilgāk izturēt mocības — biju apsaldējis kājas. Slobodkā šķita kā izmirusi, valdīja klusums, zvaigznes bija izbālējušas. Un, kad nonācu pie tilta, viss bija tā, it kā ne pulkveža Ļeščenko, ne jātnieku pulka nekad nebūtu bijis… Tikai zirgu mēsli uz izdangātā ceļa …

Un es viens pats nosoļoju visu ceļu līdz Kijevai un iegāju tajā, kad jau bija pavisam gaišs. Mani sagaidīja dīvaina patruļa neparastās, ausainās cepurēs.

Mani apturēja, prasīja dokumentus.

Es atbildēju:

—       Esmu dakteris Jašvins. Bēgu no petļuriešiem. Kur viņi ir?

Man paskaidroja:

—   Naktī aizgāja. Kijevā ir revolucionārā komiteja.

Un redzu, ka viens no patruļniekiem ielūkojas man acīs, tad tā kā žēlsirdīgi atmet ar roku un saka:

—   Ejiet, dakter, mājās!

Un es gāju.

Pēc klusuma brīža es Jašvinam pavaicāju:

—       Vai viņš nomira? Vai jūs viņu patiesi nogalinājāt vai tikai ievainojāt?

Jašvins ar savu mazliet dīvaino smaidu atbildēja:

—       Ak, varat būt droši. Es nogalināju. Varat paļauties uz manu ķirurga pieredzi.

1926

PSALMS

Sākumā šķiet, ka gar durvīm skrabinās žurka. Bet tad kļūst dzirdama ļoti pieklājīga cilvēka balss:

—   Vai dlīkst ienākt?

—   Drīkst, lūdzu. Nodzied durvju viras.

—   Ej un apsēdies uz dīvāna.

(No durvīm.) — Kā tad lai eju pa palketu?

—        Ej vien lēnītēm un neslidinies. Nu, kundziņ, kas jauns?

—   Nekas.

—   Pag, pag, bet kurš tad šorīt gaitenī brēca? (Smaga pauze.) — Es blēcu.

—   Kāpēc?

—   Māte mani sapēla.

—   Par ko tad?

(Saspringta pauze.) — Iekodu Sulkam ausī.

—   Nu, vai zini…

—       Mamma saka, Sulka il nelabs. Viņš mani ķilcina, atņēma kapeikas.

—        Vienalga, tādu dekrētu nav, kas atļautu kapeiku dēļ kost cilvēkiem ausis. Iznāk, ka tu esi muļķīgs puišelis.

(Apvainošanās.) — Es al tevi nedlaudzējos.

—   Nevajag arī.

(Pauze.) — Paps atblauks, es viņam pateikšu. (Pauze.) Viņš tevi nosaus.

—       Ak tā! Nu, tad es tēju nevārīšu. Kāpēc gan vārīt? Ja jau mani nošaus …

—   Nekā, tēju labāk vāli.

—   Vai tu dzersi ar mani kopā?

—   Al konfektēm? Ja?

—   Katrā ziņā.

—   Es dzelšu.

Tup divi cilvēki — liels un mazs. Melodiski sīkdama, vārās tējkanna, un karstas gaismas konuss gulst pār Džeroma Džeroma lappusi.

—   Dzejoli tu droši vien esi aizmirsis?

—   Nē, neesu vis aizmilsis.

—   Nu, noskaiti!

—   Pie … pie flakas kulpes sev …

—   Nopirkšu.

—   Nopilksu, un alī suns vēl …

—   Jāiegādā.

—   Jāiegādā… pa naktīm tad… psalmu dziedāšu…

—   Ne…

—   Ne-ka-as …

—   Gan izkulsimies kaut kā.

—   Kā kaut. Iz-kul-si-simies.

—       Gluži pareizi. Tēja uzvārīsies, iedzersim, gan izkulsimies.

(Dziļa nopūta.) — Iz-kul-si-simies.

Sikoņa. Džeroms. Garaiņi. Gaismas konuss. Viz parkets.

—   Tu esi vientulīgs.

Džeroms noveļas uz parketa. Lappuse izzūd tumsā. (Pauze.) — Kas tev to teica? (Bezrūpīga skaidrība.) — Mamma.

—   Kad?

—       Kad suva tev pogu. Suva. Sun, sūn un saka Nataskai…

—       Ak šitā. Vadzi, negrozies, ka es tevi neapplaucēju … Uh!…

—   Kaists, uh!

— Konfekti ņem, kādu gribi.

— Es glibu sito lielo.

—   Papūt, papūt un nešūpo kājas! (Sievietes balss aiz skatuves.) — Slavka!

Klaudz durvis. Viras tīkami iedziedas.

—   Atkal viņš ir pig jums. Slavka, nāc mājās!

—   Nē, nē, mēs abi dzeram tēju.

—   Viņš jau nesen dzēra.

(Klusa vaļsirdība.) — Es … nedzēlu.

—  Vera Ivanovna! Nāciet iedzert tēju.

—   Paldies, es jau pirmīt…

—   Nāciet, nāciet, es jūs nekur nelaidīšu ..,

—   Rokas slapjas .. es žauju veļu …

(Nelūgts aizstāvis.) — Nav blīv manu mammu piespiest.

—       Nu, labi, es nespiedīšu… Vera Ivanovna, sēdieties …

—   Pagaidiet, izžaušu veļu, tad ienākšu.

—   Lieliski! Es petrolejas plītiņu nemaz nedzēsīšu nost.

—       Bet tu, Slavka, kad iedzersi tēju, nāc mājās. Jāiet gulēt. Viņš jūs traucē.

—   Es netlaucēju. Es neblēnojos.

Viras nepatīkami nočīkst. Konusi sagriezušies katrs uz savu pusi. Tējkanna klusē.

—   Vai tev jau nāk miegs?

—   Nē, nenāk. Pastāsti man pasaku.

—   Bet tev taču acis veras ciet! •— Nē, neveļas vis, pastāsti!

—       Nu, nāc šurp pie manis! Liec galvu te. Tā. Pasaku? Kādu pasaku lai tev stāstu? Ko?

. — Pal puiku, pal to …

—       Par puiku? Tā, draugs, ir grūti stāstāma pasaka. Nu, tevis dēļ — lai notiek arī! Nu, kundziņ, tad nu tā: dzīvoja reiz, āre, pasaulē puisēns. Jā gan. Tāds maziņš, savi četri

gadi vecs. Maskavā. Kopā ar mammu. Un to puisēnu sauca par Slavku.

—   Ahā … Tāpat kā mani?

—   Viņš bija diezgan glīts, bet — tavu postu! — kauslīgs. Un kāvās viņš, kā vien pagadījās, — sita ar dūrēm, spēra ar kājām, pat zvēla ar galošām. Un reiz kāpnēs meitenītei no astotā dzīvokta, tādai jaukai meitenītei, klusai un skaistai, viņš iesita ar grāmatiņu pa seju.

—   Viņa pati kaujas …

—   Pagaidi! Es jau nestāstu par tevi.

—   Par citu Slavku?

—   Pavisam citu. Kur tad es paliku? Jā… Nu, šito Slavku, protams, katru dienu pēra, jo, patiesi,' nevar tak pieļaut kaušanos. Bet Slavka tomēr nerimās. Un tā nonāca tik tālu, ka Slavka vienā jaukā dienā saķīvējās ar Surku, bija arī tāds puisēns, un, daudz nedomādams, caps! — ar zobiem šo aiz auss, un — puse auss tikpat kā nebijusi. Tad nu izcēlās tracis: Surka brēc, Slavku per, tas arī brēc… Surkas ausi ar sintetikonu šā tā pielīmēja, Slavku, zināms, ielika kaktā … Un piepeši — zvana …

Un ierodas pavisam svešs kungs ar milzīgu, sarkanu bārdu un zilām brillēm un basā noprasa: «Bet, atļaujiet jautāt, kurš te būtu Slavka?» — Slavka atbild: «Es esmu Slavka.» — «Nu, redzi, Slavka,» viņš saka, «es esmu visu kaušļu uzraugs, un man vajadzēs tevi, cienījamais Slavka, izraidīt no Maskavas. Uz Turkestānu.» Slavka redz — klāsies plāni — un vaļsirdīgi atzīst savu vainu. «Atzīstos,» viņš saka, «ka es kāvos, arī kāpnēs spēlēju uz kapeikām un mammai bezkaunīgi sameloju — teicu, ka neesmu spēlējis … Bet tas vairs neatkārtosies, jo es sākšu jaunu dzīvi.» — «Nu,» uzraugs saka, «tas ir pavisam kas cits. Tad tev pienākas apbalvojums par vaļsirdīgo atzīšanos.» Un viņš tūliņ ved Slavku uz apbalvojumu izsniegšanas noliktavu. Un Slavka redz, ka tur ir vesels lēvenis visādu mantu. Ir tur gaisa baloni, automobiļi, lidmašīnas, ir svītrainas bumbiņas, velosipēdi un bungas. Tad uzraugs saka: «Izvēlies, ko sirds kāro!» Bet, ko īsti Slavka izvēlējās, esmu aizmirsis .

(Salds, miegains bass.) — Velosipēdu! …

—    Pareizi, pareizi, atcerējos — velosipēdu. Un Slavka bez vilcināšanās sēdās uz velosipēda un brauca taisni uz Kalējtilta ielu. Tā nu viņš brauc un taurē, bet publika stāv uz ietves un brīnās: «Ir gan brīnišķīgs cilvēks tas Slavka! Un kā gan viņš nepakļūst zem automobiļa?» — Bet

Slavka signalizē un uzsauc važoņiem: «Turas pa labi!» Važoņi aiztraucas, mašīnas aiztraucas, Slavka tik piespiež, un zaldāti soļo un spēlē maršu tā, ka ausis krīt ciet…

—   Jau? …

Viras dzied. Gaitenis. Durvis. Baltas, līdz elkoņiem kailas rokas.

—   Ak dievs! Ļaujiet es viņu noģērbšu.

—   Tikai atnāciet. Es gaidu.

—Ir jau vēls …

—   Nē, nē … Negribu ne dzirdēt…

—   Nu, labi.

Gaismas konusi. Tējkanna sāk sīkt. Augstāk daktis. Džeroms nav vajadzīgs — guļ uz grīdas. Petrolejas plītiņas vizlas lodziņā — maza, jautra ellīte. Es naktīs dziedāšu psalmu. Kaut kā izkulsimies. Jā, es esmu vientuļš. Psalms ir skumīgs. Es neprotu dzīvot. Vismokošākais pasaulē ir pogas. Tās trūkst nost, kā pūtin nopūst. Vakar viena notrūka vestei. Šodien viena svārkiem un viena bikšu mugurpusē. Es nemāku apieties ar pogām, bet es visu redzu un visu saprotu. Viņš neatbrauks. Viņš mani nenošaus. Toreiz gaitenī viņa Nataškai teica: «Drīz atgriezīsies vīrs, un mēs brauksim uz Pēterburgu.» Neatgriezīsies. Viņš neatgriezīsies, varat man ticēt. Septiņus mēnešus viņa nav, un trīs reizes esmu nejauši redzējis, ka viņa raud. Asaras, redziet, nevar noslēpt. Taču viņš ļoti daudz ko ir zaudējis, pamezdams šīs baltās, siltās rokas. Lai nu būtu kā būdams, bet es nesaprotu, kā viņš varējis aizmirst Slavku.

Cik līksmi nodziedāja viras …

Gaismas konusu nav. Vizlas lodziņā — melna tumsa. Tējkanna jau sen apklususi.

Lampas gaisma ar tūkstoš mazām actiņām raugās caur pareto satinē audumu.

—       Jums ir brīnišķīgi pirksti. Jums vajadzētu būt pianistei.

—   Kad aizbraukšu uz Pēterburgu, sākšu atkal spēlēt.

—       Jūs neaizbrauksiet uz Pēterburgu… Slavkam uz kakla ir tādas pašas sprogas kā jums … Bet marti, vai zināt, māc grūtsirdība. Ir tik skumji, tik neizsakāmi skumji. Nav spēka dzīvot. Visur pogas, pogas, po…

—       Neskūpstiet mani… neskūpstiet… man jāiet… Ir vēls…

—       Jūs neaiziesiet. Tur jūs sāksiet raudāt. Jums ir tāds paradums.

— Nav tiesa. Es neraudu. Kas jums to teica?

—       Es pats zinu. Pats redzu. Jūs raudāsiet, bet man ir tik skumji… tik skumji…

—   Ko es daru … ko jūs darāt…

Konusu nav. Lampas gaisma nespīd caur pareto satinē audumu. Tumsa. Tumsa.

Pogu nav. Es nopirkšu Slavkam velosipēdu. Nepirkšu sev kurpes pie frakas, naktīs nedziedāšu psalmu. Nekas, gan izkulsimies kaut kā.

1923

HĀNA UGUNS

Kad saule sāka laisties lejup aiz Orešņevas priedēm un pils priekšā dievs — skumīgais Apollons iegrima ēnā, no uzraudzes Tatjanas Mihailovnas flīģeļa atskrēja apkopēja Dunka un sauca:

—       Jona Vasiļičl Ei, Jona Vasiļič! Eita nu, Tatjana Mihailovna jūs sauc. Aiz tās ekskursijas. Viņa ir apslimusi. Vei, šitāds vaigs!"

Sasārtusī Dunka noplandīja brunčus kā zvanu, paspīdināja kailus stilbus un aizmetās atpakaļ.

Vārgais kambarsulainis Jona nosvieda slotu un gar nezālēs ieaugušajām staļļu krāsmatām tipšināja prom pie Tatjanas Mihailovnas.

Flīģeļa logu aizvirtņi bija pievērti, un jau priekštelpā asi oda pēc joda un kampareļļas. Jona pustumsā pamīņājās un, padzirdis klusu vaidu, devās iekšā. Krēslainajā istabā uz gultas varēja tikko apjaust kaķeni Minci un balto zaķādas cepuri ar milzīgām ausīm, unļajā — ciešanu pilnu aci.

—   Vai ta zobi? — Jona līdzcietīgi nočamstināja.

—   Zo-obi… — baltā ausaine nopūtās. ^

—Vai… vai… vai… še tev nu bija,*— Jona juta līdzi, — tīrā sodība! Aiz tam jau Cēzars gaudo tavu gaudošanu … Es saku: ko tu, stubausi, gaudo gaišā dienas laikā? Ko? Tad tak kādam mirstamā reize. Vai nav tiesa? Apklusti, stubausi! Pats uz savu nelaimi gaudo. Jāliek tik vistu mēsli pie vaiga — atņems kā ar roku.

—       Jona… Jona Vasiļič, — Tatjana Mihailovna vārgi sacīja, — ir tak rādāmā diena — trešdiena. Bet es nevaru iet laukā. Tīrais posts. Tad nu jūs pats izstaigājiet ar

ekskursantiem. Parādiet viņiem visu. Es jums došu Duņku, lai paietas līdzi.

—   Nu, ko ta … Nav jau nekāda skunste. Labs ir. Gan paši tiksim galā. Pieskatīsim. Pats galvenais — tasiņas. Tasiņas ir pats galvenais. Nāk un nāk te visādi… Cik tur nu vajag… Iebāzīs kāds kabatā, un ne gailis pakaļ nedziedās. Bet kam tā atbildēšana? Mums. Gleznu — to vis kabatā nevar noslēpt. Vai nav tiesa?

—   Duņaša ies jums līdzi — no mugurpuses pieskatīs. Ja prasīs paskaidrojumus, sakiet, ka uzraudze saslimusi.

—   Gan jau, gan jau. Bet jūs — ar tiem mēsliem. Dakteri — tie ir mudīgi uz raušanu, uz vaiga griešanu. Vienam šitā pat izrāva, Orešņevas Fjodoram, bet šis ar to pašu nomira. Tolaik jūsu vēl te nebija. Viņam tāpat suns pagalmā gaudoja.

Tatjana Mihailovna īsi nokunkstējās un sacīja:

—  Ejiet, ejiet, Jona Vasijič, kas zina, varbūt kāds jau atbraucis…

Jona atslēdza smagos čuguna vārtiņus ar baltu plakātu:

MUIŽA —MUZEJS H ā n a m i t n e

Atvērts trešdienas, piektdienas un svētdienās no pīkst. 6 līdz 8 vak.

Un pusseptiņos ar vasarnīcu rajona vilcienu no Maskavas atbrauca ekskursanti. Vispirms vesela grupa jaunu, smējīgu cilvēku, kādi divdesmit. Viņu pulciņā bija pusaudži haki krāsas kreklos, bija meičas bez cepurēm, cita baltā matrožu blūzītē, cita raibā jakā. Dažai sandales basā kājā, dažai melnas, nomītas kurpes; puiši garajos zābakos ar strupiem purniem.

Un, lūk, jauniešu vidū arī kāds pavecāks vīrietis ap gadiem četrdesmit, kurš Jonā tūliņ modināja izbrīnu. Sis cilvēks bija gluži kails, ja neņem vērā īsiņās bālganās kafijkrāsas bikšeles, kas nesniedzās ne līdz ceļiem un uz vēdera bija apjoztas ar siksnu, kurai uz sprādzes uzraksts «1. reālskola», un vēl viņam uz deguna bija pensnejs, salipināts ar violetu zīmogi aku. Kailā cilvēka uzkumpušo

muguru klāja jau sen uzmetušies brūni izsitumi, bet kājas viņam bija nevienādas — labā resnāka par kreiso —, un abām uz apakšstilbiem stīgoja mezglainas vēnas.

Jaunie cilvēki un meičas izturējās tā, it kā tas nebūtu nekas neparasts, ka tāds kails cilvēks braukā vilcienā un apskata muižas, turpretī veco, vārgulīgo Jonu kailais pārsteidza un izbrīnīja.

Kailais, galvu izslējis, meiteņu pulciņā soļoja no vārtiem uz pili, un viena ūsa viņam bija bramanīgi uzskrullēta un bārdiņa apgriezta kā izglītotam cilvēkam. Jaunie, Jonu aplenkuši, čivināja kā putni un visu laiku smējās, tā ka Jona galīgi apjuka un satraucās, bēdīgs prātoja par tasītēm un daudznozīmīgi meta Dunkai ar acīm uz kailo. Tai, skatoties uz vīreli ar nevienādajām kājām, vaigi vai plīsa. Un tad vēl, taisni kā par nelaimi, nezin no kurienes uzkūlās Cēzars un visus palaida garām netraucēti, bet kailo aizrīdamies un kāsēdams ņēmās riet ar kādu īpašu piesmakušu, vecišķu niknumu. Un tad sāka izmisīgi, mokoši gaudot.

«Tpī, sasodītais,» Jona kā apstulbis nikni domāja, šķielēdams uz nelūgto' viesi, «kāds jods tādu te attriecis! Un ko tas Cēzars gaudo? Ja nu kādam jāmirst, tad lai šitain plikajam!»

Vajadzēja vien sadot Cēzaram ar atslēgām pa ribām, jo pūlītim aiz muguras savrup soļoja pieci kārtīgi apmeklētāji. Resnvēderaina dāma, kailā vīrišķa dēļ satraukusies un piesarkusi. Viņai līdzi pusaugu meitene ar garām bizēm. Kāds slaida auguma gludi skuvies kungs ar skaistu, mazliet krāsojušos dāmu un pavecāks lepns ārzemju kungs ar apaļām zelta brillēm, platā gaišā mētelī un ar spieķi. Cēzars no kailā' pārsviedās pie šiem kārtīgajiem apmeklētājiem un ar skumjām blāvajās, vecišķajās acīs vispirms sāka riet uz dāmas zaļo saulessargu, bet tad iekaucās uz ārzemnieku tā, ka tas kļuva bāls, sāka kāpties atpakaļ un kaut ko noņurdēja nevienam nezināmā valodā.

Jona neizturēja un tā pacienāja Cēzaru, ka tas gaudošanu aprāva, atieza zobus un nozuda.

— Uz slauka notīriet kājas! — Jona sacīja, un viņa seja kļuva skarba un svinīga kā allaž, kad viņš ienāca pilī. Dunkai viņš pačukstēja: — Turi acis vaļā, Dūņa…— un ar smagu atslēgu slēdza vaļā stikla durvis, kas izgāja uz terasi. Baltie dievi no balustrādes vēlīgi noskatījās uz viesiem.

Tie sāka kāpt augšup pa baltajām kāpnēm, kas bija noklātas ar aveņkrāsas paklāju, pie pakāpieniem tas bija piestiprināts ar zeltītiem stieņiem. Kailais gadījās visiem priekšā, līdzās Jonam, un soļoja, lepni iemīdāms basās pēdas mīkstajos pakāpienos.

Augšstāvā vakara gaisma, plāno, balto štoru aizturēta, spiedās cauri lielajiem stikliem aiz kolonnām. No augšējā kāpņu laukumiņa ekskursanti atskatījās uz kāpņu telpu, gar kuru tikko bija kāpuši augšup, un redzēja balustrādi ar baltām statujām, baltās aiļu starpas ar tumšiem portretiem un griezumiem rotāto lustru, kas draudēja pārraut tievo auklu un iegāzties kāpņu telpas dziļumā. Augstumos, nezin kurp laizdamies, spārnus plivināja sārti amori.

—   Skaties, skaties, Veročka, — dūšīgā māte pačukstēja, — redzi, kā kņazi dzīvojuši normālos laikos!

Jona stāvēja maliņā, un viņa skūtajā, grumbainajā sejā novakares rāmumā mirdzēja lepnums.

Kailais sakārtoja uz deguna pensneju, palūkojās apkārt un teica:

—  Cēlis ir Rastrelli. Nav nekādu šaubu. Astoņpadsmitais gadsimts.

—   Kas par Rastrelli? — klusi noklepojies, atsaucās Jona. — Cēla kņazs Antons Joannovičs — lai viņam debesu valstība! — pirms pusotra simta gadiem. Tā, redz, — viņš nopūtās. — Tagadējā kņaza vec-vec-vectēvs.

Visi pagriezās pret Jonu.

—  Jūs laikam nesaprotat, — kailais atbildēja, — Antona Joannoviča laikā, tas tiesa, bet arhitekts taču bija Rastrelli. Un otrām kārtām nekādas debesu valstības nav un arī tagadējā kņaza, paldies dievam, vairs nav. Vispār es nesaprotu, kur ir vadītāja.

—  Vadītāja, — Jona iesāka un aiz naida pret kailo iešņācās, — sirgst ar zobiem, mirst vai nost, uz rīta pusi izlaidīs garu. Bet par to valstību — tur jums taisnība. Dažam labam tās no tiesas nav. Debesu valstībā bezkaunīgā izskatā — bez biksēm — iekšā nelaiž. Vai nav tiesa?

Jaunieši visi reizē spalgi iesmējās. Kailais sāka mirkšķināt acis, atstiepa lūpas.

—   Man tomēr jums jāsaka — jūsu simpātijas pret debesu valstību un kņaziem ta'gadējos laikos ir diezgan dīvainas … Un man šķiet…

—   Liecieties mierā, biedri Antonov, — pūlī samierinoši atskanēja meitenīga balss.

—   Semjon Ivanovič, izbeidz, lai jau! — norūca apslāpēts bass.

Visi devās tālāk. Vakarblāzmas pēdējie stari krita caur efejām, kas bija aizaudušas stikla durvis uz baltām Vāzēm rotāto terasi. Sešas baltas kolonnas, augšgalā apvītas ar grieztām lapām, balstīja luktu, kurā kādreiz bija spīguļojušas muzikantu taures. Kolonnas slējās līksmas un šķīstas, gar sienām cienīgi stāvēja viegliņi, zeltīti krēsli. Sienas svečturu tumšie ķekari raudzījās telpā, un tajos, it kā vēl tikai vakar nodzēstas, vīdēja baltas, pusnodegušas sveces. Amori lidinājās un vijās virknēs, maigos mākoņos dejoja kaila sieviete. Zem kājām slīdēja šļūdenais klucīšu parkets. Dīvains šķita kustīgais jauno ļaužu pūlītis uz melnrūtainā parketa, un smagnējs un drūms likās ārzemnieks ar zelta brillēm, kurš bija nošķīries no grupas. Viņš stāvēja aiz kolonnas un kā apburts raudzījās tālumā cauri efeju stīgām.

Neskaidrajā čalā ieskanējās kailā vīra balss. Pašvīkājis kāju pa spīdīgo parketu, viņš apvaicājās Jonam:

—   Kas taisījis parketu?

«— Dzimtzemnieki, — Jona nedraudzīgi atbildēja, — mūsu dzimtzemnieki.

Kailais nosodoši pasmīnēja.

—   Lieliski nostrādāts, nav ko teikt! Redzams, ļaudis ilgi dabūjuši locīt muguru, izzāģējot šos klucīšus, lai vēlāk liekēži pa tiem švīkātu kājas. Visādi oņegini… švīks … švāks … Droši vien dejoja caurām naktīm. Cita jau nekā nebija, ko darīt.

Jona savā nodabā nodomāja: «Ak tu, plikais mērglis, uzkritis kā sērga, kungs, apžēlojies!» Viņš nopūtās, nogrozīja galvu un veda ekskursantus tālāk.

Sienas noslēpa tumšas gleznas apsūbējušos zelta ietvaros. Katrīna II sermuļādās, ar diadēmu baltos, uzbužinātos matos, ar antimonu krāsotām uzacīm no milzīgā, smagā kroņa apakšas raidīja skatienu pār visu sienu. Viņas slaidie, smailie pirksti atdusējās uz sēdekļa rokubalstiem. Jauns strupdegunis ar četrstūrainām zvaigznēm pie krūtīm dižojās iepretī pakarinātā eļļas gleznā un ar naidu noraudzījās savā mātē. Bet visapkārt dēlam un mātei līdz pat ar ciļņiem rotātajiem griestiem drūzmējās ordas kņazienes un kņazi — Tugaji-Begi ar saviem radiniekiem.

Krāsām laistoties, plaisām melnējot, pēc nepatiesiem nostāstiem un leģendām, centīga XVIII gadsimta gleznotāja otas uzgleznots, laika gaitā satumsušā audeklā sēdēja greizacainais, melnīgsnējais un laupītkārais ciltstēvs — Mazās ordas pavēlnieks hāns Tugajs ar krāsainiem dārgakmeņiem nošūtu cepuri galvā un no pusdārgakmens darinātu zobena rokturi.

Pustūkstoti gadus veca no sienām raudzījās kņazu Tugaju-Begu dzimta, dižciltīga, drosmīga dzimta, kurā ritēja daudzu kņazu, hānu un caru asinis. Vietām padzisusi, no audekliem pretī rēgojās dzimtas vēsture, kur kopā jaucās te kaujas slava, te apkaunojums, mīlestība, naids, netikumi un izvirtība …

Uz postamenta apsūbējusi bronzā lieta vecās mātes biste ar bronzas aubi un pazodē sasietām bronzas lentēm, uz krūtīm ovālam, stingam spogulim līdzīgs šifrs. Sausā mute iekritusi, deguns smails. Viņai piemitusi neizsīkstoša izdoma uz netiklībām, un visu mūžu viņu pavadījusi divējāda slava: žilbinošas skaistules un briesmīgas Mesalīnas slava. Izdaudzinātās un briesmīgās zieineju pilsētas drēgnajā miglā viņu apvija leģenda, jo ar pirmo mīlestību jau sava mūža novakarē viņu bija apveltījis tas pats brašais ģenerālis, kura portrets kabinetā karājās līdzās Aleksandram I. No ģenerāļa rokām viņa nonāca Tugaja-Bega tēva rokās un laida pasaulē pašreizējo — pēdējo kņazu. Palikusi atraitnēs, kņaziene kļuva slavena ar to, ka viņu, kailu virvēs iesietu, bija dīķī peldinājuši četri skaisti haiduki…

Kailais, pūli pašķīris) ar nagu piesita pie bronzas aubes un teica:

—   Lūk, biedri, ievērības cienīga persona. Slavena deviņpadsmitā gadsimta pirmās puses netikle…

Resnā dāma nosarka kā uguns, paņēma meitenīti pie rokas un aši paveda viņu tālāk nost.

—   Dievs zina, kas tās par valodām … Veročka, skaties, kādi senču portreti…

—   Nikolaja Kokotāja mīļākā, — kailais turpināja, pensneju sakārtodams, — viņu daži buržuāziskie rakstnieki ir pat romānos aprakstījuši. Un, kādus trakumus viņa strādājusi te, muižā, grūti pat iedomāties. Nebijis neviena piemīlīgāka puiša, kam viņa nebūtu pievērsusi savu vēlīgo uzmanību … Rīkojusi Atēnu naktis …

Jonam sašķobījās mute, acīs sariesās neskaidra valgme un rokas sāka trīcēt. Viņš gribēja ko sacīt, tomēr nepateica neko, tikai divreiz dziļi ievilka elpu. Visi ziņkārīgi lūkojās te uz kailo viszini, te uz bronzas veču. Izkrāsotā dāma apgāja bistei apkārt, un pat cienīgais ārzemnieks, kaut arī krieviski nesaprata, ieurbās kailajam mugurā ar smagu skatienu un ilgi to neatrāva.

Ekskursanti gāja cauri kņaza kabinetam ar espadroniem, palašiem, līkiem zobeniem, ar cara vojevodu bruņām, ar kavalergardu bruņucepurēm, ar pēdējo imperatoru portretiem, vaļņu bisēm, musketēm, zobeniem, dagerotipiem un sadzeltējušām fotogrāfijām, kurās bija redzamas kavalergardu grupas — kavalergardos bija dienējuši vecākie Tugaji-Begi —, un kavalēristu uzņēmumiem — kavalēristos dienēja jaunākie —, ar auļotāju fotogrāfijām no Tugaju-Begu staļļiem, ar skapjiem, kas bija pilni smagu, senu grāmatu.

Viņi izgāja cauri smēķējamām istabām, kas bija viscaur izklātas ar Tekinas paklājiem, kur atradās ūdenspīpes, tahtas, čibuku kolekcijas statīvos, cauri nelielām viesistabām ar bāli zaļiem gobelēniem un senlaicīgām lampām. Izgāja cauri palmu istabai, kur palmu zari vēl arvien nebija nokaltuši,, cauri zaļajai spēļu istabai, kur stikla skapjos laistījās zeltīts un gaišzils fajanss un Saksijas porcelāns un kur Jona nemierīgi šķielēja uz Duņku. Seit, spēļu istabā, uz audekla vientulīgs dižojās lepns virsnieks baltā mundierī, atspiedies uz zobena spala. Dāma ar prāvo vēderu palūkojās uz kasku ar sešstūru zvaigzni, uz platajiem cimdu atlokiem, uz melnajām ūsām, kas šāvās augšup kā bultas, un pavaicāja Jonam: '

—   Kas tas tāds?

—   Pēdējais kņazs, — Jona nopūties atbildēja, — Antons Joannovičs kvalegarda formā. Viņi visi tika dienējuši kvalegardos. ,

—   Kur tad viņš ir tagad? Vai miris? — dāma godbijīgi apvaicājās.

—  Aiz kam tad miris… Tagad viņš ir svešās zemēs. Aizbrauca projām, tikko te sākās, — Jona nožagojās aiz niknuma, ka plikais atkal jauksies iekšā un pateiks kādu ģeķību.

Kailais nokrekšķējās un pavēra, muti, bet jauniešu pūlītī kāda balss atkal izmeta:

—   Nospļauties tev, Semjon … ir tak večuks …

Un kailais sastomījās.

—   Kā? Dzīvs? — dāma bija pārsteigta. — Tas ir brīnišķīgi! .,. Vai bērni viņam ir?

—   Bērniņu nav, — Jona skumīgi atbildēja, — dievs netika devis… Jā. Viņa jaunākais brālītis, Pāvels Joannovičs, krita karā. Jā. Karoja ar vāciešiem… Viņš dienēja šitajos … kavalērijas grenadieros. Viņš nebija šejienietis. Viņam muiža bija Samaras guberņā …

—   Klasisks vecis… — kāds sajūsmināti nočukstēja.

•— Viņš pats būtu muzejā liekams, — kailais noņurdēja.

Ekskursanti nonāca līdz gujamistabai. Sārts zīds pie griestiem bija sakrokots zvaigznes veidā un viļņiem slīga lejup gar sienām, sārts paklājs noklusināja katru skaņu. Sārta tilla nišā atradās griezumiem rotāta divguļama gulta. Itin kā nesen, vēl viņnakt, tajā būtu gulējuši'divi augumi. Sai telpā viss likās dzīvības pilns: gan spogulis sudrabotu lapu ietvarā un albums kaula vākos uz galdiņa, gan pēdējās kņazienes portrets uz molberta — kņaziene bija jauna, sārtā tērpā. Lampa, slīpēti flakoni, fotogrāfijas gaišos ietvaros, nosviests spilvens — viss likās nupat lietots … Jau kādas trīssimt reizes Jona bija vedis ekskursantus Tugaju-Begu guļamistabā un ikreiz sirdī pārdzīvoja sāpes, aizvainojumu un kautrību, kad paklājus mīdīja svešas kājas, kad svešas acis vienaldzīgi iztaustīja guļvietu. Kauns! Bet šodien Jonas krūtīs smeTdza sevišķi skaudri, tādēļ ka te bija kailais un vēl kāda neskaidra iemesla dēl, ko nepavisam nevarēja saprast… Tādēļ Jona atviegloti nopūtās, kad apskate bija beigusies. Viņš šos nelūgtos viesus cauri biljarda istabai izveda gaitenī un no turienes pa otrām — austrumu kāpnēm uz sānu terases un laukā.

Večuks pats redzēja, kā apmeklētāji bariņā izgāja pa smagajām durvīm un Dunka tās aizslēdza.

Iestājās vakars, un ieskanējās vakara skaņas. Kaut kur pie Orešņevas gani sāka pūst stabules, viņpus dīķiem šķindēja smalki zvaniņi — tur dzina govis. Vakarā kaut kur tālumā vairākas reizes nodunēja — sarkanarmiešu nometnē notika šaušanas mācības.

Jona pa grantēto celiņu slāja uz pagalma pusi, un viņam pie jostas klinkstēja atslēgas. Ikreiz, kad apmeklētāji bija aizbraukuši, vecais vīrs noteikti atgriezās pilī, viens pats to izstaigāja, runādamies pats ar sevi un rūpīgi apskatīdams priekšmetus. Pēc tam iestājās miers un varēja atpūsties, līdz krēslai pasēdēt uz sarga mājiņas lievenlša, aizpīpēt un domāt visādas veca cilvēka domas.

Vakars bija tam kā radīts — gaišs un silts, bet, rau, Jonas sirdī, kā par spīti, miera nebija. Laikam tāpēc, ka viņu bija satraucis un uzbudinājis kailais. Jona, kaut ko ņurdēdams, uzkāpa uz terases, drūmi palūkojās apkārt, noskrapšķināja atslēgu un iegāja. Mīksti šļūkdams pa paklāju, viņš uzkāpa augšā pa kāpnēm.

Kāpņu laukumiņā pie ieejas balles zālē Jona apstājās un nobālēja.

Pilī skanēja soļi. Tie nāca no biljarda istabas, izskanēja palmu istabā, tad apklusa. Sirds večukam uz brīdi pārstāja pukstēt, likās, viņš mirst. Tad sirds sāka klauvēt bieži, bieži, pukstiem jaucoties kopā ar soļiem. Kāds stingriem soļiem nāca pie Jonas — par to nebija nekādu šaubu —, un parkets jau čīkstēja kabinetā.

«Zagļi! Nelaime,» vecajam iešāvās prātā. «Te nu ir tas paredzējums, tas nojaudums… nelaime!» Jona drudžaini nopūtās, šausmās palaida acis apkārt, nezinādams, ko iesākt, kurp skriet, kliegt. Nelaime…

Balles zāles durvīs pazibēja pelēks mētelis — un parādījās ārzemnieks ar zelta brillēm. Ieraudzījis Jonu, viņš nodrebēja, izbijās, pat pakāpās atpakaļ, taču ātri saņēmās un tikai satraukti padraudēja Jonam ar pirkstu. .

—   Ko tad jūs? Kungs? — Jona šausmās iemurminājās. Rokas un kājas kratīja sīki drebuļi. — Te nedrīkst. Kā tad jūs tā atpalikāt? Ak, kungs un dievs… — Jonam aiztrūka elpa, un viņš apklusa.

Ārzemnieks vērīgi ielūkojās Jonam acīs un, pievirzījies tuvāk, paklusām sacīja krieviski:

—   Jona, tu nomierinies! Ciet brītiņu klusu! Vai esi viens?

—   Viens… — Jona, elpu atvilcis, izgrūda, — aiz kam tad jūs, ak, debesu valdniece!

Ārzemnieks bažīgi paraudzījās apkārt, tad Jonam pāri ielūkojās vestibilā, pārliecinājās, ka aiz Jonas neviena cita nav, izvilka labo roku no aizmugurējās kabatas un nu jau skaļi, neskaidri izrunādams vārdus, sacīja:

—   Nepazini vis, Jona? Slikti gan, slikti… Ja jau tu nepazīsti, tad ir slikti.

Ārzemnieka balss skaņas Jonu satrieca, kājas ceļgalos ļima, rokas kļuva saltas, un atslēgu saišķis noblākšķēja uz grīdas.

—   Kungs Jēzu! Jūsu gaišība. Tētiņš, Antons Joannovičs. Kā tad nu tā? Kā tas var būt?

Asaras aizvilka zālei priekšā miglu, miglā sāka lēkāt zelta brilles, plombas, pazīstamās iešķībās, spožās acis. Jona rīstījās, šņukstēja, samitrinādams cimdus un kaklasaiti, ar trīcošo galvu bakstīdams kņaza cieto bārdu.

—   Nomierinies, Jona, nomierinies, dieva dēļ, — kņazs murmināja, un viņa seja žēli un satraukti sašķobījās, — ka vēl kāds neizdzird …

—   Tē… tētiņ, — Jona drudžaini čukstēja, — bet kā tad… ka tad jūs tā atbraucāt? Kā? Neviena nav. Nav neviena, esmu viens pats …

—  Tas ir lieliski, ņem atslēgas, Jona, iesim tur, uz kabinetu!

Kņazs pagriezās un stingriem soļiem pa galeriju devās uz kabinetu. Apdullušais Jona drebēdams pacēla atslēgas un tenterēja viņam līdzi. Kņazs palūkojās atpakaļ, noņēma pelēko dūnvilnas platmali, uzmeta to uz galda un teica:

—   Sēdies atzveltnī, Jona!

Tad, vaigam noraustoties, norāva otram atzveltnim ar izvelkamu lasāmpulti no muguriņas plāksnīti ar uzrakstu «Atzveltņos nesēsties» un apsēdās Jonam iepretī. Kad smagais augums iezvēlās safjānādā, lampa uz apaļā galdiņa žēli iešķindējās.

Jonam galvā viss bija kā miglā un domas lēkāja bez kādas jēgas kā zaķi no maisa — katra uz savu pusi.

—   Ak, kā tu esi sačākstējis, Jona, ak dievs, cik tu esi kļuvis vecs! — kņazs uzbudināts ierunājās. — Tomēr esmu laimīgs, ka sastapu tevi dzīvu. Jāatzīstas, es domāju, ka vairs neredzēšu. Domāju, ka tevi te būs nobendējuši…

Kņaza laipnība Jonu satrauca, un viņš klusi ieraudājās, acis slaucīdams.

—   Nu, diezgan, diezgan, rimsties …

—   Kā … kā tad jūs tā atbraucāt, tētiņ? — Jona šņaukādamies prasīja. — Kā gan es, vecais sakārnis, jūs nepazinu? Acis man metas tumšas… Kā tad jūs tā atgriezāties, tētiņ? Tās brilles jums, tās brilles, redz, kur galvenais, un bārdiņa… Un kā tad jūs ienācāt, ka es nemanīju?

Tugajs-Begs izvilka no vestes kabatas atslēgu un parādīja to Jonam.

—   Caur mazo verandu no parka, mans draugs! Kad visi tie nelieši aizbrauca, es atgriezos. Bet brilles (kņazs tās noņēma) — brilles jau tepat uz robežas uzliku uz acīm. Tās ir ar parasto stiklu.

, — Un kņazienīte, ak kungs, — vai tad kņazienīte ir kopā ar jums?

Kņaza seja vienā mirklī kļuva veca.

—   Kņaziene nomira, pagājušajā gadā nomira, — viņš atbildēja, un viņam noraustījās mute, — Parīzē nomira ar plaušu karsoni. Tā arī netika redzējusi dzimto ligzdu, bet visu laiku to pieminēja. Bieži pieminēja. Un stingri piekodināja, lai es tevi noskūpstot, ja satikšot. Viņa cieši ticēja, ka mēs sastapsimies. Visu laiku lūdzu dievu. Redzi, dievs mani arī ir pārvedis mājās.

Kņazs paslējās augšup, apkampa Jonu "un noskūpstīja viņu uz miklā vaiga. Jona, asarās mirkdams, sāka mest krustus pret skapjiem ar grāmatām, pret Aleksandru I, pret logu, kura pašā apakšmaliņā dzisa saulriets.

—   Lai viņai debesu valstība, debesu valstība, — viņš drebošā balsī nomurmināja, — aizlūgumu, dvēseles aizlūgumu noturēšu Orešņevā.

Kņazs nemierīgi paraudzījās apkārt — viņam bija licies, ka iečīkstas parkets.

—   Nav neviena?

—   Nav, neraizējieties, tētiņ, esam vieni paši. Nav jau kam te nākt. Kurš tad cits te nāks kā vien es.

—   Nu, tad tā. Paklausies, Jona. Man ir maz laika. Parunāsim par darīšanām.

Domas Jonam atkal sametās krustu šķērsu. Kā tad nu būs, jānudie? Te nu viņš ir. Dzīvs! Atbraucis. Bet šite… Zemnieki, zemnieki tak!… Tīrumi?

—   No tiesas gan, jūsu gaišība, — viņš lūdzoši paraudzījās kņazā, — ko nu lai iesāk? Māja tak? Kazi, atdos? …

Par šiem Jonas vārdiem kņazs sāka smieties tā, ka viņam atiezās zobi tikai no vienas — no labās puses.

—   Atdos? Ko tu runā, mīļais!

Kņazs izvilka smagu, dzeltenu etviju, aizsmēķēja un turpināja:

—   Nē, draudziņ Jona, neko viņi man neatdos… Tev laikam piemirsies, kas ir noticis… Ne jau par to ir runa. Vispār ņem vērā, ka esmu atbraucis tikai uz brītiņu un slepeni. Tev itin nemaz nav jāraizējas, te neviens neko nezinās. Par to tu nebēdā. Esmu atbraucis (kņazs paskatījās uz birztalām, kas lēnām grima tumsā) pirmām kārtām paraudzīties, kas te īsti notiek. Šādas tādas ziņas man bija; man raksta no Maskavas, ka pils ir vesela, tiek saudzēta kā tautas īpašums… Ta-autas … (Labajā mutes pusē kņazs zobus vairs nerādīja, bet atieza kreisajā pusē.) Ja tautas, tad tautas, velns viņu rāvis! Viss viens. Ka tikai vesela. Tā ir pat labāk… Bet redzi, kas ir: man te palikuši svarīgi dokumenti. Man tie trakoti vajadzīgi. Par Samaras un Penzas muižām. Un par Pavla Ivanoviča muižu arī. Saki — vai mans darba kabinets ir izvazāts vai nav? — Kņazs bažīgi pameta ar galvu uz portjeras pusi.

Jonam galvā iečīkstējās kā nesmērēti riteņi. Acu priekšā iznira Aleksandrs Ertuss, izglītots cilvēks ar tādām pašām brillēm kā kņazam. Stingrs un cienīgs vīrs. Tas zinātniskais Ertuss bija ik svētdienas braukājis no Maskavas, staigājis pa pili čīkstošās, rūsganās kamašās, devis rikojumus, vēlējis visu saudzēt un ilgas stundas sēdējis darba kabinetā, līdz ausīm ieracies grāmatās, rokrakstos un vēstulēs. Jona bija viņam uz turieni nesis duļķainu tēju. Ertuss bija ēdis sviestmaizes ar šķiņķi un čirkstinājis spalvu. Dažkārt viņš bija izvaicājis Jonu par veco laiku dzīvi un smaidīdams pierakstījis.

—   Ir jau, ir saglabāts, — Jona murmināja, — tikai nelaime tā, tētiņ, jūsu gaišība, ka aizzīmogots. Aizzīmogots.

—   Kurš tad aizzīmogoja?

—   Ertuss Aleksandrs Abramovičs no komitejas …

—  Ertuss? — Tugajs-Begs, neskaidri izrunādams «r», pārprasīja. — Kāpēc tad tieši Ertuss, nevis kāds cits aizzīmogo manu kabinetu?

—  Viņš ir no komitejas, tētiņ, — Jona, juzdamies vainīgs, atbildēja, — no Maskavas. Viņam, redz, uzticēta uzraudzība. Te, lejā, jūsu gaišība, būs bibliotēka un mācīs zemniekus. Tad nu viņš rīko to bibliotēku.

—   A, redz, kā! Bibliotēku, — kņazs atņirdza zobus,

—   neko teikt, tas ir patīkami! Es ceru, viņiem ar manām grāmatām pietiks? 2ēl, žēl, ka nezināju, citādi būtu viņiem no Parīzes atsūtījis vēl. Bet pietiks taču?

•— Pietiks, jūsu gaišība, — Jona apjucis nočērkstēja,

—  jums tak grāmatu kā jūra. — Ieskatoties kņazam sejā, Jonam pār muguru pārskrēja šermuļi.

Tugajs-Begs atzveltnī savilkās čokurā, ar nagiem pakasīja pazodi, tad sažņaudza bārdeli dūrē un kļuva brīnum līdzīgs portretā attēlotajam greizacim ar cepurīti galvā. Viņa acis pārvilkās ar sērīgu pelnu pelēkumu.

—   Pietiks? Lieliski! Tas tavs Ertuss, kā es skatos, ir izglītots un talantīgs cilvēks. Iekārto bibliotēku, sēž manā kabinetā. Jā. Nu … vai tu zini, Jona, kas notiks, kad tas pats Ertuss būs bibliotēku iekārtojis?

Jona cieta klusu un skatījās platām acīm.

—   To Ertusu es pakāršu tur tajā liepā, — kņaza baltā roka norādīja uz logu, — kas aug pie bārtiem. (Jona skumīgi un padevīgi paraudzījās turp.) Nē, labajā pusē, pie drāšu pinuma žoga. Turklāt vienu dienu Ertuss karāsies ar seju pret ceļu, lai zemnieki varētu papriecāties par šo bibliotēkas iekārtotāju, bet nākošo — ar seju uz šo pusi, lai viņš pats varētu patīksmināties par savu bibliotēku. To es izdarīšu, Jona, zvēru tev, lai tas maksā ko maksādams. Tāds brīdis pienāks, Jona, vari būt drošs, un varbūt jau itin drīz. Bet sakaru, lai dabūtu rokā Ertusu, man būs diezgan. Vari būt mierīgs …

Jona drudžaini nopūtās.

—   Un līdzās, — Tugajs piesmakušā balsī turpināja, — ierādīsim vietu, zini — kam? Tam pašam kailajam. Semjons Antonovs. Semjons Antonovs, — viņš pacēla acis pret debesīm, iegaumēdams uzvārdu. — Es, goda vārds, biedru Antonovu sameklēšu kaut jūras dibenā, ja vien viņš līdz tam laikam nebūs nosprādzis vai arī pakārts kopā ar citiem Sarkanajā laukumā. Bet pat tad, ja viņš būs pakārts, es viņam pāris dienu likšu karāties te pie sevis. Semjons Antonovs jau reiz ir baudījis viesmīlību liāna mītnē un ir kails staigājis pa pili ar pensneju uz deguna, — Tugajs norija siekalas, un viņa tatāriskie vaigukauli izspiedās kā puni, — nu, nekas, es viņu pieņemšu vēlreiz un tāpat kailu. Ja es viņu dzīvu dabūšu rokā, ū, Jona!… Semjonam Antonovam neklāsies labi. Viņš karāsies nč vien bez biksēm, bet arī bez ādas! Jona! Vai dzirdēji, ko viņš teica par kņazieni, manu māti? Vai dzirdēji?

Jona rūgti nopūtās un novērsās.

—   Tu esi uzticīgs kalps, un, lai cik ilgi es dzīvotu, nekad neaizmirsīšu, kā tu runāji ar to kailo. Vai tiešām tev tagad nav brīnums, kā es tobrīd spēju viņu nenogalināt? Ko? Tu taču, Jona, mani pazīsti ilgus gadus? — TugajsBegs grāba pie mēteļa kabatas, un no tās izspraucās spīdīgs, rievots spals; mutes kaktiņos bija skaidri redzamas baltganas putas, un balss kļuva smalka un sēcoša: — Bet, redz, nenogalināju! Nenogalināju tāpēc, Jona, ka laika savaldījos. Bet to, cik dārgi tas man maksāja, zinu tikai es pats. Nedrīkstēja nogalināt, Jona. Tas būtu iznācis vāji un neveiksmīgi, mani būtu notvēruši, un es neizpildītu neko no tā, kā dēļ esmu atbraucis. Mēs, Jona, izdarīsim ko vairāk… Un labāk, — kņazs kaut ko nomurmināja zem deguna un apklusa.

Jona sēdēja kā miglā, un no kņaza vārdiem viņā kņudinājās saltumiņš, it kā viņš būtu sadzēries piparmētras. Galvā vairs nebija nekādu domu, tikai tādas driskas vien. Istabā jau bija jūtami sabiezējusi krēsla. Tugajs iestūma spalu kabatā, saviebās, piecēlās -un paskatījās pulkstenī.

—   Nu tad tā, Jona, ir vēls. Jāpasteidzas. Naktī es aizbraukšu. Nokārtosim darīšanas. Vispirms, lūk, ko, — kņazam rokās parādījās kabatas portfelis, — ņem, Jona, ņem, uzticamais draugs! Vairāk iedot nevaru, pašam ir pamaz.

—  Neparko neņemšu! — Jona nosēca un sāka atvēcināties ar rokām.

—   Ņem! — Tugajs stingri sacīja un pats iebāza Jonam bušlata kabatā baltus papīriņus. Jona iešņukstējās. — Tikai pielūko — te uz vietaš nemaini, citādi sāks plīties virsū, kur ņēmi. Nu, bet tagad par pašu galveno. Atļauj nu, Jona Vasiļjevič, līdz vilcienam palikt pilī. Divos naktī aizbraukšu uz Maskavu. Es kabinetā izskatīšu šādus tādus dokumentus.

—   Aizzīmogots tak, tētiņ, — Jona žēli ierunājās.

Tugajs piegāja pie durvīm, atbīdīja portjeru un ar vienu

rāvienu noplēsa aukliņu ar zīmoglaku. Jona noelsās vien.

—   Blēņas, — Tugajs noteica, — galvenais, nebaidies! Nebaidies, mans draugs! Es tev galvoju, ka izdarīšu tā, lai tev ne par ko nevajadzētu atbildēt. Vai tu man tici? Nu, redzi, nu …

Tuvojās pusnakts stunda. Jona sargbūdā nokāvās ar miegu. Flīģelītī izvārgusies gulēja Tatjana Mihailovna un Mince. Pils mēness gaismā izskatījās balta, rēgaina un mēma …

Darba kabinetā, kur bija rūpīgi nolaistas melnās Štoras, uz atvērtās rakstāmpults dega petrolejas lampa, mezdama maigu, zaļu gaismu uz dokumentu kaudzēm, kas mētājās uz grīdas, uz atzveltņa un uz sarkanās vadmalas. Blakus — lielajā kabinetā, kur bija aizvilktas ciet dubultās štoras, stearīna svecēm žuburotajos svečturos bija parogļojušās daktis. Skapjos, blāvi ievizēdamies, paspīdēja grāmatu sējumi. Aleksandrs I bija atdzīvojies un plikpaurains pie sienas liegi smaidīja.

Darba kabinetā pie rakstāmpults sēdēja cilvēks privātās drēbēs un ar kavalergardu bruņucepuri galvā. Virs apsūbējušā, ar zvaigzni rotātā metāla gaisā uzvaroši cēlās ērglis. Virs dokumentu lēveņa cilvēka priekšā gulēja bieza klade vaskadrānas vākos. Pirmās lappuses augšā sīkā rokrakstā bija uzrakstīts:

ALEKS. ERTUSS HANA MĪTNES VĒSTURE

Zemāk:

1922—1923

Tugajs, atbalstījis vaigus dūrēs, ar aizmiglotām acīm neatraudamies raudzījās melnajās rindiņās. Valdīja dziļš klusums, un pats Tugajs dzirdēja, kā viņa vestes kabatā, minūtes krimzdains, nepielūdzami tikšķēja pulkstenis. Divdesmit minūtes, visu pusstundu kņazs sēdēja nepakustēdamies.

Piepeši caur štorām ielauzās stiepta, skumīga skaņa. Kņazs atjēdzās un, ar troksni atgrūzdams krēslu, piecēlās.

—   Ek, nolādētais suns, — viņš noņurdēja un iegāja parādes kabinetā. Skapja blāvajā stiklā viņam pretī nāca neskaidrs kavalergarda stāvs ar spīdošu galvu. Piegājis stiklam tuvāk, Tugajs ielūkojās tajā ciešāk, nobālēja un slimīgi pasmīnēja.

—   Tpū, — viņš nočukstēja, — prātā var sajukt!

Viņš noņēma bruņucepuri, patrina deniņus,' padomāja, ielūkojās stiklā un piepeši neganti trieca bruņucepuri pret zemi tā, ka pa istabām aizskanēja dārdi un skapju stikli žēli nodžinkstēja. To izdarījis, Tugajs sakņupa, ar kāju iespēra bruņucepuri kaktā un sāka soļot pa paklāju līdz logam un atpakaļ. Vienatnē, acīmredzot svarīgu un nemiera pilnu domu tirdīts, viņš izskatījās labsirdīgāks, vecāks un, murminādams un kodīdams lūpas, runāja pats ar sevi:

—  Tas nevar būt. Nē… nē … nē …

Parkets čīkstēja, un sveču liesmas liecās un plīvoja. Skapju stiklos parādījās un pazuda iesirmu, šaudīgu vīriešu atspulgi. Kādu loku -mezdams, Tugajs strauji apcirtās, piegāja pie sienas un sāka vērīgi skatīties. Iegarēnā fotogrāfijā ciešā puslokā stāvēja un sēdēja sastinguši un tā iemūžināti cilvēki ar ērgļiem virs bruņucepurēm. Balti, plati cimdu gali, zobenu rokturi. Pašā prāvās grupas vidū sēdēja neizskatīgs cilvēks ar bārdiņu un ūsām un atgādināja pulka ārstu. Taču sēdošo un stāvošo kavalergardu galvas puspagriezienā bija saspringti pievērstas neliela auguma cilvēkam, kas šķita gluži pazūdam zem bruņucepures.

Sis nelielais cilvēks baltos, saspringušos kavalergardus bija nomācis tāpat, kā nomāca bronzā veidotais uzraksts par viņu. Ik vārds tajā sākās ar lielo burtu. Tugajs ilgi raudzījās pats sevī: viņš sēdēja trešais no nelielā cilvēka.

—   Nevar būt, — Tugajs skaļi noteica un pārlaida acis milzīgajai istabai, it kā pieaicinādams par lieciniekiem neskaitāmus sarunu biedrus. — Tas ir sapnis. — Viņš atkal savā nodabā kaut ko nomurmināja, tad nesakarīgi turpināja: — Viens, viens no diviem: va4 nu tas ir pagalam … un viņš … tas .,. tas tur … dzīvs … vai arī es,.. nevaru tikt gudrs …

Tugajs pārvilka plaukstu pār matiem, pagriezās, ieraudzīja skapim tuvojošos cilvēku un neviļus nodomāja: «Esmu novecojis,» — tad atkal sāka murmināt: — Pa manām dzīvajām asinīm, pāri visam dzīvajam gāja un mīdījās, it kā viss būtu beigts. Varbūt es patiesi esmu miris? Esmu ēna? Bet es taču esmu dzīvs, — Tugajs vaicājoši palūkojās uz Aleksandru I, — es visu samanu un jūtu. Skaidri jūtu sāpes, bet visvairāk niknumu, — Tugajam šķita, ka tumšaj.ā zālē »būtu pazibējis kailais, naida saltums izskrēja Tugajam caur locītavām, — žēl, ka netiku nošāvis. ZēL — Niknums viņā auga augumā, un mēle kļuva sausa.

Viņš-atkal pagriezās un klusēdams sāka soļot līdz logam un atpakaļ, ikreiz pagriezdamies uz sienu starp logiem un ielūkodamies kavalergardu grupā. Tā pagāja kāds stundas ceturksnis. Pēkšņi Tugajs apstājās, pārvilka plaukstu pār matiem, iegrūda roku kabatā un nospieda pulksteņa repetīru. Kabatā maigi un noslēpumaini nosita divpadsmit reizes, pēc pauzes "citā tonī vēl vienu reizi ceturksni un vēl pēc pauzes — trīs minūtes.

—   Ak mans dievs, — Tugajs nočukstēja un sāka steigties. Viņš. palūkojās apkārt un vispirms paņēma no galda brilles un uzlika tās uz acīm. Taču tagad tās kņaza ārieni neko daudz neizmainīja. Viņa acis šķielēja tāpat kā hānam audeklā, un tajās gaismojās vienīgi kādas nobriedušas izmisīgas domas vieglā uguns. Tugajs uzvilka mēteli un uzlika cepuri, atgriezās darba kabinetā, paņēma rūpīgi uz atzveltņa savrup atlikto apzīmogoto, uz pergamenta un papīra rakstīto dokumentu žūksnīti, salocīja to un ar pūlēm iestūķēja mēteļa kabatā. Tad viņš apsēdās pie rakstāmpults un pēdējoreiz pārskatīja papīru kaudzes, noraustīja vaigu un, apņēmīgi šķielēdams, ķērās pie darba. Atlocījis platās mēteļa piedurknes, viņš vispirms ķērās pie Ertusa manuskripta, vēlreiz pārlasīja pirmo lappusi, atieza zobus un strauji sāka plēst to ar rokām. Knikšķēdams nolūza nags.

—   Ak tu … nolādēts! — kņazs piesmacis izsaucās, paberzēja pirkstu un ķērās pie darba uzmanīgāk. Ieplēsis dažas lapas, viņš pamazām pārvērta driskās visu kladi. No rakstāmpults un sēdekļiem viņš nogrūda papīru lēveni un no skapjiem sanesa tos veseliem klēpjiem. No sienas norāva nelielo Elizabetes laika dāmas portretu, ietvaru ar vienu kājas spērienu sasita drumslās: tās sabira uz papīru klēpjiem, uz rakstāmpults, ko viņš sasarcis pabīdīja kaktā zem portreta. Lampu viņš noņēma un aiznesa uz parādes kabinetu, bet atgriezās ar svečturi un trīs vietās rūpīgi aizdedzināja papīru kaudzi. Sāka velties dūmu mutulīši, kaudzē sāka ložņāt liesmas, kabinets piepeši līksmi atdzīvojās nevienādā gaismā. Pēc piecām minūtēm sāka smacēt dūmi.

Aizvēris durvis un aizvilcis portjeru, Tugajs rīkojās blakuskabinetā. Pa ieplēsto Aleksandra I portretu sprēgādamas šaudījās liesmas, un plikpaurainā galva dūmos viltīgi smīkņāja. Izpluinītie grāmatu sējumi dega, uz galda stāvēdami, gruzdēja vadmala. Kņazs sēdēja atzveltnī attālāk nost un vēroja. Dūmi viņa acīs nu bija sariesuši asaras, un vēl tajās bija kāda līksma un velnišķa doma. Viņš atkal nomurmināja:

—   Nekas neatgriezīsies. Viss ir beidzies. Nav jēgas melot. Nu tad paņemsim sev līdzi to visu, manu dārgo Ērtus.

… Kņazs lēni atkāpās no istabas istabā, un viņam pakaļ lodāja pelēcīgi dūmi, zāle dega kā balles ugunīs. Uz aizkariem iekšpusē dejoja un virpulī griezās ugunīgas ēnas.

Sārtajā guļamistabā kņazs atskrūvēja lampas degli un petroleju salēja guļvietā; palts izplūda, un petroleja sāka pilēt uz paklāja. Degli Tugajs iemeta paltī. Sākumā nekas nenotika: liesmiņa saruka un izzuda, bet tad tā pēkšņi izlēca un, elpu ievilkusi, šāvās augšup, tā ka Tugajs tikko paguva atlēkt nost. Pēc mirkļa aizdegās aizkars, un telpa uzreiz gavilējoši izgaismojās lidz pēdējam puteklītim.

— Nu tas ir droši, — Tugajs noteica un sāka steigties.

Viņš izgāja cauri palmu istabai, biljarda istabai, izgāja sētas puses gaitenī, pa vītņu kāpnēm rībinādamies nokāpa lejā, drūmajā pirmajā stāvā, kā ēna izslīdēja pa mēness apspīdētajām durvīm austrumpuses terasē, atvēra vārtiņus un izgāja parkā. Lai nebūtu jādzird Jonas pirmās vaimanas no. sargbūdas un Cēzara gaudošana, viņš ierāva galvu plecos un pa vēl neaizmirstām slepenām takām ienira tumsā …

1924

«BIJA MAIJS…»

Bija maijs. Burvīgais maija mēnesis. Es soļoju pa šķērsielu, to pašu, kur atrodas Teātris. Tā bija brīnumjauka, gluda, iemīļota šķērsiela, pa kuru nemitīgi brauca mašīnas. Braukdamas tās blaukšķināja asfaltā ierīkoto metāla vāku. «Varbūt tas ir kanalizācijas vada, bet varbūt ūdensvada vāks,» es prātoju. Sīs mašīnas drausmīgi rēca dažādās balsīs, un ikreiz, kad tās norēcās, sirds sažņaudzās un kājas saļodzījās.

«Mašīna kādreiz tā ierēksies, bet es ņemšu un nomiršu,» es domāju, ar spieķa galu ietvi bakstīdams un bīdamies no nāves.

«Jāpieliek solis, jāiegriežas pagalmā, jāieiet teātrī. Tur vairs nebūs jābaidās no mašīnām, un ļoti iespējams, ka es nenomiršu.»

Tomēr iegriezties pagalmā man neizdevās. Es ieraudzīju viņu. Viņš stāvēja, atspiedies pret Teātra sienu un pārlicis vienu kāju pār otru. Kājas bija ieautas rudi sarkanīgās biezzoļu kurpēs, virs tām rēgojās biezas vilnas zeķes, bet virs zeķēm — šokolādes krāsas pūšļveida bikses līdz ceļgaliem. Svārku viņam nebija. Svārku vietā viņš bija uzvilcis dīvainu, no zamšādas šūtu jaku, no tādas senāk gatavoja vīriešu makus. Uz krūtīm — metāla rāvējslēdzējs ar sprādzīti, bet galvā — sieviešu berete ar strupu ļipiņu.

Tas bija jauns, žilbinoši skaists cilvēks ar garām skropstām un možām acīm. Viņa priekšā stāvēja pieci aktieri, viena aktrise un viens režisors. Tie aizšķērsoja ceļu uz vārtiem.

Es nocēlu platmali un zemu paklanījos jaunajam cilvēkam. Viņš mani apsveicināja dīvainā veidā. Proti — saāķēja kopā abu roku plaukstas, pacēla tās gaisā un it kā pašķindināja neredzamu zvanu. Viņš caururbjoši paskatījās manī un braši pasmaidīja ar savām neparasti skaistajām acīm.' Es apmulsu un izmetu no rokām spieķi.

—   Kā klājas? — jaunais cilvēks man pavaicāja.

Man klājās labi, traucēja vienīgi mašīnas ar savu ellišķo rēkoņu, es kaut ko novervelēju un greizi uzliku galvā platmali.

Tūlīt man pievērsās visu klātesošo uzmanība.

—       Un kā klājas jums? — es atvaicāju, turklāt man likās, ka mēle kļuvusi pavisam stīva.

—   Labi! — jaunais cilvēks atbildēja.

—       Viņš tikko pārbraucis no ārzemēm, — režisors man klusi pavēstīja.

—       Es lasīju jūsu lugu, — jaunais cilvēks dzedri ieteicās.

«Labāk būtu iegājis teātrī pa otru ieeju, caur pagalmu,» es grūtsirdīgi nodomāju.

—   Lasīju, — jaunais cilvēks skanīgi atkārtoja.

—       Un kāda jums tā likās, Polijevkt Eduardovič? — režisors ievaicājās, nenolaizdams acu no jaunā cilvēka.

—       Laba, — Polijevkts Eduardovičs strupi noteica. — Laba. Trešais cēliens jāpārtaisa. Otrā aina no trešā cēliena jāmet laukā, bet pirmā jāpārceļ uz ceturto cēlienu. Tad jau būs pavisam labi.

—       Ejiet nu mājās un pārceliet, — režisors man pačukstēja un bažīgi pameta ar acīm.

—       Nu, cienītie, es turpinu, — Polijevkts Eduardovičs atkal ierunājās. — Un tā nu viņi ielaužas iekšā un Hansu arestē.

—       Ļoti labi! Ļoti labi! — režisors piebilda. — Viņu vajag arestēt, to Hansu. Tikai — vai jums neliekas, ka labāk būtu viņu arestēt iepriekšējā ainā!

—       Blēņas! — jaunais cilvēks atteica. — Viņu vajag arestēt tieši te un nekur citur.

«Tas ir stāsts no aizrobežu dzīves,» es nospriedu. «Tikai nez par ko viņš tik nešpetns uz Hansu? Stāstus par aizrobežu dzīvi gribu dzirdēt, vienalga, vai mirstu vai palieku dzīvs.»

Es pavirzījos uz jaunā cilvēka pusi, pūlēdamies nebilst ne vārda. Mana dvēsele atvilga, tad krūtīs kaut kas nodrebēja. Man iegribējās dzirdēt par svelmaino Spāniju. Un lai tūliņ sāktu skanēt ģitāras. Tomēr neko tamlīdzīgu man neiznāca dzirdēt. Jaunais cilvēks, mani mocīdams, stāstīja vien tālāk par nelaimīgo Hansu. Nepietika ar to, ka viņu arestēja, viņu iecirknī vēl arī piekāva. Taču arī ar to nebija gana — viņu iespundēja cietumā. Arī tas vēl nebija viss — nabaga večiņa, Hansa māte, tika izdzīta no dzīvokļa un pavadīja nakti lietū uz bulvāra.

«Ak kungs, cik drūmus atgadījumus viņš stāsta! Un kur gan viņš, man par postu, ārzemēs sastapies ar šo Hansu? Un ieiet pa vārtiem arī nedrīkst, kamēr viņš nebūs beidzis stāstīt par Hansu, jo tā taču nav pieklājīgi — visinteresantākajā vietā …»

Jo tālāk, jo trakāk. Hansam piesprieda katorgas darbus, bet viņa māte uz bulvāra saaukstējās un nomira. Man gribējās narzānu, sirds-gura un plaka, mašīnas blaukšķiriāja vāku un rēca. Noskaidrojās, ka īstenībā nekāda Hansa nav bijis un jaunais cilvēks viņu nav sastapis, viņš gluži vienkārši stāstīja savas lugas trešo cēlienu. Ceturtajā cēlienā māte pirms nāves nolādēja bendes, kas pazudinājuši Hansu, un nomira. Man šķita, ka saule aptumšojusies, es jutos nelaimīgs.

Turpat blakus kāds noskrandis cilvēks uz vijoles spēlēja Veņavska mazurku. Viņam priekšā uz ietves naga cepurē gulēja vara pieckapeikas. Mazliet tālāk kāds cits tirgojās ar skārda pelēm, un šīs ar gumijām darbināmās skārda peles žigli tekalēja pa dēlīti.

—   Lieliska luga! — režisors izsaucās. — Gaidām, gaidām, gaidām ar nepacietību!

Tobrīd pie vārtiem pieripoja un apstājās maza, lēta automašīna.

—   Nu man jābrauc, — jaunais cilvēks sacīja. — Biedri Jermolaj, līdz Hercenam!

Neparasti drūmais Jermolajs aiz mašīnas stikliem sāka raustīt kaut kādus kloķus. Jaunais cilvēks pašūpoja zvanu, nozuda kulbā un bez skaņas aizlidoja. Viņa priekšā nekavējoties iedegās zaļa acs un palaida garām Jermolaja mašīnu. Un jaunais cilvēks iebrauca tieši saulē un pagaisa.

Un es noņēmu platmali un paklanījos viņam nopakaļ, un nopirku zēnam skārda peli, un paglābos no jnašīnām, pa mazām durtiņām ieiedams pagalmā, un tur atkal ieraudzīju režisoru, un viņš man sacīja;

— Ak, klausiet viņam! Klausiet jel viņam! Pārveidojiet trešo ainu. Tā nav laba aina. Šīs ainas dēļ var izcelties lieli pārpratumi. Dievs ar viņu, ar to trešo ainu!

Un maijs_ pagāja. Un tad nāca jūnijs un jūlijs. Bet vēlāk iestājās rudens. Un tajā šķērsielā visu laiku lija lietus, un, ar savu dūkoņu viesdams sirdī nemieru, griezās skatuves aplis, un es katru dienu miru, un tad atkal pienaca maijs.

Content

Bulgakovs Mihails Stāsti

MORFIJS

I

II

IV

PĒKŠŅAIS UZBRUKUMS

ES NOGALINĀJU

PSALMS

HĀNA UGUNS

«BIJA MAIJS…»