Čehovs Antons

Kopoti raksti I Stāsti 1880-1882

Antons Čehovs

KOPOTI RAKSTI I  STĀSTI 1880-1882

VĒSTULE MĀCĪTAM KAIMIŅAM

Tutū-Bliņu ciemā

Dārgais Kaimiņ! Maksim… (aizmirsu, kā pēc tēvvārda, atvainojiet aukstsirdīgi!) Atvainojiet un piedodiet man vecam sakārnim un aplamam cilvēka bērnam par to, ka iedrošinos Jūs traucēt ar saviem nožēlojamiem rakstiskiem šļupstiem. Jau pagājis vesels gads kopš Jums labpaticis apmesties mūsu pasaules daļā man sīkam cilvēciņam kaimiņos, bet es vēl tomēr Jūs nepazīstu, un Jūs mani nabaga knisli nepazīstat. Atļaujiet tad nu, dārgais kaimiņ, iepazīties ar Jums kauč ar šo sirmgalvja hijeroglifu starpniecību domās spiest Jūsu mācīto roku un apsveikt Jūs ar ierašanos no Sv. Pēterburgas mūsu necienīgajā kontinentā, ko apdzīvo zemnieki un lauku ļaudis t. i. plebejisks elements. Sen jau meklēju un slāpu pēc gadījuma iepazīties ar Jums, tāpēc ka zinātne savā ziņā ir tikpat kā mūsu miesīga māte, gluži tāpat kā civilizāceja un tāpēc ka no sirds cienīju tos cilvēkus, kuru slavenais vārds un kārta vaiņagoti ar populāras slavas oreolu, lauriem, cimbolēm, ordeņiem, lentēm un atestātiem šaujas kā zibens un pērkons caur visām šās redzamās un neredzamās t. i. zem mēness esošās pasaules izplatījuma daļām. Es karsti mīlu astronomus, dzejniekus, metafiziķus, privātdocentus, ķīmiķus un citus zinātnes priesterus, pie kuriem Jūs esat sevi piepulcējis ar saviem gudrajiem faktiem un zinību nozarēm t. i. produktiem un augļiem. Stāsta, ka Jūs esot iespiedis daudz grāmatu savā garīgās sēdēšanas laikā pie caurulēm, grādu rādītājiem un milzuma ārzemju grāmatu ar vilinošiem zīmējumiem. Nesen manā nožēlojamajā īpašumā, manās ruīnās un drupās ieradās mans kaimiņš Gerasimovs un ar viņam piemītošo fanatismu pajāja un zākāja Jūsu domas un idejas par cilvēka izcelšanos un citām redzamās pasaules parādībām un dumpojās un ārdījās pret Jūsu prāta sfēru un domāšanas horizontu, kas klāts debesu spīdekļiem un aeroglitiem. Es nepiekrītu Gerasimovam par Jūsu prāta idejām, tāpēc ka dzīvoju un pārtieku vienīgi no zinātnes, ko Aukstākā vara devusi cilvēku dzimumam dārgmetālu, metaloidu un briljantu izcelšanai no redzamās un neredzamās pasaules dzīlēm, bet tomēr piedodiet, mīļais, man, tikko saredzamam krislītim, ka iedrīkstos pa veča vīzei atspēkot dažas Jūsu idejas par dabas būtību. Gerasimovs pateica man, it kā Jūs esot sacerējis sacerējumu kurā Jums labpaticis izsacīt ne visai pamatotas idejas par cilvēkiem un viņu pirmdzimto stāvokli un priekšplūdu esamību. Jums labpaticis sacerēt ka cilvēks cēlies no pērtiķu ciltīm mērkaķiem orangutiķiem utt. Piedodiet man vecam vīram, bet es šai svarīgajā punktā neesmu ar Jums vienisprātis un varu Jums iegriezt ķirķi. Jo kad cilvēks, pasaules valdītājs, gudrākais no elpojamām būtnēm, būtu cēlies no muļķīga un neizglītota pērtiķa tad viņam būtu aste un meža zvēra balss. Ja mēs būtu cēlušies no pērtiķiem, tad Čigāni vadātu mūs tagad apkārt pa pilsētām rādīdami un mēs maksātu naudu cits par cita izrādīšanu, dancodami pēc Čigāna pavēles vai sēdēdami aiz restēm zvērnīcā. Vai tad mēs esam viscaur spalvām apauguši? Vai tad mēs nenēsājam drānas, kā pērtiķiem trūkst? Vai mēs gan mīlētu sievieti un nenicinātu to, ja tai piemistu kaut drusciņ tādas smakas kā pērtiķim, ko mēs ik otrdienu redzam pie Muižniecības Maršala? Ja mūsu senči būtu cēlušies no pērtiķiem, tad viņi nebūtu apglabāti kristīgos kapos; mana vectēva vectēvs Ambrozijs piemēram, kas dzīvojis viņos laikos Poļu caravalstī apglabāts nevis kā pērtiķis, bet blakus katoļu abatam Joakimam Sostakam, kura piezīmes par mērenu klimatu un pārmērīgu reibinošu dzērienu lietošanu vēl joprojām glabājas pie mana brāļa Ivana (Majora). Abats ir katoļu pops. Atvainojiet mani nemākuli par to, ka jaucos Jūsu zinātniskās lietās un skaidroju pa savai pa veču modei un uzspiežu Jums savas ērmotnīgās un visai neaptēstās idejas kuras mācītiem un civilizētiem cilvēkiem drīzāk mīt vēderā nekā galvā. Nevaru noklusēt un neciešu, kad zinātnieki nepareizi domā savā prātā un jūtos spiests celt Jums iebildumus. Gerasimovs darīja man zināmu, ka Jūs nepareizi domājat par mēnesi t. i. par to spīdekli, kas mums ir saules vietā krēslas un tumsas stundās, kad ļaudis guļ, bet Jūs velkat elektrību no vienas vietas uz otru un fantazējat. Nesmejieties par vecu vīru tāpēc ka tik muļķīgi rakstu. Jūs rakstāt, ka uz mēness t. i. uz tā spīdekļa dzīvo un mājo cilvēki un ciltis. Tas nekad nevar būt, jo kad uz mēness dzīvotu cilvēki tad viņi aizsegtu mums tā maģisko un burvīgo gaismu ar saviem namiem un leknajām ganībām. Bez lietutiņa cilvēki arī nevar dzīvot, bet lietus nāk lejup uz zemi, nevis augšup uz mēness. Cilvēki dzīvodami uz mēness kristu lejup uz zemi, bet tā tas nenotiek. No apdzīvota mēness kristu uz mūsu kontinentu netīrumi un samazgas. Vai cilvēki var dzīvot uz mēness, ja tas pastāv tikai nakti, bet dienu pazūd? Un valdības arī nevar pieļaut, lai dzīvo uz mēness, jo lielā atstatuma un nepieejamības pēc tur var visai viegli noslēpties un nepildīt klaušas. Jūs esat mazuliet kļūdījies. Jūs esot sacerējis un iespiedis savā gudrajā apcirējumā, kā man Gerasimovs stāstīja, itin kā pašam tam dižākajam spīdeklim, saulei, esot melni traipēklīši. Tas nevar būt, tāpēc ka tas nekad nevar būt. Kā jūs varējāt ieraudzīt saulē traipēkļus, ja uz sauli ar vienkāršām cilvēka acīm nemaz nevar skatīties, un kāpēc lai tur būtu traipēkļi, ja arī bez tiem var iztikt? No kāda slapja ķermeņa taisīti šie paši traipēkļi, ja tie nesadeg? Varbūt pēc Jūsu domām uz saules mājo arī zivis? Atvainojiet mani indīgo aplamnieku par tādu muļķīgu asprātību! Esmu šausmīgi pieķēries zinātnei! Rublim šim deviņpadsmitā gadusimteņa dzinēklim nav manās acis nekādas nozīmes, to manam skatienam aizsegusi zinātne ar saviem jo tālu nesošajiem spārniem. Katrs atklājums tirdī mani kā nagla atzveltnē. Kaut arī esmu nepraša un veclaiku muižnieks, tomēr es vecais niekalbis nodarbojos ar zinātni un atklājumiem un piepildu savas aplamās smadzenes, savu dulbo galvaskausu ar domām un dižāko zinību komplektu. Dabas māmuļa ir grāmata, kas jālasa un jāredz. Esmu izdarījis daudz atklājumu pats ar savu prātu, tādu atklājumu, kādus vēl neviens reformātors nav izgudrojis. Teikšu bez lielības, ka neesmu no pēdējiem izglītības ziņā, kas iegūta ar tulznām, nevis ar vecāku t. i. tēva un mātes vai aizbildņu bagātību, kuri bieži vien samaitā savus bērnus caur bagātību, greznību un sešstāvu mitekļiem, kur ir vergi un elektriski zvanekļi. Lūk ko mans nieka prātiņš atklājis. Esmu atklājis, ka mūsu diženā ugunīgā starojošā toga saule reiz gadā rīta agrumā pievilcīgi un gleznaini vizuļo daudzkrāsainās krāsās un rada ar šo brīnumaino mirgošanu rotaļīgu iespaidu. Otrs atklājums. Kāpēc ziemu diena īsa un nakts gara, bet vasaru otrādi? Ziemu diena īsa tāpēc, ka tā saraujas aiz aukstuma līdzīgi visiem pārējiem redzamiem un neredzamiem priekšmetiem un tāpēc, ka saule agri noriet, bet nakts gaismekļus un lukturus aizdegot izplešas, jo sasilst. Tad vēl esmu atklājis, ka suņi pavasari ēd zāli līdzīgi aitām un ka pilnasinīgiem cilvēkiem kafija kaitīga, tāpēc ka taisa galvā reiboni un acīs neskaidru izskatu un tā jo projām. Arī bez šā man vēl daudz citu atklājumu kauč arī nav atestātu un apliecību. Atbrauciet pie manis, dārgais kaimiņ, nudien. Atklāsim kaut ko abi kopā, nodarbosimies ar literatūru un Jūs man ķēmam pamācīsiet dažādus aplēsumus.

Nesen lasīju kāda Franču zinātnieka darbos, ka lauvas purns nepavisam nav līdzīgs cilvēka ģīmim, kā mācīti vīri domā. Arī par šito parunāsim. Atbrauciet esiet tik laipns. Atbrauciet kauč vai rītdien par piemēru. Mēs tagadiņ ēdam gavēņa ēdienus, bet Jums liksim taisīt ar gaļu. Mana meita Natāšeņka lūdz, lai Jūs paņemot līdzi kādas gudras grāmatas. Viņa jau man emancipierēta visi viņai muļķi viņa viena pati gudra. Jaunatne tagad es Jums teikšu liek jau sevi manīt. Lai dievs viņiem palīdz. Pēc nedēļas pie manis ieradīsies mans brālis Ivans (Majors), labs cilvēks, bet, mūsu starpā runājot, Burbons un zinības nemīl. Šo vēstuli Jums nodos mans pagraba meistars Trofims taisni pulksten 8 vakarā. Ja viņš atved to pēcāk, tad izpļaukājiet viņu kā nākas, pa profesoru modei, ar šo sugu nav ko ceremonijas taisīt. Ja atved pēcāk, tas nozīmē ka viņš sātans iegriezies krogū. Paradums braukt ciemos nav mūsu izdomāts un nebeigsies ari reizē ar mums, tāpēc atbrauciet katrā ziņā ar visām mašīniņām un grāmatām. Būtu pats braucis pie Jums, bet esmu gaužām kautrīgs un drosmes trūkst. Atvainojiet mani aplamnieku par traucējumu.

Palieku Jūs cienīdams Donas karaspēka atvaļināts urjadņiks no muižniekiem, jūsu kaimiņš

Vasilijs Semi-Bulatovs.

JA DIVUS ZAĶUS ĶERS — NEVIENU NENOTVERS

Pulkstenis nosita divpadsmit dienā, un majors Ščelkolobovs, tūkstoš desetīnu zemes un pavisam jaunas sievas īpašnieks, izbāza savu plikpauraino galvu no katūna segas apakšas un skaļi nolādējās. Vakar, iedams garām lapenei, viņš bija dzirdējis, kā viņa jaunā sieva, majoriene Karolīna Karlovna, vairāk nekā vēlīgi tērzēja ar savu atbraukušo brālēnu, nosauca savu laulāto draugu — majoru Ščelkolobovu par aunu un sievišķīgā vieglprātībā apgalvoja, ka neesot savu vīru mīlējusi, nemīlot un nemīlēšot viņa — Ščelkolobova stulbuma un zemniecisko paraša dēļ, kā ari aiz viņa noslieces uz vājprātību un hronisku žūpību. Tāda sievas izturēšanās bija pārsteigusi majoru, izraisījusi viņā naidu un spēcīgu sašutumu. Viņš nevarēja gulēt visu nakti un visu ritu. Viņa galvā norisa neparasta darbība, seja kvēloja un bija sarkanāka par vārītu vēzi; dūres drudžaini žņaudzās, un krūtīs sirds tā plosījās un dauzījās, kā majors nebija redzējis un dzirdējis pat pie Karsas cietokšņa. Pavēries no segas apakšas dieva pasaulē un nolādējies, viņš izlēca no gultas un, dūres vicinādams, sāka soļot pa istabu. — Ei, stulbeņi! — viņš uzsauca.

Durvis nočīkstēja, un majora acu priekšā ar kucēnu padusē parādījās viņa kambarsulainis, frizieris un grīdu mazgātājs Pantelejs, ģērbies kunga apnēsātajās drānās. Viņš atspiedās pret durvju stenderi un sāka bijīgi blisināt acis.

— Paklau, Pantelej, — majors iesāka, — gribu ar tevi parunāt cilvēciski, kā ar cilvēku, vaļsirdīgi. Stāvi taisnāk! Izlaid no dūres mušas! Nu tā! Vai tu man atbildēsi atklāti, no sirds dziļumiem, vai ne?

—    Atbildēšu.

—    Neskaties uz mani tādā izbrīnā. Kungus nedrīkst uzlūkot ar izbrīnu. Aiztaisi muti! Esi gan tu īsts vērsis, brālīt! Nezini, kā vajag uzvesties, man klātesot. Atbildi tieši, bez stomīšanās! Vai tu sit savu sievu vai ne?

Pantelejs aizsedza muti ar roku un visai muļķīgi pavīpsnāja.

—   Katru mīļu otrdienu, jūsu aug-ība! — viņš nomurmināja un sāka klusiņām smieties.

—    Ļoti labi. Kāpēc tu smejies? Ar to nedrīkst jokot! Aiztaisi muti! Nekasies, man klātesot: man tas nepatīk. (Majors padomāja.) Man šķiet, brālīt, ka ne jau zemnieki vien pārmāca savas sievas. Ko tu domā par to?

—    Ne viņi vien, jūsu aug-ība.

—    Piemēram!

—    Pilsētā ir tiesnesis Pjotrs Ivaničs … Varbūt pazīstat? Pirms gadiem desmit biju pie viņiem par sētnieku. Jauks kungs, ko tur teikt… bet, ja iedzēris, tad sargies. Gadījās, kad pārnāk iedzēris, uzreiz sāk kundzi ar dūrēm pa sāniem bukņīt. Lai zeme mani aprij šitentai pašā vietā, ja neticat! Un arī man pie tā paša ne no šā, ne no tā iezveļ pa sāniem. Dauza kundzi un saka: «Tu,» šis saka, «muļķe, mani nemīli, tad es tevi,» šis saka, «gribu par to nosist un darīt tavai dzīvei galu…»

—    Nu, bet ko viņa?

—     «Piedodiet,» šī saka.

—    Tiešām? Dieva vārds? Tas taču lieliski!

Un majors sāka tīksmi berzēt rokas.

—    Tīrā patiesība, jūsu aug-ība! Un kā lai arī nekausta, jūsu aug-ība! Lūk, piemēram, manējā… Kā lai nedauza! Ermoņikas ar kājām samina un kungu pīrādziņus noēda … Vai tad tā drīkst? Hm! …

—    Bet tu, stulbeni, nespriedelē! Ko tu spriedelē? Nekā prātīga taču tik un tā nemācēsi pateikt? Nejaucies citu darīšanās! Ko kundze dara?

—    Guļ.

—    Nu, kas būs, tas būs! Ej pasaki Marijai, lai uzmodina kundzi un palūdz ienākt pie manis. .. Pagaidi! … Kā tev šķiet? Vai es izskatos pēc zemnieka?

—    Kāpēc lai izskatītos, jūsu aug-ība? Kur tas redzēts, ka kungs izskatītos pēc zemnieka? Nepavisam ne!

Pantelejs paraustīja plecus, durvis atkal nočīkstēja, un viņš izgāja, bet majors ar rūpju pilnu seju sāka mazgāties un ģērbties.

—    Mīlulīt, — majors apģērbies visdzēlīgākā balsī sacīja glītajai, divdesmit gadu vecajai majorienei, kad tā bija ienākusi pie viņa, — vai tu nevari veltīt man kādu stundiņu no sava tik lietderīgā laika?

—    Ar prieku, mans draugs! — majoriene atbildēja un sniedza savu pieri majora lūpām.

—    Es, mīlulīt, gribu paklejot, pabraukāties pa ezeru… Vai tava burvīgā būtne nevarētu būt par manu vistīkamāko pavadoni?

—    Bet vai nebūs karsts? Kaut gan, kā tev tīk, papucīt, es ar mīļu prātu. Tu airēsi, un es stūrēšu. Vai nepaņemsim līdzi uzkožamos? Man briesmīgi gribas ēst. ..

—    Es jau paņēmu uzkožamo, — majors atbildēja un aptaustīja savā kabatā pletni.

Pusstundu pēc šīs sarunas majors un majoriene īrās laivā uz ezera vidu. Majors svīda pie airiem, un majoriene rīkojās ar stūri. — Re, kāda? Re, kāda? Re, kāda? — majors murmināja, nikni noraudzīdamies domās nogrimušajā sievā un degdams nepacietībā. — Mierā! — viņš ierūcās, kad laiva bija sasniegusi ezera vidu. Laiva apstājās. Majoram pietvīka seja un sāka trīcēt ceļi. — Kas tev kait, Apolonij? — jautāja majoriene, ar izbrīnu veroties vīrā.

—    Ak tad es, — viņš sāka murmināt, — esmu a-a-auns? Tad es … es .. . kas es vēl esmu? Ak stulbenis? Tad tu mani neesot mīlējusi un nemīlēšot? Tad tu … es…

Majors ierēcās, pacēla augšup rokas, pavicināja gaisā pletni, un laivā . . . o tempora, o mores!… izcēlās briesmīgs tracis, tāds tracis, kādu diez vai iespējams ne tikai aprakstīt, bet pat iedomāties. Notika tas, ko nespētu attēlot pat mākslinieks, kas apmeklējis Itāliju un kam piemīt visspilgtākā iztēle. .. Majors Ščelkolobovs nepaguva vēl apjaust audzelības trūkumu uz savas galvas, majoriene nepaguva likt lietā no laulātā drauga rokām izrauto pletni, kad apgāzās laiva un…

Tai brīdī pa ezera krastmalu pastaigājās bijušais majora saimniecības pārzinis, tagadējais pagasta rakstvedis Ivans Pavlovičs un, gaidīdams to svētlaimīgo bridi, kad sādžas jaunuves nāks uz ezeru peldēties, svilpoja, pīpēja un pārdomāja savas pastaigas mērķi. Pēkšņi viņš izdzirda sirdi plosošus kliedzienus. Šais kliedzienos viņš pazina savu bijušo kungu balsis.

—   Palīgā! — kliedza majors un majoriene. Rakstvedis, ilgi nedomājot, norāva svārkus, bikses un zābakus, pārmeta trīs reizes krustu un metās peldus uz ezera vidu sniegt palīdzību. Viņš peldēja labāk, nekā rakstīja un izprata rakstīto, un tālab jau pēc minūtēm trim bija slīcēju tuvumā. Ivans Pavlovičs piepeldēja klāt slīcējiem un apstulba. «Kuru glābt?» viņš domāja. «Tad ta velni!» Glābt divus viņam nebija pa spēkam. Pietika jau ar vienu. Viņš savieba seju, ar to pauzdams vislielāko neizpratni, un sāka tvarstīt gan majoru, gan majorieni.

—    Tikai vienu no abiem! — viņš iesaucās. — Kā tad es varu paķert jūs abus? Vai esmu kašalots, vai?

—    Vaņa, draudziņ, glāb mani, — iepīkstējās drebošā majoriene, turēdamās pie majora svārku stērbeles,

—     glāb mani! Ja izglābsi mani, apprecēšos ar tevi! Zvēru pie visa, kas man svēts. Ai, ai, es slīkstu!

—    Ivan! Ivan Pavlovič! Esi bruņinieks! … Jā! — majors aizrīdamies rēca. — Glāb, brālīt! Rubli dzeramnaudas! Esi glābējs eņģelis, neļauj aiziet bojā pašā dzīves plaukumā .. . Apzeltīšu no galvas līdz kājām . .. Nu, glāb jel. Kāds tu gan esi. . . Apprecēšu tavu māsu Mariju … Dievs sodi, apprecēšu! Viņa taču skaista. Majorieni neglāb, velns lai rauj! Ja neizglābsi mani — nogalināšu, neļaušu dzīvot!

Ivanam Pavlovičam noreiba galva, un viņš tikko nenogrima dibenā. Abi solījumi likās vienlīdz izdevīgi — viens labāks par otru. Ko izvēlēties? Bet laiku zaudēt nedrīkst! «Izglābšu abus!» viņš nolēma. «No diviem saņemt labāk nekā no viena. Tā ir, nudien. Velns neraus, un dievs palīdzēs. Kungs, svētī!» Ivans Pavlovičs pārmeta krustu, satvēra zem labās rokas majorieni, bet ar tās pašas rokas rādītājpirkstu ieķērās majora kaklasaitē un stenēdams peldēja uz krastu. — Sperieties kājām! — viņš komandēja, airēdamies ar kreiso roku un sapņodams par savu spožo nākotni. «Kundze — sieva, majors — svainis … vareni! Līksmo, Vaņa! Tad ta saēdīšos kūkas un pīpēšu dārgus cigārus! Lai slava tev, kungs!» Grūti bija Ivanam Pavlovičam ar vienu roku vilkt divkāršu nastu un peldēt pret vēju, bet viņu spārnoja domas par spožo nākotni. Smaidīdams, aiz laimes ķiķinādams, viņš nogādāja majoru un majorieni uz sauszemes. Liels bija viņa prieks. Bet, ieraudzījis majoru un majorieni draudzīgi saķērušos, viņš … pēkšņi nobāla, iesita sev ar dūri pa pieri, sāka raudāt un nepievērsa uzmanību skuķiem, kas, izrāpušies malā, blīvā barā ielenca majoru un majorieni un ar izbrīnu nolūkojās drosmīgajā rakstvedī.

Otrā dienā majors panāca, ka Ivanu Pavloviču atlaida no pagasta valdes, un majoriene izdzina no saviem apartamentiem Mariju ar pavēli doties pie «sava mīļā kunga».

— Ai cilvēki, cilvēki! — skaļi atkārtoja Ivans Pavlovičs, pastaigādamies pa liktenīgā dīķa malu. — Ko gan jūs dēvējat par pateicību?

PAPUCIS

Māmuļa, tieva kā Holandes siļķe, iegāja kabinetā pie papuča, kas bija resns un apaļš kā vabole, un iekāsējās. Viņai ieejot, no papuča klēpja nospurdza istabene un aizšmauca aiz portjerām; māmuļa nepievērsa tam ne mazākās uzmanības, jo bija jau paguvusi pierast pie papuča mazajām vājībām un lūkojās uz tām kā gudra sieva, kas saprot savu civilizēto vīru.

—           Papulīt, — viņa teica, iesēzdamās papucim klēpī, — atnācu pie tevis, mans mīļais, aprunāties. Noslauki lūpas, gribu tevi noskūpstīt.

Papucis sāka mirkšķināt acis un noslaucīja piedurknē lūpas.

—    Kas tad ir? — viņš jautāja.

—    Re, papucīt. Ko lai iesākam ar savu dēlu?

—    Kas noticis?

—           Un tu nezini? Ak dievs! Cik jūs, tēvi, gan esat bezrūpīgi. Tas ir briesmīgi! Papulīt, galu galā esi kaut tēvs, ja negribi… nevari būt vīrs!

—    Tu atkal to pašu. Esmu jau tūkstošreiz dzirdējis!

Papucis izdarīja nepacietīgu žestu, un māmuļa tik

tikko nenogāzās no papuča klēpja.

—          Jūs, vīrieši, visi esat tādi, negribat uzklausīt patiesību.

—    Vai tu atnāci stāstīt par patiesību vai par dēlu?

—           Nu, nu, es vairs tā nerunāšu … Papulīt, mūsu dēls atkal no ģimnāzijas atnesis vājas atzīmes.

—    Nu, un tad?

—    Kā — un tad? Viņu taču nepielaidīs pie eksāmena! Viņš nepāries uz ceturto klasi!

—    Lai nepāriet. Nav liela nelaime. Kaut tikai mācītos un mājās neblēņotos.

—    Viņam taču, papiņ, piecpadsmit gadu! Vai tad tik vecs var būt trešajā klasē? Iedomājies, tas nekrietnais aritmētiķis atkal izlicis viņam divnieku . . . Nu, kā tas izskatās?

—    Jānoper, tā tas izskatās.

Māmuļa ar mazo pirkstiņu pārbrauca pa treknajām papuča lūpām, un viņai likās, it kā pati būtu koķeti saraukusi uzactiņas.

—    Nē, papulīt, par sodiem tu man nerunā . .. Mūsu dēls nav vainīgs… Tā ir intriga … Mūsu dēls, nav ko kautrēties, ir tik attīstīts, ka nemaz nevar nezināt kaut kādu muļķīgu aritmētiku. Viņš zina visu lieliski, esmu par to pārliecināta!

—    Viņš ir nejēga, re, kas viņš ir! Ja mazāk blēņotos, bet vairāk mācītos. .. Atsēdies jel, māt, uz krēsla . . . Nedomāju, ka tev būtu ērti sēdēt uz maniem ceļgaliem.

Māmuļa nospurdza no papuča klēpja, un viņai likās, ka viņa cēli kā gulbis dotos uz atzveltnes krēslu.

—    Ak dievs, kas par nejūtību! — viņa atsēdusies, aizvērusi acis, čukstēja. — Nē, tu nemīli dēlu! Mūsu dēls ir tik labs, tik gudrs, tik skaists. . . Intriga, intriga! Nē, viņš nedrīkst palikt uz otru gadu, es to nepieļaušu!

—    Pieļausi, ja nelietis slikti mācās… Ak jūs mātes! … Nu, ej ar dievpalīgu, bet man vajag te ar kaut ko . . . nodarboties . ..

Papucis pagriezās pret galdu, noliecās pie kāda papīrīša un, šķielēdams kā suns uz šķīvi, pavērās uz portjerām.

—    Papiņ, es neiešu prom … es neiešu prom! Redzu, ka apgrūtinu tevi, bet pacieties … Papiņ, tev jāaiziet pie aritmētikas skolotāja un jāpavēl, lai viņš ieliek mūsu dēlam labu atzīmi . . . Tev jāpasaka viņam, ka mūsu dēls labi prot aritmētiku, ka viņam vāja veselība un tāpēc viņš nevar visiem izdabāt. Ņem un piespied skolotāju. Vai tad pieaudzis vīrietis var sēdēt trešajā klasē? Pacenties, papulīt! Iedomājies, Sofija Nikolajevna atzīst, ka mūsu dēls esot līdzīgs Parisam!

—   Man tas ļoti glaimo, bet es neiešu! Man nav laika blandīties apkārt.

—    Nē, iesi, papiņ!

—   Neiešu … Vīrs un vārds … Nu, ej ar dievpalīgu, sirsniņ … Man te šis tas jāpastrādā …

—    Iesi!

Māmuļa piecēlās un iesaucās skaļāk.

—    Neiešu!

—    Iesi!! — māmuļa uzkliedza. — Bet, ja neiesi, ja negribēsi pažēlot savu vienīgo dēlu, tad … — Māmuļa iespiedzās un ar satracinātas traģēdijas varones žestu norādīja uz portjerām … Papucis sakaunējās, samulsa, ne tev, ne man sāka dungot kādu dziesmu un novilka svārkus… Viņš allaž apjuka un pārvērtās par galīgu idiotu, kad māmuļa norādīja uz viņa portjerām. Viņš padevās. Tika pasaukts dēls un pieprasīts no viņa solījums. Dēliņš saskaitās, sabozās, uzmeta lūpu un pateica, ka aritmētiku viņš zinot labāk par pašu skolotāju un neesot vainīgs, ka šai pasaulē piecniekus liekot tikai ģimnāzistēm, bagātniekiem un pielīdējiem. Viņš apraudājās un sīki jo sīki norādīja aritmētikas skolotāja adresi. Papucis noskuvās, pārlaida savam plikajam pakausim pāri suku, apģērbās pieklājīgāk un devās «pažēlot savu vienīgo dēlu».

Kā jau papuči pa lielākai tiesai paraduši, viņš iegāja pie aritmētikas skolotāja nepieteikts. Ko visu gan gadās redzēt un dzirdēt, ieejot nepieteiktam! Viņš dzirdēja, kā skolotājs sacīja savai sievai: «Daudz tu man izmaksā, Ariadna! . .. Tavām iegribām nav robežu!» Un ieraudzīja, kā skolotāja laulene metās ap kaklu skolotājam un sacīja: «Piedod man! Tu man izmaksā maz, bet es pret tevi jūtu tik daudz!» Papucis atzina, ka skolotāja laulene ir ļoti daiļa un pavisam apģērbta nebūtu tik burvīga.

—   Sveicināti! — viņš teica, familiāri tuvodamies laulātajam pārim un pievilkdams kāju. Skolotājs uz mirkli apjuka, bet viņa laulene pietvīka un zibens ātrumā iešmauca blakus istabā.

—         Atvainojiet, — papucis smaidīdams iesāka, — es varbūt, tā sakot… jūs savā ziņā iztraucēju . .. Ļoti labi saprotu… Kā ar veselību? Man tas gods stādīties priekšā … Neesmu jau gluži nepazīstams, kā redzat… Arī darbojos tautas labā… Ha-ha-ha! Nemaz neuztraucieties!

Skolotāja kungs aiz pieklājības maķenīt pasmaidīja un norādīja uz krēslu. Papucis apgriezās uz vienas kājiņas un atsēdās.

—    Es, — viņš turpināja, rādīdams skolotāja kungam savu zelta pulksteni, — atnācu ar jums parunāties… Mm-jā … Jūs, protams, atvainojiet mani… Neprotu runāt augstā stilā. Mēs jau, ziniet, visu tā vienkārši. Ha-ha-ha! Jūs esat studējis universitātē?

—   Jā, universitātē.

—    Tā-āāā! … N-nu jā … Šodien gan silts laiks … Jūs, Ivan Fjodorič, manam dēlēnam esat salicis divniekus … Mm … jā … Bet tas nekas, ziniet… Kas ko pelnījis… Dots paliek dots, mācība paliek mācība … He-he-he!… Bet, ziniet, nav patīkami. Vai tiešām mans dēls vāji prot aritmētiku?

—    Kā lai jums saka? Nevar sacīt, ka vāji, bet, ziniet, nemācās. Jā, viņš zina vāji.

—    Kāpēc tad viņš vāji zina?

Skolotājs iepleta lielas acis.

—    Kā — kāpēc? — viņš atteica. — Tāpēc, ka zina vāji un nemācās.

—    Apžēlojieties, Ivan Fjodorič! Mans dēls lieliski mācās. Es pats ar viņu nodarbojos… Viņš sēž augām naktīm … Viņš visu zina teicami… Nu, un ka palaidņojas … Bet tā taču jaunība … Kurš gan nav bijis jauns? Vai es jūs netraucēju?

—    Apžēlojieties, ko jūs runājat? … Esmu jums pat ļoti pateicīgs… Jūs, tēvi, esat tik reti viesi pie mums, pedagogiem… Tiesa gan, tas liecina, ka jūs mums stipri uzticaties; galvenais jau visās lietās ir uzticība.

—    Protams … Galvenais — mēs neiejaucamies … Tātad mans dēls nepāries uz ceturto klasi?

—    Nē. Viņam jau ne tikai aritmētikā vien gadā divnieks.

—   Varēs aizbraukt arī pie citiem. Bet kas zīmējas uz aritmētiku? Hhhē!… Izlabosiet?

—    Nevaru! (Skolotājs pasmaidīja.) N-nevaru! … Es vēlējos, lai jūsu dēls pārietu, centos visiem spēkiem, bet jūsu dēls nemācās, runā rupjības… Man vairākkārt bijušas nepatikšanas ar viņu.

—   J-jauns. Ko lai dara?! Bet izlabojiet gan uz trijnieciņu!

—    Nevaru!

—    Nu, nu, blēņas! … Ko jūs man stāstāt? It kā es nezinātu, ko var, ko nevar. Var, Ivan Fjodorič!

—    Nevaru! Ko sacīs citi, kam ir divnieki! Netaisnīgi, lai kā šo jautājumu izgroza. Dievs sodi, nevaru.

Papucis pamirkšķināja vienu aci.

—    Varat, Ivan Fjodorič! Ivan Fjodorič! Nerunāsim ilgi! Tas jau nav tāds jautājums, lai gar to trīs stundas tukšus salmus kultu… Sakiet man — ko jūs savā mācīta cilvēka prātā uzskatāt par taisnīgu? Mēs taču zinām, kāds ir jūsu taisnīgums. He-he-he! Vajadzēja gan runāt tieši, Ivan Fjodorič, bez aplinkiem. Jūs taču ar nolūku ielikāt divnieku . . . Kur tad te taisnīgums?

Skolotājs iepleta lielas acis un… vairāk nekā; bet kāpēc viņš neapvainojās — manuprāt, tas uz visiem laikiem paliks skolotāja sirds noslēpums.

—    Ar nolūku, — papucis turpināja. — Jūs gaidījāt ciemiņu. Ha-he-ha-he!… Nu ko? Lūgtum!… Esmu ar mieru .. . Dots paliek dots … Es saprotu visu, kā redzat … Lai kā jūs progresētu, bet… tomēr, ziniet… mm jā… vecās parašas ir vislabākās, visnoderīgākās … Ņemiet par labu.

Papucis šņākuļodams izvilka no kabatas naudas maku, un divdesmitpiecnieks sniedzās pretī skolotāja rokai.

—    Lūgtum!

Skolotājs nosarka, saguma un .. . vairāk nekā. Kāpēc viņš neparādīja papucim durvis — manuprāt, tas uz visiem laikiem paliks skolotāja sirds noslēpums …

—    Nekautrējieties… — papucis turpināja. — Es taču saprotu … Kas saka, ka neņemot, tas ņem … Kurš gan tagad neņem? Nedrīkst, mīļais, neņemt… Ak tad neesat vēl pieradis? Laipni lūdzam!

—    Nē, dieva dēļ.. .

—    Par maz? Nu, vairāk dot nevaru … Neņemsiet?

—    Apžēlojieties! …

—           Kā sirdij tīk . .. Nu, bet divnieciņu gan izlabojiet! … Ne tik daudz es lūdzu, eik māte … Raud, ziniet . . . Sirdslēkme un viss pārējais.

—    Jūtu līdz jūsu laulātai draudzenei, bet nevaru.

—           Ja dēls nepāries uz ceturto klasi, tad … kas gan būs? . .. Mmjā. . . Nē, katrā ziņā pārceliet viņu!

—    Labprāt, taču nevaru … Vai vēlaties papirosu?

—          Grand mērci.. . Nebūtu par ļaunu pārcelt.. . Kāda jums dienesta pakāpe?

—          Titulārais … Kaut gan pēc amata astotās pakāpes. Khm! .. .

—           Ttā .. . Nu, gan jau mēs sapratīsimies… Ar vienu spalvas vilcienu, ko? Labi? He-hē! .. .

—    Nevaru, sitiet kaut nost, nevaru!

Papucis uz brīdi apklusa, padomāja un sāka atkal mākties virsū skolotāja kungam. Uzbrukums turpinājās vēl ļoti ilgi. Skolotājam vajadzēja reizes divdesmit atkārtot savu nemainīgo «nevaru». Beidzot papucis apnika skolotājam un kļuva aplam neciešams. Viņš līda bučoties, lūdza eksaminēt viņu aritmētikā, pastāstīja dažas jēlas anekdotes un kļuva familiārs. Skolotājs sāka justies nelabi.

—           Vaņa, tev laiks braukt! — no otras istabas sauca skolotāja laulene. Papucis saprata situāciju un ar savu plato augumu aizšķērsoja skolotāja kungam durvis. Skolotājs zaudēja spēkus un sāka gausties. Beidzot viņam šķita, ka radusies visģeniālākā doma.

—           Nu redziet, — viņš teica papucim. — Es izlabošu jūsu dēlam gada atzīmi tikai tādā gadījumā, ja arī citi mani biedri ieliks viņam trijniekus savos priekšmetos.

—    Goda vārds?

—    Jā, es izlabošu, ja viņi izlabos.

—          Darīts! Jūsu roku! Jūs neesat cilvēks, bet konfekte! Es viņiem pateikšu, ka jūs jau izlabojāt. «Meiča prec to puisīti!» Būs galdā pudele šampanieša. Bet kad viņus var sastapt mājās?

—    Kaut tūlīt.

—          Mēs, protams, būsim pazīstami? Pienāksiet kādreiz uz stundiņu tāpat mājas kārtībā?

—    Labprāt. Palieciet sveiki!

— Au revoir! He-he-he-hmm!… Ak jaunais cilvēk, jaunais cilvēk! Sveicināti! … Jūsu biedru kungiem, protams, sveiciens no jums? Nodošu. Jūsu kundzei pazemīgi lūdzu nodot godbijīgu sveicienu … Atnāciet jel!

Papucis pievilka kāju, uzlika galvā cepuri un prom bija.

«Jauks vīrs,» nodomāja skolotāja kungs, raudzīdamies pakaļ aizejošajam papucim. «Jauks vīrs! Kas uz sirds, tas uz mēles. Vienkāršs un labsirdīgs, kā redzams . . . Man patīk tādi cilvēki.»

Tās pašas dienas vakarā papucim atkal sēdēja klēpī māmuļa (bet pēc viņas sēdēja istabene). Papucis galvoja viņai, ka «mūsu dēls» tiks pārcelts un ka mācītus cilvēkus ne tik daudz var pielauzt ar naudu kā ar tīkamu apiešanos un mīlīgu sagrābšanu aiz dziesmas.

MANA JUBILEJA

Jaunekļi un jaunavas!

Pirms trim gadiem es sajutu sevī to svēto liesmu, kuras dēļ pie klints bija piekalts Prometejs… Un nu jau trīs gadus ar dāsnu roku izsūtu uz visas savas plašās tēvijas malām savus daiļdarbus, kas izgājuši cauri minētās liesmas šķīstīšanās ugunīm. Esmu rakstījis prozā, rakstījis dzejā, rakstījis pēc visādiem piemēriem, samēriem un pantmēriem, par velti un par naudu, rakstījis visiem žurnāliem, bet — ak vai!!! — mani skauģi atzina par vajadzīgu neiespiest manus sacerējumus un, ja arī iespiest, tad katrā ziņā «redakcijas vēstulniekā». Pussimt pastmarku esmu izsējis «Ņivā», simtu noslīcinājis «Ņevā», ap desmit sadedzinājis «Ogoņokā», pieci simti ielidinājis «Strekozā». īsi sakot: kopš manas literārās darbības sākuma līdz šai dienai esmu saņēmis tieši divi tūkstoši atbilžu no visām redakcijām! Vakar es saņēmu pēdējo, saturā līdzīgu visām pārējām. Nevienā atbildē nebija ne mazākā norādījuma uz «jā». Jaunekļi un jaunavas! Materiālā ziņā katrs sūtījums redakcijai man izmaksājis vismaz desmit kapeiku; tātad literārajam laika kavēklim esmu izgrūdis vismaz divsimt rubļu. Bet par divsimt rubļiem taču var nopirkt zirgu! Ienākumu gadā man ir astoņsimt franku, tikai… Saprotiet!!! Un man bija jācieš bads par to, ka apjūsmoju dabu, mīlestību, sievietes actiņas, par to, ka raidīju indīgas bultas uzpūtīgās Albionas alkatībai; par to, ka esmu izšķiedis savu liesmu … kungiem, kas rakstīja man atbildes …

Divi tūkstoši atbilžu — pāri par divi simti rubļu, un neviena «jā»! Tpū! un līdz ar to krietna mācība. Jaunekļi un jaunavas! Svinu šodien savu divu tūkstošu atbilžu jubileju, paceļu kausu par savas literārās darbības izbeigšanu un atdusos uz lauriem. Vai nu parādiet man otru, kas triju gadu laikā būtu saņēmis tikpat daudz «nē», vai arī uzstādiet mani uz nesatricināma pjedestāla!

TūKSTOŠ UN VIENA KAISLE jeb BAIGĀ NAKTS

Romāns vienā daļā ar epilogu

Veltīts Viktoram lgo

Sv. Simt četrdesmit sešu mocekļu torni nosita pusnakti. Es sāku trīcēt. Paredzētais laiks bija klāt. Drudžaini satvēru Teodoru aiz rokas un izgāju kopā ar vipu uz ielas. Debesis bija tik tumšas kā spiestuves tuša. Bija tik tumšs kā uz galvas uzmauktā cepurē. Tumša nakts — tā ir diena rieksta čaumalā. Mēs ietināmies apmetņos un devāmies ceļā. Stiprs vējš pūta mums cauri. Lietus un sniegs — šie slapjie brāļi — briesmīgi sitās mums sejā. Kaut gan bija ziemas laiks, zibens vagoja debesis visos virzienos. Pērkons, bargi un valdonīgi pavadīdams zibeni, kas ir burvīgs kā zilu acu mirkšķinājums un ātrs kā domas skrējiens, drausmīgi tricināja gaisu. Teodoram ap ausīm iezaigojās elektrība. Sv. Elma ugunis dārdot lidoja pāri mūsu galvām. Es pavēros augšup. Es nodrebēju. Kas gan nav drebējis dabas varenības priekšā? Pa debesīm aizlidoja vairāki spoži meteori. Sāku tos skaitīt un saskaitīju divdesmit astoņus. Parādīju tos Teodoram. — Nelaba zīme! — bāls kā Kararas marmora tēls viņš nomurmināja. Vējš vaidēja, gaudoja, šņukstēja. .. Vēja gaudas ir briesmīgos noziegumos iestigušas sirdsapziņas gaudas. Mums līdzās pērkons sagrāva un aizdedzināja astoņstāvu māju. Es dzirdēju vaimanas, kas atskanēja no turienes. Mēs pagājām garām. Vai man bija laiks domāt par degošu māju, kad krūtīs dega pusotra simta māju? Kaut kur izplatījumā sērīgi, lēni, vienmuļi šķindēja zvans. Norisa stihiju cīņa. Likās, it kā nezināmi spēki darbotos drausmīgajā stihijas harmonijā. Kas bija šie spēki? Vai cilvēks iepazīs tos kādreiz?

Bailīgs, bet pārdrošs sapnis!!!

Mēs pasaucām košē. Iesēdāmies karietē un sākām auļot. Košē ir vēja brālis. Mēs joņojām, kā drosmīga doma joņo pa noslēpumainajām smadzeņu krokām. Es iespiedu košē rokā maciņu ar zeltu. Zelts palīdzēja pātagai divkāršot zirga kāju ātrumu.

—    Antonio, kurp tu mani ved? — ievaidējās Teodors. — Tu izskaties pēc ļauna gara… Tavās melnajās acīs zaigo elle … Mani pārņem šausmas …

Nožēlojamais gļēvulis!! Es neteicu ne vārda. Teodors mīlēja viņu. Viņa kaisli mīlēja Teodoru … Man vajadzēja Teodoru nogalināt, jo vairāk nekā dzīvību es mīlēju šo sievieti. Es mīlēju viņu un ienīdu Teodoru. Viņam bija jāmirst šai baigajā naktī un jāsamaksā par savu mīlestību ar nāvi. Manī kūsāja mīla un naids. Mīla un naids bija mana otra būtība. Šīs divas jūtas, dzīvodamas vienā apvalkā, rada iznīcību: šīs jūtas ir garīgi vandaļi.

—    Stāt! — es uzsaucu važonim, kad kariete pieripoja pie mērķa. Es un Teodors izlēcām ārā. No mākoņiem mūs salti uzlūkoja mēness. Mēness ir objektīvs, nerunīgs saldu mīlas un atriebes mirkļu liecinieks. Tam vajadzēja būt lieciniekam, kā viens no mums mirs. Mūsu priekšā bija atvars, bezdibenis bez dibena kā noziedzīgo Danaja meitu muca. Mēs stāvējām pie izdzisuša vulkāna krātera malas. Par šo vulkānu ļaudīs klīst baigas leģendas. Es paspēru ar celi, un Teodors nolidoja lejā, drausmīgajā atvarā. Vulkāna krāteris ir zemes rīkle.

—    Nolādēts!!! — viņš iekliedzās, atbildot uz manu lāstu. Spēcīgs vīrs, kas iegāž savu naidnieku vulkāna krāterī sievietes skaisto acu dēļ — tā ir lieliska, grandioza un pamācoša aina! Trūka tikai lavas!

Košē. Košē ir tēls, ko liktenis izcirtis gara tumsībai par godu. Prom rutīnu! Košē sekoja Teodoram. Es sajutu, ka krūtīs man palikusi vienīgi tikai mīla. Es nokritu ar seju uz zemes un aiz sajūsmas apraudājos. Sajūsmas asaras ir tās dievišķīgās reakcijas rezultāts, kas notiek mīlošas sirds dzīlēs. Zirgi līksmi iezviedzās.

Cik smagi nebūt cilvēkam! Es tos atbrīvoju no dzīvnieciskās, ciešanu pilnās dzīves. Es tos nogalināju. Nāve ir tiklab važas, kā arī atbrīvojums no važām.

Es iegāju «Violetā hipopotama» viesnīcā un izdzēru piecas glāzes laba vīna.

Trīs stundas pēc atriebes es biju pie viņas dzīvokļa durvīm. Dūcis, nāves draugs, palīdzēja man pāri līķiem nokļūt līdz viņas durvīm. Es sāku ieklausīties. Viņa negulēja. Viņa ilgojās. Es klausījos. Viņa klusēja. Klusēšana ilga stundas četras. Četras stundas cilvēkam, kas iemīlējies, ir četri deviņpadsmitie gadsimti! Beidzot viņa pasauca istabeni. Istabene pagāja man garām. Es dēmoniski pavēros viņā. Viņa uztvēra manu skatienu. Saprāts pameta viņu. Es viņu nonāvēju. Labāk mirt nekā dzīvot bez saprāta. — Anete! — viņa iesaucās. — Kāpēc gan Teodors nenāk? Ilgas plosa man sirdi. Mani smacē kāda smaga nojauta. Ak Anete! Aizej pēc viņa. Viņš droši vien tagad žūpo kopā ar šo bezdievīgo, briesmīgo Antonio!… Ak dievs, ko redzu?! Antonio!

Es iegāju pie viņas. Viņa nobāla …

— Ejiet prom! — viņa iekliedzās, un šausmas izkropļoja viņas cildenos, daiļos vaibstus.

Es uzlūkoju viņu. Skatiens ir dvēseles zobens. Viņa sagrīļojās. Manā skatienā viņa ieraudzīja visu: gan Teodora nāvi, gan dēmonisko kaisli, gan tūkstoš cilvēcisku alku … Mana poza bija dižena. Manās acīs zibsnīja elektrība. Mani mati plīvoja un sacēlās stāvus. Viņa redzēja savā priekšā dēmonu cilvēka izskatā. Es redzēju, ka viņa sāka tīksmināties par mani. Stundas četras ilga kapa klusums un abpusēja vērošana. Nodārdēja pērkons, un viņa pieplaka pie manām krūtīm. Vīrieša krūtis ir sievietes cietoksnis. Es iekļāvu viņu savās skavās. Mēs abi iekliedzāmies. Viņas kauli iekrakšķējās. Mūsu miesām izskrēja cauri galvaniska strāva. Kvēls skūpsts .. .

Viņa iemīlēja manī dēmonu. Es gribēju, kaut viņa būtu manī iemīlējusi eņģeli. — Atdodu pusotra miljona franku nabagiem! — es teicu. Viņa iemīlēja manī eņģeli un apraudājās. Es arī sāku raudāt. Kas tās bija par asarām!!! Pēc mēneša Sv. Tīta un Hortenzijas baznlcā notika svinīgas laulības. Es laulājos ar viņu. Viņa laulājās ar mani. Nabagi svētīja mūs! Viņa lūdza mani piedot maniem ienaidniekiem, kurus biju agrāk nogalinājis. Es piedevu. Es aizbraucu ar jauno sievu uz Ameriku. Jaunā, mīlošā sieva bija eņģelis Amerikas mūžamežos, eņģelis, kura priekšā liecās lauvas un tīģeri. Es biju jauns tīģeris. Trīs gadus pēc mūsu kāzām vecais Sams jau auklēja sprogainu puišeli. Puišelis līdzinājās vairāk mātei nekā man. Tas mani kaitināja. Vakar man piedzima otrs dēls… un es pats aiz prieka pakāros… Mans otrs dēls stiepj rociņas pretī lasītājiem un lūdz viņus neticēt viņa tētiņam, jo viņa tētiņam ne tikai nav bijis bērnu, bet pat sievas. Viņa tētiņš baidās precību kā uguns. Mans puišelis nemelo. Viņš ir zīdainis. Ticiet viņam. Bērnu gadi ir svēti gadi. Nekas tamlīdzīgs nekad nav noticis … Ar labu nakti.

PAR ĀBOLTIŅIEM

Starp Melno jūru un Solovkiem, attiecīgajos garuma un platuma grādos, uz savas melnzemes kopš seniem laikiem dzīvo muižnieciņš Trifons Semjonovičs. Tritona Semjonoviča uzvārds ir tikpat garš kā vārds «dabaszinālņupētnieks» un cēlies no ļoti skanīga latīņu vārda, kas apzīmē vienu no daudzajiem cilvēka tikumiem. Viņa melnzemes desetīnu skaits ir 3000. Viņa muiža, tāpēc ka tā ir muiža un viņš ir muižnieks, ieķīlāta un pārdodama. Pārdošana sākusies jau tad, kad Trifonam Semjonovičam vēl nebija plika paura, ilgst līdz šim laikam un bankas lētticības, kā arī Tritona Semjonoviča izveicības dēļ risinās nāvīgi lēnām. Šī banka kādreiz bankrotēs, jo Trifons Semjonovičs, līdzīgi sev līdzīgajiem, kuru ir vesels leģions, paņēmis rubļus, bet procentus nemaksā un, ja arī kaut kad maksā, tad maksā ar tādām ceremonijām, ar kādām labi cilvēki ziedo kapeiciņu dievnama celšanai un aizlūgumam par nelaiķa dvēseli. Ja šī pasaule nebūtu šī pasaule, bet sauktu visu īstajos vārdos, tad Trifonu Semjonoviču nesauktu vis par Trifonu Semjonoviču, bet citādi; viņu sauktu tā, kā vispār mēdz saukt zirgus un govis. Runājot vaļsirdīgi, Trifons Semjonovičs ir īsts lops. Uzaicinu viņu pašu atzīt to. Ja šis uzaicinājums nonāks līdz viņam (viņš reizēm lasa «Strekozu»), tad droši vien nesaskaitīsies, jo, būdams cilvēks ar saprātu, būs ar mani pilnīgi vienis prātis un varbūt vēl rudeni atsūtīs man no saviem dāsnumiem kādu desmitu antonovkas āboltiņu par to, ka neatklāju pasaulei viņa garo uzvārdu, bet šoreiz iztieku tikai ar viņa vārdu un tēva vārdu. Es neuzskaitīšu visus Tritona Semjonoviča tikumus: tas ir garš stāsts. Lai attēlotu visu Trifonu Semjonoviču ar rokām un kājām, jānosēž pie rakstīšanas vismaz tikpat ilgi, cik nosēdējis Eižens Sī pie sava biezā un garā «Mūžīgā Zīda». Es nepieskaršos ne viņa blēdībām preferansa spēlē, ne viņa politikai, kas liedz maksāt kā parādus, tā procentus, ne viņa izdarībām ar mācītāju un ķesteri, arīdzan viņa jāšanai pa sādžu Kaina un Ābela laiku tērpā, bet apmierināšos tikai ar vienu ainiņu, kas raksturo viņa attieksmes ar cilvēkiem, par uzslavu kurām viņa trīsceturtdaļas gadsimta pieredze sacerējusi šādu ātrrunu: «Zemnieciņi, vientiesiņi, vieglprātiņi, nospēlējās kārtīs viņi.»

Reiz kādā visādā ziņā patīkamā rītā (tas bija vasaras beigās) Trifons Semjonovičs pastaigājās pa garajām un īsajām sava krāšņā dārza alejām. Viss, kas iedvesmo dzejnieku kungus, bija ar dāsnu roku milzu apmēros izšķiests ap viņu un likās runājam un dziedam: «Še, ņem, cilvēkbērns! Līksmo, kamēr vēl nav klāt rudens!» Taču Trifons Semjonovičs nelīksmoja, jo viņš nepavisam nebija dzejnieks, turklāt vēl šai rītā viņa dvēsele sevišķi kāri baudīja dzedro mieru, kā mēdza darīt allaž, kad tās saimnieks jutās zaudējis. Aiz Trifona Semjonoviča soļoja viņa uzticamais algotnis Karpuška, gadu sešdesmit sadzīvojis večuks, un raudzījās visapkārt. Šis Karpuška ar saviem tikumiem gandrīz vai pārspēj pašu Trifonu Semjonoviču. Viņš lieliski spodrina zābakus, vēl labāk nogādā viņā saulē liekos suņus, apzog visus un nepārspējami spiego. Visa sādža, pēc rakstveža spārnotā izteiciena, godā viņu par «varmāku». Reti paiet kāda diena, kad zemnieki un kaimiņi nebūtu sūdzējušies Trifonam Semjonovičam par Karpušas tikumiem un paradumiem; bet šīs sūdzības izrādās veltīgas, jo Karpuška ir neaizstājams Trifona Semjonoviča saimniecībā. Kad Trifons Semjonovičs dodas pastaigāties, viņš aizvien ņem līdzi savu uzticamo Karpu; gan drošāk, gan jautrāk, Karpuškam ir neizsīkstošs skaits daždažādu tenku, mēlgalību, pasaciņu, un Karpuška neprot klusēt. Viņš vienmēr stāsta kaut ko un cieš klusu tikai tad, kad klausās kaut ko interesantu. Minētajā rītā viņš gāja nopakaļus savam kungam un stāstīja garu nostāstu par to, kā nez kādi divi ģimnāzisti ar baltām formas cepurēm galvā un bisēm rokā braukuši garām dārzam un lūgušies viņu, Karpušku, ielaist tos dārzā pamedīt, kā šie divi ģimnāzisti kārdinājuši viņu ar pusrubli un kā viņš, ļoti labi zinādams, kam kalpo, sašutumā atteicies no pusrubļa un uzrīdījis ģimnāzistiem Kaštanu un Pelēci. Pabeidzis šo stāstu, viņš grasījās spilgtās krāsās attēlot sādžas feldšera nekrietno dzīves veidu, bet tēlojums neizdevās, jo līdz Karpuškas ausīm no ābeļu un bumbieru biezokņa atplūda aizdomīgs troksnis. Troksni izdzirdis, Karpuška savaldīja mēli, saausījās un sāka ieklausīties. Pārliecinājies, ka troksnis ir un ka šis troksnis šķiet aizdomīgs, viņš parāva savu kungu aiz piedurknes un kā bulta aizšāvās trokšņa virzienā. Nojauzdams skandāliņu, Trifons Semjonovičs sarosījās, sāka tipināt savām vecīgajām kājelēm un aizskrēja pakaļ Karpuškam. Bija arī pēc kā skriet. ..

Dārza nomalē zem vecas, kuplas ābeles stāvēja zemnieku skuķe un gremoja ābolu; viņai līdzās uz ceļiem rāpoja jauns, plecīgs puisis un uzlasīja no zemes vēja notriektos ābolus, negatavos viņš svieda krūmos, bet gatavos uz platas, pelēkas plaukstas mīlīgi sniedza savai Dulcinejai. Dulcineja, kā redzams, nebaidījās par savu vēderu un ēda āboltiņus bez mitas un ar lielu ēstgribu, bet puisis rāpodams, lasīdams ābolus, bija pilnīgi aizmirsis pats sevi un domāja tikai par Dulcineju.

—     Rauj taču no koka! — skuķe čukstēdama musināja.

—    Bail.

—    Kāpēc bail? Varmāka droši vien krogā . . .

Puisis piecēlās, palēcās, norāva no koka ābolu un

pasniedza _skuķei. Bet puisim un viņa skuķei, tāpat kā senajiem Ādamam un Ievai, nelaimējās ar šo āboltiņu. Tiklīdz skuķe bija nokodusi gabaliņu un pasniegusi šo gabaliņu puisim, tiklīdz viņi abi bija sajutuši sev uz mēles neganto skābumu, kad abiem sejas saviebās, tad izstiepās, nobālēja . . . nevis tāpēc, ka ābols bija skābs, bet tāpēc, ka viņi ieraudzīja savā priekšā bargo

Trifona Semjonoviča ģīmi un ļauna priekā atņirgto Karpuškas purniņu.

—           Sveiki, mīlulīši! — pieiedams viņiem klāt, sacīja Trifons Semjonovičs. — Ko, āboltiņus ēdat? Vai nejauši neesmu jūs iztraucējis?

Puisis noņēma cepuri un nokāra galvu. Skuķe sāka apskatīt savu priekšautu.

—           Nu, kā tev ar veselību, Grigorij? — Trifons Semjonovičs uzrunāja puisi. — Kā labi sviežas, puisīt?

—    Es tikai vienu pašu, — puisis nomurmināja,

—   un arī to no zemes . . .

-— Nu, bet kā tev ar veselību, sirsniņ? — Trifons Semjonovičs jautāja skuķei.

Skuķe sāka vēl cītīgāk skatīt savu priekšautu.

—    Nu, un kāzas jums nav vēl bijušas?

—          Vēl ne… Mēs jau, kungs, dieva vārds, tikai vienu — un to pašu . .. tā . ..

—    Labi, labi. Brašs zēns. Vai lasīt proti?

—          Nē… Bet, dieva vārds, kungs, mēs tikai šito vienu — un to pašu no zemes …

—           Lasīt tu neproti, bet zagt proti. Nu, paldies dievam arī par to. Zināšanas kaulu nelauž. Vai sen jau sāki zagt?

—    Bet vai tad es zagu, ko?

—           Nu, un tava mīļā līgava, — Karpuška pievērsās puisim, — ko tā tik žēlīgi nogrimusi domās? Vai ne visai mīli, ko?

—    Ciet klusu, Karp! — Trifons Semjonovičs noteica.

—    Bet nu, Grigorij, pastāsti mums pasaku…

Grigorijs nokāsējās un pasmaidīja.

—           Es, kungs, pasakas nezinu, — viņš teica. — Bet vai tad man jūsu āboli vajadzīgi, vai? Ja gribēšu, varu arī nopirkt.

—           Ļoti priecājos, mīļais, ka tev daudz naudas. Nu, pastāsti jel mums kādu pasaku. Es paklausīšos, Karps paklausīsies, re, tava skaistā līgava paklausīsies. Nekautrējies, esi drošāks! Zagļa dvēselei jābūt drosmīgai. Vai nav tiesa, mans draugs?

Un Trifons Semjonovičs ieurbās ar savām dzēlīgajām acīm iekritušajā puisī… Puisim uz pieres parādījās sviedri.

—    Lieciet, kungs, labāk viņam dziesmu uzdziedāt. Kur nu viņš, muļķis, ņems pasakas, ko stāstīt? — nočerkstēja savā riebīgajā tenoriņā Karpuška.

—   Turi muti, Karp, lai papriekš izstāsta pasaku. Nu, stāsti jel, mīļais!

—    Neprotu.

—    Vai tiešām neproti? Bet zagt proti? Kā skan astotais bauslis?

—    Nu ko jūs man prasāt? Vai tad es zinu? Dievs sodi, kungs, mēs apēdām tikai vienu ābolu un to pašu no zemes …

—    Stāsti pasaku!

Karpuška sāka plūkt nātres. Puisis ļoti labi zināja, kādam nolūkam domātas šīs nātres. Trifons Semjonovičs, līdzīgi viņam līdzīgiem, varen ciena patvaļu. Zagli viņš vai nu ieslēdz uz diennakti pagrabā, vai arī per ar nātrēm, vai palaiž vaļā, tikai iepriekš izģērbis kailu . . . Vai tas jums kas jauns? Bet ir tādi cilvēki un tādas vietas, kur tas tik parasts un ikdienišķs kā rati. Grigorijs pašķielēja uz nātrēm, pamīņājās, pakrekšķēja un sāka nevis stāstīt, bet malt pasaku. Stenēdams, svīzdams, klepodams, ikbrīd šņaukādamies, viņš sāka vēstīt par to, kā sensenos laikos krievu spēkavīri situši burvjus un apprecējuši skaistules. Trifons Semjonovičs stāvēja, klausījās un nenolaida acis no stāstītāja.

—    Pietiek! — viņš teica, kad puisis beigās bija jau pavisam sapinies un melsa niekus. — Tu stāsti labi, bet zodz vēl labāk. Un tagad tu, skaistulīt… — viņš pievērsās skuķei, — noskaiti tēvreizi!

Skaistule nosarka un tikko dzirdami, gandrīz bez elpas, noskaitīja tēvreizi.

—    Nu, un kā tad skan astotais bauslis?

—    Jūs domājat, ka daudz paņēmām, vai? — puisis atbildēja un izmisis atmeta ar roku. — Dieva vārds, ja neticat! …

—     Nav labi, mīļie, ka baušļus neprotat. Būs jāpamāca. Skaistulīt, vai viņš tevi iemācīja zagt? Ko tad tu klusē, eņģelīt? Tev jāatbild. Runā jel. Tu klusē? Klusēšana ir piekrišanas zīme. Skaistulīt, nu tad sit savu skaistuli par to, ka viņš tevi iemācīja zagt!

—    Nedarīšu, — skuķis čukstēja.

—           Iekauj mazliet. Muļķi jāmāca. Iekauj viņu, manu sirsniņ! Negribi? Nu, tad es likšu Karpam un Matvejam tevi mazliet ar nātrēm … Negribi?

—    Nedarīšu.

—    Karp, panāc šurp!

Skuķe klupdama krizdama piebrāzās pie puiša un iecirta viņam pliķi. Puisis visai muļķīgi pasmaidīja un sāka šņukstēt.

—           Braši, skaistulīt! Bet nu vēl aiz matiem! Ķeries tikai klāt, manu sirsniņ! Negribi? Karp, panāc šurp!

Skuķe saķēra savu līgavaini aiz matiem.

—          Nekaries matos, viņam tā vairāk sāp! Parausti viņu!

Skuķe sāka raustīt. Karpuška kļuva gluži traks aiz sajūsmas, gardi smējās un plarkšķēja.

—           Pietiek, — Trifons Semjonovičs teica. — Paldies tev, sirsniņ, par to, ka bargi sodīji pārkāpumu. Bet nu, — viņš pievērsās puisim, — pamāci savu jaunuvi. .. Nupat viņa tevi, bet tagad tu viņu …

—          Ko jūs, kungs, izdomājat, dievs sodi. . . Par ko es viņu sitīšu?

—           Kā tad tā? Viņa taču tevi sita? Un tagad iekausti viņu! Tas nāks viņai par labu. Negribi? Veltīgi. Karp, pasauc Matveju!

Puisis nospļāvās, nokrekšķējās, saķēra dūrē savas līgavas bizi un sāka nikni sodīt pārkāpumu. Nikni sodot pārkāpumu, viņu, pašam nemanot, pārņēma ekstāze, viņš aizrāvās un aizmirsa, ka sit nevis Trifonu Semjonoviču, bet savu līgavu. Skuķe sāka vaimanāt. Viņš ilgi sita meiču. Nezinu, kā viss šis notikums beigtos, ja no krūmiem nebūtu izskrējusi Trifona Semjonoviča glītā meitiņa Sašeņka.

—          Papiņ, tēju dzert! — iesaucās Sašeņka un, ieraudzījusi papiņa izdarību, sāka skaņi smieties.

—           Diezgan! — Trifons Semjonovičs teica. — Tagad varat iet, mīlulīši. Ardievu! Uz kāzām aizsūtīšu āboltiņus.

Un Trifons Semjonovičs zemu palocījās sodītajiem.

Puisis un skuķe attapās un aizgāja. Puisis gāja pa labi, skuķe pa kreisi, un . .. līdz šai pašai dienai vairs nav satikušies. Bet, ja nebūtu parādījusies Sašeņka, puisim un skuķei, kas zina, varbūt nāktos nomēģināt ari nātres . . . Re, kā vecumdienās uzjautrinās Trifons Semjonovičs. Un viņa ģimenīte ari nav labāka par viņu pašu. Viņa meitiņas paradušas «zemākas pakāpes» viesiem piešūt pie cepurēm sīpolus un tādas pašas kārtas iereibušajiem viesiem — ar kritu rakstīt uz muguras lieliem burtiem: «ēzelis» un «muļķis». Bet viņa dēliņš, atvaļināts podporučiks Mitja, reiz ziemā pat pārspēja pašu papuci: kopā ar Karpušku nozieda ar darvu kāda atvaļināta zaldātiņa vārtus par to, ka šis zaldātiņš nav gribējis Mitjam uzdāvināt vilcēnu, un arī par to, ka šis zaldātiņš it kā neļaujot savām meitiņām mieloties ar atvaļinātā podporučika kunga cepumiem un konfektēm …

Sauc nu Trifonu Semjonoviču pēc tā par Trifonu Semjonoviču!

PIRMS KĀZĀM

Pagājušās nedēļas ceturtdienā jaunavu Podzatilkinu viņas cienījamo vecāku mājā pasludināja par kolēģijas reģistratora Nazarjeva līgavu. Saderināšanās norisa, cik labi vien iespējams. Izdzēra divas pudeles Lanji šampanieša, pusotra spaiņa degvīna; jaunkundzes iztukšoja pudeli lafita. Līgavaiņa un līgavas tētiņi un māmuļas apraudājās īstajā laikā, līgavainis un līgava skūpstījās labprāt; astotās klases ģimnāzists uzsauca tostu ar vārdiem: «O tempora, o mores!» un «Salvete, boni luturi conļuges!», uzsauca ar šiku; sarkanmatainais Vaņka Smislomalovs, lozēšanas gaidās nekā nedarīdams, vispiemērotākajā mirklī — «īstajā reizē» iekrita drausmīgā traģismā, sabužināja matus uz savas lielās galvas, uzsita ar dūri sev pa ceļgalu un iesaucās: «Velns parauj, es viņu mīlēju un mīlu!» — ar ko sagādāja jaunavām neizsakāmu līksmi.

Jaunava Podzatilkina ir ievērojama tikai ar to, ka nav ievērojama ne ar ko. Viņas gudrību neviens nav redzējis un nepazīst, tāpēc par to — ne vārda. Āriene viņai visparastākā: deguns kā tētiņam, zods kā māmuļai, acis kā kaķei, krūtiņas viduvējas. Klavieres spēlēt prot, bet bez notīm; māmuļai virtuvē palīdz, bez korsetes nestaigā, gavēņa ēdienu nevar ēst, alfabēta pēdējā burta apguvē saskata visu gudrību sākumu un galu, un vairāk par visu pasaulē viņai patīk stalti vīrieši un vārds «Rolands».

Nazarjeva kungs ir vidēja auguma, baltu seju, kas nekā neizsaka, sprogainiem matiem, plakanu pakausi.

Viņš kaut kur strādā, saņem niecīgu algu, ar ko tikko pietiek tabakai; mūžīgi smaržo pēc olu ziepēm un karbola, uzlūko sevi par negantu meitu mednieku, runā skaļi, dienu un nakti brīnās; kad runā — sprauslā. Švitējas, vecākus uzlūko no augšienes un nevienu jaunkundzi nepalaiž garām, lai viņai nepateiktu: «Cik jūs naiva! Būtu jel lasījusi literatūru!» Par visu vairāk viņam patīk paša rokraksts, žurnāls «Razvļečeņije» un čīkstoši zābaki, bet visvairāk viņš cienī pats sevi un it sevišķi tai brīdī, kad sēž jaunu meitu sabiedrībā, dzer tēju ar smalko cukuru un nikni apšauba velnus.

Lūk, tāda ir jaunava Podzatilkina, un tāda ir Nazarjeva kungs!

Otrā dienā pēc saderināšanās, no rīta, jaunavu Podzatilkinu, kas tikko bija uzcēlusies, virēja pasauca pie māmuļas. Māmuļa, gulēdama gultā, nolasīja viņai šādu notāciju:

— Kālab tu šodien esi uzcirtusies vilnas tērpā? Varēji gan kokvilnas kleitiņā pastaigāt. Galva sāp tā, ka šausmas! Vakar plikpaurainais ērms, tas tavs tēvs, atļāvās pajokot. Vai man vajadzīgi viņa muļķīgie joki! Pasniedz man kaut ko glāzītē… «Iedzer,» saka. Es domāju, ka glāzītē ir vīns, — nu, un iedzēru, bet glāzītē bija etiķis ar eļļu no siļķēm. Tā viņš pajokoja, piedzērušais ērms! Tāds puņķutapa tikai blamēt vien prot! Mani stipri pārsteidz un rada izbrīnu tas, ka tu vakar biji jautra un neraudāji. Par ko tu priecājies? Naudu atradi, vai? Taisni jābrīnās! Ikviens nodomāja, ka tu priecājies atstāt vecāku māju. Tā jau laikam arī iznāk. Kas? Mīlestība? Kāda gan mīlestība? Nevis aiz mīlestības tu ej pie savējā, bet tā, dzenies pēc viņa stāvokļa! Ko, vai nav tiesa? Zināms, ka tiesa. Bet man, māsiņ, tavējais nepatīk. Pārāk jau iedomīgs un lepns. Tu viņu atsēdini… Ko-o-o-o? Ir nedomā!… Pēc mēneša jau kausieties; viņš ir tāds, un tu esi tāda. Laulības patīk vienīgi jaunavām, bet tur nav nekā laba. Pati esmu pieredzējusi, zinu. Padzīvosi — gan redzēsi. Negrozies tā, man jau tāpat galva griežas. Vīrieši visi ir muļķi, dzīvot ar viņiem nav diez cik jauki. Un tavējais arī ir muļķis, kaut arī augstu ceļ galvu. Tu viņu pārāk neklausi, neizdabā viņam visās lietās un pārāk necieni: nav par ko. Visu prasi mātei. Tiklīdz kas notiek, tūlīt nāc pie manis. Viena pati bez mātes nekā nedari, lai dievs tevi pasarga! Vīrs nekāda krietna padoma nedos, nekā krietna neiemācīs, bet visu izrīkos savā labā. Iegaumē to! Tēvu arī pārāk neklausi. Savā mājā neaicini dzīvot, citādi tu, kazi, aiz muļķības … arī izmuldēsi. Viņš tā vien tīko no jums kaut ko nočiept. Dēdēs pie jums augām dienām: bet kam viņš jums vajadzīgs? Lūgsies, lai dod šņabi, un pīpēs tava vīra tabaku. Viņš ir nejauks un nelabs cilvēks, kaut arī tavs tēvs. Ģīmis viņam, nekrietnelim, labs, bet sirds toties nāvīgi indīga. Ja gribēs naudu aizņemties — nedodiet, jo viņš ir blēdis, kaut arī titilārpadomnieks! Ej pie viņa, bet nestāsti viņam to, ko tev tagad par viņu sacīju. Citādi tūlīt piesiesies, kristīgās cilvēces izdzimums, kā tad tiks ar viņu galā! Ej, kamēr man sirds vēl nelēkā! . .. Ak jūs mani ienaidnieki! Kad nomiršu, atzīsiet manus vārdus! Mocītāji tādi!

Jaunava Podzatilkina atstāja savu māti un devās pie tētiņa, kas tai brīdī sēdēja savā gultā un apbārstīja spilvenu ar Dalmācijas pulveri.

— Manu meit! — tētiņš viņai sacīja. — Ļoti priecājos, ka esi nodomājusi salaulāties ar tik gudru kungu kā Nazarjeva kungs. Ļoti priecājos un pilnīgi apsveicu šīs laulības. Precies, manu meit, un nebaidies! Laulības — tas ir tik svinīgs fakts, ka… nu, ko tur runāt? Dzīvo, augļojies un vairojies. Lai dievs tevi svētī! Es … es … raudu. Kaut gan ar asarām nekas nav panākams. Kas tad ir cilvēka asaras? Viena vienīga mazdūšīga psihiatrija un vairāk nekas! Uzklausi jel, manu meit, manu padomu! Neaizmirsti savus vecākus! Vīrs tev nebūs labāks par vecākiem, tik tiešām nebūs! Vīram patīk tikai tavs materiālais skaistums, bet mums tu patīc it visa. Par ko tevi mīlēs tavs vīrs? Par raksturu? Par labo sirdi? Par jūtu dziļumu? Nekā! Viņš tevi mīlēs tava pūra dēļ. Mēs taču, sirsniņ, dodam tev pūrā nevis kaut kādas kapeikas, bet veselus tūkstoš rubļus! Tev vajag to saprast! Nazarjeva kungs ir visai labs kungs, bet necienī viņu vairāk par savu tēvu. Viņš kļausies tev klāt, bet nebūs tavs īstais draugs. Būs brīži, kad viņš … Nē, labāk noklusēšu, manu meit.

Māti, sirsniņ, klausi, bet piesardzīgi. Viņa ir laba sieviete, bet divkosīgi brivdomīga, vieglprātīga, klīrīga. Viņa ir cēla, godīga būtne, bet… jods ar viņu! Viņa nevar tev dot tādu padomu, kādu tev dod tavs tēvs, kam tu vari pateikties par savu dzīvību. Savā mājā viņu nepieņem. Vīriem netīk sievasmātes. Es pats nevarēju ciest savu sievasmāti, tā nevarēju ciest, ka ne reizi vien atļāvos iebērt viņai kafijā dedzinātu korķi, no kā radās visai prezentabli preferansi. Podporučiku Zjumbumbunčikovu sievasmātes dēļ tiesāja kara liesā. Vai tad tu neatceries šo faktu? Kaut gan tevis toreiz vēl nebija pasaulē. Galvenais visur un visās lietās ir tēvs. Zini to un klausi tikai viņu vienu pašu. Tad, manu meit. . . Eiropas civilizācija radījusi sieviešu kārtā tādu pozīciju — it kā, jo vairāk kādai personai bērnu, jo ļaunāk. Blēņas! Balāde! Jo vairāk vecākiem bērnu, jo labāk. Kaut gan ne! Tā nav vis! Gluži otrādi! Es kļūdījos, sirsniņ. Jo mazāk bērnu, jo labāk. To es vakar lasīju kādā žurnālistikā. Kaut kāds Maltuss sacerējis. Nu tā, kāds piebrauca … Ba! Tas taču tavs līgavainis! Ar šiku, blēdītis, šķelmītis tāds. Kas par vīru! īsts Valters Skots! Ej, sirsniņ, saņem viņu, bet es pa to laiku apģērbšos.

Nazarjeva kungs bija klāt. Līgava sagaidīja viņu un sacīja:

—    Lūdzu, sēdieties bez ceremonijām!

Viņš divas reizes pievilka labo kāju un atsēdās blakus līgavai.

—    Kā jums klājas? — viņš iesāka parastā vaļībā.

—    Kā gulējāt? Bet es, ziniet, visu nakti negulēju. Lasīju Zolā un sapņoju par jums. Vai esat lasījusi Zolā? Tiešām ne? Ai-ai-ai! Tas taču noziegums! Man viens ierēdnis iedeva. Lieliski raksta! Došu jums izlasīt! Ak! Kaut jūs spētu saprast! Es jūtu tādas jūtas, kādas jūs nekad neesat izjutusi! Atjaujiet jūs nobučot!

Nazarjeva kungs pacēlās un noskūpstīja jaunavas Podzatilkinas apakšlūpu.

—    Bet kur jūsējie? — viņš turpināja vēl vaļīgāk.

—    Man vajag viņus satikt. Jāatzīstas, esmu uz viņiem mazliet dusmīgs. Viņi mani pamatīgi apveduši ap stūri. Ievērojiet… Jūsu tētiņš man teica, ka esot galma padomnieks, bet tagad izrādās, ka tikai titulārpadomnieks. Hm! . .. Vai tad tā var? Un tad … Viņi apsolīja dot jums pūrā pusotra tūkstoša, bet jūsu māmiņa man vakar pateica, ka vairāk par tūkstoti es nedabūšot. Vai tā nav cūcība? Cerkesi ir asinskāra tauta, bet arī tā nedara. Es neļaušu sevi piekrāpt! Dari visu ko, bet manu patmīlību un pašaizliedzību neaiztiec! Tas nav humāni! Tas nav racionāli! Esmu godīgs cilvēks un tāpēc neciešu negodīgus! Ar mani var visu ko, taču neblēdījies, neņirgājies, bet dari tā, kā cilvēka sirdsapziņa liek. Vai ne tā? Viņiem arī sejas kaut kādas analfabētiskas! Kas tās par sejām? Tās nav sejas! Jūs mani atvainojiet, bet radniecīgu jūtu man pret viņiem nav. Tiklīdz salaulāsimies, pievilksim grožus stingrāk. Priekšniecību un barbarismu es neciešu! Kaut arī neesmu skeptiķis un ciniķis, tomēr izglītībā kaut ko saprotu. Mēs pievilksim grožus stingrāk! Mani vecāki man jau sen ne bī, ne bē. Ko, vai jūs esat dzērusi kafiju? Ne? Nu, tad es ar jums kopā iedzeršu. Ejiet atnesiet man tabaku papirosam, jo es savu aizmirsu mājās.

Līgava aizgāja.

Tas bija pirms kāzām… Bet, kas būs pēc kāzām, tas, man šķiet, zināms ne tikai praviešiem un mēnessērdzīgajiem.

PĒTERDIENA

Atnāca tik ļoti gaidītās un sen sapņos redzētās dienas rīts, atnāca — uraaā, mednieku kungi!! — 29. jūnijs… Atnāca diena, kad aizmirstas parādi, ķirmji, uztura dārdzība, sievasmātes un pat jaunas sievas, — diena, kad uradņika kungam, kas aizliedz šaut, var parādīt divdesmit pigu .. .

Zvaigznes nobālēja un apmiglojās … Šur tur atskanēja balsis … No sādžas skursteņiem vēlās zilgi, kodīgi dūmi. Pelēkajā zvanu tornī parādījās vēl ne gluži pamodies ķesteris un iezvanīja liturģiju … Zem koka atskanēja naktssarga krācieni. Uzmodās svilpji, sarosījās, sāka laisties no viena dārza stūra uz otru un laida vaļā savu neciešamo, apnicīgo čivināšanu … Dzeloņplūmēs iedziedājās vālodze … Virs ļaužu virtuves sarosījās strazdi un bada dzeguzes. Sākās rīta brīvkoncerts.. .

Pie atvaļinātā gvardes korneta Jegora Jegoriča Optemperanska sabrukušajām, ar dzēlīgām nātrēm gleznaini apaugušajām lievenēm piebrauca divi trijjūgi. Mājā un pagalmā sākās briesmīga kņada. Visi, kas dzīvoja līdzās Jegoram Jegoričam, sāka staigāt, skraidīt un klaudzināt pa visām kāpnēm, visiem šķūņiem un staļļiem … Pārmainīja vienu ilkšu zirgu … Kučieriem noripoja cepures no galvas, sulainim, Katjas rokaspuisim, zem deguna iezaigojās sarkans lukturītis, virējas tika nosauktas par «maitām», atskanēja sātana un visu velnu vārdi… Piecās minūtēs tarantasus piekrāva ar paklājiem, segām, pārtikas kulītēm, medību šauteņu makstīm.

—    Kārtībā! — Abakums norūca.

—     Lūdzami! Viss kārtībā! — saldā balstiņā iesaucās Jegors Jegoričs, un uz līevenēm parādījās daudz cilvēku. Pirmais tarantasā ielēca jaunais ārsts. Aiz viņa ierāpās Arhangejskas sīkpilsonis Kuzma Bolva, vecītis bezpapēžu zābakiem kājās, rūsganu cilindru galvā, ar divdesmit piecas mārciņas smagu divstobreni un zaļgandzelteniem plankumiem uz kakla. Bolva bija plebejs, bet muižnieku kungi aiz cieņas pret viņa lielo vecumu (viņš dzimis astoņpadsmitā gadsimta beigās) un prasmi trāpīt uzsviestā divdesmit kapeiku gabalā nenoniecina viņa plebejiskumu un ņem sev līdzi medībās.

—    Lūdzu, jūsu ekselence! — Jegors Jegoričs griezās pie maza, sirma resnīša, kas bija ģērbies baltā formas tērpā ar gaišām pogām un Annas krustu kaklā. — Pavirzieties, dakter!

Atvaļinātais ģenerālis nokrekšķējās, Jegora Jegoriča atbalstīts, uzkāpa ar vienu kāju uz kāpšļa, ar vēderu pagrūda ārstu un smagi nosēdās blakus Bolvam. Ģenerālim pakaļ ielēca ģenerāļa kucēns Miegamice un Jegora Jegoriča putnusuns Muzikants.

—    M-m-m . . . palūk, draudziņ . . . Vaņa! — ģenerālis uzrunāja savu krustdēlu, jaunu ģimnāzistu ar garu vienstobreni plecā. — Vari sēsties te, man līdzās. Nāc šurp! N-jā .. . Lūk, te. Nedraiskojies, draugs! Zirgs var sabīties!

Vēlreiz ielaidis ilkšu zirgam nāsīs tabakas dūmus, Vaņa ielēca tarantasā, atstūma Bolvu no ģenerāļa un pagrozījies apsēdās. Jegors Jegoričs pārmeta krustu un atsēdās blakus ārstam. Uz bukas, līdzās Abakumam, novietojās garais un sausnējais matemātikas un fizikas skolotājs Vaņas ģimnāzijā, Manžē kungs.

Pirmais tarantass bija pilns cilvēku. Sāka pildīties otrs tarantass.

—    Kārtībā! — iesaucās Jegors Jegoričs, kad pēc gariem strīdiem un skraidelēšanas šurp un turp otrā tarantasā novietojās pārējie astoņi mednieki un trīs suņi.

—    Kārtībā! — viesi atsaucās.

—   Nu? Tātad var doties ceļā, jūsu ekselence? Kungs, svētī, — brauc, Abakumka!

Pirmais tarantass salīgojās un devās uz priekšu. Otrais, kurā bija visdedzīgākie mednieki, salīgojās, neganti iečīkstējās, pagriezās mazliet sāņus un, izrādījies priekšā pirmajam, aizripoja uz vārtiem. Mednieki visi reizē pasmaidīja un aiz sajūsmas sāka sist plaukstas. Visi jutās septītajās debesīs, bet… ļaunais liktenis! … viņi nepaguva izbraukt no pagalma, kad iznāca skandāls …

—   Stāt! Pagaidiet! Stāt!!! — aiz trijjūgiem atskanēja griezīgs tenors.

Mednieki atskatījās un nobāla. Trijjūgiem dzinās pakaļ pasaulē visneciešamākais cilvēks, visā guberņā pazīstamais skandālists, Jegora Jegoriča brālis, atvaļināts otrā ranga kapteinis Mihejs Jegoričs . . . Viņš dedzīgi vicināja rokas. Trijjūgs apstājās.

—    Ko tev vajag? — Jegors Jegoričs jautāja.

Mihejs Jegoričs pieskrēja pie tarantasa, uzlēca uz

kāpšļa un atvēzējās pret Jegoru Jegoriču. Mednieki sacēla troksni.

—    Kas tad noticis? — nosarkušais Jegors Jegoričs jautāja.

—    Noticis tas, — Mihejs Jegoričs sāka kliegt, — ka tu esi Jūdass, lops, cūka! … Cūka, jūsu ekselence! Kāpēc tu mani nepamodināji? Kāpēc tu mani nepamodināji, ēzeli, es tev, nelieti, vaicāju? Atļaujiet, kungi… Es jau neko . . . Gribu tikai viņu pamācīt! Kāpēc tu mani nepamodināji? Negribi līdzi ņemt? Es tevi traucēšu? Vakar vakarā tīšām mani piedzirdīji un domāji, ka es nogulēšu līdz divpadsmitiem! Kas par gudrinieku? Atļaujiet, jūsu ekselence… Es viņam tikai reizi. . . iekrāmēšu … Atļaujiet!

—    Ko jūs lienat? — iesaucās ģenerālis, rokas izpletis. — Vai tad neredzat, ka nav vietas? Jūs jau pārāk daudz … atļaujaties . ..

—    Veltīgi tu lamājies, Mihej! — Jegors Jegoričs teica. — Nemodināju tevi tāpēc, ka tev nav ko braukt ar mums… Tu neproti šaut. Kāpēc tev braukt? Traucēt? Tu taču neproti šaut!

—    Neprotu? Es neprotot šaut? — Mihejs Jegoričs iekliedzās tik skaļi, ka pat Bolva aizbāza ausis. — Bet

kāda velna pec tādā gadījuma brauc dakteris? Viņš arī neprot šaut! Vai viņš šauj labāk par mani?

—           Viņam taisnība, kungi! — ārsts sacīja. — Es neprotu šaut, neprotu pat šauteni turēt rokā… Nevaru ciest šaušanu … Nezinu, kāpēc jūs ņemat mani līdzi… Kāda velna pēc? Lai viņš sēžas manā vietā! Es palieku! Vieta ir, Mihej Jegorič!

—    Dzirdi, dzirdi? Kāpēc tad tu viņu ņem līdzi?

Ārsts piecēlās skaidri redzamā nolūkā izkāpt no ta-

rantasa. Jegors Jegoričs saķēra ārstu aiz stērbelēm un rāva uz leju.

—           Taču … neplēsiet svārkus! Tie maksā trīsdesmit rubļu … Laidiet! Un vispār, kungi, es jūs lūgtu nerunāt šodien ar mani… Neesmu labā omā un varu sagādāt nepatikšanas, pats to nevēlēdamies. Laidiet, Jegor Jegorič! Sēdieties manā vietā, Mihej Jegorič! Es iešu gulēt!

—          Jums jābrauc, dakter! — teica Jegors Jegoričs, nelaizdams vaļā svārkus. — Jūs devāt goda vārdu, ka brauksiet!

—          Tas bija izspiests goda vārds. Nu, kam man jābrauc, kālab?

—           Nu tālab, — Mihejs Jegoričs iespiedzās, — lai jūs nepaliktu kopā ar viņa sievu! Lūk, tālab! Viņš ir greizsirdīgs uz jums, dakter! Nebrauciet, draudziņ! Par spīti nebrauciet! Viņš ir greizsirdīgs, dievs sodi, greizsirdīgs!

Jegors Jegoričs tumši pietvīka un sažņaudza dūres.

—           Ei, jūs! — sauca no otra tarantasa. — Mihej Jegorič, pietiek muļķoties! Nāciet šurp, atradās vieta!

Mihejs Jegoričs dzēlīgi pasmīnēja.

—           Nu, haizivs? — viņš attrauca. — Kas uzvarēja? Vai dzirdēji? Vieta atradusies! Par spīti braukšu! Braukšu un traucēšu! Goda vārds, ka traucēšu! Ne velna tu nenošausi! Bet jūs, dakter, nebrauciet. Lai plīst aiz greizsirdības.

Jegors Jegoričs piecēlās un savicināja dūres. Viņa acis pieplūda asinīm.

—           Nelieti! — viņš iesaucās, pievērsies brālim. — Tu neesi man brālis! Ne velti nelaiķe māmuļa tevi nolādēja! Tētiņš nomira pašos spēka gados tavas netiklās dzīves dēļ!

—    Kungi… — ģenerālis iejaucās. — Man šķiet. .. pieliek. Brāļi, miesīgie brāļi!

—    Viņš ir miesīgs ēzelis, jūsu ekselence, nevis brālis! Nebrauciet, dakter! Nebrauciet!

—    Uz priekšu, lai velns jūs parauj .. . A-a-ā… Velns zina ko tas nozīmē! Brauc! — iesaucās ģenerālis un iesita ar dūri Abakumam pa muguru! — Brrauc!

Abakums uzšāva zirgiem, un trijjūgs devās uz priekšu. Otrajā tarantasā rakstnieks, kapteinis Kardamonovs, paņēma klēpī divus suņus un to vietā nosēdināja uzņēmīgo Miheju Jegoriču.

—    Viņa laime, ka atradās vieta! — iesēzdamies tarantasā, noteica Mihejs Jegoričs. — Citādi es viņu . . . Attēlojiet jel šo laupītāju rakstos, Kardamonov!

Pagājušajā gadā Kardamonovs bija nosūtījis «Ņivai» rakstu ar nosaukumu «Interesants auglīguma gadījums zemnieku iedzīvotāju vidū», izlasījis vēstulniekā autora patmīlībai nepatīkamu atbildi, sūdzējies par to kaimiņiem un izdaudzināts par rakstnieku.

Saskaņā ar iepriekš paredzēto darbības plānu bija nolemts braukt vispirmām kārtām uz pļavām, kur zemnieki pļauj sienu, septiņas verstis no Jegora Jegoriča muižas, — braukt uz paipalām. Atbraukuši pļavās, mednieki izkāpa no tarantasiem un sadalījās divās grupās. Viena grupa ar ģenerāli un Jegoru Jegoriču priekšgalā devās pa labi; otra ar Kardamonovu priekšgalā virzījās pa kreisi. Bolva palika iepakaļ un gāja atsevišķi. Medībās viņam patika klusums un miers. Muzikants riedams aizskrēja pa priekšu un pēc brītiņa uzcēla paipalu. Vaņa izšāva un netrāpīja.

—   Par augstu paņēmu, velns parauj! — viņš norūca.

Kucēns Miegamice, kas bija paņemts līdzi «pieradināties», pirmoreiz mūžā izdzirdis šāvienu, sāka riet un, ievilcis asti, aizskrēja uz tarantasiem. Manžē izšāva uz cīruli un trāpīja.

—    Man patīk šis putniņš! — viņš sacīja, rādīdams ārstam cīruli.

—          Vācieties prom … — uzrunātais atteica. — Vispār es jūs lūgtu nesarunāties ar mani… Neesmu šodien labā omā. Lieciet mani mierā!

—    Jūs esat skeptiķis, dakter.

—    Es, vai? Hm. . . Bet ko nozīmē skeptiķis?

Manžē nogrima domās.

—           Skeptiķis nozīmē cilvēk . .. cilvēk .. . nīdēju, — viņš atbildēja.

—           Blēņas. Nelietojiet vārdus, kurus nesaprotat. Lieciet mani mierā. Varu sagādāt nepatikšanas, pats to nevēlēdamies … Neesmu labā omā .. .

Muzikants apstājās, ieraudzījis medījumu. Ģenerālis un Jegors Jegoričs nobāla un aizturēja elpu.

—          Es šaušu! — ģenerālis čukstēja. — Es … es … atļaujiet! Jūs jau varēsiet otrreiz

Bet no šaušanas nekas neiznāca. Ārstam nebija ko darīt, viņš laida Muzikantam ar akmentiņu un trāpīja starp ausīm … Muzikants iesmilkstējās un palēcās uz augšu. Ģenerālis un Jegors Jegoričs atskatījās. Zāle iečaukstējās, un uzlidoja liela sīga. Otrā grupā sacēlās troksnis, tur norādīja uz sīgu. Ģenerālis, Manžē un Vaņa sāka tēmēt. Vaņa izšāva, Manžē bise nesprāga… Par vēlu! Sīga aizlidoja garām kurgānam un nolaidās rudzos.

—           Man šķiet, dakter, ka … tagad nav īstais laiks jokiem! — ģenerālis griezās pie ārsta. — Nav īstais laiks!

—    Kā?

—    Tagad nav īstais laiks jokiem!

—    Es nejokoju.

—    Neērti, dakter! — Jegors Jegoričs piebilda.

—           Nebūtu mani ņēmuši līdzi. . . Kas jūs lūdza ņemt mani līdzi? Kaut gan … nevēlos izskaidroties … Neesmu šodien labā omā …

Manžē nošāva otru cīruli. Vaņa izcēla jaunu krauķi, izšāva un netrāpīja.

—    Par augstu paņēmu, velns parauj! — viņš norūca.

Atskanēja divi šāvieni no vietas: Bolva aiz kurgāna

ar savu smago divstobreni bija nošāvis divas paipalas un iebāzis kabatā. Jegors Jegoričs izcēla paipalu un izšāva. Aizšautā paipaliņa iekrita zālē. Triumfējošais Jegors Jegoričs pacēla to un pasniedza ģenerālim.

—    Spārniņā, jūsu ekselence! Vēl dzīva!

—    M-jā . . . dzīva … Te tikai nāvei darbs.

To pateicis, ģenerālis pielika paipaliņu pie mutes un ar zobiem, tik lieliem kā ilkņiem, pārkoda tai rīkli. Manžē nošāva trešo cīruli. Muzikants apstājās otrreiz. Ģenerālis nometa no galvas cepuri, pacēla bisi… «Kamp!» Uzlidoja liela paipala, bet… nelietis ārsts rēgojās tieši šāviena virzienā, gandrīz stobra galā.

—    Prom! — ģenerālis uzsauca.

Ārsts atlēca sāņus, ģenerālis izšāva, un, protams, skrotis bija aizkavējušās.

—          Tas ir zemiski, jaunais cilvēk! — ģenerālis uzbrēca.

—    Kas tad? — ārsts vaicāja.

—          Jūs traucējat! Kāds velns lūdz jūs traucēt! Jūsu laipnības dēļ aizšāvu garām! Velns zina kas tas ir, — nekādas jēgas!

—           Bet ko jūs kliedzat? Pff… nebaidos! Es ģenerāļu nebaidos, jūsu ekselence, bet it sevišķi atvaļināto. Rāmāk, lūdzu!

—           Apbrīnojams cilvēks! Staigā un traucē, staigā un traucē, — tur jau eņģelis var zaudēt pacietību!

—           Lūdzu, nekliedziet, ģenerāl! Kliedziet, lūk, uz Manžē! Viņš turklāt baidās no ģenerāļiem. Labu mednieku neviens neiztraucēs. Pasakiet labāk, ka neprotat šaut!

—           Diezgan! Es jums vienu vārdu — jūs man desmit … Vaņička, padod šurp pulvera kārbu! — ģenerālis pievērsās Vaņam.

—          Kāpēc tu uzaicināji medībās šo rupjo tēviņu? — ārsts jautāja Jegoram Jegoričam.

—           Nevarēja, draudziņ! — Jegors Jegoričs atbildēja. — Nevarēja neņemt. Es taču viņam, tā sacīt, astoņus tūkstošus . . . E-he-hē, draudziņ! Ja nebūtu šo nolādēto parādu …

Jegors Jegoričs nepabeidza un atmeta ar roku.

—    Vai tiesa, ka tu esi greizsirdīgs?

Jegors Jegoričs novērsās un sāka tēmēt augstu lidojošā klijā.

—    Tu esi to pazaudējis, pienapuika! — atskanēja ģenerāļa pērkondimdošā balss. — Tu esi to pazaudējis! Tā maksā simt rubļu, sivēns tāds!

Jegors Jegoričs piegāja klāt ģenerālim un apjautājās, kas noticis. Izrādījās, ka Vaņa pazaudējis ģenerāļa patronsomu. Sākās patronsomas meklēšana, un medības tika pārtrauktas. Meklēšana ilga stundu ar ceturksni un vainagojās panākumiem. Atraduši patronsomu, mednieki apsēdās atpūsties.

Arī otrajā grupā paipalu medības nebija gluži veiksmīgas. Šai grupā Mihejs Jegoričs bija tas pats, kas ārsts pirmajā, pat ļaunāk. Viņš izsita bises no rokām, lamājās, kaustīja suņus, izkaisīja pulveri, vārdu sakot, rīkojās velns zina kā.. . Pēc neveiksmīgiem šāvieniem uz paipalām Kardamonovs ar saviem suņiem sāka dzīties pakaļ jaunai klijai. Kliju aizšāva un neatrada. Otrā ranga kapteinis ar akmeni nosita susliku.

—    Kungi, ņemsim un anatomēsim susliku! — ieteica muižniecības priekšnieka rakstvedis Nekričihvostovs.

Mednieki atsēdās zālē, izņēma kabatas nazīšus un sāka nodarboties ar anatomiju.

—    Es šai suslikā nekā neatradu, — Nekričihvostovs teica, kad susliks bija sagraizīts sīkos gabaliņos. — Pat sirds nav. Zarnas gan ir. Zināt ko, kungi? Brauksim uz purviem! Ko mēs te varam nomedīt? Paipalas nav nekāds medījums: pavisam cits kas ir tilbītes, mērkaziņas … Ko? Braucam!

Mednieki piecēlās un laiski devās uz tarantasiem. Tuvojoties tarantasiem, viņi laida zalvi uz meža baložiem un vienu nošāva.

—    Jūsu eksel… Jegorigorč! Jūsu … Jegorč … — sāka aurot otrā grupa, ieraugot pirmo atpūtā. — Au, au!

Ģenerālis un Jegors Jegoričs atskatījās. Otrā grupa sāka vicināt cepures.

—    Kas ir? — Jegors Jegoričs uzsauca.

—    Nāciet! Lielo sīgu nošāvām! Ātrāk šurp!

Pirmā grupa nenoticēja lielajai sīgai, bet uz tarantasiem devās. Iesēdušies tarantasos, mednieki nolēma likt paipalas mierā un saskaņā ar maršrutu nobraukt vēl piecas verstis — uz purviem.

—    Medībās esmu ļoti ātrs, — ģenerālis pievērsās

ārstam, kad trijjūgi bija nobraukuši Verstis divas no pļavām. — Briesmīgi. Pats savu tēvu nesaudzēšu. Atvainojiet .. . vecu vīru!

—    Hm …

—           Cik labiņš kļuvis, blēdis tāds, — Jegors Jegoričs iečukstēja ārstam ausī. — Re, ko nozīmē jaunā mode izprecināt meitiņas dakteriem! Viņa ekselence ir viltīgs! He-he-he …

—    Tā kā būtu ērtāk! — Vaņa ieteicās.

—    Jā.

—    Kā tad tā? Pavisam ērti.

—    Kungi, bet kur tad Bolva? — apķērās Manžē.

Mednieki pavērās cits citā.

—    Kur Bolva? — atkārtoja Manžē.

—          Laikam tanī trijjūgā. Kungi, — Jegors Jegoričs uzsauca. — Vai Bolva pie jums?

—    Nav, nav! — Kardamonovs atsaucās.

Mednieki nogrima domās.

—          Velns viņu rāvis! — ģenerālis nolēma. — Kas nu brauks viņam pakaļ!

—           Vajadzētu, jūsu ekselence, braukt atpakaļ. Pārlieku vārgs. Bez ūdens nomirs. Neaizies kājām.

—    Ja gribēs, aizies.

—    Nomirs večukiņš. Viņam taču deviņdesmit.

—    Blēņas.

Piebraukuši pie purviem, mūsu mednieki izstiepa garus ģīmjus … Purvi bija pilni ar medniekiem, un tāpēc nebija vērts līst ārā no tarantasiem. Mazliet padomājuši, nolēma nobraukt vēl piecas verstis līdz kroņa mežiem.

—    Ko tad jūs tur šausiet? — ārsts vaicāja.

—    Strazdus, ērgļu mātītes . . . Nu, teterus.

—           Ak tā. Bet ko tagad dara mani nelaimīgie slimnieki? Kāpēc gan jūs mani ņēmāt līdzi, Jegor Jegorič? Ak^vai!

Ārsts nopūtās un pakasīja pakausi. Piebraukuši pie pirmā mežiņa, kas gadījās ceļā, mednieki izkāpa no tarantasiem un sāka apspriesties: kas ies pa labi un kas pa kreisi?

—           Zināt ko, kungi? — ieteica Nekričihvostovs. — Ņemot vērā to likumu, tā sacīt, dažā ziņā dabas likumu, ka medījums no mums neaizbēgs … Hm … Medījums neaizbēgs no mums, kungi! Tāpēc vispirms iestiprināsimies! Vīniņu, šņabīti, ikriņus .. . baliciņu … Tepat zālītē! Kādas jūsu domas, dakter? Jums tas labāk zināms: jūs esat ārsts. Ir taču jāiestiprinās?

Nekričihvostova priekšlikumu pieņēma. Abakums un Firss izklāja divus paklājus un salika ap tiem sainīšus un pudeles. Jegors Jegoričs uzgrieza desu, sieru, baliku. Nekričihvostovs atkorķēja pudeles. Manžē sagrieza maizi… Mednieki aplaizījās un nolikās garšļaukus.

—    Jūsu ekselence! Vienu maziņo …

Mednieki iedzēra un uzkoda. Ārsts tūdaļ ielēja sev otru glāzīti un izdzēra. Vaņa sekoja viņa priekšzīmei.

—           Bet te, jādomā, ir arī vilki, — dziļdomīgi ierunājās Kardamonovs, noraudzīdamies uz kokiem.

Mednieki padomāja, apspriedās un pēc minūtēm desmit nolēma, ka vilku, jādomā, nav.

—          Nu? Uz otru kāju? Iemetīsim! Jegor Jegorič, ko jūs tā skatāties?

Viņi iedzēra uz otru kāju.

—          Jaunais cilvēk! — Jegors Jegoričs uzrunāja Vaņu. — Ko tad jūs domājat?

Vaņa pakratīja galvu.

—           Man klātesot, taču vari, — ģenerālis sacīja. — Bez manis nedzer, bet kad es esmu klāt… Iedzer mazliet!

Vaņa pielēja glāzīti un izdzēra.

—    Kā būtu ar trešo? Jūsu ekselence …

Viņi izdzēra pa trešai glāzītei. Ārsts izdzēra sesto.

—    Jaunais cilvēk!

Vaņa purināja galvu.

—          Dzeriet, Amfiteatrov! — aizbildnieciskā tonī noteica Manžē.

—           Kad es esmu klāt, tu vari, bet bez manis… Iedzer mazliet!

Vaņa izdzēra.

—          Nez kālab šodien tik zilas debesis? — Kardamonovs jautāja.

Mednieki padomāja, pasprieda un pēc stundas ceturkšņa nolēma, ka nav zināms, kālab šodien tik zilas debesis.

—    Zaķis … Zaķis … Zaķis!!! Turi!!!

Aiz pakalna parādījās zaķis. Tam dzinās pakaļ divi kranči. Mednieki uzlēca kājās un satvēra bises. Zaķis aizjoņoja garām, cilpoja uz mežu, aizraudams līdzi krančus, Muzikantu un pārējos suņus. Miegamice pagudroja, aizdomīgi uzlūkoja ģenerāli un arī aizjoņoja pakaļ zaķim.

—          Liels! Būtu labi viņu … Kā gan mēs tā … nogulējām?

—          Jā. Ko tad šī pudele tā stāv… Vai jūs nedzērāt, ekselence? Ē-ē-ē-ē … Tad jūs re kā? La-bi!

Viņi iedzēra ceturto glāzīti. Ārsts izdzēra devīto, neganti nosēcās un devās uz mežu. Izmeklējis visplatāko ēnu, atlaidās zālītē, palika zem galvas svārkus un sāka tūlīt krākt. Vaņa ieskurba. Iedzēris vēl glāzīti, ķērās pie alus, un viņam sirds sāka kaist priekā. Vaņa nometās ceļos un nodeklamēja divdesmit Ovīdija vārsmu.

Ģenerālis piezīmēja, ka latīņu valoda ļoti līdzinoties franču valodai… Jegors Jegoričs bija vienis prātis ar viņu un piebilda, ka, mācoties franču valodu, nepieciešams prast tai ļoti līdzīgo latīņu valodu. Manžē nepiekrita Jegoram Jegoričam, iebilzdams, ka nedrīkstot spriest par valodām tur, kur sēž fiziķis matemātiķis un stāv tik daudz pudeļu, turklāt piemetinādams, ka viņa bise agrāk maksājusi dārgi, ka tagad nevarot dabūt labu bisi, ka .. .

—    Ja mēģinātu astoto, kungi?

—    Vai nebūs par daudz?

—          Nu-u-u! Ko jūs runājat! Astoņas glāzītes — un daudz?! Tad jau jūs nekad neesat dzēris!

Viņi izdzēra astoto.

—   Jaunais cilvēk!

Vaņa purināja galvu.

—    Nieki! Nu, tad kā karavīrs! Jūs tik labi šaujat…

—    Dzeriet, Amfiteatrov! — Manžē sacīja.

—          Kad esmu klāt, tu vari dzert, bet bez manis … Iedzer mazliet!

Vaņa nolika alu un izdzēra vēl glāzīti.

—    Un tagad devīto, kungi, ko? Kādas jūsu domas?

Nevaru ciest skaitli astoņiAstotā datumā man nomira tēvs . . . Fjodor … tas ir, Ivan .. . Jegor Jegorič! Ielejiet!

Viņi izdzēra devīto.

—    Karsts gan.

—          Jā, karsts, bet tas mūs netraucēs izdzert desmito glāzīti?

—    Bet…

—           Rauj jods karstumu! Pierādīsim, kungi, stihijām, ka mēs no tām nebaidāmies! Jaunais cilvēk! Rādiet jel priekšzīmi… Pie veiciet savu tēvocīti! Mēs nebaidāmies ne sala, ne sutas …

Vaņa izdzēra glāzīti. Mednieki uzsauca «urā» un sekoja viņa priekšzīmei.

—    Var dabūt saules dūrienu, — ģenerālis teica.

—    Nevar.

—    Nevar .. . mūsu klimatā? Hm . . .

—          Tomēr bijuši tādi gadījumi… Mans krusttēvs nomira no saules dūriena . . .

—          Kā jūs, dakter, domājat? Vai mūsu klimatā var gadīties saules dūriens, ko? Dakter!

Atbildes nebija.

—           Vai jums nav gadījies ārstēt, ko? Mēs runājam par saules dūrienu … Dakter! Kur tad dakteris?

—    Kur dakteris? Dakter!

Mednieki pavērās visapkārt: daktera nebija.

—          Kur tad dakteris? Pagaisis! Izkusis kā vasks ugunī! Ha-ha-ha . ..

—           Devies pie Jegora sievas! — izmuldēja Mihejs Jegoričs.

Jegors Jegoričs nobāla, un viņam no rokām izkrita pudele.

—           Devies pie viņa sievas! — Mihejs Jegoričs, ēzdams baliku, turpināja.

—            Kāpēc gan jūs melšat niekus? — Manžē vaicāja. — Vai jūs redzējāt?

—           Redzēju. Garām brauca zemnieks divričos . . . nu, un viņš iesēdās un aizbrauca. Dieva vārds! Iemetīsim vienpadsmito, kungi?

Jegors Jegoričs piecēlās un savicināja dūres.

—    Es vaicāju: kurp jūs braucat? — Mihejs Jegoričs

stāstīja tālāk. — Pēc zemenēm, viņš saka. Radziņus slīpēt. Es, viņš saka, esmu jau radziņus uzlicis, nu un tagad braucu slīpēt. Sveiki, viņš saka, mīļais Mihej Jegorič! Sveiciniet, viņš saka, radiņu Jegoru Jegoriču! Un tā vēl actiņu piemiedza. Uz veselību… he-he-he.

—    Zirgus!! — Jegors Jegoričs iebrēcās un grīļodamies aizskrēja uz tarantasu.

—   Ātrāk, citādi nokavēsi! — Mihejs Jegoričs uzsauca.

Jegors Jegoričs uzrāva Abakumu uz bukas, ielēca tarantasā un, padraudējis medniekiem ar dūri, aizbrauca mājās …

—    Ko gan tas nozīmē, kungi? — ģenerālis jautāja, kad vairs nevarēja saskatīt Jegora Jegoriča balto cepuri. — Viņš aizbrauca … Ar ko tad, velns parauj, es braukšu? Viņš aizbrauca manā tarantasā! Tas ir, ne jau manā, bet tanī, ar ko man jābrauc . .. Tas ir dīvaini… Hm . ,. Nekaunīgi viņš izdarījies . ..

Vaņam kļuva nelabi. Degvīns, sajaukts ar alu, iedarbojās kā vemjamās zāles … Vaņa bija jāved mājās. Pēc piecpadsmitās glāzītes mednieki nolēma atdot trijjūgu ģenerālim, tikai ar noteikumu, ka viņš, pārbraucis mājās, nekavējoties atsūtīs citus zirgus pēc pārējās kompānijas.

Ģenerālis sāka atvadīties.

—   Pasakiet viņam, kungi, — ģenerālis noteica, — ka … ka tā rīkojas tikai cūkas.

—    Jūs, ekselence, protestējiet viņa vekseļus! — Mihejs Jegoričs ieteica.

—    Ko? Vekseļus? Mjā . . . Laiks jau viņam . . . Jāprot gods . . . Esmu gaidījis, gaidījis un beidzot piekusis gaidīt… Sakiet viņam, ka protest. . . Sveicināti, kungi! Lūdzu iegriezties pie manis! Bet viņš ir cūka!

Mednieki atvadījās no ģenerāļa un novietoja viņu tarantasā līdzās sasirgušajam Vaņam.

—    Brauc!

Vaņa ar ģenerāli aizbrauca.

Pēc astoņpadsmitās glāzītes mednieki iegāja mežā un, pašaudījuši mazliet mērķī, nolikās gulēt. Vakarpusē viņiem atbrauca pakaļ ģenerāļa zirgi. Firss pasniedza Mihejam Jegoričam vēstuli, ko nodot «brālītim». Šai vēstulē bija lūgums, kura neizpildīšanas gadījumā bija piedraudēts ar tiesas pristavu. Pēc trešās glāzītes (mednieki atmodušies uzsāka jaunu rēķinu) ģenerāļa kučieri sasēdināja medniekus tarantasos un izvadāja pa mājām.

Jegoru Jegoriču, atbraucot mājās, sagaidīja Muzikants un Miegamice, kuriem zaķis bija noderējis tikai par ieganstu, lai aizbēgtu mājās. Bargi uzlūkojis sievu, Jegors Jegoričs uzsāka meklēt. Viņš pārmeklēja visus pieliekamos, skapjus, lādes, kumodes — ārstu Jegors Jegoričs neatrada. Viņš atrada ko citu: sievas pagultē pieķēra ķesteri Forlunatovu …

Bija jau tumšs, kad pamodās ārsts… Mazliet paklaiņojis pa mežu un atcerējies, ka viņš ir medībās, ārsts skaļi izlamājās un sāka ūjināt. Atbildes, protams, nebija, un viņš nolēma doties mājup kājiņām. Ceļš bija labs, drošs, gaišs. Divdesmit četras verstis ārsts nojoza kādās četrās stundās un rīta pusē bija jau zemstes slimnīcā. Izbāries pēc sirds patikas ar feldšeriem, vecmāti un slimniekiem, viņš ņēmās sacerēt milzum garu vēstuli Jegoram Jegoričam. Šai vēstulē tika prasīti «nepieklājīgu izdarību izskaidrojumi», nozākāti greizsirdīgi vīri un dots zvērests nekad vairs neiet medībās — nekad! Pat divdesmit devītajā jūnijā ne.

TEMPERAMENTI

Saskaņā ar pēdējiem zinātnes secinājumiem

Sangviniķi s. Visi iespaidi uz viņu iedarbojas viegli un ātri: tā rodas, saka Hūfelands, vieglprātība . . . Jaunībā viņš ir bebe un Spitzbube. Nepieklājīgs pret skolotājiem, neapcērpj matus, neskuj bārdu, valkā acenes un smērē sienas. Mācās ļoti slikti, bet kursu beidz. Vecākus necienī. Ja ir bagāts, tēlo švītu; ja turpretim ir nabags, dzīvo cūciski. Guļ līdz divpadsmitiem, iet gulēt nenoteiktā laikā. Raksta ar kļūdām. Daba laidusi viņu pasaulē tikai tādēļ, lai mīlētu: viņš neko citu nedara kā tikai mīl. Nekad neatteiksies pietempties kā mākonis; vakarā sadzēries līdz nesamaņai, no rīta pieceļas izpūris, ar tikko manāmu smagumu galvā, nejuzdams vajadzību pēc «similia similibus curantur». Apprecas nejauši. Mūžīgi karo ar sievasmāti. Ar radiem saiet lielajā. Melo uz velna paraušanu. Trakoti cienī skandālus un diletantu teātra izrādes. Orķestrī viņš ir pirmā vijole. Būdams vieglprātīgs, liberāls, vai nu nekad nelasa nekā, vai arī lasa aizgūtnēm. Labprāt iedziļinās avīzēs, un arī pašam nav nekas pretī tanīs parakstīt. Humoristisko žurnālu vēstulnieks izdomāts tikai sangviniķiem. Viņš ir patstāvīgs savā nepastāvībā. Darbā — sevišķu uzdevumu ierēdnis vai kaut kas tamlīdzīgs. Ģimnāzijā māca literatūru. Reti uzkalpojas līdz īstenam valsts padomniekam; uzkalpojies kļūst par flegmatiķi un reizēm par holēriķi. Sangviniķi ir palaidņi, nelieši un draņķi. Nav ieteicams gulēt ar sangviniķi vienā istabā: viņš visu nakti stāsta anekdotes, bet, ja pietrūkst anekdošu, aprunā savus tuvākos vai melo. Mirst vai nu no gremošanas orgānu kaitēm, vai priekšlaicīgas novājēšanas.

Sieviete sangviniķe ir visciešamākā sieviete, ja vien nav muļķe.

Holēriķis. Žultains un sejā dzeltenpelēks. Deguns viņam mazliet greizs, un acis grozās dobumos kā izsalkuši vilki šaurā krātiņā. Viegli aizkaitināms. Blusas kodiena vai adatas dūriena dēļ gatavs saplēst gabalos visu pasauli. Runādams sprauslā un rāda savus brūnos vai ļoti baltos zobus. Dziļi pārliecināts par to, ka ziemā «velns sazin cik auksts», bet vasarā «velns sazin cik karsts…». Ik nedēļas maina virēju. Pusdienas ēdot, jūtas ļoti nelāgi, jo viss ēdiens mēdz būt par daudz sacepts, sasālīts… Lielāko tiesu ir vecpuisis, taču, ja precējies, tad sievu ieslēdz istabā. Greizsirdīgs līdz ārprātam. Jokus nesaprot. Viss viņam liekas neciešams. Laikrakstus lasa tikai tādēļ, lai palamātu avīžniekus. Jau mātes miesās bijis pārliecināts, ka visas avīzes melo… Kā vīrs un draugs ir neciešams; kā apakšnieks — gandrīz neiedomājams; kā priekšnieks — nepanesams un visai nevēlams. Bieži vien diemžēl viņš ir pedagogs; māca matemātiku un grieķu valodu. Vienā istabā gulēt ar viņu neieteicu: visu nakti klepo, kraukājas un skaļi lamā blusas. Izdzirdis naktī kaķu vai gaiļu dziedāšanu, kāsē un pļerkstošā balsī sūta sulaini uz jumtu noķert un katrā ziņā nožņaugt dziedoni. Mirst ar diloni vai aknu kaiti.

Sieviete holeriķe ir sātans brunčos, krokodils.

Flegmatiķis. Jauks cilvēks (es, protams, nerunāju par angļu, bet par krievu flegmatiķi). Āriene visparastākā, kā ar cirvi tēsta. Mūžīgi nopietns, jo viņam slinkums smieties. Ēd, kad un kas patīk, nedzer, jo baidās atstiept kājas, guļ divdesmit stundu diennaktī. Visvisādu komisiju, sēžu un ārkārtēju sapulču pastāvīgais loceklis, kaut arī no tām nekā nesaprot, snauž bez sirdsapziņas pārmetumiem un pacietīgi nogaida beigas. Precas trīsdesmit gadu vecumā ar krusttētiņu un krustmāmiņu palīdzību. Precībām vispiemērotākais cilvēks: ar visu apmierināts, nekurn un prot pielāgoties. Sievu sauc par sirsniņu. Labprāt ēd sivēna gaļu ar mārrutkiem, viņam tīk baznīcas koristi, viss skāņais un vēsais. Teicienu «vanitas vanitalum et omnia vanitas» (aplamību aplamība un visvisāda aplamība) izgudrojis flegmatiķis. Mēdz sasirgt tikai tad, kad viņu ievēlē par zvērināto piesēdētāju. Ieraudzījis resnu sievišķi, krekšķ, kustina pirkstus un cenšas pasmaidīt. Abonē «Ņivu» un skaišas, ka tanī neievieto zīmējumus krāsās un neiespiež jokus. Rakstītājus uzskata par visgudrākajiem un tai pašā laikā kaitīgākajiem cilvēkiem. Nožēlo, ka viņa bērnus ģimnāzijā neper, un pašam reizēm nav nekas pretim tos iepērt. Darbā jūtas laimīgs. Orķestrī spēlē kontrabasu, fagotu, trombonu. Teātrī viņš ir kasieris, sulainis, suflieris un reizēm pour manger — aktieris. Mirst ar trieku vai tūsku.

Sieviete flegmatiķe ir raudulīga, resna, miesās balta, tumīga vāciete izvalbītām acīm. Atgādina miltu maisu. Dzimusi, lai ar laiku kļūtu par sievasmāti. Būt sievasmātei ir viņas ideāls.

Melanholiķis. Zilpelēkas acis, kas grasās riest asaras. Pierē un ap degunu krunciņas. Mute mazliet greiza. Zobi melni. Tieksme uz hipohondriju. Mūžīgi žēlojas par sāpēm pakrūtē, dūrējiem sānos un gremošanas traucējumiem. Vismīļākā nodarbība — stāvēt pie spoguļa un apskatīt savu ļengano mēli. Melanholiķis domā, ka viņš ir nervozs un viņam slimas krūtis, tāpēc ik dienas tējas vietā dzer ārstniecības zāļu novārījumu un degvīna vietā — dzīvības eliksīru. Skumīgi un ar asarām balsī iegalvo saviem tuviniekiem, ka lauruķirša un baldriāna pilieni viņam vairs nepalīdz… Iedomājies, ka reizi nedēļā nebūtu par ļaunu ieņemt caurejas zāles. Sen jau nolēmis, ka ārsti viņu nesaprot. Pirmie viņa labvēļi ir pūšļotāji, pūšļotājas, vārdotāji, piedzēruši feldšeri, reizēm vecmātes. Septembrī viņš apvelk kažoku, novelk maijā. Ik sunī viņam rēgojas trakumsērga, bet kopš tā laika, kad draugs viņam pavēstījis, ka kaķis spējot nožņaugt guļošu cilvēku, saskata kaķos nesamierināmus cilvēces ienaidniekus. Testaments viņam sen jau uzrakstīts. Viņš dievojas un zvēr, ka nekā nedzerot. Retumis iebauda siltu alu. Precas ar bāreni. Sievasmāti, ja viņam tāda ir, godā par visskaistāko un gudrāko būtni; viņas pamācības uzklausa klusēdams, noliecis galvu sānis; skūpstīt viņas apaļās, sviedrainās rokas, kas ož pēc gurķu sālījuma, uzskata par savu svētāko pienākumu. Rosīgi sarakstās ar tēvocīšiem, tantiņām, krustmāmiņu un bērnības draugiem. Avīzes nelasa. Paklusām lasa Debē un 2ozanu. Vetļanskas mēra laikā piecas reizes gavējis. Mokās ar asarošanu un murgiem. Darbā ne visai laimīgs: tālāk par galda priekšnieku netiek. Viņam patīk «Lučinuška». Orķestrī spēlē flautu vai čellu. Nopūšas dienu un nakti, tāpēc neieteicu gulēt ar viņu vienā istabā. Paredz ūdensplūdus, zemestrīces, karu, galīgu tikumības pagrimšanu un pats savu nāvi no kādas briesmīgas slimības. Mirst ar sirdskaiti, no pūšļotāju ārstēšanas un bieži vien no hipohondrijas.

Sieviete melanholiķe ir visneciešamākā, visnemierīgākā būtne. Sieva būdama, noved vīru līdz stulbumam, līdz izmisumam un pašnāvībai. Laba tikai tādā ziņā, ka no viņas nav grūti atbrīvoties: dodiet viņai naudu un aizsūtiet svētceļojumā.

VAGONĀ

Tāda un tāda numura pasta vilciens joņo ar pilnu tvaiku no piestātnes Jautrais Blīkš-Blākš līdz piestātnei Glābies, Kas Var! Lokomotīve svilpj, šņāc, sten, sēc … Vagoni dreb un ar saviem neiesmērētajiem riteņiem gaudo kā vilki un brēc kā pūces! Debesīs, virs zemes un vagonos ir tumsa… «Kas gan būs, kas gan būs!» klaudzina aiz vecuma trīsošie vagoni… «Ohoho-hoho-o-o!» piebalso lokomotīve… Pa vagoniem līdz ar kabatu okšķeriem klimst caurvējš. Baigi… Es izbāžu galvu pa logu un bez mērķa veros bezgalīgajā tālē. Visas ugunis ir zaļas: skandāla, jādomā, tik drīz vēl nebūs. Signālripa un stacijas ugunis nav vēl redzamas… Tumsa, skumjas, domas par nāvi, bērnības atmiņas… Ak dievs!

«Esmu grēcīgs cilvēks!!» es čukstu. «Ak, cik grēcīgs! …»

Kāds bāž roku manā pakaļējā kabatā. Kabatā nekā nav, tomēr tas ir briesmīgi… Es apgriežos. Manā priekšā nepazīstams cilvēks. Viņam galvā salmu cepure un mugurā tumšpelēks virskrekls.

—    Ko jūs vēlaties? — es jautāju, aptaustīdams savas kabatas.

—    Itin nekā! Es skatos pa logu ārā! — viņš atbild, atraudams roku un piespiezdamies manai mugurai.

Atskan piesmacis, griezīgs svilpiens… Vilciens brauc aizvien lēnāk un lēnāk un beidzot apstājas. Izeju no vagona un dodos uz bufeti, lai stiprinātu dūšu. Pie bufetes drūzmējas pasažieri un vilciena brigāde.

—    Hm .. . Šņabis, bet nav rūgts! — solīds virskonduktors saka resnam kungam. Resnais kungs grib kaut ko atbildēt, bet nevar nekā izteikt: rīklē viņam aizspriedusies gadu veca sviestmaize.

—    Zindarrr!!! Zindarrr!!! — uz platformas kāds kliedz tādā balsī, kādā senos laikos pirms ūdensplūdiem brēca izsalkušie mastodonti, ihtiozauri un pleziozauri… Eju palūkoties, kas tur notiek. . . Pie viena pirmās klases vagona stāv kungs ar kokardi pie cepures un rāda pasažieriem savas kājas. Nelaimīgajam, kamēr viņš bijis aizmidzis, novilkti zābaki un zeķes …

—    Kā gan es tagad braukšu? — viņš kliedz. — Man līdz Rrrēvelei jābrauc! Jums jāuzmana!

Viņa priekšā stāv žandarms un iegalvo, ka «te nav ko kliegt. ..». Eju uz savu vagonu Nr. 224. Manā vagonā viss tāpat: tumsa, krākšana, sīvā un tabakas smaka, jūtama krievu elpa. Man līdzās krāc sarkanmatains tiesas izmeklētājs, kas brauc no Rjazaņas uz Kijevu … Pāris soļu no izmeklētāja snauž kāda skaistulīte . . . Zemnieks ar salmu cepuri galvā sēc, elš, grozās no vieniem sāniem uz otriem un nezina, kur likt savas garās kājas … Kāds kaktā uzkož un šmakstina tā, ka visi dzird . . . Zem soliem nāves miegā gul ļaudis. Durvis čīkst. Ienāk divas krunkainas večiņas ar kulēm uz muguras …

—    Sēdīsimies te, mīļā! — viena saka. — Kāda tumsība! Briesmas, vairāk nekas . . . Vai akls, uzminu kādam . .. Bet kur Pahoms?

—    Pahoms? Ak debestētīt! Kur tad viņš? Ak debestētlt!

Večiņa rosās, atver logu un apskata peronu.

—    Paho-om! — viņa noplarkšķ. — Kur tu esi? Pahom! Mēs teitiņās!

—   Man ķeza-a! — kliedz balss aiz loga. — Mašīnā nelaiž iekšā.

—    Nelaiž iekšā? Kas tad nelaiž? Nospļaujies! Neviens nevar tevi nelaist, ja tev ir kārtīga biļete!

—    Biļetes vairs nepārdod! Kasu aizslēguši!

Pa peronu kāds ved zirgu. Pakavu dipoņa un zirga sprauslas.

—           Atpakaļ! — žandarms kliedz. — Kur tu lien? Ko cel traci?

—    Petrovna! — Pahoms vaid.

Petrovna nomet saini, paķer rokā lielu skārda tējkannu un izskrien no vagona. Atskan otrais zvans. Ienāk neliels konduktors ar melnām ūsiņām.

—           Būtu nopirkuši biļeti! — viņš griežas pie večuka, kas sēž man pretim. — Te ir kontrolieris!

—           Jā? Hm … Tas nav labi… Kurš tad? … Vai kņazs?

—    Nu … Kņazu te ar rīkstēm neiedzīs …

—    Kurš tad? Ar bārdu?

—    Jā, ar bārdu .. .

—    Nu, ja tas, tad nekas. Viņš ir labs cilvēks.

—    Kā nu zināt.

—    Bet vai daudz zaķu brauc?

—    Kādi četrdesmit būs.

—    Nanu? Malllači! Kas par komersantiem!

Man sažņaudzas sirds. Es ari braucu par zaķi. Es vienmēr braucu par zaķi. Uz dzelzceļa par zaķiem sauc pasažieru kungus, kas apgrūtina ar naudu nevis kasierus, bet konduktorus. Labi gan, lasītāj, braukt par zaķi! Zaķiem pēc vēl nekur neiespiesta tarifa pienākas septiņdesmit pieci procenti atlaides, viņiem nav jādrūzmējas pie kases, ikbrīd nav jāņem no kabatas ārā biļete, ar viņiem konduktori ir laipnāki un . . . viss, ko gribat, vārdu sakot!

—           Lai es kādreiz būtu kaut ko maksājis? — večuks murmina. — Nekad taču! Es maksāju konduktoram. Konduktoram mazāk naudas nekā Poļakovam!

Šķind trešais zvans.

—           Ak debestiņ! — rosās večiņa. — Kur gan Petrovna? Nu jau trešais zvans! Dieva sodība… Būs palikusi! Palikusi gan, nabadzīte … Bet viņas mantas ir te … ko lai iesāk ar mantām, ar kulīti? Mīļie mani, viņa taču palikusi!

Večiņa uz brīdi iegrimst domās.

—           Lai paliek ar mantām! — viņa saka un izmet Petrovnas kulīti pa logu.

Mēs braucam uz Haldejevas staciju, bet pēc ceļveža tā ir Fruma-Kopējā kapsēta. Ienāk kontrolieris un virskonduktors ar sveci rokā.

—    Jūsss … bijetes! — virskonduktors kliedz.

—          Jūsu biļeti! — kontrolieris griežas pie manis un pie večuka.

Mēs velkamies čokurā, saraujamies, slēpjam rokas un ieurbjamies acīm uzmundrinošajā virskonduktora sejā.

—          Saņemiet! — kontrolieris saka savam ceļabiedram un iet tālāk. Mēs esam glābti.

—           Jūsu biļeti! Paklau! Jūsu biļeti! — virskonduktors grūsta guļošo puisi. Puisis uzmostas un izņem no cepures dzeltenu biļetīti.

—           Kurp tad tu brauc? — kontrolieris prasa, grozīdams pirkstos biļeti. — Tu brauc uz nepareizo pusi!

—           Tu, stulbeni, brauc uz nepareizo pusi! — virskonduktors saka. — Neesi iesēdies pareizā vilcienā, murmuli! Tev jābrauc uz 2ivodjorovu, bet mēs dodamies uz Haldejevu! Pievāc! Nevajag nekad būt muļķim!

Puisis cītīgi blisina acis, truli raugās smaidošajos pasažieros un sāk ar piedurkni berzt plakstiņus.

—           Neraudi! — pasažieri viņu pamāca. — Labāk palūdz! Tāds plecīgs stulbenis, bet pinkšķ! Droši vien esi precējies, tev ir bērni. ..

—          Jūsss .. . biļeti! — virskonduktors griežas pie pļāvēja ar augstu cepuri galvā.

—    Ko ta?

—    Jūsss . . . biļetes! Kusties!

—    Biļeti? Vai tad vajag?

—    Biļeti!!!

—           Saprotam . . . Kāpēc nedot, ja vajag? Dosim! — Pļāvējs ar augsto cepuri galvā bāž roku azotē un ar divarpus veršoku ātrumu stundā izvelk no turienes nosmulētu papīru un pasniedz to kontrolierim.

—    Ko tu dod? Tā ir pase! Dod biļeti!

—           Citas biļetes man nav! — atbild pļāvējs redzami satraukts.

—    Kā tad tu brauc, ja tev nav biļetes?

—    Bet es samaksāju!

—    Kam tu samaksāji? Ko tu mels niekus?

—    Konduktieram.

—    Kādam?

—           Piķis viņu zina kādam! Konduktieram, tas ir viss… Nepērc, šis saka, biļeti, mēs tevi tāpat aizvedīsim … Nu, es arī nepirku …

—           Gan mēs ar tevi stacijā parunāsim! Madām, jūsu biļeti!

Durvis nočīkst, atveras, un mums visiem par brīnumu ienāk Petrovna.

—           Ar mokām, māsiņ, atradu savu vagonu … Kas tos var pazīt, visi vienādi… Bet Pahomu tā arī neielaida, žmogi… Kur mana kulīte?

—           Hm .. . Briesmas … Es tev to izmetu pa logu! Domāju, ka esi palikusi!

—    Kur izmeti?

—    Pa logu … Ko tad varēja zināt?

—           Paldies . .. Kas tevi lūdza? Esi gan ragana, kungs, piedod grēkus! Ko lai tagad iesāk? Savu vis neizmeti, riebekle … Būtu labāk savu purnu izsviedusi! Aaaā … kaut tev acis izsprāgtu no pieres!

—          Vajadzēs no nākošās stacijas telegrafēt! — pasažieri smiedamies dod padomu.

Petrovna sāk balsī vaimanāt un neķītri lamāties. Viņas draudzene tur cieti savu kuli un arī raud. Ienāk konduktors.

— Kam pieder š-š-šī mantība? — viņš uzsauc, turēdams rokās Petrovnas mantas.

—           Skaistulīte! — čukst mans vis-ā-vis večuks, rādīdams uz skaisto meiteni… — H-m-m … skaistulīte … Velns parauj, nav hloroforma! Dotu viņai paostīt, un tad tikai bučo uz nebēdu! Visi taču guļ..'.

Salmu cepure grozās un, visiem dzirdot, skaišas uz savām nepaklausīgajām kājām.

—           Mācītie … — viņš murmina. — Mācītie … Pret priekšmetu un lietu dabiskumu nekas nav iesākams … Mācītie … hm … Neizgudros vis tā, lai kājas varētu atskrūvēt un pieskrūvēt pēc sava prāta!

—           Man gar to nav nekādas daļas… Paprasiet prokurora biedram! — murgo mans kaimiņš — izmeklētājs.

Attālākajā kaktā divi ģimnāzisti, apakšvirsnieks un jauns cilvēks ar zilām acenēm četru papirosu gaismā sit kārtis.

Pa labi no manis sēž gara auguma kundze no «pats par sevi saprotams» slakas. No viņas dveš pūdera un pačulijas eļļas smarža.

—    Ak, cik jauks gan šis ceļš! — viņai ausī čukst kāds zostēviņš, čukst salkani līdz… līdz riebumam, kaut kādā franciskā veidā izrunājot burtus «g», «n» un «r». — Nekur tik ātri un patīkami nevar tuvināties kā ceļā! Kā tu man patīc, ceļš!

Skūpsts … Otrs .. .Velns zina kas! Skaistulīte pamostas, pārlaiž acis pasažieriem un… neapzināti uzliek galvu uz pleca savam kaimiņam, Temīdas priesterim … bet viņš, muļķis, guļ!!

Vilciens apstājas. Pusstacija. «Vilciens stāv divas minūtes…» nomurmina sēcoša, aizlūzusi basa balss ārpusē. Paiet divas minūtes, paiet vēl divas… Paiet piecas, desmit, divdesmit, bet vilciens vēl arvien stāv. Kāda velna pēc? Izkāpju no vagona un dodos pie lokomotīves.

—     Ivan Matvejič! Vai tu beidzot tiksi galā? Velns! — virskonduktors kliedz uz lokomotīves pusi.

No lokomotīves apakšas uz vēdera izlien mašīnists, sarkans, slapjš, ar sodrēju piku uz deguna …

—    Vai tev ir dievs sirdī vai nav? — viņš griežas pie virskonduktora. — Vai tu esi cilvēks vai ne? Ko tu steidzini? Neredzi, vai? Aaā… kaut jums visiem acis izsprāgtu no pieres!… Vai tad tā ir lokomotīve? Tā nav lokomotīve, bet lupata! Es nevaru tālāk braukt!

—    Ko tad lai dara?

—    Dari, ko gribi! Dod citu, bet ar šo nebraukšu! Saproti jel mani…

Mašīnista palīgi skraida ap nederīgo lokomotīvi, dauza, kliedz … Stacijas priekšnieks ar sarkano cepuri galvā stāv blakus un stāsta savam palīgam anekdotes no ļoti līksmās ebreju dzīves. . . Līst lietus … Es dodos uz vagonu… Garām aizdiedz nepazīstamais ar salmu cepuri galvā un tumšpelēku virskreklu mugurā . . . Viņam rokā čemodāns. Tas ir mans čemodāns . . . Ak dievs!

TIESA

Tirgoņa Kuzmas Jegorova istaba. Smacīgs, karsts gaiss. Nolādētie odi un mušas līp ap acīm un ausīm, nedod miera . .. Tabakas dūmu mākoņi, taču gaisā nevis tabakas, bet sālītu zivju smaka. Gaisā, sejās, odu sīkšanā, it visur smeldze.

Liels galds; uz tā šķīvītis ar riekstu čaumalām, šķēres, burciņa ar zaļu ziedi, cepures, tukši stopi. Pie galda sēž pats Kuzma Jegorovs, stārasts, feldšeris Ivanovs, ķesteris Feofans Manafuilovs, bass Mihailo, kūms Parfentijs Ivaničs un žandarms Fortunatovs, kas no pilsētas atbraucis viesos pie krustmātes Aņisjas. Pieklājīgā atstatumā no galda stāv Kuzmas Jegorova dēls Serapions, kas strādā pilsētā frizētavā un tagad svētkos atbraucis pie tēva. Viņš jūtas ļoti neērti un ar trīcošu roku plūkā savas ūsiņas. Kuzmas Jegorova māja uz laiku izīrēta medicīniskajam «punktam», un tagad priekšnamā gaida vājnieki. Tikko no kaut kurienes atvesta sieva ar lauztu ribu.. . Viņa guļ, vaid un gaida, kad beidzot feldšeris pievērsīs viņai savu labvēlīgo uzmanību. Pie logiem blīv ļaudis, kas atnākuši skatīties, kā Kuzma Jegorovs pērs savu dēlu.

—    Jūs visi domājat, ka es meloju, — Serapions saka, — un tāpēc neesmu nodomājis ilgi ar jums runāt. Ar vārdiem, tētiņ, deviņpadsmitajā gadsimtā nekas nav iesākams, jo teorija, kā jums pašam zināms, bez prakses nevar pastāvēt.

—    Ciet klusu! — stingri nosaka Kuzma Jegorovs.

— Neklāsti te nekādas gudrības, bet saki skaidri un gaiši: kur liki manu naudu?

—    Naudu? Hm. . . Jūs esat pietiekami gudrs cilvēks, lai saprastu, ka jūsu naudu neesmu aizticis. Savus papīrīšus jūs nekrājat man … Nav vērts pirkstus smērēt. ..

—    Esiet vaļsirdīgs, Serapion Kosmič, — ķesteris saka. — Kāpēc tad mēs jums to prasām? Gribam jūs pārliecināt, novadīt uz laba ceļa . . . Tētiņš jums nevēl nekā cita kā tikai jūsu paša labumu … Un palūdza, sak, arī mūs . .. Runājiet vaļsirdīgi.. . Kurš gan nav grēkojis? Jūs paņēmāt no sava tētiņa divdesmit piecus rubļus, kas viņam stāvēja kumodē, vai kāds cits?

Serapions nospļaujas sāņus un klusē.

—   Runā jel! — kliedz Kuzma Jegorovs un sit dūri pret galdu. — Saki: tu tas biji vai nebiji?

—    Kā jums labpatīk … Kaut arī…

—    Kauč arī, — izlabo žandarms.

—    Kauč arī es būtu paņēmis … Kauč arī! Tikai veltīgi jūs, tētiņ, kliedzat uz mani! Dauzīt dūri arī nav vērts. Varat dauzīt, cik tīk, bet galdu zemē tik un tā neiedzīsiet. Jūsu naudu nekad no jums neesmu ņēmis un, ja arī kādreiz esmu paņēmis, tad vajadzības spiests … Esmu dzīvs cilvēks, dzīvas būtnes lietvārds, un nauda man vajadzīgā. Neesmu jau akmens! . . .

—    Ej un nopelni, ja nauda vajadzīga, bet mani nav ko aptīrīt. Tu man neesi vienīgais, jūs man esat septiņi gabali!

—    To es arī bez jūsu pamācības saprotu, tikai vājas veselības dēļ, kā jums pašam zināms, nopelnīt nevaru. Bet, ja jūs man tagad maizes kumosu pārmetat, tad par to pašu atbildēsiet dievam tam kungam…

—   Vāja veselība! . . . Darbs tev nav grūts, šķērē tik un šķērē, bet tu bēdz arī no šā darba.

—    Kas man par darbu? Vai tas ir kāds darbs? Tas nav darbs, tikai tāda niekošanās. Arī izglītība man nav tāda, lai es no šā darba varētu dzīvot.

—    Jūs spriežat nepareizi, Serapion Kosmič, — ķesteris iebilst. — Jums ir godājams darbs, garīgs darbs, jo jūs strādājat guberņas pilsētā, griežat matus un skujat bārdu gudriem, cildeniem cilvēkiem. Pat ģenerāļi — arī tie nepeļ jūsu amatu.

—          Par ģenerāļiem, ja vēlaties, pats varu jums paskaidrot.

Feldšeris Ivanovs mazliet iereibis.

—          Pēc mūsu medicīniskās atziņas, — viņš saka, — tu esi terpentīns un vairāk nekas.

—           Mēs jūsu medicīnu saprotam … Kas, atļaujiet jautāt, pagājušajā gadā gandrīz uzšķērda piedzērušu namdari, nevis mirušu nelaiķi? Ja viņš neuzmostos, jus viņam būtu pārgriezuši vēderu. Un kas jauc rīcineļļu kopā ar kaņepju eļļu?

—    Medicīnā citādi nevar.

—           Un kas Malaņju aizsūtīja uz viņpasauli? Jūs devāt viņai caurejas zāles, tad aizcietināšanas līdzekli, tad atkal caurejas zāles, un viņa neizturēja. Jums vajag ārstēt nevis cilvēkus, bet, atvainojiet, suņus.

—           Malaņjai debesu valstība, — Kuzma Jegorovs pārtrauc. — Viņai debesu valstība. Ne jau viņa naudu paņēma, ne par viņu ir runa … Bet tu pasaki.. . Vai

Aļonai aiznesi?

—          Hm … Aļonai! … Būtu jel kaunējies garīdzniecības un žandarma kunga klātbūtnē.

—    Bet tu pasaki: paņēmi naudu vai ne?

Stārasts izspraucas no galda otras puses, uzrauj pie ceļgala sērkociņu un godbijīgi paceļ to līdz žandarma pīpei.

—          Fff… — žandarms skaišas. — Pielaidi degunu pilnu ar sēru!

Aizkūpinājis pīpi, žandarms pieceļas no galda, pieiet pie Serapiona un, nikni raugoties viņam tieši sejā, kliedz griezīgā balsī:

—           Kas tu tāds esi? Ko tu tā? Kāpēc tā? Ko? Ko tas nozīmē? Kāpēc neatbildi? Negribi paklausīt? Tiecies otra naudu ņemt? Ciet klusu! Atbildi! Runā! Atbildi!

—    Ja jau …

—    Ciet klusu!

—           Ja jau … Jūs tā mērenāk! Ja jau… Es nebaidos! Ko nu jūs saprotat! Jūs esat muļķis, vairāk nekas! Ja jau tētiņam gribas izrēķināties ar mani, tad esmu ar mieru . .. Mokiet! Sitiet!

—           Ciet klusu! Ne-ru-u-unāt! Es zinu tavas domas! Tu esi zaglis? Kas tad cits? Ciet klusu! Kā priekšā stāvi? Nespriedelēt!

—           Nepieciešams sodīt, — saka ķesteris un nopūšas. — Ja viņš nevēlas atvieglot savu vainu ar atzīšanos, nepieciešams nopērt, Kuzma Jegorič. Tā man šķiet — nepieciešams!

—          Uzšaut! — iesaucas bass Mihailo tik dobjā balsi, ka visi satrūkstas.

—           Pēdējo reizi: tu ņēmi vai ne? — Kuzma Jegorovs prasa.

—           Kā jums tīkas … Kauč ari… Mokiet! Esmu ar mieru. ..

—          Nopērt! — Kuzma Jegorovs nolemj un, tumši pietvīcis, pieceļas no galda.

Pūlis spiežas pie logiem. Vājnieki drūzmējas pie durvīm un paceļ galvas. Sieva ar lauzto ribu — pat tā paceļ galvu …

—    Gulsties! — Kuzma Jegorovs pavēl.

Serapions norauj svārciņus, pārmet krustu un lēnprātīgi nogulstas uz sola.

—    Mokiet, — viņš saka.

Kuzma Jegorovs noņem siksnu, brītiņu lūkojas pūlī, it kā nogaidīdams, vai kāds nepalīdzēs, tad iesāk…

—          Viens! Divi! Trīs! — Mihailo skaita savā zemajā basā. — Astoņil Deviņi!

Ķesteris stāv kaktā un, nodūris actiņas, šķirsta grāmatiņu …

—    Divdesmit! Divdesmit viens!

—    Pietiek! — Kuzma Jegorovs saka.

—          Vēl! — čukst žandarms Fortunatovs. — Vēl! Vēl! Tā viņam vajag!

—          Man šķiet: nepieciešams vēl mazdrusciņ! — nosaka ķesteris, atraudamies no grāmatiņas.

—    Un būtu kaut iepīkstējies! — pūlis brīnās.^

Slimnieki pašķir ceļu, un istabā, stīvinātiem brunčiem čaukstot, ienāk Kuzmas Jegorova sieva.

— Kuzma! — viņa griežas pie vīra. — Kas tā par naudu, ko atradu tev kabatā? Vai nav tā, ko tu pirmāk meklēji?

—    Tā pati jau ir… Celies augšā, Serapion! Nauda atradusies! Esmu vakar to ielicis kabatā un aizmirsis…

—          Vēl! — Fortunatovs murmina. — Uzšaut! Tā viņam vajag!

—    Nauda atradusies! Celies augšā!

Serapions pieceļas, apvelk svārciņus un sēžas pie galda. Ilgstošs klusums. Ķesteris mulsi šņaukājas mutautiņā.

—           Atvaino, — murmina Kuzma Jegorovs, pievērsdamies dēlam. — Tu jau ne .. . Kāds velns zināja, ka nauda atradīsies? Atvaino .. .

—           Nekas … Nav jau pirmā reizīte … Neuztraucieties. Es allaž esmu nasks visādas mocības paciest.

—    Iedzer … Atveldzinās …

Serapions iedzer, paceļ savu zilo deguntiņu uz augšu un iziet no istabas kā varonis. Bet žandarms Fortunatovs vēl ilgi pēc tam piesarcis staigā pa pagalmu un, izbolījis acis, saka:

—    Vēl! Vēl! Tā viņam vajag!

ESMU AIZMIRSIS!!

Kādreiz veiklais poručiks, dejotājs un meitu mednieks, bet tagad paresnais, maziņais un jau divas reizes triekas ķertais muižnieks Ivans Prohoričs Hauptvahtovs, sievas pirkumu nogurdināts un nomocīts, iegāja lielā mūzikas veikalā nopirkt notis.

—          Sveiki! … — viņš teica, ieejot veikalā. — Lūdzu, man.. .

Mazais vācietis, kas stāvēja aiz letes, izstiepa viņam pretim kaklu un pārvērta seju smaidošā jautājumzīmē.

—    Ar ko varu pakalpot?

—           Lūdzu, man . .. Karsts! Klimats tāds, ka nekas nav iesākams! Lūdzu, man … Mmmm … man … Mm . .. Lūdzu . . . Esmu aizmirsis!!

—    Atcerieties!

Hauptvahtovs uzlika augšlūpu uz apakšējās, sarauca savu mazo pieri deviņās krunkās, pacēla acis uz augšu un nogrima domās.

—           Aizmirsis!! Kāda, dievs piedod, traka atmiņa! Bet nu . .. nu … Lūdzu . . . Mm … Esmu aizmirsis!!

—    Atcerieties …

—           Es viņai teicu: uzraksti! Bet ne .. . Kāpēc viņa neuzrakstīja? Es taču nevaru visu atcerēties… Bet varbūt jūs pats zināt? Ārzemju mūzikas gabals, tiek tā skaļi spēlēts … Ko?

—    Mums, ziniet, ir tik daudz, ka . ..

—          Nu jā … Saprotams! Mm … Mm … Ļaujiet atcerēties … Nu, ko lai iesāk? Bet bez notīm nav iespējams braukt mājās; Nadja, tas ir, meita, mani nobeigs; viņa spēlē to bez notīm, bet, ziniet, nesanāk … nav tas! Viņai bija notis, bet es, jāatzīstas, tās netīšām aplēju ar petroleju un, lai nebūtu brēkas, aizmetu aiz kumodes… Man netīk meitiešu klaigas! Lika nopirkt… Nu jā … Fff… Cik varens runcis! — un Hauptvahtovs noglāstīja lielu, pelēku runci, kas valstījās uz letes . .. Runcis ieņurdējās un tīksmi nostaipījās.

—   Jauks . . . Sibīrietis, kā redzams, pagāns! .. . Labas sugas, šķelmis tāds … Runcis vai kaķe?

—    Runcis.

—    Nu, ko raugies? Ērms! Muļķis! Tīģeris! Vai peles ķer? Nau, ņau? . .. Nolādētā atmiņa! … Nobarojies gan, šķelmis! Vai no jums nevar dabūt viņa sugas kaķēnu?

—    Nē … Hm …

—    Es paņemtu gan… Sieva trakoti mīl viņa slaku — runčus! … Ko tagad iesākt? Visu ceļu atcerējos, bet tagad esmu aizmirsis… Atmiņa pagalam — un beigta balle! Esmu kļuvis vecs, mans laiks pagājis … Būs jāmirst nost. .. Tik skaļi to spēlē, ar trikiem, svinīgi… Atļaujiet… Khm … Varbūt nodziedāšu . . .

—    Nodziediet… oder … oder … vai uzsvilpojiet! …

—    Istabā nevar svilpot… Pie mums, rau, Sedeļņikovs svilpoja, svilpoja, nu, un aizsvilpojās… Jūs esat vācietis vai francūzis?

—    Vācietis.

—    Tā jau vēroju pēc paskata … Labi, ka neesat francūzis . .. Man nepatīk franči… Hrju, hrju, hrju … tīrā cūcība! Kara laikā ēduši peles… Viens svilpoja savā bodē no rīta līdz vakaram un aizsvilpoja skurstenī visu uzņēmumu! Tagad vienos parādos .. . Arī man divi simti parādā… Es reizēm savā nodabā esmu dudinājis. Hm … Atļaujiet… Es nodziedāšu … Pagaidiet. Tūlīt… Khm … Klepus … Kaklā kasa …

Hauptvahtovs, trīs reizes uzsitis knipi, aizvēra acis un sāka dziedāt falsetā:

—    Toto-ti-to-tom … Ho-ho-ho … Man ir tenors … Mājās es vairāk dižkantā … Atļaujiet.. . Tri-ra-ra … Khrrm … Kaut kas ieķēries zobos … Tpū! Sēkliņa … O-to-o-o-uū . . . Khrrm .. . Esmu laikam saaukstējies .. . Bīrhallē aukstu alu iedzēru … Tru-ru-ru … Visu laiku tā uz augšu… bet tad, ziniet, uz leju, uz leju. Ieskrienas tā sāniski, bet tad paņem augsto noti, tādu lokanu … to-to-ti… ruuu … Saprotat? Bet basi tai pašā laikā ņem: gu-gu-gu-tutu … Saprotat?

—    Nesaprotu.

Runcis izbrīnījies pavērās Haptvahtovā, laikam iesmējās un laiski nolēca no letes.

—   Nesaprotat? Zēl… Es gan nedziedu, kā vajag … Pavisam esmu aizmirsis, taisni dusmas!

—    Nospēlējiet uz klavierēm … Vai jūs spēlējat?

—    Nē, nespēlēju… Kādreiz spēlēju vijoli uz vienas stīgas, un arī tā … aiz muļķības … Mani neviens nemācīja … Mans brālis Nazars spēlē. Viņu mācīja … Francūzis Rokats, varbūt zināt, Benedikts Francičs mācīja … Tāds jocīgs francūzītis … Mēs viņu ķircinājām, dēvēdami par Bonapartu. Viņš dusmojās … «Es,» saka, «neesmu Bonaparts … Esmu republik Franse …» Arī ģīmis viņam, taisnību sakot, bija republikānisks… īsts suņa purns … Mans nelaiķa tēvainis man nekā nemācīja … Tavu vectēvu, viņš saka, sauca par Ivanu, arī tu esi Ivans, un tāpēc tev jālīdzinās savam vectēvam visās padarīšanās: taisies uz karadienestu, palaidni! Pulveri!! Nekādu maigumu, brālīt… brālīt… Es, brālīt… Es; brālīt, nekādu maigumu tev neatļauju! Vectēvs zināmā mērā pārtika no zirga gaļas, arī tu pārtiec no tās! Spilvena vietā zem galvas liec seglus! … Nu gan mājās dabūšu pa mizu! Mani apēdīs dzīvu! Bez notīm nav brīv braukt mājās . . . Sveiki tādā gadījumā! Atvainojiet par traucējumu! … Cik tā klaviere maksā?

—    Astoņi simti rubļu!

—    Fu-fu-fu… Ak pasaulīti Tas nozīmē: nopērc sev klavieri un staigā bez biksēm! Ho-ho-ho! Astoņi simti rub…ļu!!! Nav slikti uzprasīts! Sveiki! Sprechen Sie! Geben Sie! Ziniet, es reiz ēdu pusdienas pie viena vācieša… Pēc pusdienām prasu vienam kungam, ari deičerim, kā vāciski pasacīt: «Pazemīgi pateicos jums par viesmīlību.» Bet viņš man saka … man saka … Atļaujiet! … Man saka: «Ich liebe dich von ganzen Herzen!» Bet ko tas nozīmē?

—    Es … es mīlu tevi, — pārtulkoja vācietis, kas stāvēja aiz letes, — no visa sirde!

—    Nu tā! Es piegāju klāt saimnieka meitiņai un tieši tā arī pateicu . . . Viņa kontūzijā . .. Gandrīz vai līdz histērijai… Šausmas! … Sveiki! Ja galva dulna, arī kājām grūti… Tāpat man.. . Tīrais posts ar muļķīgo atmiņu: reizes divdesmit jāstaigā! Palieciet sveiki!

Hauptvahtovs piesardzīgi atvēra durvis, izgāja uz ielas un, nogājis piecus soļus, uzlika galvā cepuri.

Viņš nolādēja savu atmiņu un nogrima domās…

Viņš domāja, kā aizbrauks mājās, kā viņam izskries pretim sieva, meita, bērneļi… Sieva apskatīs pirkumus, sabārs viņu, nosauks par kaut kādu dzīvnieku, ēzeli vai vērsi. . . Bērneļi uzklups saldumiem un sāks kā traki maitāt savus jau tā samaitātos kuņģus … Iznāks pretim Nadja gaišzilā tērpā, ar sārtu kaklautu un jautās: «Vai notis nopirki?» Izdzirdusi «nē», viņa nolamās savu veco tēvu, ieslēgsies istabiņā, sāks kaukt un nenāks pusdienās . . . Tad iznāks no savas istabas un noraudājusies, bēdu sagrauzta, apsēdīsies pie klavierēm. Nospēlēs vispirms kaut ko žēlīgu, nodziedās kaut ko, asaras rīdama… Uz vakarpusi Nadja kļūs jautrāka un beidzot, dziļi un pēdējo reizi nopūtusies, nospēlēs šo iemīļoto: to-to-ti-to-to . . .

Hauptvahtovs iesita sev pa pieri un kā ārprātīgs skrēja atpakaļ uz veikalu.

—    To-to-ti-to-to, ohoho! — viņš brēca, ieskriedams veikalā. — Atcerējos!! Tas pats! To-to-ti-to-to!

—   Ak tā… Nu, tagad skaidrs. Tā ir Lista rapsodija, otrais numurs . . . Hongroise . ..

—   Jā, jā, jā. . . Lists, Līsts! Lai dievs mani soda, Lists! Otrais numurs! Jā, jā, jā. . . Draudziņ! Tas ir tas pats! Mīlulīt!

—   Jā, Listu grūti izdziedāt. . . Kādu jums, original vai facilite?

—   Kaut kuru! Lai tikai otrais numurs, Lists! Šis velna pilnais Lists! To-to-ti-to . .. Ha-ha-ha! Ar mokām atcerējos! Tieši tā!

Vācietis noņēma no plaukta notis, ietina tās līdz ar daudziem katalogiem un sludinājumiem un pasniedza vīstokli atplaukušajam Hauptvahtovam. Hauptvahtovs samaksāja astoņdesmit piecas kapeikas un svilpodams aizgāja.

DZĪVE JAUTĀJUMOS UN IZSAUCIENOS

Bērnība. Ko dievs devis — dēlu vai meitu? Vai drīz kristīs? Dūšīgs zēns! Nenomet zemē, aukle! Ak vai, ak vai! Nokritīs!! Zobiņi jau iznākuši? Vai tad viņam skrofuloze? Atņemiet viņam kaķi, tas viņu vēl saskrāpēs! Parauj tēvoci aiz ūsas! Tā! Neraudi! Bubulis nāk! Un viņš jau prot staigāt! Nesiet viņu no šejienes prom — viņš ir nepieklājīgs! Ko viņš jums nodarījis?! Nelaimīgie svārki! Nu, nekas, izžāvēsim! Tinti izlējis! Guli, bumbulīt! Viņš jau runā! Ak, kas par prieku! Bet nu pasaki kaut ko! Važoņi gandrīz sabraukuši!! Padzīt aukli! Nestāvi caurvējā! Apkaunieties, vai tad var tik maziņam sist? Neraudi! Dodiet viņam piparkūku!

Pusaudža gadi. Nāc tik šurp, es tevi nopēršu! Kur tu pārsiti degunu? Netraucē māmuļu! Tu neesi vairs mazs! Neej pie galda, tev dos vēlāk! Lasi! Tu neproti? Ej kaktā! Dabūjis vieninieku! Nebāz kabatā naglas! Kāpēc tu neklausi māmuļu? Ēd, kā pieklājas! Nerubini degunu! Vai tu iesiti Mitjam? Delveris! Noskaiti man Krilova fabulu! Kā būs nominatīvs daudzskaitlī? Saskaiti un atņem! Arā no klases! Bez pusdienām! Laiks gulēt! Pulkstenis jau deviņi! Viņš ir nerātns, tikai viesiem klātesot! Tu melo! Sasukājies! Nost no galda! Bet nu parādi savas atzīmes! Esi jau noplēsis zābakus?! Kauns tik lielam bimbot! Kur tu notriepi formas svārkus? Jūs visus nav iespējams apgādāt! Atkal vieninieks? Kad beidzot vairs nevajadzēs tevi pērt? Ja tu pīpēsi, iztriekšu tevi no mājām! Kāds būs superlatīvs no lacilis? Facilissimus? Blēņas! Kas izdzēris vīnu?

Bērni, sētā atvests pērtiķis! Kāpēc jūs manu dēlu atstājāt uz otro gadu?

Jaunība. Tev vēl par agru šņabi dzert! Pastāstiet par laiku secību! Agri, agri, jauno cilvēk! Jūsu gados es nekā tāda vēl nezināju! Tu vēl baidies, tēvam klātesot, pīpēt? Ak, kas par kaunu! Tev sveiciens no Ņinočkas! Ņemsim Jūliju Cēzaru! Vai te ir ut consecutivum? Ak sirsniņ! Lieciet mierā, jaunskungs, citādi es … pastāstīšu papiņam! Nu, nu … blēde! Bravo, man jau aug ūsas! Kur? Tu esi uzzīmējis, nevis aug! Nadīnei ir burvīgs zods! Kurā klasē jūs tagad esat? Atzīstiet taču, tēvs, ka es nevaru iztikt bez kabatas naudas! Nataša? Pazīstu! Esmu bijis pie viņas! Tad tu tas esi? Ak tu kautrīgais! Dodiet uzpīpēt! Ai, kaut tu zinātu, kā es viņu mīlu! Viņa ir dievišķa! Beigšu ģimnāziju un apprecēšu viņu! Tā nav jūsu darīšana, maman! Veltīju jums savas dzejas! Ļauj uzpīpēt! Es reibstu jau pēc trim glāzītēm! Bis! Bis! Braaavo! Vai tiešām neesi lasījis Bornu? Nevis kosinuss, bet sinuss! Kur tad ir tangenss? Soņkai ir neglītas kājas! Vai drīkstu noskūpstīt? Vai iedzersim? Uraaaā, esmu beidzis skolu! Pierakstiet uz mana rēķina! Aizdodiet divdesmitpiecnieku! Es precos, tēvs! Esmu taču devis vārdu! Kur tu pavadīji nakti?

Starp 2 0 un 30 gadiem. Aizdodiet man simt rubļu! Kādā fakultātē? Man vienalga! Cik maksā lekcija? Lēti gan! Uz «Streļnu» un atpakaļ! Bis, bis! Cik man jums jāmaksā? Pienāksiet rīt! Ko šodien izrāda teātrī? Ai, kaut jūs zinātu, kā es jūs mīlu! Jā vai nē? Jā? Ak mana daiļā! Pa kaklu! Sulaini! Vai jūs heresu dzerat? Marij, iedod gurķu sālījumu! Vai redaktors mājās? Man neesot talanta? Dīvaini! No kā tad es dzīvošu? Aizdodiet piecus rubļus! Braucam uz Salon! Kungi, jau aust rīts! Es viņu pametu! Aizdodiet franku! Dzelteno bumbu stūrī! Es jau tā esmu pilnā! Es mirstu, dakter! Aizdod naudu, ko nopirkt zāles! Tik tikko nenomiru!! Vai esmu novājējis? Uz «Jaru»,vai? Ir vērts! Dodiet jel darbu! Lūdzu! Eeē … jūs jau esat sliņķis! Vai tad var tā kavēt darbu? Galvenais nav nauda! Nē, nauda! Es laižu lodi pierē! Beigta balle! Velns parauj visu! Ardievu, draņķīgā dzīve! Tomēr . . . nē! Vai tu

tā esi, Līza? Mana dziesma jau nodziedāta, maman! Esmu savu laiku jau nodzīvojis! Dodiet man vietu, tēvoc! Ma tante, kariete piebraukta! Mērci, mon oncle! Vai nav tiesa, esmu pārvērties, mon oncle! Naidā pats ar sevi? Ha-ha! Uzrakstiet šo papīru! Precēties? Nekad! Viņa — ak vai! — ir precējusies! Jūsu ekselence! Iepazīstini mani ar savu vecmāmiņu, Serž! Jūs esat burvīga, kņaze! Veca? Ko jūs runājat? Jūs gaidāt komplimentus! Lūdzu, man vietu otrajā rindā!

Starp 30 un 50 gadiem. Nekas neiznāca! Vai ir brīva vieta? Deviņi bez trumpjiem! Septiņi erceni! Jums jādala, tēvocīt! Jūs esat briesmīgs, dakter! Man esot aknu aptaukošanās? Blēņas! Cik dārgi gan šie ārsti! Bet cik viņai pūrā? Ja tagad nemīlat, ar laiku iemīlēsiet! Apsveicu ar likumīgo laulību! Nevaru, mana sirds, nespēlēt! Kuņģa katars? Dēls vai meita? Pilnīgi atsities tēvā! He-he-he… nezināju vis! Laimēju, mana sirds! Atkal, velns parauj, paspēlēju! Dēlu vai meitu? Pilnīgi atsities . . . tēvā! Zvēru tev, ka es viņu nepazīstu! Atmet greizsirdību! Braucam, Farrnij! Rokas sprādzi? Šampanieti! Apsveicu ar augstāku pakāpi! Mērci! Kas jādara, lai nokristos svarā? Man esot pliks pauris?! Ko jūs mācaties man virsū, sievasmāti Dēlu vai meitu? Esmu pilnā, Karolīnhen! Ļauj, lai tevi noskūpstu, vācietīt! Atkal šis nelietis pie manas sievas! Cik jums bērnu? Palīdziet nabaga cilvēkam! Cik jums jauka meita! Avīzēs, sātani, ielikuši!! Nāc, es tevi nopēršu, riebīgais zeņķi! Vai tu samīcīji manu parūku?

Vecumdienas. Vai braucam uz kūrortiem? Precies ar viņu, manu meit! Muļķis? Blēņas! Slikti dejo, bet kājas burvīgas! Simt rubļu par… skūpstu?! Ak tu velnēns tāds! He-he-he! Vai gribi irbīti, meitenīt? Tu, dēls, tā sacīt… esi netikumīgs! Jūs aizmirstaties, jauno cilvēk! Cst! cst! cst! Man ppatīk mūzika! Šjam. .. šjam . .. panieti! Vai «Sutu» tu lasi? He-he-he! Es nesu mazbērniem konfektes! Mans dēls ir palaidnis, bet es biju vēl palaidnīgāks! Kur tu esi, jaunības laiciņ? Arī tevi, Emulīt, testamentā neesmu aizmirsis! Re, kāds esmu! Papuci, dod pulksteni! Tūska? Vai tiešām? Vieglas smiltis! Radi raud? Viņai gan piestāv sēras! Viņš smako? Miers taviem pīšļiem, godīgais darboni!

grēksūdze jeb oļa, ZEŅA, ZOJA

Vēstule

Jūs, ma cheie, mana dārgā, neaizmirstamā draudzene, savā jaukajā vēstulē man starp citu jautājat, kāpēc neesmu līdz šim apprecējies, kaut gan man jau trīsdesmit deviņi gadi.

Mana dārgā! Es no visas sirds cienu ģimenes dzīvi un neesmu precējies tikai tāpēc, ka nelietīgajam liktenim labpaticis, lai es neapprecētos. Precēties esmu taisījies reižu piecpadsmit un neesmu apprecējies tāpēc, ka viss šai pasaulē, bet it sevišķi mana dzīve pakļaujas nejaušībai, viss atkarīgs no tās! Nejaušība ir despotiska. Atstāstu dažus gadījumus, kuru dēļ līdz šim laikam pavadu savu dzīvi nožēlojamā vientulībā …

PIRMAIS GADĪJUMS

Bija burvīgs jūnija rīts. Debesis dzidras kā visdzidrākais Berlīnes zilums. Saule rotājās upē, un tās stari slīdēja pa rasaino zāli. Upe un zālājs šķita apbērti dārgiem dimantiem. Putni dziedāja kā pēc notīm… Mēs gājām pa nelielu aleju, kas bija apkaisīta dzeltenām smiltīm, un mūsu laimīgās krūtis ieelpoja jūnija rīta smaržas. Koki raudzījās uz mums tik laipni, čukstēja mums kaut ko tādu, liekas, ļoti labu, maigu … Oļas Gruzdovskas (tagadējās jūsu ispravņika dēla sievas) roka dusēja uz manas rokas, un viņas mazais pirkstiņš trīsēja uz mana īkšķa . . . Viņas vaidziņi kvēloja, bet acis… O ma chere, tās bija brīnišķīgas acis! Cik daudz burvības, patiesīguma, nevainības, jautrības, bērnišķas naivitātes zaigoja šais zilajās acīs! Es jūsmoju par viņas blondajām matu pīnēm un sīkajām pēdiņām, ko smiltīs atstāja viņas mazās kājiņas …

—    Savu dzīvi, Olga Maksimovna, esmu veltījis zinātnei, — es čukstēju, baidīdamies, kaut viņas mazais pirkstiņš nenoslīdētu no mana īkšķa. — Nākotnē mani gaida profesora katedra … Mani interesē jautājumi… zinātniski jautājumi. . . Darba dzīve, pilna rūpju, cildenu, kā to teikt. . . Nu, vārdu sakot, es būšu profesors … Esmu godīgs, Olga Maksimovna … Neesmu bagāts, bet… Man vajadzīgs dzīves draugs, kas ar savu klātbūtni (OJa samulsa un nodūra actiņas; mazais pirkstiņš nodrebēja)… kas ar savu klātbūtni… Oļa! Paskatieties debesīs! Tās ir skaidras… bet arī mana dzīve ir tikpat skaidra, bezgalīga …

Mana mēle nebija vēl paguvusi izķepuroties no šīm aplamībām, kad Oļa pacēla galvu, izrāva roku un sāka sist plaukstas. Mums pretim nāca zosis un zoslēni. Oļa pieskrēja pie zosīm un, skaņi smiedamās, izstiepa tām pretim savas rociņas … Ai, kas tās bija par rociņām, ma chere!

Ga . . . ga . .. ga … — sāka gāgināt zosis, saceldamas kaķlus un greizi uzlūkodamas Oļu.

—    Ani, ani, ani! — iesaucās Oļa un izstiepa roku pēc zoslēna.

Zoslēns bija gudrāks, nekā viņa vecumā mēdz būt. Viņš aizbēga no Oļas rokas pie sava papuča, ļoti liela un muļķīga zostēviņa, un, kā redzams, sūdzējās tam. Zostēviņš izpleta spārnus. Palaidne Oļa sniedzās pēc cita zoslēna. Tai brīdī notika kaut kas briesmīgs. Zostēviņš pielieca galvu pie zemes un, šņākdams kā čūska, sāka bargi doties uz Oļas pusi. Oļa iespiedzās un skrēja atpakaļ. Zostēviņš viņai pakaļ. Oļa atskatījās, iespiedzās vēl stiprāk un nobālēja. Viņas glītā meitenes sejiņa saviebās šausmās un izmisumā. Likās, it kā viņai dzītos pakaļ trīssimt velnu.

Es steidzos viņai palīgā un iesitu ar spieķi zostēviņam pa galvu. Nelietis zostēviņš tomēr paguva satvert viņas tērpa maliņu. Ola lielām acīm, pārvērstu seju, visa trīcēdama, noslīga man pie krūtīm …

—    Cik jūs esat gļēva! — es teicu.

—    Iekaujiet zosi! — viņa iesaucās un sāka raudāt…

Cik maz naivitātes un bērnišķības, toties cik daudz idiotisma bija šai izbiedētajā sejiņā! Es neciešu, ma chere, mazdūšību! Nevaru iedomāties, ka būtu apprecējis mazdūšīgu, gļēvu sievieti!

Zostēviņš visu sagandēja… Nomierinājis Oļu, pārgāju mājās, un līdz idiotismam mazdūšīgā sejiņa vairs nezuda man no atmiņas… Oļa bija manās acīs zaudējusi visu burvību. Es atteicos no viņas.

OTRAIS GADĪJUMS

Jūs, mana draudzene, taču zināt, ka esmu rakstnieks. Dievi iedeguši manās krūtīs svēto uguni, un es atzīstu, ka man nav tiesību neķerties pie spalvas. Esmu Apolona priesteris … Visu līdz pēdējam sirds pukstienam, visas savas nopūtas, īsi sakot, visu sevi esmu ziedojis uz mūzu altāra. Es rakstu, rakstu, rakstu… Atņemiet man spalvu — un es miršu. Jūs smejaties, neticat… Zvēru, ka tā ir!

Bet jūs, protams, zināt, ma chere, ka zemeslode ir nelāga vieta mākslai. Zeme ir liela un bagāta, bet rakstniekam nav kur dzīvot. Rakstnieks ir mūžīgs bārenis, trimdinieks, grēkāzis, nevarīgs bērns … Cilvēci es sadalu divās daļās: rakstniekos un skauģos. Pirmie raksta, bet otrie mirst aiz skaudības un sagādā pirmajiem visvisādas cūcības. Esmu skauģu pazudināts, eju bojā un aiziešu bojā. Viņi sagandējuši manu dzīvi. Viņi saņēmuši savās rokās literatūras vadības grožus, dēvē sevi par redaktoriem, izdevējiem un visiem spēkiem cenšas mūs nogremdēt. Lāsts viņiem!!

Klausieties …

Kādu laiku es lakstojos ap 2eņu Pšikovu. Jūs, protams, atceraties šo mīļo, melnmataino, sapņaino bērnu. . . Tagad viņas vīrs ir jūsu kaimiņš Karls

Ivanovičs Vance (a propos: vāciski Vance nozīmē … blakti. Nesakiet to Zeņai, viņa apvainosies). Zeņa mīlēja manī rakstnieku. Viņa tikpat stipri, kā es pats, ticēja manai misijai. Viņa dzīvoja no manām cerībām. Bet viņa bija jauna! Viņa vēl nespēja saprast minēto cilvēces iedalījumu divās daļās! Viņa neticēja šim iedalījumam! Neticēja, un mēs kādā jaukā dienā. . . aizgājām bojā.

Es dzīvoju Pšikovu vasarnīcā. Mani uzskatīja par līgavaini, Zeņu — par līgavu. Es rakstīju, — viņa lasīja. Kas tā bija par kritiķi, ma chere! Viņa bija taisnīga kā Aristids un stingra kā Katons. Savus sacerējumus es veltīju viņai. .. Viens no šiem darbiem ļoti iepatikās Zeņai. Zeņai gribējās to redzēt iespiestu. Nosūtīju to vienam no humoristiskajiem žurnāliem. Nosūtīju pirmajā jūlijā un gaidīju atbildi pēc divām nedēļām. Pienāca 15. jūlijs. Mēs ar Zeņu saņēmām ilgi gaidīto numuru. Steidzīgi atšķīrām to un izlasījām vēstulniekā atbildi. Viņa nosarka, es nobālēju. Vēstulniekā bija iespiests sekojošais: «ŠJendovas sādžā. G. M. B-am. Jums nemaz nav talanta. Velns sazin ko esat sagrābstījis! Netērējiet veltīgi markas un lieciet mūs mierā. Nodarbojieties ar ko citu.»

Pavisam muļķīgi. . . Tūlīt redzams, ka rakstījuši stulbeņi.

—    Mmmmmmm … — Zeņa norūca.

—   Kā-di ne-lie-ši!!! — es nomurmināju. — Nu, ko teiksiet? Vai jūs, Jevgeņija Markovna, vēl arvien smaidīsiet par manu iedalījumu?

Zeņa nogrima domās un nožāvājās.

—   Ko lai dara? — viņa teica. — Varbūt jums tiešām nav talanta! Viņiem tas labāk zināms! Pagājušajā gadā Fjodors Fedosejevičs visu vasaru kopā ar mani makšķerēja zivis, bet jūs mūžīgi rakstāt, rakstāt. . . Cik tas garlaicīgi! . ..

Kā jums patīk? Un tas pēc bezmiega naktīm, ko kopā pavadījām rakstot un lasot! Pēc abpusējās ziedošanās mūzām … Ko?

Zeņa atsala pret manu rakstniecību un tātad arī pret mani. Mēs izšķīrāmies. Citādi arī nevarēja būt. . .

TREŠAIS GADĪJUMS

Jūs, manu neaizmirstamā draudzene, protams, zināt, ka es ļoti mīlu mūziku. Mūzika ir mana kaisle, mana stihija … Mocarta, Bēthovena, Šopēna, Mendelsona, Guno vārdi nav cilvēku, bet gigantu vārdi! Es mīlu klasisko mūziku. Opereti es noliedzu, tāpat kā noliedzu vodeviļu. Esmu viens no pastāvīgākajiem operas apmeklētājiem. Hohlovs, Kočetova, Barcals, Usatovs, Korsovs … tie ir brīnišķīgi cilvēki! Kā es nožēloju, ka neesmu pazīstams ar dziedoņiem! Ja būtu ar viņiem pazīstams, es pateicībā atklātu viņiem savu sirdi. Pērnajā ziemā sevišķi bieži gāju uz operu. Negāju viens, bet kopā ar Pepsinovu ģimeni. Zēl, ka neesat pazīstama ar šo jauko ģimeni! Pepsinovi katru ziemu abonē ložu. Viņi pieķērušies mūzikai ar sirdi un dvēseli … Šīs jaukās ģimenes rota ir pulkveža Pepsinova meita Zoja. Kas tā par meiteni, mana dārgā! Viņas sārtās lūpiņas vien jau spējīgas padarīt traku tādu cilvēku kā es! Slaida, skaista, gudra … Es viņu mīlēju … Mīlēju ārprātīgi, kaisli, bezgalīgi! Manas asinis verda, kad sēdēju viņai līdzās. Jūs smaidāt, ma chere … Smaidiet! Jūs nepazīstat, jums ir sveša rakstnieka mīla … Rakstnieka mīla ir Etna plus Vezuvs. Zoja mīlēja mani. Viņas acis allaž kavējās pie manām acīm, kas pastāvīgi bija pievērstas viņas acīm . .. Mēs bijām laimīgi… Līdz kāzām atlika tikai viens solis …

Bet mēs aizgājām bojā.

Izrādīja «Paustu». «Faustu», mana dārgā, komponējis Guno, un Guno ir visdiženākais mūziķis. Ejot uz teātri, ceļā nolēmu atklāt Zojai savu mīlu pirmā cēliena laikā, ko es nesaprotu . . . Lielais Guno veltīgi uzrakstījis pirmo cēlienu!

Izrāde sākās. Es un Zoja palikām divatā foajē. Viņa sēdēja man līdzās un, gaidās un laimē trīcēdama, automātiski rotaļājās ar vēdekli. Vakara apgaismojumā, ma chere, viņa bija daiļa, trakoti daiļa!

— Uvertīra, — es atklāju savu mīlu, — modināja manī dažādas pārdomas, Zoja Jegorovna … Tik daudz jūtu, tik daudz… Cilvēks klausās un ilgojas… Ilgojas kaut kā tāda un klausās …

Es nožagojos un turpināju:

—    Kaut kā sevišķa. Ilgojas kaut kā neikdienišķa . . . Mīlas? Kaisles? Jā, laikam gan… mīlas… (Es nožagojos.) Jā, mīlas …

Zoja pasmaidīja, samulsa un sāka cītīgi vēdināt vēdekli. Es nožagojos. Nevaru ciest žagas!

—    Zoja Jegorovna! Sakiet, lūdzu! Vai jums pazīstamas šīs jūtas? (Es nožagojos.) Zoja Jegorovna! Es gaidu atbildi!

—    Es … es … jūs nesaprotu.

—    Man uznākušas žagas … Pāries… Es runāju par tām visvarenajām jūtām, kas… Velns zina ko tas nozīmē!

—    Iedzeriet ūdeni!

«Izskaidrošos un tad došos uz bufeti,» es nodomāju un turpināju: — Es runāšu īsi, Zoja Jegorovna … Jūs, protams, esat jau pamanījusi…

Es nožagojos un aiz dusmām par žagām iekodu sev mēlē.

—    Jūs, protams, esat pamanījusi (es nožagojos) … Jūs pazīstat mani apmēram gadu … Hm … Esmu godīgs cilvēks, Zoja Jegorovna! Esmu darba cilvēks! Tiesa, neesmu bagāts, bet…

Es nožagojos un uzlēcu kājās.

—    Iedzeriet ūdeni! — Zoja ieteica.

Pastaigāju dažus soļus gar dīvānu, paspaidīju ar pirkstu rīkli un atkal nožagojos. Ma chere, es biju visšausmīgākā stāvoklī! Zoja piecēlās un devās uz ložu. Es viņai sekoju. Ielaižot viņu ložā, nožagojos un skrēju uz bufeti. Izdzēru savas piecas glāzes ūdens, un žagas it kā mazliet pierima. Izpīpēju papirosu un devos uz ložu. Zojas brālis piecēlās un atdeva man savu vietu — vietu blakus Zojai. Es apsēdos un tūlīt arī… nožagojos. Pagāja minūtes piecas — es nožagojos, nožagojos kaut kā sevišķi, ar gārdzienu. Piecēlos un nostājos pie ložas durvīm. Labāk, ma chere, žagoties pie durvīm nekā pie mīļotas sievietes auss. Nožagojos. Ģimnāzists blakus ložā pavērās manī un skaļi iesmējās… Ar kādu baudu viņš, nelietis, iesmējās!

Ar kādu baudu es šim neģēlīgajam pienapuikam izrautu visu ausi! Smejas tai brīdī, kad uz skatuves dzied dižo «Faustu»! Tie ir zaimi! Nē, ma chere, kad mēs bijām bērni, mēs bijām daudz labāki. Lādēdams nekaunīgo ģimnāzistu, vēlreiz nožagojos … Blakus ložās sāka smieties.

—    Bis! — ģimnāzists nošņāca.

—    Velns zina kas! — man ausī nomurmināja pulkvedis Pepsinovs. — Varējāt arī mājās pažagoties, cienītais!

Zoja nosarka. Es vēlreiz nožagojos un, neganti sažņaudzis dūres, izskrēju no ložas. Sāku staigāt pa gaiteni. Eju, eju, eju — un visu laiku žagojos. Ko gan visu mēģināju ēst, ko dzert! Ceturtā cēliena sākumā nospļāvos un devos mājās. Pārradies mājās, kā par spīti beidzu žagoties… Iesitu sev pa pakausi un iesaucos:

—    Žagojies tagad! Tagad vari žagoties, izsvilptais brūtgān! Nē, tu neesi izsvilptais! Tu neizsvilpi sevi, bet… izžagoji!

Otrā dienā, kā parasti, devos pie Pepsinoviem. Zoja nenāca pusdienās un lika man paziņot, ka slimības dēļ nevarot ar mani tikties, bet Pepsinovs virzīja valodu uz to, ka daži jauni cilvēki neprotot sabiedrībā pieklājīgi uzvesties … Nejēga! Viņš nezināja, ka orgāni, kas izsauc žagas, nav atkarīgi no gribas stimuliem. Stimuls, ma chere, nozīmē dzinējspēku.

—    Vai jūs atdotu savu meitu, ja jums tāda būtu, — Pepsinovs pēc pusdienām griezās pie manis, — cilvēkam, kas atļaujas sabiedrībā atraugāties? Ko? Kā tas ir?

—    Atdotu … — es nomurmināju.

—    Veltīgi!

Zoja bija man zudusi. Viņa nespeja man piedot žagas. Es biju beigts.

Vai neattēlot jums arī pārējos divpadsmit gadījumus?

Attēlotu, bet… pietiek! Man deniņos pietūkst dzīslas, asaras plūst un sāp aknas… Rakstnieki, brāļi, mūsu dzīvē vienmēr kaut kas liktenīgs slēpjas! Atļaujiet, ma chere, novēlēt jums visu labāko! Spiežu jūsu roku un sūtu sveicienu jūsu Polam. Viņš, kā dzirdēju, esot labs virs un labs tēvs… Lai viņam slava! 2ēl tikai, ka viņš dzer sīvo (tas nav pārmetums, ma chere!). Palieciet sveika, ma chere, palieciet laimīga un neaizmirstiet, ka jums ir vispadevīgākais kalps

Makars Baldastovs

ZAĻA STRĒLE

Mazs romāns

I nodaļa

Melnās jūras piekrastē, tai vietā, kas manā dienasgrāmatā un manu vīriešu un sieviešu kārtas varoņu dienasgrāmatās apzīmēta par «Zaļo Strēli», stāv burvīga vasarnīca. No arhitekta viedokļa, no to cilvēku viedokļa, kas cienī visu stingro, pabeigto, stilā ieturēto, šī vasarnīca varbūt nekur neder, bet no dzejnieka, mākslinieka viedokļa tā ir brīnišķīgi burvīga. Man tā patīk ar savu necilo daiļumu, ar to, ka tās daiļums nenoslāpē apkārtējo skaistumu, ar to, ka no tās nedveš ne marmora saltums, nedz kolonu lepnums. Tā raugās laipni, silti, romantiski. .. Aiz slaidajām, sidrabainajām papelēm šī vasarnīca ar saviem tornī šiem, smailītēm, robiņiem, augstajām kārtīm atgādina kaut ko viduslaicīgu. Kad es lūkojos tanī, man nāk prātā sentimentālie vācu romāni ar bruņiniekiem, pilīm, filozofijas doktoriem, ar noslēpumainām grāfienēm … Šī vasarnīca stāv kalnā; ēku iekļauj biezi aizaudzis dārzs ar alejām, strūklakām, siltumnīcām, bet lejā, kalna pakājē, ir skaudrā, gaišzilā jūra … Gaiss, ko ik pa brīdim pāršalc valga, koķetīga vēsmiņa, dažnedažādās putnu balsis, mūžam dzidrā debess, skaidrais ūdens — burvīga vietiņa!

Vasarnīcas saimniece ir gruzīņu vai čerkesu kņaziņa sieva Marija Jegorovna Mikšadze, ap piecdesmit gadu veca dāma, gara, pilnīga un agrākajos laikos neapšaubāmi izdaudzināta skaistule. Viņa ir laba, jauka, viesmīlīga, taču pārāk stingra dāma. Taisnību sakot, nevis stingra, bet untumaina… Viņa mūs lieliski ēdināja, vareni dzirdīja, aizdeva mums cik uziet naudas un tai pašā laikā mūs briesmīgi mocīja. Etiķete bija viņas jājamais zirdziņš. Ka viņa kņaza sieva — otrs jājamais zirdziņš. Jādelējot uz šiem diviem zirdziņiem, viņa mūžīgi un drausmīgi pārspīlē. Piemēram, viņa nekad nesmaida — laikam gan tāpēc, ka atzīst to savam un vispār grandes-dames stāvoklim par nepieklājīgu. Kas jaunāks par viņu kaut tikai vienu gadu, tas ir pienapuika. Dižciltība, pēc viņas domām, ir tikums, ar kuru salīdzinājumā viss pārējais ir vismuļķīgākās blēņas. Viņa nīst gaisīgumu un vieglprātību, viņai patīk klusēšana utt., utt. Brīžiem mēs tikko spējām paciest šo kundzi. Ja nebūtu viņas meitas, mēs diez vai tagad iepriecētu sevi ar atmiņām par Zaļo Strēli. Labā sieviete ir vispelēkākais plankums mūsu atcerēs. Zaļās Strēles krāšņums bija Marijas Jegorovnas meita Oļa. Oļa ir maza, slaida, glīta, gadu deviņpadsmit veca gaišmatīte. Viņa ir ņipra un nav muļķe. Labi zīmē, nododas botānikai, lieliski runā franciski, vāji — vāciski, daudz lasa un dejo kā pati Terpsihora. Mūziku mācījusies konservatorijā un spēlē visai pieklājīgi. Mēs, vīrieši, mīlējām šo zilacaino meiteni, nevis «iemīlējāmies», bet mīlējām. Viņa mums visiem bija kaut kas tuvs, savs . .. Zaļā Strēle bez viņas mums nav iedomājama. Bez viņas Zaļās Strēles poēzija nebūtu pilnīga. Viņa ir glīts sievietes tēls burvīgā ainavā, un man nepatīk gleznas bez cilvēku tēliem. Jūras čalas un koku šalkas ir jaukas pašas par sevi, bet, ja tām pievienojas vēl Oļas soprāns mūsu basu, tenoru un klavieru pavadījumā, tad jūra un dārzs kļūst par paradīzi zemes virsū . .. Mēs mīlējām kņazi; citādi arī nevarēja būt. Mēs saucām viņu par mūsu pulka meitu. Un arī Oļa mīlēja mūs. Viņa tiecās pēc mūsu — vīriešu sabiedrības un tikai mūsu vidū jutās kā savās mājās. Kad mēs nebijām Oļas tuvumā, viņa novājēja un vairs nedziedāja. Mūsu sabiedrībā ietilpst Zaļās Strēles viesi, vasaras iemītnieki un kaimiņi. Pie pirmajiem pieder doktors Jakovkins, Odesas avīžnieks Muhins, fizikas maģistrs (tagad docents) Fiveiskis, trīs studenti, mākslinieks Čehovs, kāds Harkovas barons jurists, kā ari es, bijušais Oļas mājskolotājs (kas viņu iemācījis vāji runāt vāciski un ķert tilbltes). Ik gadus maijā mēs ieradāmies Zaļajā Strēlē un sagrābām uz visu vasaru viduslaiku pils brīvās istabas un visas piebūves. Katru gadu marta mēnesī mūs aicināja uz Zaļo Strēli divas vēstules: viena svarīga, nopietna, pilna pamācību — no kņazienes, otra ļoti gara, jautra, pilna visvisādu projektu — to rakstīja pēc mums noilgojusies kņaze. Mēs ieradāmies un viesojāmies līdz septembrim. Kaimiņi, kas ik dienas brauca pie mums, bija atvaļināts artilērijas poručiks Jegorovs, jauns cilvēks, kas divas reizes licis eksāmenu akadēmijā un divas reizes izgāzies, ļoti attīstīts, daudz lasījis lāga puisis; medicīnas students Korobovs ar sievu Jekaterinu Ivanovnu; muižnieks Aleutovs un milzīgs daudzums citu muižnieku, atvaļinātu un neatvaļinātu, jautru un garlaicīgu dīkdieņu un slaistu… Visa šī banda bez sava gala, dienu un nakti, cauru vasaru, ēda, dzēra, spēlēja, dziedāja, rīkoja uguņošanu, trieca asprātības … Oļa mīlēja šo bandu bez prāta. Viņa klaigāja, rosījās un trokšņoja vairāk par visiem. Viņa bija sabiedrības dvēsele.

Ik vakaru kņaziene sapulcēja mūs viesistabā un ar pietvīkušu seju pārmeta mums «nekaunīgu» uzvešanos, kaunināja mūs un zvērēja, ka mūsu dēļ viņai sāpot galva. Viņai patika pamācīt; viņa to darīja no visas sirds un bija dziļi pārliecināta, ka viņas pamācības būs mums noderīgas. Visvairāk dabūja ciest Oļa. Pēc kņazienes domām, it visur bija vainīga Oļa. Oļa baidījās no mātes. Viņa dievināja māti un noklausījās pamācības, stāvot kājās, klusu ciešot, nosarkusi. Kņaziene uzskatīja Oļu par bērnu. Viņa lika to kaktā, atstāja bez brokastīm, bez pusdienām. Aizstāvēt Oļu nozīmēja sakurt pirti vēl karstāku. Ja būtu iespējams, arī mūs viņa liktu kaktā. Viņa sūtīja mūs uz vakara dievkalpojumu, pavēlēja lasīt priekšā svētos rakstus, skaitīja mūsu veļu, jaucās mūsu darīšanās… Mēs šad un tad bijām nometuši kaut kur viņas grieznes, aizmirsuši, kur viņas ožamais spirts, nepratām atrast viņas uzpirksteni.

— Miegamice! — viņa parasti uzsauca. — Pagāji garām, nosviedi zemē un nepacel! Pacel! Tūlīt pacel!

Ak tu dieva sods … Ej nost no manis! Nestāvi caurvējā!

Reizēm joka pēc kāds no mums apgrēkojas, tiek nosūdzēts un saukts pie vecās.

—    Vai tu biji tas, kas uzkāpa uz dobes? — sākas tiesa. — Kā tu drīkstēji?

—    Es netīšām …

—    Turi muti! Kā tu drīkstēji, es tev prasu?

Tiesa beidzās ar apžēlošanu, rokas skūpstīšanu un pēc iziešanas no tiesneses istabas ar homēriskiem smiekliem. Laipna ar mums kņaziene nebija nekad. Laipnus vārdus viņa saka tikai vecām sievām un maziem bērniem.

Es ne reizes netiku redzējis viņu smaidām. Večukam ģenerālim, kas svētdienās brauca pie viņas spēlēt piketu, viņa čukstus iegalvoja, ka mēs, doktori, maģistri, kā arī baroni, mākslinieki, rakstnieki, aizietu bojā bez viņas gudrās galvas. .. Mēs arī nepūlējāmies viņas pārliecību izkliedēt. Lai jau, domājām, tīksminās. Kņaziene būtu paciešama, ja neprasītu, lai mēs ceļamies ne vēlāk par astoņiem un ejam gulēt ne vēlāk par divpadsmitiem. Nabaga Oļa gāja gulēt vienpadsmitos. Pretim runāt nebija iespējams. Bet mēs gan ņirgājāmies par veco sievu šīs mūsu brīvības nelikumīgās ierobežošanas dēļ! Mēs barā gājām lūgt piedošanu, sacerējām viņai apsveikuma vārsmas Lomonosova garā, zīmējām kņaza Mikšadzes ciltskoku utt. Kņaze ņēma to visu par pilnu, bet mēs smējāmies. Kņaze mīlēja mūs. Viņa dziļi, no visas sirds nopūtās, kad izteica nožēlu, ka mēs neesot kņazi. Viņa bija pieradusi pie mums kā pie bērniem …

Kņaziene neieredzēja vienīgi poručiku Jegorovu. Viņa ienīda to no visas sirds, izjuta pret to vislielāko antipātiju. Pieņēma Jegorovu tikai tāpēc, ka abiem bija naudas darījumi un ka viņa ievēroja etiķeti. Poručiks agrāk bijis viņas mīlulis. Viņš ir skaists, prot būt asprātīgs, daudz klusē un ir karavīrs (to kņaziene vērtēja augsti). Bet Jegorovam dažkārt kaut kas uznāk . . . Viņš apsēžas, atspiež galvu rokās un sāk neganti tenkot. Aprunā visus un visu, nesaudzējot ne dzīvos, ne mirušos. Kņaziene nevarēja novaldīties un

dzina mūs visus ārā, kad viņš sāka runāt ļaunos vārdus.

Reiz pusdienu laikā Jegorovs atspieda galvu rokā un ne no šā, ne no tā sāka runāt par Kaukāza kņaziem, tad izvilka no kabatas «Strekozu» un bija tik nekaunīgs, ka, kņazienei Mikšadzei klātesot, nolasīja sekojošo: «Tiflisa ir laba pilsēta. Pie skaistās pilsētas vērtībām — tās pilsētas, kur «kņazi» pat slauka ielas un viesnīcās spodrina zābakus, — pieder…» — utt. Kņaziene piecēlās no galda un klusēdama izgāja laukā. Viņa sāka Jegorovu nīst vēl stiprāk, kad viņš kņazienes mirušo piemiņas grāmatiņā pie mūsu vārdiem pierakstīja mūsu uzvārdus. Šis naids bija jo vairāk nevēlams un nevietā tāpēc, ka poručiks cerēja apprecēt Oļu un Oļa bija iemīlējusies poručikā. Poručiks ārkārtīgi cerēja, kaut arī vāji ticēja savu ilgu piepildījumam. Oļa mīlēja slepeni, zagšus, klusībā, bikli, tikko manāmi. . . Mīla viņai bija kontrabanda, jūtas, uz kurām bija uzlikts nežēlīgs veto. Viņai nebija atļauts mīlēt.

II nodaļa

Viduslaiku pilī tik tikko nenorisinājās muļķīgs viduslaiku notikums.

Pirms gadiem septiņiem, kad bija vēl dzīvs kņazs Mikšadze, Zaļajā Strēlē atbrauca paciemoties kņazs Čaihidzevs, Jekaterinoslavas muižnieks, Mikšadzes draugs. Tas bija ļoti bagāts cilvēks. Viņš visu mūžu plītēja, traki plītēja un tomēr līdz savai nāves stundai bija bagāts. Mikšadze vienmēr skaitījās viņa pudeļbrālis. Kopā ar Mikšadzi viņš aizveda no vecāku mājas meiteni, kas vēlāk kļuva par kņazieni Čaihidzevu. Šis apstāklis saistīja abus kņazus ar visciešākām draudzības saitēm. Čaihidzevs atbrauca paciemoties kopā ar savu dēlu, melnmatainu, jaunu ģimnāzistu izvalbītām acīm, šaurām krūtīm. Čaihidzevs vispirmām kārtām atcerējās senos laikus un ņēmās plītēt ar Mikšadzi, bet jauneklis sāka lakstoties ap Oļu, trīspadsmit gadu vecu meiteni. Lakstošanās tika pamanīta. Vecāki samirkšķinājās acīm un piebilda, ka no jaunekļa un Oļas iznāktu tīri labs pārītis. Piedzērušie kņazi pavēlēja bērniem saskūpstīties, spieda viens otram roku un sabučojās paši. Mikšadze pat aizkustināts apraudājās. «Tā labpatīk dievam!» Čaihidzevs sacīja. «Tev ir meita, man dēls … Tā labpatīk dievam!»

Bērniem iedeva pa gredzenam un nofotografēja abus kopā. Šis attēls karājās zālē un ilgu laiku nedeva miera Jegorovam. Tas izraisīja bezgalīgu daudzumu dzēlību. Kņaziene Marija Jegorovna svinīgi svētīja nākamo laulāto pāri. Aiz garlaicības viņai iepatikās tēvu ideja. Mēnesi pēc Caihidzeva aizbraukšanas Oļa saņēma pa pastu sevišķi krāšņu dāvanu. Tādas dāvanas viņai pienāca pēc tam ik gadus. Jaunais Čaihidzevs taču raudzījās uz visu to nopietni. Viņš bija diezgan aprobežots. Brauca katru gadu uz Zaļo Strēli un viesojās veselu nedēļu, pie tam visu laiku klusēja un sūtīja Oļai no savas istabas mīlestības vēstules. Oļa lasīja šīs vēstules un mulsa. Gudrā meitene brīnījās, kā gan liels cilvēks var rakstīt tādas muļķības! Bet viņš rakstīja muļķības. .. Pirms diviem gadiem nomira Mikšadze. Mirstot viņš teica Oļai: «Pielūko, neapprecies ar kaut kādu muļķi! Ej pie Caihidzeva. Viņš ir gudrs un cienījams cilvēks.» Oļa pazina Caihidzeva gudrību, bet tēvam pretim nerunāja. Viņa deva vārdu, ka iešot pie Caihidzeva.

— Un tā ir tēva griba! — viņa mums teica un teica ar zināmu lepnumu, it kā veiktu kādu milzu varoņdarbu. Viņa lepojās ar to, ka tēvs aiznesis sev līdzi kapā viņas solījumu. Šis solījums bija tik neparasts, romantisks!

Bet daba un saprāts darīja savu: atvaļinātais poručiks Jegorovs grozījās acu priekšā, kamēr Čaihidzevs ar katru gadu viņas acīs kļuva aizvien muļķīgāks un muļķīgāks. ..

Kad reiz poručiks uzdrīkstējās viņai ieminēties par savu mīlu, viņa lūdza vairs nerunāt ar viņu par mīlu, atgādināja tēvam doto solījumu un visu nakti noraudāja. Kņaziene ik nedēļas rakstīja vēstules Čaihidzevam uz Maskavu, kur viņš studēja universitātē, un pavēlēja viņam ātrāk beigt mācības. «Pie manis viesojas ne tādi vien bārdaiņi kā tu un sen jau studijas beiguši,» viņa kņazam rakstīja. Čaihidzevs atbildēja viņai jo bijīgi uz rožaina papīra un divās lappusēs pierādīja, ka kursu agrāk par noteikto laiku pabeigt nav iespējams. Viņam rakstīja arī Oļa. Man rakstītās Oļas vēstules ir daudz jaukākas nekā viņas vēstules šim līgavainim. Kņaziene ticēja, ka Oļa kļūs Čaihidzeva sieva, citādi neļautu savai meitai pastaigāties un «nodarboties ar niekiem» ķildnieku, vējgrābšļu, bezdievju un tādu cilvēku sabiedrībā, kas «nav kņazi» . . . Viņa nevarēja pieļaut nekādu šaubu . . . Vīra griba viņai bija svēta . . . Arī Oļa ticēja, ka ar laiku parakstīsies kā Caihidzeva .. .

Bet lika drusku pagaidīt. Divu tēvu ideja izčibēja pirms paša gala punkta. Caihidzeva romāns nebija veiksmīgs. Šim romānam bija lemts beigties ar vodeviļu.

Pagājušajā gadā Čaihidzevs atbrauca uz Zaļo Strēli jūnija beigās. Šoreiz viņš atbrauca nevis kā pirmkursnieks, bet kā īstens students. Kņaziene sagaidīja viņu ar svinīgām skavām un jo garu notāciju. Oļa bija ģērbusies dārgā speciāli līgavaiņa sagaidīšanai šūdinātā tērpā. No pilsētas atveda šampanieti, sarīkoja uguņošanu, bet otrā dienā no rīta visa Zaļā Strēle vienā balsī prātoja par kāzām, kas bija noliktas it kā jūlija beigās. «Nabaga Oļa!» mēs čukstējām, slaistīdamies no viena kakta otrā, nikni raudzīdamies mums nīstamā austrumu cilvēka istabas logos, kas bija dārza, pusē. «Nabaga Oļa!» Oļa staigāja pa dārzu bāla, vāja, pusdzīva. «Tā vēlas tēvs un māmuļa!» viņa teica, kad sākām viņai uzmākties ar draudzīgiem padomiem. «Tas taču ir muļķīgi! Nejēdzīgi!» mēs kliedzām. Viņa raustīja plecus un novērsa no mums sāpju pilno seju; līgavainis sēdēja savā istabā, sūtīja Oļai ar sulaiņiem maigas vēstules un, lūkodamies pa logu, brīnījās, cik pārdroši mēs sarunājamies ar Oļu un izturamies pret viņu. Viņš iznāca no istabas tikai paēst pusdienas. Viņš ēda klusēdams, nevienā neskatīdamies, vēsi atbildēdams uz mūsu jautājumiem. Tikai vienu reizi viņš uzdrošinājās izstāstīt anekdoti, bet arī tā izrādījās līdz banalitātei veca. Pēc pusdienām kņaziene nosēdināja viņu sev blakus un mācīja spēlēt piketu. Čaihidzevs spēlēja nopietni, daudz domādams, atkāris apakšlūpu un nosvīdis … Tāda attieksme pret piketu kņazienei patika.

Reiz pēc pusdienām kņazs aizšmauca no piketa un aizskrēja pakaļ Oļai, kas devās uz dārzu.

— Olga Andrejevna! — viņš iesāka. — Es zinu, jūs mani nemīlat. Mūsu precības, tiesa, ir dīvaini muļķīgas. Bet es, es ceru, ka jūs mani iemīlēsiet…

Viņš pateica to, stipri samulsa un paklusām ieslīdēja no dārza istabā.

Poručiks Jegorovs sēdēja savā muižā un nekur nerādījās. Viņš necieta Čaihidzevu.

Svētdienā (otrā pēc Caihidzeva atbraukšanas), liekas, 5. jūlijā, agrā rītā piebūvē, kur mēs dzīvojām, ieradās students, kņazienes krustdēls, un nodeva mums pavēli. Kņazienes pavēle bija tāda, lai mēs vakarpusē visi būtu, kā nākas: melnos uzvalkos, ar baltu kaklasaiti, cimdiem rokās; lai mēs būtu nopietni, gudri, asprātīgi, paklausīgi un sacirtoti kā pūdeļi; lai mēs netrokšņotu; lai mūsu istabas būtu pieklājīgā kārtībā. Zaļajā Strēlē gatavojās kaut kas līdzīgs saderībām. No pilsētas atveda vīnu, degvīnu, uzkodas… Mūsu apkalpotājus paņēma no mums uz virtuvi. Pēc pusdienām sāka braukt viesi un brauca līdz vēlam vakaram. Pulksten astoņos, pēc vizināšanās laivās, sākās balle.

Pirms balles mums, vīriešiem, bija sapulce. Šai sapulcē mēs vienbalsīgi nolēmām, lai tas maksātu ko maksādams, atpestīt Oļu no Caihidzeva, atpestīt pat tad, ja par to draudētu vislielākais skandāls. Pēc sapulces es devos meklēt poručiku Jegorovu. Viņš dzīvoja savā muižā, divdesmit verstu no Zaļās Strēles. Aizdrāzos pie viņa un sastapu viņu, bet kādu! Poručiks bija pilns kā mārks un gulēja nāves miegā. Es uzpurināju poručiku, nomazgāju, apģērbu un, par spīti viņa pretestībai un lamām, aizvedu uz Zaļo Strēli.

Pulksten desmitos balle bija pilnās burās. Dejoja četrās istabās, divu lielisku klavieru mūzikai skanot. Starpbrīžos dārzā uzkalnā spēlēja trešās klavieres. Pat kņaze bija sajūsmināta par mūsu uguņošanu. Uguņošanu mēs rīkojām dārzā, krastmalā un tālu jūrā laivās. Uz pils jumta daudzkrāsainas bengāliskās ugunis dzirkstīja cita pēc citas un apgaismoja visu Strēli. Viesi žūpoja divās bufetēs: viena bufete bija dārzā lapenē, otra mājā. Vakara varonis, kā redzams, bija Čaihidzevs. Sārtiem plankumiņiem vaigos, nosvīdušu degunu, šaurā frakā iežmiegts, viņš dejoja ar Oļu, vārgi smaidīja un juta, ka ir neveikls. Viņš dejoja un sekoja katram savam pas. Viņam kvēli gribējās ar kaut ko citus apžilbināt, bet viņš neprata ne ar ko apžilbināt. Oļa man vēlāk stāstīja, ka tai vakarā viņai bijis ļoti žēl nabaga kņaziņa. Viņš Oļai licies nožēlojams. Viņš it kā paredzējis, ka viņam atņems līgavu, par kuru dažkārt bija domājis katrā lekcijā, liekoties gulēt un mostoties no miega … kad viņš raudzījās uz mums, viņa acis bija pilnas lūguma. Viņš paredzēja, ka esam stipri un nežēlīgi sāncenši.

Kad sāka kārtot augstos pokālus un kņaziene skatījās pulkstenī, mēs secinājām, ka svinīgi oficiālais brīdis tuvojas, ka droši vien Čaihidzevs pulksten divpadsmitos saņems atļauju noskūpstīt Oļu. Bija jārīkojas. Pusdivpadsmitos es nopūderējos, lai izskatītos bāls, sagriezu uz vienu pusi kaklasaiti un raižu pilnu seju un izpūrušiem matiem piegāju pie Oļas.

—   Olga Andrejevna, — es iesāku, satvēris viņu aiz rokas, — dieva dēļ!

—    Kas noticis?

—    Dieva dēļ… Nebaidieties, Olga Andrejevna … Citādi arī nevarēja būt. To jau varēja sagaidīt…

—    Kas tad ir?

—   Nebaidieties … Nu tā . . . Dieva dēļ, mana dārgā! Jevgrafs…

—    Kas viņam noticis?

Viņa nobāla un vērās manī savām lielajām, uzticības pilnajām, draudzīgajām acīm …

—    Jevgrafs mirst…

Oļa sagrīļojās un pārvilka pirkstus pa nobālušo pieri.

—    Noticis tas, ko varēja gaidīt, — es turpināju. — Viņš mirst. . . Glābiet viņu, Olga Andrejevna!

Oļa saķēra mani aiz rokas.

—    Viņš . .. viņš .. . Kur viņš ir?

—           Šeit dārzā, lapenē. Tas ir briesmīgi, mana dārgā! Bet… uz mums skatās. Iziesim terasē . .. Viņš nenosoda jūs . . . Viņš zināja, ka jūs viņu . . .

—    Kas . .. Kas ar viņu ir?

—    Ļauni, ļoti ļauni!!

—           Iesim… Es iešu pie viņa … Es negribu, ka viņš manis dēļ. .. manis dēļ…

Mēs izgājām uz terases. Oļai ļodzījās ceļi. Es izlikos, ka noslauku asaru . .. Mums garām pa terasi cits pēc cita skraidīja satraukti mūsu bandas locekļi bālām, izbiedētām sejām.

—           Asinis sāk stingt… — man iečukstēja fizikas maģistrs tā,, lai Oļa dzirdētu.

—    Ejam! — Oļa čukstēja un ieķērās man zem rokas.

Mēs nokāpām pa terasi lejā. . . Nakts bija rāma,

gaiša . . . Klavieru skaņas, tumšo koku šalkas, sienāžu čirkstoņa tīksmināja dzirdi; lejā klusi čaloja jūra.

Oļa tikko varēja paiet. .. Kājas viņai ļodzījās un pinās smagajā tērpā. Viņa trīcēja un aiz bailēm spiedās man pie pleca.

—           Bet es taču neesmu vainīga … — viņa čukstēja. — Zvēru jums, ka neesmu vainīga. Tā vēlējās tēvs . . . Viņam tas jāsaprot. .. Vai bīstami?

—           Nezinu … Mihails Pavlovičs darīja visu iespējamo. Viņš ir labs ārsts un mīl Jegorovu . .. Mēs tuvojamies, Olga Andrejevna . . .

—           Es. . . es neieraudzīšu nekā briesmīga? Man bail… Es nevaru redzēt. Un kādēļ viņš to sadomājis?

Oļa izplūda asarās.

—           Es neesmu vainīga . . . viņam bija jāsaprot. Es viņam paskaidrošu.

Mēs piegājām pie lapenes.

—    Te, — es teicu.

Oļa aizvēra acis un abām rokām ieķērās manī.

—    Es nevaru . . .

—          Nebaidieties … Jegorov, vai neesi vēl nomiris? — es uzsaucu, pievērsdamies lapenei.

—    Pagaidām vēl ne … Un tad?

Pie ieejas lapenē parādījās mēness apspīdētais poručiks, izpuris, bāls aiz pārdzeršanas, ar atpogātu vesti. . .

—    Un tad? — viņš atkārtoja.

Oļa pacēla galvu un ieraudzīja Jegorovu . . . Viņa uzlūkoja mani, tad Jegorovu, tad atkal mani… Es sāku smieties . . . Viņas seja atplauka. Viņa iekliedzās priekā, paspēra soli uz priekšu … Es domāju, ka viņa saskaitīsies uz mums … Bet šī meitene neprata dusmoties . . . Viņa paspēra soli uz priekšu, padomāja un metās pie Jegorova. Jegorovs ātri aizpogāja vesti un izpleta rokas. Oļa piekļāvās viņam pie krūtīm. Jegorovs tīksmē iesmējās, pagrieza galvu sānis, lai neelpotu Oļai sejā, un sāka murmināt kaut kādas muļķības.

—   Jums nav tiesības … Es neesmu vainīga, — Oļa dudināja. — Tā vēlas tēvs, māte — utt.

Es pagriezos atpakaļ un ātri devos uz apgaismoto pili.

Pilī pa to laiku viesi taisījās apsveikt līgavaini un līgavu un nepacietīgi raudzījās pulkstenī. .. Priekštelpās dūzmējās sulaiņi ar paplātēm; uz paplātēm bija pudeles un pokāli. Čaihidzevs nepacietīgi spaidīja ar labo roku kreiso un acīm meklēja Oļu. Kņaziene staigāja pa istabām un meklēja Oļu, lai pamācītu, kā viņai jāuzvedas, kas jāatbild mātei utt. Mūsējie smaidīja.

—    Vai nezini, kur Oļa? — kņaziene man jautāja.

—    Nezinu.

—    Ej pameklē.

Es nokāpu dārzā un, aizlicis rokas aiz muguras, apgāju divas reizes apkārt mājai. Mūsu mākslinieks sāka pūst trompeti. Tas nozīmēja: «Turi, nelaid vaļā!» Jegorovs atbildēja no lapenes ar pūces brēcienu. Tas nozīmēja: «Labi! Turu!»

Mazliet pastaigājis, iegāju mājā. Priekštelpās sulaiņi bija nolikuši paplātes uz galdiem un, stāvēdami tukšām rokām, stulbi vērās viesos. Viesi savukārt neizpratnē skatījās pulkstenī, kam lielā šautra rādīja jau ceturksni. Klavieres bija apklusušas. Visās istabās valdīja dziļš, moku pilns, smags klusums.

—   Kur Oļa? — man vaicāja tumši pietvīkusi kņaziene.

—    Nezinu . . . Dārzā nav.

Kņaziene paraustīja plecus.

—   Vai tad šī nezina, ka sen jau laiks? — viņa iesaucās, pa vilkdama mani aiz piedurknes.

Es paraustīju plecus. Kņaziene atgāja no manis un iečukstēja kaut ko Caihidzevam. Čaihidzevs arī paraustīja plecus. Kņaziene pavilka arī viņu aiz piedurknes.

—    Stulbenis! — viņa norūca un sāka skraidīt pa visu māju. Istabenes un ģimnāzisti, kņazienes radi, trokšņaini noskrēja lejā pa kāpnēm un devās dziļi dārzā meklēt nozudušo līgavu. Es arī izgāju dārzā. Man bija bail, ka Jegorovs nepratīs aiztyrēt Oļu un sagandēs skandālu, ko esam iecerējuši. Es devos uz lapeni. Biju veltīgi baidījies! Oļa sēdēja blakus Jegorovam, grozīja viņam acu priekšā savus pirkstiņus un čukstēja, čukstēja… Kad Oļa mitējās čukstēt, sāka murmināt Jegorovs. Viņš iedvesa viņai to, ko kņaziene dēvēja par «idejām» … Ik savu vārdu viņš saldināja ar skūpstu. Viņš runāja, ik mirkli līda skūpstīties un tai pašā laikā vērsa nost savu muti, baidīdamies, kaut Oļa nesaostu degvīna smaku. Viņi abi bija laimīgi, aizmirsuši, kā redzams, it visu pasaulē un nejuta, ka laiks iet uz priekšu. Es pastāvēju brītiņu pie ieejas lapenē, garā nopriecājos un, nevēlēdamies izjaukt laimīgo mieru, devos uz pili.

Kņaziene bija zaudējusi pacietību un ostīja spirtu. Viņa nevarēja nekā saprast, dusmojās, kaunējās no viesiem, no līgavaiņa . . . Viņa nekad nemēdz kauties, bet iecirta istabenei pļauku, kad tā viņai pavēstīja, ka nekur nav kņazes. Viesi, nesagaidījuši šampanieti un apsveikumus, sāka smaidīt, tenkot un atkal dejot.

Nosita vienu, Oļa nerādījās. Kņazieni pārņēma ārprāts.

—    Tie ir jūsu stiķi! — viņa šņāca, ejot garām kādam no mums. — Gan viņa dabūs piparus! Kur viņa ir?

Beidzot atradās labdaris, kas viņai paziņoja, kur ir Oļa. . . Šis labdaris izrādījās mazais, apaļais ģimnāzistiņš, kņazienes krustdēls. Ģimnāzistiņš ieskrēja no dārza kā aizsvilies, piespērās pie kņazienes, atsēdās viņai uz ceļgala, pielieca sev klāt viņas galvu un sāka čukstēt ausī.. . Kņaziene nobāla un līdz asinīm iekoda sev lūpā.

—    Lapenē? — viņa vaicāja.

—    Jā.

Kņaziene piecēlās un, saviebusi seju, kas atgadināja oficiālu smaidu, paziņoja viesiem, ka OJai sāpot galva, ka viņa lūdzot atvainot utt. Viesi izteica nožēlu, uz ātru roku paēda vakariņas un sāka izklīst.

Pulksten divos (Jegorovs pacentās un aizkavēja Oļu līdz diviem) es stāvēju pie terases ieejas aiz oleandru kociņiem un gaidīju Oļu atgriežamies. Man gribējās paskatīties Oļai sejā. Man patīk laimīgas sieviešu sejas. Man gribējās palūkoties, kā mīla uz Jegorovu un tai pašā laikā bailes no mātes apvienosies vienā un tai pašā sejā; un kas būs spēcīgāks: mīla vai bailes? Sen nebiju ieelpojis oleandru smaržu. Oļa drīz vien parādījās. Es ieurbos acīm viņas sejā. Viņa nāca lēnām, mazliet pacēlusi tērpu un atsegdama savus mazos zābaciņus. Viņas seju labi apgaismoja mēness un laterniņas, kas karājās kokos un ar savu mirgu kropļoja mēnesnīcu. Viņas seja bija nopietna, bāla. Tik tikko smaidīja vienīgi lūpas. Acis domīgi vērās uz zemi; ar tādām acīm parasti atrisina grūtus uzdevumus. Kad Oļa uzkāpa uz pirmā pakāpiena, viņas acis kļuva nemierīgas, sāka šaudīties: viņa atcerējās māti. Oļa viegli pieskārās ar roku saburzītajam matu sasukājumam, brītiņu nedroši pastāvēja uz pirmā pakāpiena un, nopurinājusi galvu, droši devās uz durvīm . .. Bet te man bija lemts ieraudzīt ainu . . . Atdarījās durvis, un Oļas bālā seja iezaigojās spožā gaismā. Oļa nodrebēja, atkāpās soli atpakaļ un mazliet saguma… Viņu kaut kas it kā spieda pie zemes… Uz sliekšņa, galvu pacēlusi, stāvēja kņaziene sarkana, trīcēdama aiz niknuma un kauna.. . Klusēšana ilga minūtes divas.

—    Kņaza meita, — kņaziene iesāka, — un kņaza līgava iet uz satikšanos ar poručiku?! Ar Jevgrašku! Neliete!

Oļa salīka un drebēdama kā glodene aizslīdēja garām kņazienei, un iespurdza savā istabā. Viņa atsēdās gultā un visu nakti nenolaida no loga acis, pilnas šausmu un satraukuma. Naktī pēc pulksten diviem mēs atkal sanācām kopā. Šai sanāksmē mēs pazobojāmies par laimē noreibušo Jegorovu un norīkojām Harkovas baronu juristu doties pie Caihidzeva. Kņazs vēl negulēja. Harkovas baronam juristam vajadzēja «draudzīgi» norādīt Čaihidzevam uz viņa — Caihidzeva nepatīkamo stāvokli, palūgt, lai viņš, kņazs, būdams attīstīts cilvēks, uzņemtos pūles noskaidrot sev šo apstākli, un palūgt viņu, starp citu, lai viņš atvaino mūs par iejaukšanos, atvaino «draudzīgi», kā attīstīts cilvēks . . . Čaihidzevs atbildēja baronam, ka «visu to labi saprotot», ka nepievēršot uzmanību tēva novēlējumam, bet mīlot Oļu un tāpēc arī bijis tik neatlaidīgs . . . Viņš sirsnīgi spieda baronam roku un apsolīja jau rīt aizbraukt.

Nākamajā rītā Oļa ieradās uz tēju bāla, kā salauzta, pilna visizmisīgāko gaidu, viņu mocīja gan bailes, gan kauns . . . Bet viņas seja atplauka, kad viņa ieraudzīja un izdzirda ēdamistabā mūs. Mēs visi barā stāvējām kņazienes priekšā un kliedzām. Kliedzām visi reizē. Mēs bijām nometuši savas mazās maskas un skaļi klāstījām vecajai kņazienei «idejas», ļoti līdzīgas tām, ko vakar iedvesa Oļai Jegorovs. Mēs runājām par sievietes personību, par brīvas izvēles likumību utt. Kņaziene klusēdama drūmi uzklausīja mūs un lasīja Jegorova vēstuli, — šo vēstuli bija sacerējusi visa mūsu kompānija, un tā bija pārpilna šādiem vārdiem: «mazgadības dēļ», «pieredzes trūkuma dēļ», «ar jūsu labvēlību» utt. Kņaziene uzklausīja mūs līdzgalam, izlasīja līdz beigām Jegorova vēstuli un sacīja:

— Ne jums, pienapuikām, mācīt mani, vecu sievu. Es zinu, ko daru. Iedzeriet tēju un brauciet no šejienes grozīt citiem galvas. Jums nebūs jādzīvo ar mani, ar vecu sievu .. . Jūs esat gudri cilvēki, bet es muļķe . . . Ar dievpalīgu, kundziņi! . . . Mūžam būšu jums pateicīga!

Kņaziene dzina mus prom. Mes uzrakstījām viņai pateicības vēstuli, noskūpstījām roku un ar smagu sirdi tai pašā dienā aizbraucām uz Jegorova muižu. Reizē ar mums aizbrauca arī Čaihidzevs. Pie Jegorova mēs tikai žūpojām, ilgojāmies pēc Oļas un mierinājām Jegorovu. Nodzīvojām pie viņa nedēļas divas.

Trešajā nedēļā mūsu barons jurists saņēma no kņazienes vēstuli. Kņaziene lūdza baronu atbraukt uz Zaļo Strēli un uzrakstīt viņai kaut kādu papīru. Barons aizbrauca. Dienas trīs pēc viņa aizbraukšanas arī mēs devāmies turp, it kā pakaļ baronam. Zaļajā Strēlē ieradāmies pirms pusdienām. Mājā iekšā negājām, bet slaistījāmies pa dārzu, raudzīdamies logos. Kņaziene pamanīja mūs pa logu.

—    Ak jūs esat atbraukuši? — viņa uzsauca.

—    Mēs gan.

—    Jums kāda darīšana, vai?

—    Gaidām baronu.

—    Baronam nav laika ar jums, bendesmaisiem, dzīt velnu! Viņš raksta.

Mēs noņēmām cepures un piegājām pie loga.

—    Kā jums ar veselību, kņazien? — es jautāju.

—    Ko slaistāties? — kņaziene attrauca. — Nāciet iekšā.

Mēs iegājām iekšā un rāmi atsēdāmies krēslos. Kņazienei, kas bija briesmīgi noilgojusies pēc mūsu sabiedrības, patika šī pazemība. Viņa paturēja mūs uz pusdienām. Pusdienās vienu no mums, kam nokrita karote, viņa nolamāja par tūļu un pārmeta, ka mēs nemākot uzvesties pie galda. Mēs pastaigājāmies ar Oļu, palikām pa nakti. . . Pārgulējām arī nākamo nakti un aizķērāmies Zaļajā Strēlē līdz pašam septembrim. Miers nodibinājās pats no sevis.

Vakar saņēmu vēstuli no Jegorova. Poručiks raksta, ka visu ziemu «luncinājies» klāt kņazienei un paguvis remdināt viņas dusmas. Viņš apgalvo, ka vasaru viņam būšot kāzas.

Drīz vien man jāsaņem divas vēstules: viena nopietna, oficiāla no kņazienes, otra gara, jautra, pilna projektu no Oļas. Maijā es braukšu atkal uz Zaļo Strēli.

«SATIKŠANĀS GAN NOTIKA, TACU …»

Nolicis eksāmenu, Gvozdikovs iekāpa zirgu tramvajā un par sešām kapeikām (viņš allaž brauca «augšstāvā») nobrauca līdz pilsētas vārtiem. No pilsētas līdz vasarnīcai, apmēram trīs verstis, viņš nošļūca kājām. Pie vasarnīcas vārtiem viņu sagaidīja vasarnīcas saimniece, jauna dāmiņa. Šīs dāmiņas dēliņam viņš mācīja aritmētiku, par to saņēma uzturu, istabu vasarnīcā un piecus rubjus mēnesī naudā.

—    Kā nu bija? — viņam jautāja saimniece, pastiepdama roku. — Viss kārtībā? Vai eksāmenu izturējāt?

—    Izturēju.

—    Bravo, Jegor Andrejevič! Cik tad dabūjāt?

—    Kā parasts . . . Pieci… Hm …

Gvozdikovs bija dabūjis nevis pieci, bet trīs ar krustu, taču… taču kāpēc gan nepamelot, ja var? Eksaminējamie melo tikpat labprāt kā mednieki. Iegājis savā istabā, Gvozdikovs atrada uz galda mazu vēstulīti ar sārtu oblatīti. Vēstulītei bija rezēdas smarža. Gvozdikovs atplēsa aploksni, apēda oblatīti un izlasīja sekojošo:

«Lai notiek tā. Esiet tieši pulksten astoņos pie grāvja, kur vakar jums no galvas noripoja cepure. Es sēdēšu uz soliņa zem koka. Un es jūs mīlu, tikai neesiet tik tūļīgs. Jābūt uzņēmīgam. Nepacietīgi gaidu vakaru. Es jūs briesmgi mīlu. Jūsu S.

P. S. Maman aizbrauca, un mēs pastaigāsimies līdz pusnaktij. Ak, cik es esmu laimīga! Vecmāmiņa gulēs un nepamanīs.»

Izlasījis šo vēstuli, Gvozdikovs plati pasmaidīja, augstu palēcās un uzvaras priekā sāka soļot pa istabu.

—    Mani mīl! Mīl!! Mīl!!! Cik es esmu laimīgs, velns parauj! O-o-o! Tra-la-lā!

Gvozdikovs izlasīja vēstuli vēlreiz, noskūpstīja to, uzmanīgi salocīja un paslēpa anatomiskajā galdā. Viņam atnesa pusdienas. Vēstules apstulbots un aizmirsis it visu pasaulē, viņš apēda visu, kas bija atnests: kā zupu, tā gaļu un maizi. Paēdis viņš atgulās un sāka sapņot par visu ko: par draudzību, par mīlu, par darbu … Soņas tēls vīdēja viņam acu priekšā.

«Cik žēl, ka nav pulksteņa!» viņš domāja. «Ja man būtu pulkstenis, es varētu aprēķināt, cik palicis līdz vakaram. Laiks, kā par spīti, vilksies drausmīgi lēnām.»

Kad viņam apnika gulēt un ilgoties, viņš uzcēlās, pastaigājās un aizsūtīja virēju pēc alus.

«Kamēr pienāks laiks,» viņš domāja, «iedzersim. Laiks aizskries ātrāk.»

Viņam atnesa alu. Gvozdikovs atsēdās, sarindoja sev priekšā visas sešas pudeles un, mīlīgi noraudzīdamies tajās, sāka dzert. Izdzēris trīs glāzes, viņš sajuta, ka krūtīs un galvā iedegas pa spuldzei: kļuva tik silti, gaiši, labi.

«Viņa darīs mani laimīgu!» viņš domāja, ķerdamies pie otras pudeles. «Viņa … viņa ir tieši tā, par ko esmu sapņojis . .. Ak jā!»

Pēc otras pudeles viņš sajuta, ka galvā nodzēsta spuldze un kļuvis patumšs. Toties cik jautri! Labi dzīvot šai pasaulē pēc otras pudeles! Ķeroties pie trešās pudeles, Gvozdikovs vicināja sev roku gar degunu un zvērēja, ka šai pasaulē nav neviena laimīgāka par viņu. Zvērēja pats sev un nešaubīgi ticēja šim zvērestam.

—    Es zinu, ko viņa manī iemīlējusi! — viņš murmināja. — Zinu! Viņa iemīlējusi manī neikdienišķu cilvēku! Jā gan! Zina, ko iemīlēt un par ko iemīlēt.. . Neikdienišķu cilvēku! Es neesmu vis kaut kāds šāds… tāds . .. Esmu Gvozd . . . Esmu . . .

Ķerdamies pie ceturtās pudeles, viņš iesaucās:

—   Jā! Neesmu kaut kāds! Viņa iemīlējusi manī…

Ģēniju! Ģē-ni-ju! Pasaules ģēniju! Kas tad es esmu? Jūs domājat — Gvozdikovs? Jā, esmu Gvozdikovs, bet kāds Gvozdikovs? Kā jūs domājat?

Ticis līdz ceturtās pudeles pusei, viņš uzsita ar dūri pa galdu, sabužināja matus un teica:

—    Es viņiem parādīšu, kas esmu! Lai tikai pabeidzu studijas! Ļaujiet man tikai pamācīties! Esmu zinātnes priesteris … Viņa iemīlējusi manī zinātnes priesteri. Un es pierādīšu, ka viņai taisnība! Jūs man neticat? Nost! Arī viņa netic? Viņa? Soņa? Nost arī viņu tādā gadījumā! Es pierādīšu! Tūlīt pat sākšu mācīties! . . . Izdzeršu tikai glāzi līdz dibenam . . . Jūs visi esat nelieši!

Gvozdikovs saskaitās, izdzēra glāzi līdz dibenam, paņēma no plaukta lekcijas, atšķīra un sāka lasīt no vidus:

«Ap . . . apakšējā žokļa izmežģīšanas cē . .. cēlonis var būt arī kri . .. kritiens, trieciens, kad mute atvērta …»

—    Blēņas! Žoklis … Trieciens… Šis un tas… Blēņas!

Gvozdikovs aizvēra lekcijas un ķērās pie piektās pudeles. Izdzēris beidzot kā piekto, tā sesto, viņš sadrūma un nogrima domās par visuma niecību vispār un par cilvēka niecību, atsevišķi ņemot… Domādams viņš mehāniski lika korķi uz pudeles kakliņa un tēmēja uz to ar knipi, cenzdamies iesist zaļajā plankumiņā, kas mirgoja viņam acu priekšā. Kad viņš trāpīja ar korķi zaļajā plankumā, gar acīm sāka skraidīt melni, zaļi un zili plankumiņi. Viens plankumiņš, brūngansarkans, ar zaļām adatām, smaidīdams ielidoja viņam acīs un izlaida no sevis kaut ko līdzīgu līmei… Gvozdikovs sajuta, ka viņam acis līp ciet. . .

«Man acīs kaut kas… ņerkst!» viņš domāja. «Jāiziet svaigā gaisā, citādi kļūšu akls. Vajag pa … pastaigāties … Te ir smacīgs gaiss. Kurina krāsnis .. . Ak tu ē-ēzeļi! Ņerkst un kurina krāsnis! Muļķi!» Gvozdikovs uzlika cepuri un izgāja no istabas ārā. Laukā bija jau satumsis. Pulkstenis jau pāri deviņiem. Debesīs mirgoja zvaigznītes. Mēness nerādījās, un nakts solījās būt tumša. Gvozdikovs sajuta no meža

plūstam maija svaigumu. Viņu sagaidīja visi mīlestības rendez-vous atribūti: gan lapu čaboņa, gan lakstīgalas dziesma, gan. . . pat domās nogrimusī, tumsā balti vizošā «viņa». Viņš, pats to nemanīdams, bija aizgājis līdz tai vietai, kas minēta vēstulē.

Viņa piecēlās no soliņa un nāca viņam pretim.

—          2orž! — viņa, tikko elpodama, izdvesa. — Esmu šeit.

Gvozdikovs apstājās, ieklausījās un sāka skatīties augšup, uz koku galotnēm. Viņam likās — viņa vārdu izrunāja kaut kur augšā.

—          2orž, tā esmu es! — viņa atkārtoja, pienākdama tuvāk.

—    Jā?

—    Es.

—    Kas? Kas te ir? Ko?

—    Tā esmu es, 2orž . . . Nāciet. .. Apsēdīsimies.

2oržs izberzēja acis un blenza viņā.

—    Kas vajadzīgs?

—          Jocīgais! Nepazīstat, vai? Vai tiešām jūs nekā neredzat?

—           A-a-a-a … Atļaujiet… Kādas jums gan tie… tie . .. tiesības nakts laikā staigāt pa svešu dārzu? Cienītais kungs! Atbildiet, cienītais kungs, pretējā gadījumā es jjjums … došu … pa au … au …

2oržs izstiepa roku uz priekšu un satvēra viņu aiz pleca. Viņa sāka smieties.

—          Cik jūs esat jocīgs! Ha-ha-ha… Cik labi jūs protat izlikties! Nu, ejam . . . Patērzēsim . . .

—          Ko, patērzēsim? Kā? Kāpēc jūs? Un kāpēc es? Vai jūs ņirgājaties?

Viņa sāka smieties vēl skaļāk, paņēma viņu zem rokas un devās uz priekšu. Viņš kāpās atpakaļ. Viņš tēloja stūrgalvīgo ilkšu zirgu, bet viņa uz priekšu traucošo piejūgzirgu.

—           Man . . . man nāk miegs . . . Laidiet, — viņš murmināja. — Es nevēlos nodarboties ar niekiem . . .

—           Nu, pietiek, pietiek … Kāpēc jūs nokavējāties pusstundu? Mācījāties?

—           Mācījos … Es vienmēr mācos . . . Ap-pak-šē-jā žokļa izmežģīšanas cēlonis var būt kritiens, trieciens, kad mute atvērta. 2ok)us sadauza visvairāk traktieros, krogos. Man gribas alus . . . Laba alus.

Viņš un viņa aizvilkās līdz solam un apsēdās. Viņš atspieda seju rokās, atbalstījās ar elkoņiem pret ceļgaliem un sāka sprauslāt. Cepure noslīdēja no galvas un nokrita viņai uz rokām. Viņa pieliecās un pavērās viņam sejā,

—    Kas jums kait? — viņa klusi vaicāja.

—           Tā nav jūsu, nav jūsu darīšana . . . Nevienam nav tiesības iejaukties manās darīšanās. . . Viņi visi ir muļķi — un jūs arī.. . muļķi.

Brītiņu klusējis, Gvozdikovs piebilda:

—    Arī es esmu muļķis .. .

—    Vai jūs saņēmāt vēstuli? — viņa jautāja.

—           Saņēmu . .. No Soņ-kas … No Soņas .. . Vai jūs esat Soņa? Nu, un tad? Muļķīgi. .. Vārdu «nepacietīgi» balsienā «ne» raksta nevis ar «i», bet ar «e». Rakstītpratēji! Velns jūs rāvis! . ..

—    Jūs esat piedzēries, vai?

—           Nnnē . . . bet esmu taisnīgs! Kādas jums tie . . . tt. .. tt… Ar alu nav iespējams piedzerties … Jā? Kurš?

—          Bet kāpēc jūs, nekauņa, melšat muļķības, ja neesat piedzēries?

—           Nnē. Nominatīvs — mani, ģenitīvs — tevi, datīvs, nominatīvs … Processus condi loideus et musculus steTno-cleido-mastoideus.

Gvozdikovs sāka smieties, nokāra galvu līdz ceļgaliem …

—    Vai jūs guļat? — viņa jautāja.

Atbildes nebija. Viņa sāka raudāt un lauzīt rokas.

—          Vai jūs guļat, Jegor Andrejevič? — viņa atkārtoja.

Par atbildi atskanēja skaļa, piesmakusi krākšana. Soņa piecēlās.

—           R-riebekli!! — viņa norūca. — Nejēga! Tad tāds tu esi? Tad še tev, še tev! Še tev! Še tev!

Un Soņa ar savu mazo rociņu kādas piecas reizes pieskārās Gvozdikova pakausim, bet kā pieskārās! Viņas kājas spārdīja Zorža cepuri. Sievietes ir atriebīgas!

Otrā dienā Gvozdikovs nosūtīja Soņai šāda satura vēstuli: «Lūdzu piedošanu. Nevarēju vakar ierasties, jo biju briesmīgi slims. Nosakiet citu laiku, kaut vai šovakar, piemēram. Jūs mīlēdams, Jegors Gvozdikovs.»

Atbilde uz šo vēstuli bija tāda: «Jūsu cepure mētājas pie lapenes. Varat to tur paņemt. Alu dzert ir patīkamāk nekā mīlēt, un tāpēc dzeriet alu. Negribu Jūs traucēt. Jums jau svešā S . ..

P. S. Neatbildiet man. Es Jūs ienīstu.»

KORESPONDENTS

Mūziķu bija pavisam astoņi. Viņu vadītājam Gurijam Maksimovam paziņoja: ja mūzika nespēlēšot bez pārtraukuma, mūziķi neredzēšot nevienas glāzītes šņabja un uz pateicību par darbu būšot ilgi jāgaida. Dejas sākās tieši pulksten astoņos vakarā. Pulksterf vienos naktī jaunkundzes apvainojās uz kavalieriem; puspiedzērušie kavalieri apvainojās uz jaunkundzēm, un dejas izjuka. Viesi sadalījās grupās. Vecīši ieņēma viesistabu, kur stāvēja galds ar četrdesmit četrām pudelēm un tikpat daudz šķīvjiem; jaunkundzes bija saspiedušās kaktiņā, sačukstējās par kavalieru nejēdzībām un sāka risināt jautājumu: kā gan tas iznāk, ka līgava jau no pašas pirmās reizes sāk uzrunāt līgavaini ar «tu»? Kavalieri aizņēma otru kaktu un sāka runāt visi reizē, katrs savu. Gurijs, pirmā un sliktā vijole un diriģents, sāka spēlēt ar saviem septiņiem Čerņajeva maršu . . . Viņš spēlēja bez mitas un apklusa tikai tad, kad gribēja iedzert šņabi vai saraustīt bikses. Viņš bija nikns: otrā un vissliktākā vijole bija neiedomājami pilnā un velnišķīgi fantazēja, bet flautistam ikbrīd krita flauta no rokām, viņš nelūkojās notīs un bez iemesla smējās. Sacēlās milzīgs troksnis. No mazā galdiņa zemē gāzās pudeles … Kāds iesita pa muguru vācietim Karlam Karlovičam Finfam … Kliegdami un smiedami no guļamistabas izbrāzās vairāki viesi ar sarkanām sejām; viņiem dzinās pakaļ satraukts sulainis. Diakons Manafuilovs, vēlēdamies paspīdēt piedzērušās un ļoti cienījamās sabiedrības priekšā ar savu asprātību, uzkāpa kaķim uz astes un turēja kāju tik ilgi, kamēr sulainis izrāva viņam no kāju apakšas aizsmakušo kaķi un aizrādīja, ka tā ir «tikai vien vienīga muļķība». Pilsētas galva iedomājās, ka viņam pazudis pulkstenis; viņš traki pārbijās, nosvīda un sāka lādēties, apgalvodams, ka viņa pulkstenis maksājot simt rubļu. Līgavai sāka sāpēt galva . . . Priekšnamā nometa kaut ko smagu, atskanēja brīkšķis. Viesistabā pie pudelēm vecīši neuzvedās vecīgi. Viņi atcerējās savu jaunību un muldēja velns zina ko. Stāstīja anekdotes, zobojās par namatēva mīlas dēkām, dzina jokus, ķiķināja, kamēr namatēvs, kā redzams, tīri apmierināts sēdēja izgāzies atzveltnī un sacīja: «Jūs, pagāni, arī neesat labāki; es jūs pamatīgi pazīstu un ne reizi vien esmu jūsu mīlulītēm dāvanas pasniedzis…» Pulkstenis nosita divi. Gurijs septīto reizi sāka spēlēt spāniešu serenādi. Vecīšus pārņēma azarts.

—   Paskat, Jegorij! — čāpstināja viens vecītis, pievērsdamies namatēvam un norādīdams uz kaktu. — Kas tur par ērmu sēž?

Kaktā līdzās grāmatu etažerei rāmi, pievilcis kājas, sēdēja mazs vecītis, tērpies tumšzaļos, apvalkātos svārkos ar gaišām pogām, un aiz gara laika šķirstīja kādu grāmatu. Namatēvs pavērās kaktā, padomāja un pavīpsnāja.

—    Tas, brālīši, — viņš teica, — ir avīžnieks. Vai tad jūs viņu nepazīstat? Lielisks cilvēks! Ivan Ņikitič, •— viņš griezās pie vecīša ar gaišajām pogām, — ko tu tur sēdi? Panāc šurp!

Ivans Ņikitičs satrūkās, pacēla savas zilās actiņas un briesmīgi samulsa.

—    Tas, kungi, ir rakstnieks, žurnālists! — namatēvs turpināja. — Mēs dzeram, bet viņš, redziet, sēž kaktiņā, gudri domā un noraugās uz mums ar smīnu. Kauns, brālīt. Nāc iedzer, — tā taču nav labi!

Ivans Ņikitičs piecēlās, bijīgi piegāja pie galda un ielēja sev glāzīti degvīna.

—   Lai dievs jums dod … — viņš nomurmināja, lēnām izdzerot glāzīti, — lai viss … tā labi. .. pamatīgi.

—    Uzkod, brālīt! Ēd!

Ivans Ņikitičs samirkšķināja actiņas un apēda

sardīni. Resns vīrs ar sudraba medaju kaklā piegāja viņam no mugurpuses klāt un uzbēra uz galvas sauju sāls.

—    Būs sāļāk, neiemetīsies tārpiņi! — viņš noteica.

Viesi sāka smieties. Ivans Ņikitičs nopurināja galvu

un tumši pietvīka.

—    Neapvainojies! — resnais sacīja. — Kas tur ko apvainoties? Es tikai pajokoju. Dīvains cilvēks! Skaties, es arī sev uzbēršu! — Resnais paņēma no galda sālnīcu un uzbēra sev uz galvas sāli.

—    Arī viņam, ja gribi, uzbēršu. Ko tur apvainoties? — viņš teica un apsālīja namatēvam galvu. Viesi sāka smieties. Ivans Ņikitičs arī pasmaidīja un apēda otru sardīni.

—    Ko tad tu, politikāni, nedzer? — namatēvs jautāja. — Dzer! Dzeram abi! Nē, sadzersim ar visiem!

Vecīši piecēlās un sastājās ap galdu. Glāzītes tika piepildītas ar konjaku. Ivans Ņikitičs nokāsējās un uzmanīgi ķērās pie glāzītes.

—    Man būtu diezgan, — viņš noteica, pievērsies namatēvam. — Es jau tāpat esmu iereibis. Nu, lai dievs jums dod, Jegor Ņikiforovič, kaut… viss… tā labi un kārtīgi. Bet ko jūs visi mani tā uzlūkojat? Vai tad esmu tik dīvains? Hi-hi-hi. Nu, lai dievs jums dod! Jegor Ņikiforič, draudziņ, esiet tik laipnīgs un visžēlīgs, pavēliet Gurijam, lai Grigorijs beidz sist bungas. Nomocījis pavisam, nelietis. Tā bungo, ka vēders rūc … Uz jūsu veselību!

—    Lai bungo, — namatēvs attrauca. — Vai tad mūzika var iztikt bez bungām? Pat to tu nesaproti un vēl sacerējumus sacerē. Nu, tagad iedzer ar mani!

Ivans Ņikitičs nožagojās un sāka kulcināt kājiņas. Namatēvs ielēja divas glāzes.

—    Dzer, draugs, — viņš teica, — bet slapstīties nedomā. Ja rakstīsi, ka pie L-va visi bija piedzēruši, tad rakstīsi par sevi. Nu? Labu veselību! Nu, gudriniek! Cik gan tu esi kaunīgs! Dzer!

Ivans Ņikitičs nokāsējās, izšņauca degunu un saskandināja ar namatēvu.

—   Vēlu jums nelabu bojā eju un visādas likstas . . .

nepiedzīvot! — pajokoja kāds tirgonītis; namatēva vecākais znots sāka smieties.

—    Ura-a-ā avīžniekam! — iesaucās resnais, apķēra Ivanu Ņikitiču un pacēla viņu gaisā. Pieskrēja klāt citi vecīši, un Ivans Ņikitičs izrādījās augstāk par savu galvu, uz piedzērušās T. inteliģences rokām, galvām un pleciem.

—    Šū . . . šū-po-o-o! Svied gaisā viņu, šķelmi! Nesiet ērmu! Stiepiet viņu, tumšzaļo nelieti! — vecīši kliedza un nesa Ivanu Ņikitiču uz zāli. Zālē vecīšiem piebiedrojās kavalieri un sāka nabaga avīžnieku mētāt līdz pašiem griestiem. Jaunkundzes sita plaukstas, mūziķi apklusa un nolika savus instrumentus, sulaiņi, kas šika dēļ bija pieņemti no kluba, nobrīnījās par «nešpetnību» un sāka ļoti muļķīgi irgāties, aizsedzoties ar savām aristokrātiskajām dūrēm. Ivanam Ņikitičam svārkiem iztrūka divas pogas un atraisījās siksna. Viņš stenēja, vaidēja, spiedza, cieta, bet… svētlaimīgi smaidīja. Viņš nekādā gadījumā nebija sagaidījis tādu godu sev, «nullītei», kā pats mēdza izteikties, «cilvēku vidū tikko saskatāmai un tikko pamanāmai …».

—    Haa-ha-ha-ha! — ierēcās līgavainis un pilns kā mārks ieķērās Ivanam Ņikitičam kājās. Ivans Ņikitičs salīgojās, izslīdēja T. inteliģencei no rokām un apķērās ap kaklu resnajam ar sudraba medaļu.

—   Nositīšos, — viņš murmināja, — nositīšos! Atļaujiet! Druscītiņ! Nu tā … Ak nē, ne tā!

Līgavainis palaida vaļā kājas, un viņš uzkārās resnajam kaklā. Resnais papurināja galvu, un Ivans Ņikitičs nokrita uz grīdas, novaidējās un irgodams piecēlās kājās. Visi smējās, pat civilizētie sulaiņi no necivilizētā kluba visžēlīgi rauca degunu un smaidīja. Ivana Ņikitiča seja stipri saviebās svētlaimīgā smaidā, valgās, zilās actiņas dzirkstīja, un mute sašķiebās uz vienu pusi, pie tam augšlūpa sagriezās uz labo, bet apakšlūpa izstiepās un pagriezās uz kreiso pusi.

—    Cienījamie kungi! — viņš sāka vārgā tenorbalstiņā, izplešot rokas un sakārtojot siksnu. — Cienījamie kungi! Lai dievs jums dod visu to, ko jūs no dieva vēlaties. Paldies viņam, labdarim, viņam … lūk, viņam, Jegoram Ņikiforovičam . . . Nenoniecināja sīku cilvēciņu. Satikāmies aizvakar Grjaznajas šķērsieliņā, un viņš teica: «Atnāc jel, Ivan Ņikitič. Pielūko, katrā ziņā atnāc! Visa pilsēta būs kopā, un ari tu, Viskrievijas tenku vācele, atnāc!» Nenoniecināja, dievs dod viņam veselību. Jūs mani aplaimojāt ar savu sirsnīgo laipnību, neaizmirsāt avīžnieku, noskrandušu večukiņu. Paldies jums. Un neaizmirstiet, cienījamie kungi, mazos ļautiņus. Mēs esam mazi, tiešām tā, bet sirds mums nav ļauna. Nenonieciniet, neapsmādējiet, viņi to sajutīs! Starp jaudīm mēs esam maziņi, nabadzīgi, taču esam zemes sāls, un dievs mūs radījis tēvzemes labklājībai, mēs pamācām visu pasauli, cildinām labo, nozākājam cilvēku ļaunumu . ..

—    Ko tu tur muldi? — namatēvs uzsauca. — Sācis melst, nelga Ivanovič! Saki runu!

—    Runu, runu! — viesi auroja.

—    Runu? Ek-ek-hem. Labprāt. Atļaujiet apdomāties!

Ivans Ņikitičs Јāka domāt. Kāds iegrūda viņam rokā

šampanieša pokālu. Mazliet padomājis, viņš izstiepa kaklu, pēkšņi pacēla kausu un sāka tenorbalstiņā, pievēršoties Jegoram Ņikiforovičam:

—    Mana runa, godājamās dāmas un godājamie kungi, būs īsa un ar savu garumu neatbildīs šim mūs patiešām aizkustinošam notikumam. Ek-ek-hm. Kāds liels dzejnieks teicis: svētlaimīgs ir tas, kas jaunībā bijis jauns! Šo patiesību es neapšaubu un pat domāju, ka nekļūdīšos, domās pievienodams tai vēl kaut ko un ar mēli izteikdams šādu uzrunu šo svinību un šā notikuma jaunajiem vaininiekiem: lai mūsu jaunie būtu jauni ne tikai tagad, kad viņi pēc savas dabas ir vēl fiziski jauni, bet arī savā vecumā, jo svētlaimīgs Ir tas, kas jaunībā bijis jauns, taču simtkārt svētlaimīgāks tas, kas savu jaunību saglabājis līdz kapa malai. Lai viņi, šā mana vārdu izvirduma vaininieki, savā vecumā būtu veci miesā, bet jauni garā, tas ir, dzīvi savā dvēselē. Lai līdz pašai kapa kopiņai neapsīkst viņu ideāli, kas ir īstā cilvēku svētlaime. Lai viņu abu dzīve saplūst vienvienīgā skaidrā, labā un augstvērtīgā dzīvē, un lai maigi mīlošā … hi-hi-hi … tā sacīt būtu kā oktāva savam vīram, domās stingrajam vīram, un lai viņi abi saplūstu saldskanīgā harmonijā! Vivat, živio un ura-a-ā!

Ivans Ņikitičs izdzēra šampanieti, piesita papēdi pie grīdas un kā uzvarētājs paskatījās uz tiem, kas bija ap viņu.

—    Veikli, veikli, Ivan Ņikitič! — viesi kliedza.

Līgavainis grīļodamies piegāja pie Ivana Ņikitiča,

mēģināja sasist papēžus, bet nevarēja to izdarīt, tikko nenogāzās zemē, saķēra oratoru aiz rokas un teica:

—    Bokū . . . bokū mersi. Jūsu runa ir ļ-ļ-ļoti J-Joti laba un nav bez savas ten-tendences.

Ivans Ņikitičs palēcās, apskāva līgavaini un nobučoja viņu uz kakla. Līgavainis briesmīgi sakaunējās un, lai apslēptu mulsu, sāka apkampt sievastēvu.

—    Jūs protat veikli izskaidrot jūtas! — resnais ar medaļu sacīja. — Jums tāds paskats, ka… nekad negaidīju! Tiešām . . . atvainojiet!

—    Veikli? — Ivans Ņikitičs iepīkstējās. — Veikli? He-he-he. Tā gan. Pats zinu, ka veikli! Tikai maz kvēles, bet kur tad lai to ņem — to kvēli? Nav jau vairs tas laiks, godājamie kungi! Agrāk dažkārt, tiklīdz ko pasaki vai ko uzraksti, pašam tīri sirds vai kūst un pats brīnies par savu talantu. Ak, tas bija laiciņš! Vajadzētu iedzert, fra djavolo, uz šo laiciņu! Nu, draugi, iedzersim! Laiciņš bija trakoti reprezentabls!

Viesi piegāja pie galda un paņēma pa glāzītei. Ivans Ņikitičs pārvērtās. Viņš paņēma nevis mazo glāzīti, bet lielo.

—    Iedzersim, godājamie kungi, — viņš turpināja. — Apmīļojāt jūs mani, vecu vīru, tad nu godājiet arī tos laikus, kad biju dižens cilvēks! Slaveni laiki tie bija! Mesdames, skaistulītes manas, saskandiniet ar nožēlojamu rāpuli, kas apbrīno jūsu daiļumu! Džinks! He-he-he. Mani amoriņi. Tie tik bija laiki, sakrramento! Es mīlēju un cietu, uzvarēju un ne reizi vien tiku uzvarēts. Ura-a-ā!

—    Tie tik bija laiki, — turpināja nosvīdušais un satrauktais Ivans Ņikitičs, — bija laiki, kundziņi! Arī tagad ir labi laiki, bet mums, avīžniekiem, tie laiki bija labāki aiz tā paša iemesla, ka cilvēkos bija vairāk kvēles un patiesības. Agrāk kurš katrs skribents bija varonis, īsts bruņinieks, moceklis, cietējs un patiesīgs cilvēks. Bet tagad? Palūkojies, krievu zeme, uz saviem dēliem, kas raksta, un apkaunies! Kur esat jūs, īstie rakstnieki, publicisti un citi cīnītāji un darba rūķi… ek . .. ek .. . hm . . . tautas druvā? Ne-kur!!! Tagad visi raksta. Kas grib, tas arī raksta. Tas, kam dvēsele ir netīrāka un melnāka par manu zābaku, kam sirds nav vis radusies mātes miesās, bet ražota smēdē, tas, kurā ir tik daudz patiesības, cik man pieder namu, arī tas uzdrošinās tagad stāties uz slaveno vīru ceļa — uz ceļa, kas pieder praviešiem, patiesības mīlētājiem un mantrausības pēlējiem. Mani dārgie kungi! Šis ceļš tagad kļuvis platāks, bet pa to nav kam staigāt. Kur ir īstie talanti? Ej meklē: dievs sodi, nevarēsi sameklēt! … Viss sagrabējis un paputējis. Kas no agrākajiem drosmīgajiem un brašajiem palicis dzīvs, arī tas tagad apsīcis garā un muld vienā muldēšanā. Agrāk dzinās pēc patiesības, bet tagad pēc skaistiem vārdiem un kapeikas, kaut jupis to rāvis! Dīvaina vēsma uzklīduši! Tīrās bēdas, mani draugi! Un arī es, nolādētais, neapkaunējos savu sirmo matu un arī sāku dzīties pēc skaistiem vārdiem! Teju, teju tā vien mēģinu korespondencē kaut ko tādu iedabūt iekšā. Pateicos tam kungam, debess un zemes radītājam, ka neesmu mantkārīgs un bada dēļ vien neuzdrošinos rakstīt. Tagad katrs, kam gribas ēst, ņem un raksta, bet raksta, ko grib, lai tikai kaut cik līdzinātos patiesībai. Jūs gribat no redakcijas dabūt naudiņu? Vēlaties to? Nu, ja gribat, drāziet vien vaļā, ka mūsu T-ā tādā un tādā datumā bijusi zemestrīce un sievai Akuļinai, atvainojiet mani, mesdames, nekauņu, nesen ar vienu rāvienu piedzimuši seši bērni… Sakautrējāties, skaistulītes! Augstsirdīgi piedodiet nejēgam! Esmu neķītru valodu doktors un šai disciplīnā ne reizi vien traktieros disertācijas aizstāvējis un disputos dažādus muldoņus uzvarējis. Piedodiet, mīļie! O-ho-ho . . . tātad raksti, ko gribi, vienmēr tiksi sveikā cauri. Senāk gan tā nebija! Ja arī rakstījām melus, tad sava stulbuma un muļķības dēļ, bet meli nebija mūsu ierocis, jo to, kā labā darbojāmies, uzlūkojām par svētu un pielūdzām!

— Kāpēc tad jums ir gaišas pogas? — Ivanu Ņikiticu pārtrauca kāds frants ar četriem cekuliem uz galvas.

—     Gaišas podziņas? Tik tiešām, tās ir gaišas… Aiz paraduma … Senos laikos, apmēram pirms divdesmit gadiem, pasūtīju drēbniekam svārķeļus; nu, bet viņš, drēbnieks, aiz pārskatīšanās piešuva melnu podziņu vietā gaišas. Es ari pieradu pie gaišām podziņām, jo šos svārķeļus valkāju kādus septiņus gadus . . . Nu, tad redziet, mani kundziņi, kā agrāk bija … Klausās skaistulītes, dūjiņas, klausās mani, večuku, draudziņi mīļie… Hi-hi-hi . . . Lai dievs dod jums veselību! Skaistules manas debešķīgās! Būtu jūs dzīvojušas pirms četrdesmit gadiem, kad biju jauns un spēju iekveldēt sirdis ar ugunsliesmu. Vergs es būtu, jaunavas, un ceļgalus nodeldētu sev caurus… Jūs smejaties, puķītes! … Ak jūs manas … Esat pagodinājušas vecu vīru ar savu uzmanību.

—    Vai jūs tagad rakstāt kaut ko? — iekveldēto Ivanu Ņikitiču pārtrauca jaunkundze ar uzrautu deguntiņu.

—    Vai rakstu? Kā lai neraksta! Neaprakšu, manas dvēseles valdniece, savu talantu līdz pašai kapa malai! Rakstu! Vai tad neesat lasījusi? Bet kas, atjaujiet jautāt, septiņdesmit sestajā gadā ievietoja korespondenci «Golosā»? Kas? Vai tad nelasījāt? Varena korespondence! Septiņdesmit septītajā rakstīju tam pašam «Golosam», — cienījamās avīzes redakcija atzina manu rakstu iespiešanai nepiemērotu . .. He-he-he .. . Nepiemērotu . . . Eče nu! … Manam rakstam bija piegarša, redziet, zināma piegarša. «Mums,» es rakstu, «ir ievērojami patrioti, bet dziļas tumsas klāts, kur viņu patriotisms slēpjas: sirdī vai kabatā?» He-he-he… Piegarša . .. Tālāk: «Vakar,» es rakstu, «katedrālē tika noturēts aizlūgums par tiem, kas krituši pie Pļevnas. Aizlūgumā piedalījās visas amatpersonas un pilsoņi, atskaitot T. policijmeistara kungu, kas spīdēja ar savu nepiedalīšanos, jo pabeigt preferansa partiju viņam šķita interesantāk nekā dalīties ar pilsoņiem visas Krievijas priekā.» Taisni naglai uz galvas! Ho-ho-ho! Neiespieda! Bet es gan toreiz pacentos, mani draugi! Pagājušajā — septiņdesmit devītajā gadā nosūtīju korespondenci Maskavā izdodamajam dienas laikrakstam «Russkij kurjer». Es, mani draugi, rakstīju uz Maskavu par mūsu apriņķa skolām, un manu korespondenci iespieda, un tagad es par brīvu saņemu laikrakstu «Russkij kurjer». Re, kā! Jūs brīnāties? Apbrīnojiet ģēnijus, nevis nulles! Es esmu nullīte! Ehe-he-h! Rakstu reti, godājamie kungi, ļoti reti! Mūsu T-ā ir maz notikumu, kurus es varētu attēlot, bet gvelzt muļķības negribas, esmu ļoti patmīlīgs, un arī sirdsapziņa neļauj. Avīzes lasa visā Krievijā, un kam Krievijai vajadzīga tāda T.? Kam bāzties avīzei virsū ar sīkumiem? Kam tai jāzina, ka mūsu traktieri atrasts nedzīvs cilvēks? Bet kā es agrāk rakstīju, agrāk, senos laikos, tais laikos . . . Rakstīju toreiz visos izdevumos — «Severnaja pčela», «Sin otečestva», «Moskovskije» . . . Biju Beļinska laikabiedrs, Bulgarinam reiz iekavās iešņāpu . .. He-he-he . . . Neticat? Dieva vārds! Vienreiz uzrakstīju dzejoli par karavīra drosmi . .. Bet, ko es, mani draugi, tai laikā izcietu, to zina viens vienīgs dievs Cebaots … Kad atceros sevi, kāds toreiz biju, mani pārņem aizkustinājums. Biju brašs zēns un drošsirdis! Cietu un mocījos savu ideju un domu labad; par tieksmi strādāt cildenu darbu saņēmu mokas. Četrdesmit sestajā gadā par korespondenci, ko biju iesniedzis laikrakstam «Moskovskije vedomostji», šejienes mietpilsoņi mani tā piekāva, ka trīs mēnešus pēc tam nogulēju slimnīcā, saņemot tikai melnas maizes riecienu. Jādomā, ka mans ienaidnieks bija labi samaksājis mietpilsoņiem par cietsirdību: dieva kalpu tā noslānīja, ka pat tagad varu parādīt rētas. Bet reiz, piecdesmit trešajā gadā, mani sauc pie sevis šejienes pilsētas priekšnieks Sisojs Petrovičs … Jūs viņu neatceraties un esiet priecīgi, ka neatceraties. Atmiņa par šo cilvēku ir visrūgtākā no visām manām atmiņām. Aizsauc viņš mani pie sevis un saka: «Ko tu tur, «Pčelā» esi satenkojis, ko?» Bet ko tad biju satenkojis? Rakstīju, ziniet, vienkārši, ka pie mums radusies blēžu banda un tās midzenis atrodas Guskova traktierītī. . . No šā traktierīša tagad vairs nav ne miņas; sešdesmit piektajā gadā to likvidēja, un tā vietā uzcēla Lubcovatska kunga pārtikas .preču tirgotavu. Korespondences beigās mazliet palaidu sutu. Ņēmu un uzrakstīju, ziniet: «Minēto iemeslu dēļ nebūtu par ļaunu, ja policija pievērstu uzmanību G. k. traktierim.» Sisojs Petrovičs sabļāva uz mani un sāka spārdīties kājām. «Bez tevis es to nezinu, vai? Tu, ķēms, sāksi man norādījumus dot? Vai tu esi mans priekšnieks, ko?» Kliedza, kliedza un iesēdināja mani, drebošu cilvēku, tuptūzī. Trīs dienas un trīs naktis nosēdēju tuptūzī, atcerēdamies Jonasu ar valzivi, visvisādus pazemojumus pārciezdams. . . Neaizmirst man to, kamēr vien spēšu kaut ko atcerēties! Neviena blakts, neviena, atvainojiet, uts, — nekāds tikko saskatāms kukainis nekad nav ticis tā pazemots, kā mani pazemoja Sisojs Petrovičs, lai viņam debesu valstība! Vai arī kā prāvests Pankratija tēvs, ko es ar humoru savās domās dēvēju par Prakvasta tēvu, kaut kur izboksterējis par kādu prāvestu un iedomājies, it kā tas būtu rakstīts par viņu un it kā savā vieglprātībā to būtu rakstījis es; bet tas nepavisam nebija rakstīts par viņu, un rakstītājs nebiju es. Eju reiz garām katedrālei, te kāds pēkšņi zveļ man no muguras ar spieķi pa muguru, pa kaklu, ziniet; iezveļ vienreiz, tad otrreiz, tad trešoreiz. . . Tpi tu, nelabais, kas tas par joku? Atskatos, bet tas jau Pankratija tēvs, mans biktstēvs… Publiski!! Par ko? Kādas vainas dēļ? Arī to es paciestu lēnprātīgi . . . Esmu daudz cietis, mani draugi!

Blakus stāvošais ievērojamais tirgonis Griževs pavīpsnāja un uzsita Ivanam Ņikitičam uz pleca.

—   Raksti, — viņš teica, — raksti! Kāpēc gan nerakstīt, ja vari? Bet kādā avīzē rakstīsi?

—    «Golosā», Ivan Petrovič!

—    Izlasīt dosi?

—    He-he-he … Katrā ziņā.

—   Redzēsim, kas tu esi par vīru. Bet ko tad rakstīsi?

—   Nu, ja Ivans Stepanovičs noziedos kaut ko proģimnāzijai, tad uzrakstīšu par viņu.

Ivans Stepanovičs, gludi skuvies un nepavisam ne garstērbeļu svārkos tērpies tirgonis, pasmīnēja un pietvīka.

—           Nu labi, uzraksti! — viņš teica. — Es noziedošu. Kāpēc gan neziedot? Tūkstoš rubļu varu …

—    Ko jūs sakāt?

—    Varu.

—    Nē jel?

—    Kas vēl nebūs . . . Protams, varu.

—   Jūs nejokojat?.. . Ivan Stepanovič!

—          Varu . .. Tikai kā tas būs … Mmm … Ja nu es noziedošu un tu neuzrakstīsi?

—    Kā tad tā var? Vīrs un vārds, Ivan Stepanovič!

—          Tā jau nu gan . . . Hm . . . Bet kad tad tu uzrakstīsi?

—           Ļoti drīz, pat ļoti drīz… Vai jūs nejokojat, Ivan Stepanovič?

—          Kāpēc jokot? Par jokiem taču tu man naudu nemaksāsi? Hm . . . Nu, bet ja tu neuzrakstīsi?

—          Uzrakstīšu, Ivan Stepanovič! Lai dievs mani soda, uzrakstīšu!

Ivans Stepanovičs sarauca savu lielo, spīdīgo pieri un iegrima domās. Ivans Ņikitičs sāka kulcināt kājiņas, žagoties un ieurbās savām mirdzošajām actiņām Ivanā Stepanovičā.

—           Nu tā, Ņikita . .. Ņikitič . . . Ivan, vai? Nu tā . . . Es došu . . . došu divus tūkstošus sudraba naudā un pēc tam varbūt vēl kaut ko . .. tādu. Tikai ar noteikumu, manu brālīt, lai tu patiešām uzrakstītu . . .

—          Nu, dieva vārds, uzrakstīšu! — Ivans Ņikitičs iespiedzās.

—          Tu uzraksti, bet, iekām nosūti avīzei, — dod man izlasīt, un tad es arī divus tūkstošus likšu galdā, ja būs labi uzrakstīts . . .

—           Klausos … Ek . .. Ek-hm .. . Klausos un saprotu, jūs cildenais un augstsirdīgais cilvēk! Ivan Stepanovič! Esiet tik laipnīgs un žēlīgs, neatstājiet savu solījumu neizpildītu, lai tas nebūtu tikai tukša skaņa vien! Ivan Stepanovič! Labdari! Godājamie kungi! Esmu piedzēries cilvēks, bet aptveru ar savu prātu! Vishumānāko filantropi Loku ceļus jūsu priekšā! Pacentieties! Pakalpojiet tautas izglītībai, ļaujiet plūst savam devīgumam … Ak kungs!

—    Labi, labi.. . Tad jau redzēsi . . .

Ivans Ņikitičs ieķērās Ivanam Stepanovičam stērbelē.

—    Visaugstsirdīgais! — viņš iepīkstējās. — Pievienojiet savu roku diženo viru rokai. . . Lej iet eļļu gaismeklī, kas apgaismo visumu! Atļaujiet iedzert uz jūsu veselību. Es iedzeršu, cienīgais, iedzeršu! Lai dzī…

Ivans Ņikitičs sāka kāsēt un izdzēra glāzīti degvīna. Ivans Stepanovičs pavērās cilvēkos, kas bija ap viņu, pamirkšķināja acīm uz Ivanu Ņikitiču un izgāja no viesistabas zālē. Ivans Ņikitičs pastāvēja, mazliet padomāja, noglauda savu pliko pauri un svinīgi iesoļoja starp dejotājiem viesistabā.

—    Palieciet veseli, — viņš klanīdamies teica namatēvam. — Paldies par laipnību, Jegor Ņikiforovič! Nemūžam neaizmirsīšu!

—    Ardievu, brālīt! Piekāp citreiz. Ienāc veikalā, ja ir laiks: iedzersi ar puišiem tēju. Uz sievas vārda dienu atnāc, ja vēlies — teiksi runu. Nu, sveiks, draudziņ!

Ivans Ņikitičs sirsnīgi paspieda izstiepto roku, zemu palocījās viesiem un aiztipināja uz priekšnamu, kur starp daudzajiem kažokiem un mēteļiem karājās arī viņa mazais, nonēsātais mētelītis.

—    Dzeramnaudiņu vajadzētu no jūsu labdzimtības! — laipni teica sulainis, meklēdams viņa mēteli.

—   Mīļo draudziņ! Man gan pašam būtu jālūdz dzeramnauda, nevis jādod …

—    Te būs jūsu mētelis! Vai tas ir, jūsu puslabdzimtība? Tad nu gan izdilis kā siets! Šitādā mētelītī gan nebūtu jāstaigā pa ciemiem, bet jāpavada laiks cūku kūtī.

Samulsis, apvilcis mēteli, Ivans Ņikitičs uzrotīja bikses, izgāja no T. bagātnieka un dūža Jegora L-va mājas un, brizdams pa dubļiem, devās uz savu dzīvokli.

Viņš dzīvoja pašā galvenajā ielā sētas mājā, par ko maksāja kādas tirgones mantiniekam sešdesmit rubļu gadā. Mājiņa bija dadžiem aizauguša, milzīga pagalma kaktā un rēgojās aiz kokiem tik pazemīgi, kā varēja raudzīties . .. vienīgi Ivans Ņikitičs. Viņš aizdarīja vārtus ar aizšaujamo un, rūpīgi apiedams apkārt dadžiem, devās uz savu pelēko mājiņu. Kaut kur ierūcās un laiski uz viņu ierējās suns.

—    Stameska, Stameska, tas esmu es . . . savējais! —

viņš nomurmināja. Mājiņas durvis nebija aizslēgtas. Notīrījis ar suku zābakus, Ivans Ņikitičs atvēra durvis un iegāja savā midzenī. Nokrekšķējies un novilcis mēteli, viņš noskaitīja lūgsnu svētbildes priekšā un pagājās pa savām svētbildes lampiņas apgaismotajām istabām. Otrā un pēdējā istabā viņš atkal noskaitīja lūgsnu svētbildes priekšā un uz pirkstgaliem piegāja pie gultas. Gultā gulēja glīta meiča, gadus divdesmit piecus veca.

—          Maņečka, — Ivans Ņikitičs sāka viņu modināt. — Maņečka!

—    Vvvvv . ..

—    Mosties, manu meit!

—    A mņa … mņa … mņa .. . mņa . . .

—    Maņečka, dzi, Maņečka! Mosties no miega!

—    Ko tur? Ka-as, kā? Kā?

—          Mosties, mīlulīt! Piecelies, manu gādniecīt, manu dziedonīt… Manu meit! Maņečka!

Maņečka apgriezās uz otriem sāniem un atvēra acis.

—    Ko jums vajag? — viņa vaicāja.

—    Iedod man, draudziņ, lūdzu, divas lapiņas papīra!

—    Ejiet gulēt!

—    Manu meit, nenoraidi lūgumu!

—    Kam tās jums?

—    Rakstīt korespondenci «Golosam».

—           Lai paliek. .. Ejiet gulēt! Tur es jums atstāju vakariņas!

—    Manu vienīgo draudzenīt!

—           Vai jūs esat pilnā? Lieliski . . . Netraucējiet jel miegu!

—          Dod papīru! Nu, vai tev grūti piecelties un parādīt cieņu tēvam? Mana nūjā! Ko lai daru, lai metos ceļos, vai?

—    Aaaaā . .. velllns! Tūlīt! Ejiet prom!

—    Klausos.

Ivans Ņikitičs atkāpās divus soļus un paslēpa galvu aiz širmja. Maņečka izlēca no gultas un cieši ietinās segā.

—           Slaistās apkārt! — viņa norūca. — Ir gan sodība! Svētā dievmāte, vai drīz tas galu galā beigsies! Nav miera ne dienu, ne nakti! Nu, esat gan jūs neciešams! …

—    Meit, neapvaino tēvu!

—    Jūs neviens neapvaino! Te būs!

Maņečka izņēma no sava portfeļa divas lapas papīra un uzsvieda tās uz galda.

—    Mersi, Maņečka! Atvaino, ka iztraucēju!

—    Labi!

Maņečka iekrita gultā, apsedzās ar segu, savilkas čokurā un tūlīt aizmiga.

Ivans Ņikitičs aizdedza sveci un atsēdās pie galda. Mazliet padomājis, viņš iemērca spalvu tintē, pārmeta krustu un sāka rakstīt.

Otrā dienā pulksten astoņos rītā Ivans Ņikitičs jau stāvēja pie Ivana Stepanoviča durvīm un ar trīcošu roku raustīja zvanu. Viņš raustīja veselas desmit minūtes un šais desmit minūtēs gandrīz nomira aiz bailēm par savu pārdrošību.

—           Kāda note? Ko zvani! — viņam jautāja Ivana Stepanoviča sulainis, atvērdams durvis un slaucīdams ar savu apvalkāto brūno svārku stūri apmiegojušās un pietūkušās acis.

—    Vai Ivans Stepanovičs mājās?

—    Kungs? Kur tad lai viņš būtu? Bet kāda note?

—    Tā … es pie viņa.

—    No pastes, vai? Viņš guļ.

—    Nē, sevis pēc … Patiesību sakot…

—    Ierēdnis, vai?

—    Nē … bet… vai var pagaidīt?

—    Kāpēc nevar? Var! Ejiet priekšistabā!

Ivans Ņikitičs sāniski iegāja priekšistabā un atsēdās uz dīvāna, kur vāļājās sulaiņa skrandas.

—           Aukrrrmm . . . Khmbrrrr. . . Kas tur ir? — atskanēja no Ivana Stepanoviča guļamistabas. — Serjožka! Nāk šurp!

Serjožka pielēca kājās un kā traks aizdiedza uz saimnieka guļamistabu, bet Ivans Ņikitičs nobijās un sāka pogāt ciet visas pogas.

—          Ko? Kas? —* līdz viņa ausīm atbrāzās no guļamistabas. — Ko? Vai tev, lopam, mēles nav? Kā? No bankas? Tad runā jel! Vecs vīrs?

Ivanain Ņikitičam sāka dauzīties sirds, acu priekšā satumsa un kājas kļuva aukstas. Tuvojās svarīgs mirklis.

—    Sauc viņu šurp! — atlidoja no guļamistabas.

Parādījās nosvīdušais Serjožka un, berzēdams ausi,

veda Ivanu Ņikitiču pie Ivana Stepanoviča. Ivans Stepanovičs bija likko pamodies: viņš gulēja savā divvietīgajā gultā un lūkojās no katūna segas apakšas. Viņam līdzās, zem tās pašas segas, krāca resnais ar sudraba medaļu. Likdamies gulēt, resnais nebija turējis par vajadzīgu izģērbties: viņa zābaku purni rēgojās no segas apakšas, bet sudraba medaļa bija noslīdējusi no kakla uz spilvena. Guļamistabā bija smacīgs, karsts un piepīpēts gaiss. Uz grīdas uzmanību saistīja sadauzītās lampas lauskas, petrolejas peļķe un sievietes brunču plēskatas.

—           Ko tev vajag? — jautāja Ivans Stepanovičs, vērdamies Ivana Ņikitiča sejā un raukdams pieri.

—           Atvainojos par traucējumu, — raportēja Ivans Ņikitičs, izņemot no kabatas papīru. — Augsti godājamais Ivan Stepanovič, atļaujiet. . .

—           Paklausies, nedziedi kā lakstīgala, man nav ar ko to barot: runā skaidri un gaiši. Kas vajadzīgs?

—           Es, rau, tai nolūkā, lai ek… ek-hm … vispazemīgi pasniegtu …

—    Bet kas tu tāds esi?

—           Es, vai? Ek . .. ek . .. hm … Es, vai? Vai tad aizmirsāt? Esmu korespondents.

—    Tu? Ak jā. Tagad atceros. Ko tad esi nācis?

—          Vēlējos pasniegt apsolīto korespondenci, lai jūs izlasītu…

—    Vai jau uzrakstīji?

—    Uzrakstīju.

—    Kā tik ātri?

—    Atri? Es līdz šim pašam laikam rakstīju.

—          Hm… Tā ne, tu … ne tā .. . Būtu rakstījis ilgāk. Kālab steigties? Ej, brālīt, paraksti vēl.

—    Ivan Stepanovič! Ne telpa, ne laiks nespēj iero

bežot talantu ,.. Dodiet man kaut veselu gadu — ari tad, dieva vārds, labāk neuzrakstīšu!

—    Nu, dod ātrāk šurp!

Ivans Ņikitičs atvēra lapu un abām rokām piecēla to Ivanam Stepanovičam pie galvas.

Ivans Stepanovičs paņēma lapu, piemiedza acis un sāka lasīt: — «Pie mums T-ā ik gadu uzceļ vairākus namus, šai nolūkā uzaicinot galvaspilsētas arhitektus, no ārzemēm pienāk būvmateriāli, tiek izdoti milzu kapitāli, — un tas viss, jāatzīstas, veikalnieciskos nolūkos … 2ēl! Iedzīvotāju mums vairāk nekā 20 000. T. pastāv jau vairākus gadsimtus, paceļas jauni nami, bet nav pat būdiņas, kur varētu patverties spēks, kas nogrieztu dziļi ieaugušās tumsonības saknes . .. Tumsonība …» Kas tur vēl rakstīts?

—    Tur? lionibile dietu . ..

—    Bet ko tas nozīmē? …

—    Dievs sazin ko tas nozīmē, Ivan Stepanovič! Ja raksta kaut ko nelabu vai briesmīgu, tam līdzās iekaviņās arī ieraksta šo izteicienu.

—     «Tumsonība .. .» Mmmm. «.. . iegulst pie mums bieziem slāņiem un bauda visās mūsu sabiedrības aprindās vispilnīgākās pilsoņu tiesības. Bet beidzot taču arī līdz mums atplūdis gaiss, ko elpo visa izglītotā Krievija. Pirms mēneša saņēmām no ministra kunga atļauju atvērt mūsu pilsētā proģimnāziju. Šī atļauja izraisīja pie mums neviltotu sajūsmu. Atradās cilvēki, kas neapmierinājās ar sajūsmas izpausmi vien, bet vēlējās arī pierādīt savu mīlestību ar darbiem. Mūsu tirgotāji, kas nekad nav atteikušies, kad tie aicināti ziedot naudu kādam labam pasākumam, an tagad nav atsakoties kratījuši galvu…» Va vellls! Atri uzrakstījis, bet cik vareni! Ak tu viens! Re! «Uzskatu par vajadzīgu še minēt galveno ziedotāju vārdus. Tie ir Gurijs Petrovičs Griževs (2000), Pjotrs Semjonovičs Alebastrovs (1500), Avivs Inokentjevičs Potrošilovs (1000) un Ivans Stepanovičs Trambonovs (2000). Pēdējais apsolījis …» Kas ir tas pēdējais?

—    Pēdējais? Tas esat jūs!

—   Tad pēc tavām domām es esmu pēdējais?

—           Pēdējais … Tas ir … ek … ek … hm … tai nozīmē . ..

—    Tad es esmu pēdējais?

Ivans Stepanovičs piecēlās un pietvīka.

—    Kas ir pēdējais? Es?

—    Jūs, tikai kādā nozīmē?

—           Tādā nozimē, ka tu esi muļķis! Saproti? Muļķis! Te ir tava korespondence!

—    Jūsu augstlab . . . Mīļais Ivan . .. Ivan . ..

—           Tad es esmu pēdējais? Ak tu. . . gnīda tāds! Tītars! — No Ivana Stepanoviča lūpām bira krāšņi izteicieni, viens rupjāks par otru. Ivans Ņikitičs aiz bailēm zaudēja vai prātu, nokrita uz krēsla un sāka trīties uz tā.

—           Ak tu cccūka! Pēdējais?! Ivans Stepanovičs Trambonovs nekad nav bijis un nebūs pēdējais! Tu esi pēdējais! Arā no šejienes, lai tavas kājas te nebūtu!

Ivans Stepanovičs nikni saburzīja korespondenci un iesvieda Maskavas un Sv. Pēterburgas laikrakstu korespondentam sejā . .. Ivans Ņikitičs nosarka, piecēlās un, vicinādams rokas, izstreipuļoja no guļamistabas. Priekšistabā viņu sagaidīja Serjožka: ar vismuļķīgāko smaidu muļķīgajā sejā viņš atdarīja durvis. Izkļuvis uz ielas, bāls kā papīrs Ivans Ņiikitičs brida pa dubļiem uz savu dzīvokli. Pāris stundu vēlāk Ivans Stepanovičs, iziedams no mājām, ieraudzīja priekšistabā uz loga Ivana Ņikitiča aizmirsto cepuri.

—   Kas tā par cepuri? — viņš vaicāja Serjožkam.

—    Nu tā knēvelīša, ko pirmāk atļāvāties padzīt.

—   Svied to ārā! Ko tā te mētājas?

Serjožka paņēma cepuri un, uz ielas izgājis, iesvieda to visšķidrākajos dubļos.

LAUKU ESKULAPI

Zemstes slimnīca. Rīts.

Tā kā nav ārsta, kas ar stanovoju aizbraucis medībās, slimniekus pieņem feldšeri: Kuzma Jegorovs un Glebs Gļebičs. Slimnieku ap trīsdesmit. Gaidīdams, kamēr slimnieki pierakstās, Kuzma Jegorovs sēž pieņemamā istabā un dzer cigoriņu kafiju. Gļebs Gļebičs, kas kopš savas dzimšanas nav mazgājies un sukājis matus, uzgulies galdam ar krūtīm un vēderu, skaišas un pieraksta slimniekus. Pierakstīšana notiek statistikas dēļ. Pieraksta vārdu, tēva vārdu, uzvārdu, kārtu, dzīves vietu, to, vai prot lasīt, gadus un tad, pēc pieņemšanas, slimības veidu un izsniegtās zāles.

—       Velns sazin kas par spalvām! — dusmojas Gļebs Gļebičs, vilkdams lielajā grāmatā un uz mazām lapiņām dīvainas gaiļa kājas. — Kas tā par tinti? Tā ir darva, ne tinte! Brīnos par šo zemsti! Liek pierakstīt slimniekus, bet gadā dod divas kapeikas tintei! — Nāc šurp! — viņš sauc.

Pienāk zemnieks ar aizvīstītu seju un «bass» Mihailo.

—    Kas tu tāds?

—    Ivans Mikulovs.

—    Kā? Runā mūsu valodā!

—    Ivans Mikulovs.

—      Ivans Mikulovs! Es jau neprasu tev! Ej nost! Tu? Kā sauc?

Mihailo smaida.

—   Vai tad nu nezini? — viņš prasa.

—          Ko smejies? Velns viņus sazin! Nav vaļas, laiks dārgs, bet šie nāk ar jokiem! Kā sauc?

—    Vai tad nezini? Pilnā esi, vai?

—           Zinu, bet man jāprasa, jo tāda ir forma … Bet pilnā būt nav no kā . . . Neesmu tāds metējs kā jūsu žēlastība. Man nav dzeršanas kaites… Vārds un uzvārds?

—          Kāpēc tad man jāsaka, ja tu pats zini? Piecus gadus zini… Vai tad sestajā būtu aizmirsis?

—           Neesmu aizmirsis, bet tāda ir forma! Saproti? Vai tad tu nesaproti mūsu valodu? Forma!

—           Nu, ja forma, tad velns tevi rāvis! Raksti! Mihailo Fedotičs Izmučenko …

—    Nevis Izmučenko, bet Izmučenkovs.

—           Lai ir Izmučenkovs… Kā gribi, ja vien izārstētu . . . Kaut Klauns Ivaničs .. . Viens pīpis . . .

—    Kādas kārtas?

—    Bass.

—    Cik gadu?

—    Kas to lai zina! Kristībās neesmu bijis, nezinu.

—    Vai četrdesmit būs?

—   Varbūt būs, varbūt arī ne. Raksti, kā zini.

Gļebs Gļebičs skatās kādu brītiņu uz Mihailu, domā un raksta trīsdesmit septiņi. Tad padomājis nosvītro trīsdesmit septiņi un uzraksta četrdesmit viens.

—    Lasīt proti?

—    Vai tad korists var neprast lasīt? Galviņa!

—           Cilvēku klātbūtnē tev mani jāuzrunā ar «jūs», nevis tā jākliedz. Nākamais! Kas tu tāds? Kā sauc?

—    Mikifors Pugolova no Haplovas.

—    Haploviešus neārstējam! Nākamais!

—           Parādiet tādu dieva žēlastību . . . Jūsu augstlabdzimtība … Veršķu divdesmit esmu kājām nācis …

—          Haploviešus neārstējam! Nākamais! Ej prom! Te nav brīv pīpēt!

—    Es nepīpēju, Gļeb Gļebič!

—    Bet kas tev tur rokā?

—    Man pirksts apsiets, Gļeb Gļebič!

—          Vai tikai nav smēķis? Haploviešus neārstējam! Nākamais! …

Gļebs Gļebičs beidz pierakstīt. Kuzma Jegorovs padzer kafiju, un sākas pieņemšana. Pirmais uzņemas farmācijas pienākumus un iet uz aptieku, otrs terapeitiskos un apsien vaska drēbes priekšautu.

—           Marija Zaplaksina! — Kuzma Jegorovs sauc pēc grāmatas.

—    Teitan, mīļais!

Pieņemamā istabā ienāk maziņa, deviņos līkumos saliekta, it kā ļauna likteņa zemē nospiesta vecenīte. Viņa met krustus un bijīgi klanās eskulapam.

—    Khm … Aiztaisi durvis! . . . Kas sāp?

—    Galva, mīļais.

—    Tā … Visa vai tikai viena puse?

—    Visa, mīļais … kāda jau ir, visa …

—           Nevīsti tā galvu . .. Noņem to lupatu! Galvai jābūt vēsumā, kājām siltumā, miesai viduvējā klimatā… Vai vēders niķojas?

—    Niķojas, mīļais . ..

—           Tā.. . Bet nu pavelc apakšplakstu uz leju! Labi, diezgan. Tu esi mazasinīga … Es došu tev pilienus … Pa desmit pilieniem rītā, pusdienā un vakarā.

Kuzma Jegorovs apsēžas un raksta recepti.

«Rp. Liquor ferri 3 gr. no tā, kas stāv uz loga, bet to, kas stāv uz plaukta, Ivans Jakavļičs neatļāva bez viņa atkorķēt pa desmit pilieniem tris reizes dienā Marijai Zaplaksinai.»

Večiņa jautā, ar ko dzert pilienus, klanās un aiziet. Kuzma Jegorovs iemet recepti aptiekā pa sienā izcirstu lodziņu un sauc nākamo slimnieku.

—    Timofejs Stukotejs!

—    Tepatās!

Pieņemamā istabā ienāk Stukotejs, tievs un garš, ar lielu galvu, pa gabalu stipri atgādinādams spieķi ar rokturi.

—    Kas sāp?

—    Sirds, Kuzma Jegorič.

—    Kurā vietā?

Stukotejs rāda uz pakrūti.

—    Tā … Vai sen jau?

—    No pašas svētās nedēļas*… Nupat nācu kājām, tad reizes desmit sēdos .. . Drebuļi, Kuzma Jegorič .. . Karstumi uznāk, Kuzma Jegorič.

—    Hm … Kas vēl sāp?

—           Jāatzīstas, Kuzma Jegorič, viss sāp, nu, bet jūs ārstējiet tikai sirdi, par citu pārējo nav ko uztraukties … Citu lai vecenes ārstē … Iedodiet man kādu spirtiņu, lai sirdij nemāktos virsū. Sirdij allažiņ tā nāk virsū, nāk virsū, bet tad kā saķer, proties, šai pašā vietā, kā saķer, tad arī.. . tā . .. Mugurā plēš . .. Galva kā akmens .. . Un klepus arī.

—    Vai ēstgriba ir?

—    Nē, ak dieniņ …

Kuzma Jegoričs pieiet klāt Stukotejam, pieliec viņu un spiež ar dūri pakrūtē.

—    Vai tā sāp?

—    Ai… ai… vw … Sāp!

—    Un tā arī sāp?

—    Vvv . . . Nāve klāt!!

Kuzma Jegoričs uzdod viņam dažus jautājumus, domā un sauc palīgā Gļebu Gļebiču. Sākas konsilijs.

—    Parādi mēli! — Gļebs Gļebičs uzrunā slimnieku.

Slimais plati atpleš muti un izveļ mēli.

—    Bāz ārā vairāk!

—    Vairāk nav iespējams, Gļeb Gļebič.

—    Šai pasaulē viss iespējams.

Gļebs Gļebičs kādu brīdi lūkojas slimniekā, kaut ko sāpīgi domā, parausta plecus un klusēdams iziet no pieņemamās istabas.

—    Laikam katars! — viņš sauc no aptiekas.

—           Dodiet viņam olei iicini un ammonii caustici! — Kuzma Jegorovs sauc. — Ierīvēt vēderu rītos un vakaros! Nākamais!

Slimnieks iziet no pieņemamās istabas un dodas pie lodziņa, kas ierīkots no gaiteņa uz aptieku. Gļebs Gļebičs ielej trešdaļu tējas glāzes rīcineļļas un pasniedz Stukotejam. Stukotejs lēnām izdzer, aplaizās, aizver acis un berzē pirkstu pret pirkstu, tas ir, lūdz kaut ko uzkodai.

—           Te tev spirts! — kliedz Gļebs Gļebičs, pasniegdams viņam pudelīti ožamā spirta. — Berzēt vēderu ar vilnas lupatu rītos un vakaros … Trauku atdot atpakaļ! Neatspiesties ar elkoņiem! Atej nost!

Pie lodziņa, aizsegdama muti ar šalli, vīpsnādama pienāk Grigorija tēva virēja Pelageja.

—    Ko jūs vēlaties? — Gļebs Gļebičs viņai vaicā.

—          Jums, Gļeb Gļebič, sūta sveicienu Lizaveta Grigorjevna un lūdz piparmētru tabletes.

—          Ar prieku … Daiļām sieviešu dzimuma pārstāvēm esmu gatavs uz visu!

Gļebs Gļebičs noņem no plaukta burku ar piparmētru tabletēm un pusburkas ieber Pelagejai lakatā.

—           Pasakiet cienīgai, — viņš piekodina, — ka Gļebs Gļebičs smaidīja aiz jūtu pārpilnibas, kad deva tabletes. Vai manu vēstuli saņēma?

—          Saņēma un saplēsa. Lizaveta Grigorjevna ar mīlestības lietām nenodarbojas.

—          Kāda gan viņa grizete! Pasakiet, ka viņa ir grizete!

—Mihailo Izmučenkov! — Kuzma Jegorovs izsauc. Pieņemamā istabā ienāk «bass» Mihailo.

—    Mihailam Fedotičam! Mūsu pazemīgs sveiciens! Kas sāp?

—    Kakls, Kuzma Jegorič! Atnācu pie jums, patiesību sakot, lai jūs, ar jūsu atļauju, par manu veselību šā un tā … Ne tik sāpīgi, cik skādīgi… Slimības dēļ nevaru dziedāt, bet reģents par katru dievkalpojumu atvelk četrdesmit kapeiku. Par vakara dievkalpojumu vakar atvilka kvartu. Šodien kungiem bija dvēseles aizlūgums, koristiem iedeva trīs rubļus, un man slimības dēļ netika nekā. Un ar jūsu atļauju par savu rīkli varu jums pavēstīt, ka trakoti knieš un gārdz. It kā sēdētu rīklē kāds kaķis un ar ķetnām tā vien… Khm… Khm …

—    No stipriem dzērieniem tātad?

—    Nevaru pateikt, no kā īstenībā mana slimība cēlusies, bet ar jūsu atļauju varu paskaidrot, ka stipri dzērieni iedarbojas uz tenoriem, taču uz basiem nepavisam. Bass no dzērieniem, Kuzma Jegorič, kļūst pilnskanlgāks un cienīgāks. .. Basu vairāk ietekmē saaukstēšanās.

No lodziņa izbāžas Gļeba Gļebiča galva.

—    Ko lai dod vecenei? — Gļebs Gļebičs jautā.

— Dzelzs, kas uz loga stāvēja, izbeigusies. Es atkorķēšu to, kas uz plaukta.

—    Nē! Nē! Ivans Jakovļičs nevēlēja! Dusmosies.

—    Ko tad viņai dot?

—    Kaut ko!

«Dot kaut ko» Gļeba Gļebiča valodā nozīmē — «iedot sodu».

—    Stiprus dzērienus nevajag lietot.

—           Es jau tā trīs dienas nelietoju .. . Man no saaukstēšanās . .. Tiešām, šņabis piešķir basam aizsmakumu, bet aizsmakumā, Kuzma Jegorič, oktāva, kā jums zināms, ir labāka. . . Bez šņabja mūsējiem nav iespējams . . . Kas tas par dziedātāju, ja viņš nelieto šņabi? Nevis dziedātājs, bet ar jūsu atļauju tikai ironija vien! … Ja man nebūtu tāds amats, es to, nolādēto, ne mutē neņemtu. Šņabis ir sātana asinis …

—           Lūk, ko … Iedošu jums pulveri. .. Izkausējiet to pudelē un skalojiet kaklu rītos un vakaros.

—    Vai rīt iekšā var?

—    Var.

—           Ļoti labi… Nepatīkami, ja nedrīkst rīt iekša. Skalo, skalo un izspļauj — žēl! Un ko vēl, patiesību sakot, gribēju jums pavaicāt… Tā kā man ir vēdera vaina un aiz tā paša iemesla ar jūsu atļauju katru mēnesi nolaižu sev asinis un dzeru zālīti, vai tad es varu stāties likumīgā laulībā?

Kuzma Jegorovs brīdi domā un saka:

—    Nē, neieteicu!

—           Jo sirsnīgi pateicos… Jūs esat mums lielisks dziednieks, Kuzma Jegorič! Labāks par visādiem dakteriem! Dievs sodi! Cik cilvēku lūdz par jums dievu! I-ī-ī! … Trakoti daudz!

Kuzma Jegorovs necili nodur actiņas un drosmīgi paraksta Nātri bicarbonici, tas ir, sodu.

VELTĪGĀ UZVARA

Stāsts

1

Saule bija pusceļā uz rietumiem, kad Cvlbušs un lika Suņzobīte nogriezās no lielceļa un devās uz grāfu Goldaugenu dārzu. Bija karsts un smacīgs laiks.

Jūnijā ungāru stepe parāda savu īsto raksturu. Zeme plaisā, un ceļš pārvēršas upē, kur ūdens vietā viļņojas pelēki putekļi. Vējš, ja tāds arī būtu, ir karsts un kaltē ādu. Gaisā valda klusums no rīta līdz vakaram. Šis klusums vieš ceļiniekā skumjas. Tikai krāšņie visā pasaulē pazīstamie ungāru dārzi un vīnogulāji nevīst, nedzeltē un nenokalst karstajos stepes saules staros. Kulturāla cilvēka rokām iestādīti gar daudzo upju un strautiņu krastmalām, no agra pavasara līdz rudens vidum tie dižojas ar savu zaļumu, vilina pie sevis garāmgājēju un dod patvērumu visam, kas dzīvs un bēg no saules. Tur valda ēna, vēsums un brīnišķīgs gaiss.

Cvībušs un lika devās uz priekšu pa garu aleju. Šī aleja bija visīsākais atstatums starp vārtiņiem, kas veda uz stepi, un vārtiņiem, kas ielūkojās grāfa dārzā. Tā pāršķēla dārzu divās vienādās daļās.

— Šī aleja man atgādina lineālu, ar ko senajos laikos skolā sita tavam tēvam pa rokām, — teica Cvībušs, cenzdamies saskatīt alejas beigas. Tās gals ieplūda un izgaisa zaļajā tālē. Saule neskāra to. Aieja bija ne vairāk kā asi plata, bet koki, kas stāvēja abās pusēs, raidīja savus zarus cits citam pretim. Tas bija dabas veidots tunelis no eļļaskoku, ozolu, liepu un alkšņu zariem. Cvībušs un lika iegāja it kā zem jumta. Resnajam un īskājainajam Cvībušam plūda sviedri.

Viņa seja bija tumšsarkana kā vārīta biete. Viņš laiku pa laikam slaucīja ar īso svārku malu savu valgo zodu. Cvībušs elsa un šņāca kā vāii ellota kuļmašīnas lokomobile.

—    Tas ir dievišķīgs dzestrums, manu cālīt! — viņš murmināia, ar resnajiem pirkstiem atpogādams vesti un kreklu. — Zvēru pie savas viioles. Vai tev neliekas, ka esam no elles nokļuvuši paradīzē?

Ilkas seia nebiia bālāka par viņas sārtajām lūpiņām. Uz viņas lielās pieres un deguna kumpumiņa spīdēja sviedru lāsītes. Nabaga meitene biia briesmīgi nogurusi un tikko turējās kājās. Arfas siksna soieda viņai Dlecu, un asā mala nesmalkiūtīgi trinās par sānu. Ēna lika viņai dažas reizes pasmaidīt un dziļāk nopūsties. Vina noāva kurpes un gāia kailām kāiām. Mazās, skaistās, basās kāias tīksmi šļūca pa vēsajām smiltīm.

—    Vai nepasēdēsim? — Cvībušs ierunājās. — Aleja ir gara kā vecmeitas mēle. Tā stiepjas verstis trīs.

—    Nē. tēt! Ja apsēdīsimies, vēlāk būs grūti piecelties. Labāk aiziesim līdz galam un tur atpūtīsimies.

—    Tā… Šodien, manu cālīt, ir tava dzimšanas diena. Ko gan liktenis tev uzdāvās, kādu balvinu?

—    Es vēlētos, kaut liktenis man šodien iedāvinātu pusdienas …

—    Vai re, ko viņai iegribējies! Ha-ha! Daudz iegribējies! Bet vai tas nebūs par daudz, manu meitenīt? Vai negribēsi arī vēl vakariņas?

—    Sen jau neesmu nekā silta ēdusi… Tu nevari iedomāties, tēt, kā man izkaltusi rīkle no sausās maizes un žāvētās desas! Ja liktenis man šodien piesolītu par dāvanu izvēlēties desmit liekus dzīves gadus vai tasīti buljona, es neapdomājusies izvēlētos otro.

—    Un rīkotos lieliski. Vissliktākais buljons daudzkārt labāks par mūsu muļķīgo dzīvi.

—    Es izvēlētos otro un notiesātu — un ar kādu ēstgribu! Man šausmīgi gribas ēst.

Cvībušs līdzjūtīgi uzlūkoja liku un izlaida no savām biezajām lūpām svilpjošu skaņu. Viņš allaž izlaida aprautas, svilpjošas skaņas, kad viņu kaut kas satrauca vai lika ko pārdomāt. Kādu brīdi klusējis, viņš pievērsa Ukai savas kuplās, nokarenās uzacis, no kurām raudzījās smaidošas acis, un sacīja:

—    Nu, pagaidi, pacieties… Es paredziu, ka dāvana, ko tev šodien pasniegs liktenis, būs mūsu ievērības cienīga… He-he… Es paredzu, ka ne jau velti mēs velkamies uz dižciltīgo grāfu Goldaugenu galmu! Hehe .. . Kad ieiesim pagalmā un sāksim spēlēt, mūs apbērs ar zelta gabaliem. Mēs piebāzīsim pilnas kabatas ar naudu. Ilku pacienās ar pusdienām … He-he … Sapņo, lika! Kas gan nevar notikt pasaulē! Varbūt viss, ko saku, ir taisnība!

Ilka sakārtoja uz pleca arfas siksnu un sāka smieties.

—    Mūs noklausīsies pats grāfs! — Cvībušs turpināja. — Un pēkšņi, mīļā sirds, viņam, grāfam, iezagsies prātā doma, ka mūs nevajag dzīt projām no pagalma! Un pēkšņi Goldaugens noklausīsies tevī, pasmaidīs … Bet, ja viņš piedzēries, zvēru tev pie savas vijoles, viņš nometīs tev pie kājām zelta naudas gabalu! Zelta! He-he-he. Un ja nu viņš, mums par laimi, tagad sēž pie loga un ir pietempies kā četrdesmit tūkstoši brāļu! Zelta nauda tev rokā, lika! Ho-ho-ho…

—    Kāpēc tad katrā ziņā piedzēries? — lika vaicāja.

—    Tāpēc, ka piedzēries cilvēks ir labāks un gudrāks par nedzērušu. Piedzēries vairāk krīt uz mūziku nekā skaidrā prātā. Ai, mana saldbalsīgā kvinta! Ja šai pasaulē nebūtu dzērāju, māksla nekur tālu netiktu! Lūdz dievu, kaut tie, kas mūs klausītos, būtu pilnā!

Ilka nogrima domās. Jā, Cvībušam mazliet taisnība! Līdz šim naudu viņai svieduši lielākoties tikai piedzērušie. Ja nebūtu dzērāju, viņu un tēvu piemeklētu bads biežāk, daudz biežāk. Spēlēt viņiem visbiežāk gadījies pie traktieriem un pie krogiem, nevis pie spodrajām nedzērāju mietpilsoņu lievenēm. Viņos klausījušies pa lielākai daļai vīrieši, kuru atšķirīgā īpatnība ir uzblīdusi seja, liels, sarkans deguns un nesakarīgi, vulgāri vārdi. Ilka pārdomāja šo bēdīgo jautājumu, un viņai kļuva rūgti, uznāca dusmas. Tagad viņai bija saprotams, kāpēc tēva āža balsij un banālajiem jociņiem pievērš vairāk uzmanības nekā viņas dziesmām, kāpēc ļoti bieži cilvēki lūdz, lai labāk viņa dejo. Bieži vien viņas dziesma pārtraukta vidū un to aizstājusi nejēdzīga deja čīkstošās tēva vijoles pavadījumā. Līdz šiir vēl neviens klausītājs nebija painteresējies, kas sacerējis tās dziesmas, ko viņa ar tādu izjūtu dzied. «Dziesmu par trim bruņiniekiem» un tukšu dejas meldiju noklausījās ar vienādu interesi.

—    Nedzērušie nicina mūs abus, jo uzskata, ka esam diedelnieki, bet piedzērušie pielaiž mūs sev klāt, jo mēs ar savu mūziku mazliet remdinām viņu galvassāpes.

Ar šiem vārdiem Cvībušs padarīja saērcināto liku pavisam grūtsirdīgu. Viņai gribējās raudāt un kaut ko salauzt.. . kaut pirkstus, piemēram. Bet pirksti nelūst, lai kā tu tos grozi un loki; bija jāapmierinās ar asarām vien.

—    Sveicu godājamo grāfu Goldaugenu namu! — Cvībušs nomurmināja.

Viņš ieraudzīja smalku stiepju vārtiņus, ko apvija ziedoši puķuzirnīši.

—    Sveicu! Cilvēks, kam nav senču, ieiet tādu cilvēku mītnē, kuriem ir senči, nelieši senči! Labāk nekādu nekā neģēļu! Septiņpadsmitajā gadsimtā grāfs Kārlis Goldaugens, apprecējis sievu, kas nebija muižnieku kārtas, nomira aiz sirdsapziņas ēdām, bet viņa brālis Morics veselu mēnesi dejoja aiz prieka pēc tam, kad svētais tēvs atļāva viņam šķirties no sievas, ko viņš, Morics, bija apzadzis un nodzinis līdz dilonim. Vai redzi, manu putniņ, šo māju? Ja tu varētu atklāt šā nama vēsturi un ielūkoties tanī, tu iesauktos: «Cilvēks ir lops!» — un tu, kas nezini neviena nelaba vārda, izlamātos tā, kā lamājas.. . varbūt vienīgi krievi! Vai atceries, mīļā, krievus? Viņu vārds ir tikpat stiprs kā viņu sals. Lai mūsu instrumenti būtu uzskaņoti!

Cvībušs uzskaņoja vijoli. Ilka ar priekšautu noslaucīja no arfas putekļus.

—    Likteni, mēs tevi izaicinām! Pacel neesošo cimdu!

Cvībušs un Ilka izslējās, rādija līksmu seju un braši

iesoļoja grāfu pagalmā. Kaut gan laiks bija karsts, pagalms nebija tukšs. Tur kūsāja darbi. Ap divdesmit strādnieku ziliem krekliem mugurā, noputējuši, nokvēpuši un nosvīduši, pārklāja pagalmu ar asfaltu. No trim kubliem plūda zilpelēki dūmi.

Cvībušs un Ilka mundri tuvojās pašai mājai. Pārlaiduši skatienu logiem, viņi vislielākajā logā ieraudzīja lielu cilvēka seju . .. Seja bija sarkana.

—    Grāfs! — Cvībušs nomurmināja. — Liekas, tas ir viņš! Piepildās mans pareģojums! Un turklāt arī pilnā .. . Iesāc!

Ilka tvēra arfas stīgas. Cvībušs piespēra kāju un pielika vijoli pie zoda. Strādnieki, izdzirduši mūziku, apgriezās. Sarkanā seja logā atvēra acis, saviebās un pacēlās augstāk. Aiz sarkanā purna pavīdēja sievietes seja, pazibēja rokas … Logs atdarījās …

—    Arā, ārā! — atskanēja no loga. — Prom no pagalma! Jūs! Muzikanti, kaut velns jūs rāvis ar visu jūsu mūziku!

Sarkanā seja izliecās pa logu un sāka vicināt roku.

—    Spēlējiet, spēlējiet! — iesaucās sievietes balss.

Strādnieki pameta darbu un kasīdamies tuvojās mūziķiem. Viņi nostājās tiem priekšā, lai redzētu Ilkas seju.

«Pasaulē ir zemju daudz,» Ilka sāka dziedāt, tverdama ar pirkstiem stigas, «skaistu un gaišu kā saule un bagātu zemju; un tomēr visjaukākā ir Ungārija ar saviem dārziem, ganībām, klimatu, vīnu un vēršiem, kuru ragi ir veselu asi gari. Ilka mīl šo zemi. Viņa mīl arī cilvēkus, kas tur dzīvo.»

Sarkanā seja pasmaidīja un baudkārām acīm blenza Ilkā.

«Cilvēki tur labi,» Ilka dziedāja tālāk. «Viņi ir skaisti, drosmīgi, viņiem ir daiļas sievas. Nav tādu cilvēku, kas spētu viņus uzvarēt karā vai vārdu kaujā. Tautas apskauž viņus. Tikai viens trūkums viņiem piemīt: viņi nepazīst dziesmu. Viņu dziesmas ir nožēlojamas un niecīgas. Tām trūkst dzīvības. Šo dziesmu skaņas liek nožēlot Ungāriju …»

—    Pihterštaja kungs, viņa gaišības galvenais pārvaldnieks, pavēl jums uzdziedāt kaut ko jautrāku! — norūca pie Ilkas pienākušais sarkanos svārkos tērpies sulainis.

Ilkas balss apklusa. Meitenei nebija izdevies savu domu izteikt līdz galam.

—       Jautrāku? Hm… Pasakiet viņa gaišībai Pihterštaja kungam, ka viņa vēlēšanās tiks rūpīgi izpildīta! Starp citu, man pašam būs tas gods izskaidroties ar viņu!

To pateicis, Cvībušs noņēma cepuri, piegāja pie lielā loga un pievilka kāju.

—      Jūs pavēlat, — viņš jautāja, bijīgi smaidīdams, — nodziedāt kaut ko jautrāku?

—    Jā.

—       Vai nepavēlēsiet uzdziedāt diplomātisku dziesmu? Manis paša sacerētu? Šī dziesma atrisina vienu no nopietnākajiem, ārkārtīgi svarīgajiem Eiropas jautājumiem. Vai jums ir tas gods būt maģāram, jūsu gaišība?

Sarkanā seja izlaida no sevis veselu mākoni tabakas dūmu un žēlīgi pamāja ar lūpām.

—       Uzaicinu patriotu kungus uzklausīt! Vai varu būt drošs, kungi, par godprātību? Vai jūsu vidū nav . ..

Cvībušs pārlaida skatienu strādniekiem. Tie māja ar galvu un ieinteresēti pienāca tuvāk.

«Kas ir Austrija?» āža balsī sāka dziedāt Cvībušs. «Politikas vīri, zemes valdnieki, pasakiet man — kas ir Austrija? Vai tā nav vinegrets, ko gatavi aprīt alkatīgie kaimiņi? Jā, viņi aprītu arī, ja šai vinegretā nebūtu zelta ķīša, ar ko var aizrīties. Šis ķīsis ir Ungārija.»

—    Bravo, bravo! — resnītis nomurmināja.

«Austrija ir simt krāsām greznots putns!» Cvībušs

dziedāja tālāk. «Tam ir tūkstoš locekļu. Tam ir daudz kāju, daudz spārnu, daudz kuņģu, bet galva tikai viena. Šī galva ir Ungārija. Zvērs uzbruks putnam, aprīs visus locekļus, bet galvaskausu nevarēs sakost! Galvaskauss ir ciets kā ziloņkauls.»

—    Bravo, bravo!

«Ir franču valoda, ir vācu, ir krievu, ir ungāru valoda. Visi gudrie brīnās par to, cik bagāta ungāru valoda. Aizbrauciet, lūdzu, uz Vīni un paprasiet, kur dzīvo tas paviāns, kas runā austriešu valodā?»

—    Bravo, bravo! Še tev!

Liels sudraba naudas gabals mirdzēdams nolidoja no loga un šķindēdams noripoja pie Cvībuša kājām. Otrs tāds pats naudas gabals atsitās pret Ilkas kurpi. Cvībušs pacēla naudu un iesaucās:

—    Tūkstoškārt paldies! Iešu un iedzeršu uz jūsu veselību! Dzeršu un neelpošu, zvēru pie sava resnā ģīmja! Uz jūsu veselību es dzeršu ar divām rīklēm: parasto un elpojamo! Nebūs laika elpot!

Cvībušs pamāja ar cepuri. Tai brīdī logā notika kaut kas negaidits. Sarkanā seja pietvīka, meitene iekliedzās, un logs pēkšņi aizcirtās. Strādnieki atkāpās un izstiepās kā uzvilkta stīga. Cvībušs pavēcināja ar cepuri atpakaļ un sajuta aiz cepures kādu šķērsli. Viņš atskatījās un pietupās. Viņam līdzās, saslējies stāvus, netaktiskās cepures izbiedēts, stāvēja skaists, melns zirgs. Zirgā sēdēja garā, slaidā visā Ungārijā pazīstamā skaistule — grāfa Goldaugena sieva, dzimusi baronese fon Heilenštrāla. Cvībušs ieraudzīja savā priekšā visskaistāko sievieti, pilnu daiļuma, jaunības, cēluma un . . . naida. Viņa nomierināja zirgu un bāla, dusmās trīcoša, acīm zibšņus šķildama, cirta ar jājamo pātagu.

—    Nelietis! — viņa čukstēja un tik tikko neizgāzās no segliem, kad Cvībušs, sitiena apdullināts, sagrīļojās un, krizdams zemē, ar savu lielo, masīvo augumu atsitās pret melnā zirga priekškājām. Viņš nevarēja nekrist.

Sitiens bija ķēris deniņus, vaigu un virslūpu. Grāfiene bija situsi no visa spēka.

Otra sievietes seja, Gētes Grietiņas un Ilkas seja, miljarda gaišu matu ieskauta, daiļa un jauna, pārvērtās naidā un neizsakāmā izmisumā. Tā nobāla, saviebās .. . Tai pārskrēja trīsas. Ilka kā suns atņirdza savus baltos zobus, paspēra soli uz priekšu un, neatradusi zemē neviena akmens, laida uz grāfieni Goldaugenu sudraba naudas gabalu. Nauda skāra tikai vējā trīsošo plīvuru un aizlidoja uz mājas pusi. Iestājās dīvains, smags kluisums. Grāfiene un gaišmatainā galviņa ieurbās viena otrā acīm. Klusums ilga vienu minūti. Grāfiene pacēla jājampātagu, bet, ieraudzījusi bālo, nelaimīgo, pārvērsto seju, lēni nolaida roku un lēni jāja uz māju. Piegājusi pie lievenēm, viņa divas reizes atskatījās.

—    Lai viņi iet prom! — viņa uzkliedza.

Cvībušs piecēlās, nopurināja putekļus un, smaidīdams caur asinīm, kas plūda pa seju, piegāja pie sastingušās Ilkas.

—    Tu brīnies, mīļā? — viņš iesāka. — Ho-ho! Tavu tēvu sita? Nebrīnies! Viņu sita nevis pirmoreiz, bet četrdesmit pirmo! Laiks pierast!

Ilka satvēra tēvu aiz rokas un, viscaur drebēdama, pieplaka pie viņa.

—    Ai, cik es laimīgs! — sacīja Cvībušs, pūlēdamies, lai asinis no viņa sejas neuzpilētu Ilkai uz galvas. — Cik es laimīgs! Kā man pateikties viņas gaišībai! Mana vijole vesela! Es nesatriecu savu vijoli!

Un, paķēris vienā rokā arfu, bet ar otru aptvēris Ilkas plecus, Cvībušs ātri soļoja atpakaļ uz aleju.

II

Tai pašā brīdī, kad parādīsies alejas gals, kas iziet uz stepi, var sākt kreisajā pusē skaitīt skābarža kokus. Starp astoto un devīto skābardi pieredzējusi acs var pamanīt kādreizēju, bet tagad aizaugušu taciņu. Šī taciņa vijas līču loču uz baznīciņu, pie kuras rodams ūdens. Cvībušam bija zināma šī taciņa. Viņš noskaitīja līdz astoņi un pagriezās pa kreisi. Ilka viņam sekoja. Viņiem bija jālaužas cauri dadžu, savvaļas kaņepāju, suņstobru un nātru biezoknim. Nātres nežēlīgi dzēla viņiem rokas, kaklu un seju, bet tvanīgā kaņepāju un suņstobru smarža neļāva elpot. Cvībuša un Ilkas plecus apklāja tīmekļi. Timekļos ķepurojās un svaidījās zirneklīši, lielās mušas un sienāži. Lielie zirnekļi izdarīja neparastus salto moitale no viņu pleciem zālē. Mūsu ceļotājiem bija jātraucē miers tūkstošiem dzīvu radību.

Baznīciņa pacēlās ar augstu zāli aizaugušā norā ceturtdaļstundas gājiena atstatumā no alejas. Tā bija bikli uzslējusies virs zāles, noplukuši, ar sūnām, balandām un efejām apaugusi baznīciņa. Uz saulē aprū

sējušā, konusveidīgā, gludā jumta atradās augsts bronzas krusts. Sis krusts ari bija Cvlbuša ceļa zvaigzne.

—    Ja strautiņš būs izžuvis, — Cvībušs teica, — tad likteņa dāvana būs daudz Jaunāka par velti, ko mums pasniedza viņas gaišība. Manas iekšas ir tik sausas kā pergaments.

Bet strautiņš nebija izžuvis. Kad Cvībušs un Ilka piegāja pie baznīciņas un noņēma no pleciem tīmekļus, viņus apņēma svaigums un bija dzirdama burbuļošana. Cvībušs plati pasmaidīja, nolika arfu un vijoli uz baznīciņas kāpnēm un sāka ātri soļot ap baznīciņu, ar savām īsajām kājām veidodams spirāli.

—    Burbuļo . .. bet kurā pusē, velns parauj? — viņš iesmējās. — Strautiņ, kur tu esi? Kā lai tiek pie tevis? Ai, muļķīgā atmiņa! Esmu dzēris no tevis, strautiņ, reizes divas un, nepateicīgais cilvēks, aizmirsis, kur tu esi! Es pazīstu sevī cilvēku! Mēs neaizmirstam nekā, atskaitot savus labvēļus! Ai, ļaudis! Ha-ha …

Ilka, kurai bija labāka dzirde, varētu norādīt, kurā pusē čalo strauts, ja nebijis tā briesmīgā apvainojuma, ko tik nesen bija piedzīvojis viņas vecais un, pēc viņas domām, slimais tēvs. Viņa mehāniski sekoja tēvam, nekā neredzēdama, nedzirdēdama un nesaprazdama. Viņa nemaz nedomāja par nogurumu un slāpēm. Visu pārvarēja spēcīgais, jaunavīgais, taisnīgais naids. Viņa gāja, raudzījās zemē un kodīja augšlūpu.

Būdams ar vienu ausi kurls, Cvībušs veidoja spirāles tik ilgi, kamēr uzkūlās tādai vietai, kur jau skaidri bija sadzirdama barga rūkoņa un zem kājām sajūtama mīksta, valga zeme.

—    Strautam jābūt zem liepām! — Cvībušs teica. — Te tā ir, viena liepa. Bet kur vēl divas? Te bija tieši trīs, kad es pirms desmit gadiem šeit dzēru ūdeni… Nocirtuši! Nabaga liepiņas! Kādam tās ievajadzējušās. Bet tur jau ir meklētais… Sveika būšana! Dzeram, Ilka, uz tavu veselību!

Cvībušs nometās ceļos, aizsvieda sāņus cepuri un ar kvēlojošo seju pieplaka saltajai, mirdzošajai ūdens virsmai . . . Ilka mehāniski nometās uz viena ceļgala un sekoja tēva paraugam. Cvibušs dzēra ar muti un acīm. Viņš redzēja ūdenī savu asinīm notriepto seju un, vērdamies asinsizplūdumos un skrambās, gudroja piemērotu asprātību. Bot asprātība bija izlidojusi no galvas, un ūdens plūda no mutes atpakaļ, kad viņš spoguļvirsmā līdzās savai sejai ieraudzīja Ilkas seju. Viņš mitējās dzert un pacēla galvu.

—    Ilka! — viņš sadrūmis sacīja. — Dzirdi, meitenīt? Rimsties ņirgt zobus! Tu neesi suns! Man tas nepatīk! Neesi muļķe!

Ilka pacēla galvu un pārlaida mitro plaukstu sev pār pieri.

—    Man tas nepatīk! — Cvībušs runāja tālāk. — Atmet savu muļķīgo paradumu ņirgt zobus katra nieka dēļ! Esi prātīga! Kāpēc skaisties? Tu esi bāla kā mironis un drebi! Pielūko, muļķīte, ka nenomirsti aiz niknuma! Rimsties! Nu! . . .

—    Es nevaru … Nevienam, Cvībuštēt, nav tiesības sist tev pa seju. Nevienam!

—    Tiešām? Vai es to nezināju? Arī pats zinu! Ne pa seju, ne pa muguru, ne pa vēderu … Bet ko tad tu gribi?

Ilka vēlreiz pārlaida plaukstu pār pieri un čukstēja:

—    Es gribu, lai neviens nedrīkstētu tev sist. Es gribu … es gribu viņai atriebties.

Cvībušs izdvesa svilpjošu skaņu, noliecās pie ūdens un sāka mazgāt seju. Nomazgājies viņš noslaucījās savās rokās un teica:

—    Aplamības, Ilka! Dzer, ja neesi vēl padzērusies, un iesim pie saviem instrumentiem. Pietiek pļāpāt muļķības!

Cvībušs saņēma liku aiz rokas un, pabraucīdams vēderu, devās uz baznīciņu.

—    Iekām dusmosimies, labāk apskatīsim baznīciņu! — Cvībušs ieteica.

Daudz zaļu un pelēku ķirzaku metās šķirbās un zālē, tiklīdz Cvībušs un Ilka piegāja pie baznīciņas. Ar sarūsējušiem krampjiem nostiprinātās baznīciņas durvis bija cieši aizsistas dēļiem. Virs durvīm uz gluda koka dēļa bija piestiprināti vara burti. Burti, protams, bija latīņu. Cvībušs izlasīja un pārtulkoja Ilkai: «Francisks Goldaugens — 1806. Garāmgājēj, lūdz, lai svētie eņģeļi saglabā viņa dvēseli paradīzei!» Stikli divos logos bija

izdauzīti. Stiklu lauskas, kas rēgojās pussatrunējušajos rāmjos, laistījās varavīksnes krāsās. Trešais logs bija aizbāzts ar miežu kūli. Logi bija īsta tīmekļu un putekļu valstība.

—    Francisk Goldaugen! — Cvībušs iekliedza logā.

—    Goldaugen! — atbalss attrauca.

—    Francisks Goldaugens ir tagadējā grāfa vectēva brālis, — Cvībušs sacīja, pievēršoties Ilkai. — Tūkstoš astoņsimt sestajā gadā, atgriežoties no satikšanās, šai pašā vietā viņu nogalināja viņa vecais kambarsulainis, kas atriebās par savu meitu. Tā runā viena daļa cilvēku; bett citi saka, ka viņš sakāvies ar savu krustdēlu kāda skuķa dēļ un ticis nonāvēts. Lai nu kā, bet kambarsulainis pakārts šai vietā. «Tev nebūs nokaut,» saka tā kunga bauslis, Goldaugenu mājās, mežos un dārzos turpretim nebija zināmi dieva baušļi. Paraugies, Ilka, pa logu . .. Vai redzi svēto Francisku? Seja dzeltenzaļa, baisma… Tagad šis attēls apsūbējis, bet senos laikos tas bija labi redzams un šausmināja stulbus cilvēkus un sievietes. It sevišķi drausma šī seja bija tad, kad tās priekšā, kā tagad atceros, dega zila lampiņa … Arī man pār muguru skrēja šermuļi, kad vēros šai sejā. Galvenais ir tas, manu meitenīt, ka mākslinieks, kas gleznoja šo attēlu, aizbēga, darbu nepabeidzis. Viņš neizveidoja kreiso aci, un tāpēc arī labā acs izcēlās tik stipri un dūrās mūsu māņticīgajās acīs. Arī seja nebija pabeigta. Bija tikai pagleznojums, — tā mākslinieki saka. Gleznotājs aizbēga tāpēc, ka iemīlējās grāfienē. Dīvainis saskatīja viņā neieņemamu cietoksni. Stulbenis! Viņam vajadzēja tikai likt grāfienei saprast, un tā būtu uzkārusies viņam kaklā. Sievietes vienmēr ir vāji radījumi. Viņas neatkāpjas no vīrieša tad, kad galvenais ir tas, kas tev nav jāzina, mana nevainība.

Cvībušs apklusa un uzlūkoja liku. Ilka neklausījās viņā. Meitene raudzījās zemē, ar lūpām kaut ko čukstēja un kustināja pirkstus, it kā sarunādamās pati ar sevi. Cvībušs izdvesa svilpjošo skaņu un nogrima domās.

—    Paklau, rudā! — viņš teica, saraucis uzacis.

— Man tas nepatīk! Tu atkal sāc ņirgt zobus! Nāc, atsēdīsimies!

Cvībušs un Ilka apsēdās uz karstajām baznīciņas kāpnēm.

—    Kur tev galva, meitenīt? — Cvībušs turpināja, vērdamies meitas bālajā sejā. — Kāpēc tu nespried loģiski? No koka nevar iztaisīt tēraudu, no lupatām izliet zvanu. Žurka nevar dzemdēt gulbi. No tās sievietes, kas dzimusi no zināmas cilvēku sugas, nav iespējams sagaidīt, lai viņa rīkotos kā eņģelis. .. Viņas vectēvi un tēvi ir vilki; vai tad pretēji dabas likumam viņa var piedzimt par jēriņu? Arī viņa ir vilks! Vilks no galvas līdz papēžiem! Būdama vilku sugas, viņa nevarēja citādi rīkoties … Ko tad tu vēl gribi? Mācīt vilkiem ēst sienu nav mūsu pienākums … Spried loģiski! Viņa ir dzimusi baronese Heilenštrāla; bet kas ir Heilenštrāli? Tie paši Goldaugeni. Pirmais Heilenštrāls bija Artūra Goldaugena ārlaulības dēls. Barona titulu viņš ieguva trīsdesmit gadu kara laikā tikai tāpēc, ka bija rados ar Goldaugeniem. Tad Goldaugeni apprecējās ar Heilenštrāliem, pēc tam otrie precēja pirmos un tā tālāk. Galu galā radās divas dzimtas, kas ne ar ko neatšķiras viena no otras. Ko tad tu gribi? Vai tikai tu negribi, lai tanī laikā, kad Goldaugens kaujas, Heilenštrāls līstu pie tevis bučoties? Hm … nē, mana mīļā! Skaisties uz vilkiem par to, ka daba viņiem devusi asus zobus, var tikai tādi nezinīši kā tu.

Cvībušs brīdi klusēja un runāja tālāk:

—    Bet, ka te liela loma dabai, ļoti labi redzams no Goldaugenu vēstures. Pirmais Goldaugens parādījās krusta karu norietā. Viņu sauca par Zeltacaino Vampīru. Mati uz viņa galvas un bārdā bija melni kā ogle, bet uzacis un skropstas gaišas. Šā dabas untuma dēļ viņu arī nosauca par Goldaugenu [1] . viņa zelta acīs, sacīts vēsturē, līdzās izcilam prātam vīdēja lūša viltības un veiklības mistrojums ar izsalkuša sniega leoparda asinskāri. Tas bija traks suns šā vārda visļaunākajā nozīmē. Viņš rija cilvēku asinis tikpat viegli kā mēs ūdeni, pirka un pārdeva cilvēkus ar Jūdasa nekaunību. Nodedzināt ciematu viņam bija daudz vieglāk nekā mums izpīpēt cigāru. Viņš dedzināja un sajūsmināts lūkojās liesmā. Kad uzvarētāji ar Buljonas Gotfrīdu priekšgalā pirmoreiz skaitīja lūgsnas pie tā kunga kapa, viņš skraidīja pa Jeruzalemes apkārtni un dūra uz pīķiem saracēņu galvas. Arī šai lielajā brīdī viņš palika sev uzticīgs! Viņam, sacīts arhīvā, kvēli gribējās pielūgt dievu, bet traka suņa instinkts aizrāva viņu uz otru pusi, uz postīšanu, uz asinīm. Tā ir briesmīga kroplība, mana mijā! Nedrīkst domāt, ka zeltacainais cilvēks būtu vainīgs savā kroplumā. Cilvēks nespēj pats nokļūt līdz tik šaušalīgām nekrietnībām, tāpat kā viņš nespēj aizdomāties līdz sestajam rokas pirkstam. Vainīga ir daba. Tā piešķīrusi viņam vilka smadzenes. Zeltacainajam piedzima dēls, kas atšķīrās no tēva tikai ar to, ka viņam nebija zelta acu… bet kroplību mantoja arī viņš: mazdēlam bija zelta acis un tā pati kroplība. Un tā tālāk. Tagadējam grāfam nav zelta acu. Pagājušajā gadā nomira viņa dēls, zeņķis, kam bija zelta acis. Un tā zelta acis mantoja katrs otrais pēcnācējs, bet kroplība kļuva par katra īpašību. Goldaugeniem, kā redzi, mana mīļā, ir tikpat grūti atbrīvoties no vilka smadzenēm kā no zelta acīm. Nu, spried tagad, mana mīļā, vai tā skaistule bija spējīga neuzšaut man pa lūpām? Daba guva virsroku pār saprātu, un viņai nebija iespējams rīkoties citādi!

—   Tie visi ir meli, tēt! — iespiedzās Ilka, piespērusi kāju. — Tu melo! Tavām lāpām nav nekādas daļas gar viņas kroplumu, gar viņas dabu! Tā nav mūsu darīšana! Tu visu to saki tāpēc, ka man ir kaitīgi dusmoties. Bet es viņai parādīšu! Es viņai ne . . . nepiedošu! Lai dievs mani soda, ja es viņai piedošu šo aizvainojumu!

—   Lai nu kāds cits, bet ne tu, jēriņ, tā dižoties! Jēriņam dižoties iepretim vilkam — tas nozīmē tikai veltīgi šķiest vārdus . . . Labāk cietīsim klusu!

Ilka piecēlās, uzmeta uz pleca arfas siksnu un ar zodu norādīja uz taciņu.

—    Vai tad atpūsties negribi? — tēvs vaicāja.

Ilka klusēja. Cvībušs uzcēlās, paņēma vijoli padusē, nokrekšķinājās un sāka so|ot uz aleju. Viņš bija radis Ilkai pakļausit.

Pēc stundas viņi jau gāja, tikko vilkdami nogurušās kājas pa putekļainu, karstu ceļu. Viņiem priekšā, aiz zilgo biržu un dārzu joslas, balti zaigoja mazas ungāru pilsētiņas baznīcu torņi un rātsnams. Kreisajā pusē rēgojās glīts Goldaugenu ciematiņš.

—    Kur ir tiesa? Te vai tur? — Ilka jautāja, rādīdama uz pilsētu un ciematu.

—    Tiesa? Hm . .. Tiesa ir kā pilsētā, tā ciematā. Pilsētā, manu zelta gabaliņ, tiesā pilsētniekus, bet ciematā goldaugeniešus …

Ilka apstājās un pēc īsām pārdomām devās pa ceļu, kas veda uz ciematu.

—    Kurp tad tu? Kādēļ? — Cvībušs jautāja. — Ko tu tur darīsi? Lai dievs tevi pasarga iet pie šiem zemniekiem!

—    Es, Cvlbuštēt, eju turp, kur tiesā goldaugeniešus.

—    Kālab? Dieva dēļ! Tu esi bez prāta, manu sirsniņ! Pilsētā mēs varam paēst pusdienas un iedzert alu, bet ko mēs te iesāksim?

—    Ko iesāksim? Ļoti vienkārši. Mēs tiesāsimies ar to nekaunīgo nelieti!

—   Tu esi muļķe, meitiņ! Traka kļuvusi! Tu esi zaudējusi ikkatru spēju domāt, dūjiņ! Vai tu varbūt joko?

—    Es nejokoju, tēt! Es pat brīnos, kā tu ar savu patmīlību vari izturēties pret šo apvainojumu tik aukstasinīgi! Ja gribi, dodies uz pilsētu! Es pati iešu uz tiesu un pieprasīšu, lai viņu soda!

Cvībušs paraudzījās Ilkai sejā, paraustīja plecus un devās pakaļ nepaklausīgajai meitai murminādams, žestikulēdams rokām un izdvesdams svilpjošas skaņas.

—    Muļķe tu esi, Ilka! — viņš teica nopūzdamies, kad viņi gāja pa tiltu pāri upei. — Muļķe! Nosauc mani par plikpaurainu velnu, ja neiziesi no šā ciemata ar garu degunu! Atvaino mani, meitiņ, bet, goda vārds, tev šodien ir tikpat daudz prāta kā aitai!

Viņi pārgāja pāri tiltam un iegāja ciematā. Ielās nebija nevienas dzīvas dvēseles. Visi bija nodarbināti uz lauka vai dārzos. Ilgi viņiem bija jāklejo pa ciematu un jāraugās visapkārt, kamēr pretim pagadījās maza večiņa, sarukusi kā sakaltusi melones miza.

—    Atļaujiet jautāt, — Ilka griezās pie vecās, — kur te dzīvo tiesnesis?

—    Tiesnesis? Mums, jaunkundz, ir trīs tiesneši, — vecā atbildēja. — Viens no viņiem sen vairs nevienu netiesā. Viņš guļ, triekas ķerts, jau desmit gadu. Otrs tagad nestrādā savu darbu, bet dzīvo kā muižnieks. Viņš apprecējis bagātnieci, dabūjis pūrā zemi, — vai viņam vairs laika domāt par tiesu? Bet arī viņš jau ir vecs… Apprecējās pirms gadiem piecpadsmit, kad man nomira vecākais dēls, lai dievs mielo viņa dvēseli …

—    Bet trešais? Kur dzīvo trešais?

—   Trešais? Trešais vēl tiesā … Bet arī nekur vairs neder.. . Večukiņš! Viņam laiks kapā gulēt, nevis kautiņus izšķirt. .. Viņš dzīvo … Vai redzat zaļo lieveni? Redzat? Nu, tur jau viņš dzīvo . ..

Cvībušs un Ilka pateicās vecajai un devās uz zaļajām lievenēm. Tiesnesi viņi sastapa mājās. Viņš stāvēja savā pagalmā zem veca, kupla zīdkoka un ar spieķi sita zemē melnās, pārgatavojušās ogas. Viņa lūpas un zods bija nokrāsoti mēļā, zilā un tumšsarkanā krāsā. Mute pilna. Tiesnesis košļāja lēnāk par vēršiem, kam apnicis atgremot savu gremokli.

Cvībušs noņēma cepuri un palocījās tiesnesim.

—    Iedrošinos apgrūtināt jūsu godību ar vienu vienīgu jautājumu, — viņš teica. — Vai jūs būtu tiesnesis?

Tiesnesis pārlaida acis saviem nelūgtajiem viesiem un, norijis gremokli, sacīja:

—    Esmu tiesnesis, bet tikai līdz pusdienām.

—    Un jūs būtu jau paēdis?

—    Nu jā … Es ēdu pusdienas pustrijos … To jums vajadzētu zināt. Svētku dienās es ēdu pusdivos.

—   Pieņus venter non sludet libenter, jūsu godība! He-he-he … Jums labpatīk runāt patiesību. Bet, jūsu godība, nav likuma bez izņēmuma!

—    Man ir… Šai gadījumā es neatzīstu izņēmuma… Es tiesāju cilvēkus tikai tad, kad man tukšs vēders, vecais, kad vismazāk esmu disponēts uz sentimentalitāti. Pirms desmit gadiem es mēģināju tiesāt pēc pusdienām … Un kas iznāca? Zini, kas iznāca, vecais? Es piespriedu sodu par vienu pakāpi zemāk … Bet tas ne vienmēr ir taisnīgi! Bet tu taču esi tik resns kā simtspaiņu muca! Tu droši vien daudz ēd? Un vai tev nav par karstu nest tik daudz liekas gaļas? Bet kas tā par meiteni?

—    Tā, jūsu godība, ir mana meita . . . Viņa jau nāk pie jums kā lūdzēja.

—    Hm … Tā… Panāc tuvāk, skaistulīt! Ko tev vajag?

Ilka tuvojās tiesnesim un drebošā balsī izstāstīja viņam visu to, kas bija noticis grāfu Goldaugenu pagalmā. Tiesnesis uzklausīja viņu, pavērās Cvībuša lūpās, pasmaidīja un jautāja:

—    Ko tad tev, skaistulīt, vajag?

—    Es gribu, lai jūs sodītu šo sievieti! …

—    Tā . . . Labi… Ar lielu prieku! Tūlīt mēs ietupināsim viņu cietumā… Paklau, vecais, — tiesnesis griezās pie Cvībuša. — Kur tu esi radījis šo daiļaviņu, uz mēness vai zemes virsū?

—    Zemes virsū, jūsu godība! Uz mēness nav sieviešu, jūsu godība, un tāpēc diez vai tur iespējams izdzert glāzi vīna uz nedēļnieces veselību!

—    Ja zemes virsū, kāpēc tad viņa nezina, ka … Kādi gan jūs esat muļķi, kungi! Ak, kādi muļķi! Jūs esat tiklab muļķi, kā dīvaiņi.

—    Kāpēc gan? — Ilka jautāja.

—    Laikam tāpēc, ka nav smadzeņu … Goldaugeni mani baro un dzirda, un es viņus tiesāšu?! Ha-ha-ha! Goldaugeni ir grāfi, bet viņa ir meita čigānam, vājam vijolniekam, kas jānoper par to, ka slikti spēlē vijoli! Dīvaiņi! Nē, jūs neesat dzimuši zemes virsū! Vai tad viņa gribēs ar tevi tiesāties? Viņa uzzīmēs uz pavēstes, ko es viņai nosūtīšu, ģīmi ar lielu degunu un nometīs to zem galda! Un kur tavi liecinieki? Strādnieki? Lika drusku pagaidīt! Viņi nav tādi miljonāri, lai atteiktos no maizes kumosa! Ha-ha-ha! Atradusi, ar ko tiesāties! Jocīgā meiča! Nē, neniekojies, skaistulīt! Tas tiešām ir sāpīgi … bet ko lai dara? Plašā pasaule nav pārtaisāma!

—    Bet ko tad lai iesāku?

—    Iedod lupatu savam tēvam, lai viņš apsien sev lūpu. No mušām brūcīte var uztūkt. . . Nopērc svina plāksteri.. . Tikai to es varu ieteikt… Vai dot tev vēl vienu padomu, daiļaviņ? Lūdzu! Ņem savu resno papuci zem rokas un ej projām . . . Man netik skatīties uz muļķiem! Turieties tālāk no netaisnīgā tiesneša, bet man dodiet iespēju ar jums nesarunāties.

—    Bet ko tad lai iesāku? — Ilka atkal jautāja, lauzīdama pirkstus.

—    Hm… Vai gribi trešo padomu? Lūdzu! Kļūsti tāda pati grāfiene kā viņa. Tad tev būs pilnīga tiesība ar viņu tiesāties! Pilnīga tiesība! Ha-ha-ha! Kļūsti par grāfieni! Goda vārds! Tad tu tiesāsies ar viņu pēc sirds patikas! Neviens un nekas netraucēs! Tomēr… ardievu! Man nav laika! Atstājiet mani! Kamēr tu neesi grāfiene, man vēl ir tiesība tik nesmalkjūtīgi dzīt tevi tālāk no mana pilnā vēdera un laiskās mēles! Marš, vecais! Neaizmirsti nopirkt svina plāksteri!

Tiesnesis novērsās un ķērās pie ogām. Cvībušs un lika izgāja no pagalma un devās uz tiltu. Cvībušam gribējās palikt un atpūsties ciematā, bet netikās rīkoties pretēji Ilkai. . . Viņš vilkās pakaļ meitai, nolādēdams izsalkumu, kas žņaudza vēderu. Izsalkums neļāva viņam skaidri domāt…

—    Vai mēs, meitiņ, iesim uz pilsētu? — viņš vaicāja.

Ilka neatbildēja. Kad viņi iegāja birzī, ka? piederēja Goldaugenu zemniekiem, Cvībušs vaicāja:

—    Vai tu, Ilka, dusmojies? Kāpēc tu neatbildi uz manu jautājumu?

Ilka neatbildēja, tikai sagrīļojās un saķēra galvu.

—    Kas tev kait, meitiņ?

Meitiņa apstājās un pievērsa tēvam seju. Seju izkropļoja nelāgs, ļauns smīns. Zobi bija atņirgti kā sunim …

—    Dieva dēļ, kas tev kait?

Ilka pacēla uz augšu rokas, atmeta galvu un plati atvēra muti… Birzi pāršalca ass krūšu balss kliedziens. Lielas asaras straumēm plūda no apvainotā tēva meitas zilajām acīm . . . Ilka raudāja un smējās.

—    Kas tev kait? Vai tad var tā skaisties?

Cvībušs apraudājās un sāka skūpstīt savu meitu.

—    Vai tad tā var? Sēdies, Ilka! Dieva dēļ, sēdies! Nu, apsēdies jel!

Cvībušs uzlika savas lielās, nosvīdušās rokas uz viņas pleciem, kas raustījās elsās, un nospieda tos uz leju.

—    Sēdies! Mēs pasēdēsim ēnā, un tu nomierināsies! Iesim zem tā vītola! Un te arī strauts! Vai gribi ūdentiņu? Vītoli allaž aug pie ūdens. Kur ir vītoli, tur jāmeklē ūdens! Apsēdīsimies!

Cvībušs aiznesa liku pie vītola, salieca viņas ceļus un apsēdināja viņu zālē. Elsas kļuva aizvien stiprākas un stiprākas . . .

—    Apmierinies, manu meit! Vai tad mums ir tiesība tā apvainoties? Vai tad mēs neviena neaizvainojam? Vai tu vari galvot, ka tavs tēvs nekad nav nesodīts neviena apvainojis? Esmu apvainojis! Man šodien tikai atmaksāja.

Atskanēja šāviens. Aizķerdamies aiz zariem, švīkstēdams, spārnus vēcinādams, no vītola nokrita putns un uzvēlās Ilkai uz priekšauta. Tā bija jauna ērgliene. Viena skrots bija ķērusi aci, otra sašķaidījusi knābi…

—    Palūkojies, mana mīļā! Līdz ar šo putnu stipri apvainota daba … Šis apvainojums ir daudz lielāks par mūsējo. Daba pacieš … Nesoda taču, neatriebjas …

Iečabējās krūmi, un Cvībušs ieraudzīja savā priekšā staltu, ārkārtīgi skaistu gara auguma vīrieti ar lielu pilnbārdu un melnīgsnēju seju. Viņš vienā rokā turēja medību šauteni un otrā salmu cepuri platām malām. Ieraudzījis savu medījumu glītas, raudošas meitenes klēpī, viņš apstājās kā sastindzis.

—    Starp citu, tas cilvēks jau sodīts! — Cvībušs teica. — Stipri sodīts! Viņa grēki nobālē pret to sodu, kādu viņš izcieš. Iepazīsties, Ilka, ar grāfu Vuniču, baronu Zainicu. Sveicināti, grāf un baron! Kas jūs esat vairāk, grāfs vai barons? Jusu velnišķi skaistajā augumā ir daudz kā viena, tā otra … Lūk, tur ir jūsu medījums! Mana meita notur dvēseles aizlūgumu par to.

Barons Artūrs fon Zainics ir gadus divdesmit astoņus vecs — ne vairāk, bet pēc izskata jau pāri trīsdesmitiem. Viņa seja vēl ir skaista, svaiga, bet šai sejā pie acīm un ap muti var atrast grumbas, kādas mēdz būt jau padzīvojušiem un daudz pārcietušiem cilvēkiem. Skaisto, melnīgsnējo seju izvagojusi jaunība ar savām neveiksmēm, priekiem, bēdām, dzīrēm, izvirtību. Acīs pārsātinātība, smeldze … Lūpas savilktas padevīgā un tai pašā laikā zobgalīgā smaidā, kas kļuvis viņam par parašu . . . Barona fon Zainica melnie mati ir gari un vijas cirtās. Tie atgādina jaunas institūta audzēknes matus, kad tā vēl nav sākusi pīt matus bizē. Artūrs reti mazgājas un tāpēc kā mati. tā vina kakls ir netīri un laistās saulē. Viņš ģērbies nevis grezni, bet vienkārši.. . Viņa apģērbs ir bez pretenzijām un visai nenoteikts. . . Netīrā krekla ankaklīte liecina, ka barons neseko modei. Tādas apkaklītes valkāja pirms četriem gadiem. Kaklasaite melna, apdilusi un tāda kā lentīte; tās mezgls sasiets neglīti un uz ātru roku, noškiebies uz vienu pusi un draud atraisīties … Žakete un veste ir krāšņas: notraipītas, bet jaunas. Šūtas no dārgas, pelēkas drēbes, kas austa no vislabākās kazu vilnas. Nobružātās, jau sen savu laiku nodzīvojušās zīda bikses cieši iekļauj viņa muskuļainās gūžas un virs ceļgaliem ļoti skaisti iegulst augsto, spožo zābaku krokās. Zābaku papēži nošķiebušies un pa pusei nodiluši. Pa kazas vilnas vestīti stiepjas jaunmetāla važina. Pie važiņas niestiprināti seši zelta medaljoni, zelta stārķis ar briljanta acīm un maza. ļoti smalki darināta medību šautene ar zelta stobru un platīna laidi. Uz šīs šautenītes laides var lasīt: «Baronam Artūram fon Zainicam. Vaistafas un Sāļokalnu mednieku biedrība.» Nejautājiet baronam, cik pulkstenis. Važiņas galam kabatā piestiprināts nevis pulkstenis. bet atslēga un alvas svilpe.

Baronu Zainicu dzimta nevar lielīties ar senu izcelšanos. Tās sākums rodams tagadējā gadsimta sākumā, ne agrāk. Pie Artūra glabājas «Baronu fon Zainicu vēsture», maza brošūriņa, ko viņos laikos Artūra tēvs Kārlis pasūtījis kādam iebraucējam, mācītam zviedru garīdzniekam. Pakalpīgais mācītājs paņēmis lielu naudu un, sacerēdams laipno baronu ciltskoku, nav taupījis ne papīra, ne patiesības. Ciltskoku viņš atvasinājis no vienpadsmitā gadsimta. Šai brošūriņai, protams, daudzi noticējuši; noticējuši it sevišķi tie, kam nav bijis vajadzības kontrolēt mācītāju. Bet Zainiciem nācies sarkt savas brošūras dēļ, kad kāda ļoti pakalpīga ilustrēta avīze, vēlēdamās pielabināties, iespiedusi viņu ģerboni un ciltskoku, līdzīgāku īstajam nekā tas, par ko samaksāts mācītājam. Pirmais barons Zainics bijis vienkāršs muižnieks, apprecējies ar baņķiera — kristīta ebreja meitu. Tas bijis višādā ziņā niecīgs cilvēks, pielīdējs, mūžīgi izsalcis, kas mīlējis naudu vairāk par visu pasaulē. Viņš būtu savu mūžu nodzīvojis neievērots un uz visiem laikiem pagaisis cilvēku atmiņā, ja vien liktenis tam vēlīgi un pastāvīgi nesmaidītu … Pirmajam Zainicam bijuši divi brāļi. Viens no tiem, jezuīts, lasījis kaut kādā universitātē lekcijas fizikā un pats savām rokām izcirtis sev ceļu uz kardināla krēslu. Otrs brālis bijis galma dzejnieks un galma ārsta znots. Ar šo divu brāļu stipro protekciju un sievastēva baņķiera naudu, kā arī plašajiem naudas sakariem barona diploms fon Zainicam nav maksājis tik daudz pūliņu kā tam pirmajam Zainicam, par kuru melsis zviedru mācītājs. Otrs Zainics, Artūra vectēvs, karojis pie Austerlicas un nomiris, būdams kara akadēmijas profesors. Šis Zainics bijis sava tēvoča kardināla līdzinieks un, tāpat kā viņš, vairāk kabineta cilvēks nekā kareivis vai muižnieks. Artūra tēvs atgādinājis pirmo Zainicu. Tas arī bijis nenozīmīgs, nepievilcīgs, gluži nevērtīgs cilvēks. Maz izglītots, aprobežots, vājš tiklab fiziski, kā garīgi — viņš spraudis sev par mērķi sadragāt driskās visu to, ko smaidošais liktenis piešķīris viņa vectēvam un tēvam. Uzdevums tomēr nav izrādījies no vieglajiem. Barona Zainica īpašums neaizņem nekādu mazo platību. Dzelzceļš šķērso to divās vietās. Ar saviem dārziem, vīnogulājiem un augsni to uzskata par vienu no bagātākajām un krāšņākajām muižām. Zirgaudzētava un vilnas fabrika, kopā ņemot, vien jau deva baroniem divus tūkstošus četri simti franku dienā, bet par pārējo nemaz nav ko runāt. Izšķiest tādu bagātību nav viegls uzdevums, bet Kārlim fon Zainicam bija lieliski palīgi. Viņam palīdzēja saldkaire, neprašana nosvērti domāt, labsirdība un viņa… dēls. Viņš līdz pašam sava mūža galam nebeidza mīlēt sievietes. Viņš mīlēja izmisīgi, neprātīgi, nedomājot un neapstājoties nekādu šķēršļu priekšā. Sievietes bija viņa galvenais izdevumu postenis, bez tā viņam diez vai izdotos izšķiest visu. Vīnē viņam kādu laiku bija mīļākā. Pie šīs mīļākās viņš brauca ekstravilcienā ar milzu baru saldkāru liekēžu, kas dzēra tikai šampanieti. Ar katru vilcienu mīļākajai veda dāvanas, kas pārsteidza ar savu krāšņumu un pārāk daiļrunīgi vēstīja par barona neprātu. Viņš dāvināja ģimenes rotas, dārgus zirgus, vekseļus . . . Viņa Vīnes mīļākās istabene saņēma tūkstoš franku mēnesī, un viņai bija katram gadījumam savi zirgi. Pēc ekstravilcienu pienākšanas un pirms atiešanas tika sarīkotas Lukulla pusdienas. Prāgā bija otra mīļākā, Budapeštā trešā utt. Sievietes viņu dievināja un, protams, vairāk par dāsnumu nekā par ko citu. Tas daudzums anekdošu, ko vēl līdz šim laikam stāsta par Kārli fon Zainicu. vislabāk raksturo šo dievināšanu. No daudzajām anekdotēm atstāstīsim vienu.

Kādā no labāka i iem Vīnes teātriem debitēja jauna tikko teātra skolu beigusi aktrise. (Pašlaik viņa ir loti pasīstama aktrise, kas tēlo dramatiskas un traģiskas mātes un vecas sievietes.) Viņa bija jauna, glīta un tēloja lieliski. Teātris drebēja no aplausiem. Jau pēc pirmā cēliena viņai pasniedza pušķi, kas bija greznots ar ļoti dārgu nelaiķes baroneses fon Zainicas — Kārla mātes kakla rotu. Barons atdeva šo rotu tāpēc, ka tā bija viņam sānu kabatā un ar aso medaljona galu dūrās sānos. Pēc otrā cēliena dažas augsti stāvošas amatpersonas. kas šoreiz bija teātrī, devās aiz kulisēm izteikt debitantei savu apbrīnu. Augsto personu vidū bija arī fon Zainics. Aiz kulisēm viņš jutās kā mājās. Izdzēris pirmā mīlētāja ģērbtuvē glāzi šampanieša, viņš devās uz uzlecošās zvaigznes ģērbtuvi. Ģērbtuves durvis bija aizslēgtas. Viņš pieklauvēja.

—    Ko jūs darāt?! — augstie apmeklētāji brīnījās … — Jūs aizmirst&ties! Jūs aizmirstat, ka te nav cirks, nav operete . . . Nav salon madame Deleaux! Jūs esat velnišķi pārdrošs, baron!

—    Jūs domājat? Esmu tikai nepacietīgs … — barons atbildēja.

—          Bet viņa tūlīt iznāks! Vai tiešām jums nepietiks pacietības divām trim minūtēm?

—    Nepietiks.

—          Bet tas taču ir nepieklājīgi! Viņa varbūt tagad ģērbjas!

—          Varbūt, — atbildēja nepacietīgais barons un pieklauvēja pie durvīm vēlreiz.

—           Kas tur ir? — no ģērbtuves atskanēja jaunas sievietes balss.

—    Es! — barons atbildēja.

—    Kas j ūs esat?

—           Viens no jūsu talanta cienītājiem. Patiesību sakot, jūsu talantā es ne velna nesajēdzu, bet man saka, ka jūs brīnišķīgi tēlojot, un esmu pieradis ticēt ik vārdam. Atdariet!

—           Dīvaini… Es esmu ģērbtuvē! Ģērbtuvē nedrīkst ienākt! Bet kas jūs tāds esat?

—    Esmu barons Zainics. Man jārunā ar jums.

Balss ģērbtuvē atskanēja klusāk un ne tik droši:

—          Ļoti patīkami, baron … Bet es neesmu apģērbusies … Uzgaidiet piecas minūtes.

—          Man nav laika gaidīt. Pēc divām minūtēm es aizbraucu. Tūlīt vai nekad!

—    Nevar!

—           Kā vēlaties… Ardievu! Kas tur, velna milti, rausta mani aiz piedurknes?

Ap baronu bija sapulcējies bars debitantes cienītāju. Pūlis bija ārkārtīgi sašutis par barona nekaunīgo izturēšanos. Baronam pieprasīja, lai viņš atkāpjas no durvīm. Debitantes līgavainis, kas bija turpat pūlī, parāva viņu aiz piedurknes.

—          Papūlieties atkāpties no durvīm! — pielūdzēji uzsauca.

—           Bet, ja es neatkāpšos, kas tad būs? — vaicāja barons un ne vairs ar pirkstu, bet ar dūri piedauzīja pie durvīm.

—           Jūs, mademoiselle, laikam gribat, lai šie kungi man sarīko skandālu! — viņš pie durvīm sacīja debitantei. — Atdariet! Pēc pusotrām minūtēm es aizbraucu .. . Tūlīt vai nekad! Man, baronam fon Zainicam, patīk visu darīt tūlīt vai nekad! Vai jums labpatiks pieņemt baronu Zainiou, kam jārunā ar jums?

Debitante, kā redzams, svārstījās.

—    Ko jūs vēlaties? — viņa jautāja.

—      Ak velna milti! Ko es varu vēlēties?! Man nav laika pļāpāt! Bet es skaitīšu līdz trim. Ja jūs neatslēgsiet, kad pateikšu «trīs», es aiziešu, un jūs mani nekad neredzēsiet… Cik jums tomēr daudz pielūdzēju! To es manu pēc tiem kniebieniem, ko saņemu no viņiem mugurpusē un sānos . . . Nu, es sāku . . . viens . . . divi. . . Nu . .. nu …

Ģērbtuvē pie durvīm bija sadzirdami viegli soļi.

—    Trīs! — barons pateica.

Noklikšķēja atslēga. Durvis klusi atvērās. Baronam gar degunu no ģērbtuves aizšmauca glīta, smaidīga istabene. Barons paspēra soli uz priekšu, un viņa oža gremdējās smalkajās ģērbtuves smaržās. Aktrise stāvēja pie tumša loga, ievīstījusies šallē. Viņai līdzās bija tērps, kas jāapvelk … Vaigi piesarkuši. Viņa kvēloja aiz kauna …

«Ak dievs, cik viņa vēl nevainīga!» barons nodomāja un palocījies sacīja:

—      Lūdzu piedošanu! Pēc minūtes es aizbraucu. Un tāpēc…

Debitante pacēla acis uz baronu. Viņas acis bija pilnas ziņkāres. Viņa redzēja baronu pirmoreiz, bet bija tik daudz dzirdējusi par viņu, apmeklēdama vēl teātra skolu! Meitene sen jau pēc nostāstiem viņu dievināja.

—      Ko jūs vēlaties, baron? — viņa vaicāja, kādu brīdi smagnēji klusējusi.

—      Atvainojiet, mademoiselle, ka esmu tik neatlaidīgs, bet. . . Goda vārds, jūs man patīkat!

Debitante nodūra acis. Viņas vaigi vēl vairāk pietvīka.

—    Man nepatīk komplimenti, — viņa sacīja.

«Ak dievs, cik viņa nevainīga!» barons nodomāja un izteica:

—    Cik lielu algu priekšniecība jums piešķīrusi?

—         Vēl nav piešķīrusi, bet piešķirs. . . Cik — nezinu… Sākumā droši vien ne vairāk par diviem tūkstošiem dālderu …

—    Hm … Laba alga … Sākumam pietiek.

Barons apklusa un ieurbās acīm debitantā. Debitante aiz kauna un gaidām būtu vai zemē ielīdusi.

—    Ja atbrauksiet pie manis, — brītiņu klusējis, sacīja fon Zainics, — saņemsiet simt piecdesmit reizes vairāk.

Debitantes sārtie vaigi kļuva tik balti kā barona krekla audekls … Debitante iekliedzās, izpleta rokas un, kā simtiem lielgabalu grāviena apdullināta, uzreiz atkrita ar samtu apsistajā atzveltnī. Viņai uznāca histērijas lēkme. Fon Zainics palocījās un izgāja ārā. Kad ģērbtuvē ienāca istabene, debitante raudāja. Raudas bija aprautas, jauktas ar smiekliem. Istabene sabijās, izskrēja no ģērbtuves, un pēc brītiņa visi apkārtējie bija sadalījušies pulciņos. Pulciņi sačukstējās, iesāņus lūkojās ģērbtuves durvīs un nezināja, ko darīt: vai sašust par barona nekaunīgo rīcību vai arī… apskaust raudošās debitantes laimi? Līgavainis kā vājprātīgs ielauzās ģērbtuvē, nokrita viņai pie kājām un sāka vaimanāt:

—    Neraudiet, mana mīļā! Par šo apvainojumu viņš samaksās! Bet… kāpēc, velns parauj, jūs atslēdzāt šim dēmonam durvis?

Debitante piekļāva savu saraudāto seju baltajam līgavaiņa kreklam, uzlika rokas viņam uz pleciem un čukstēja:

—    Ai Zorž! Cik es laimīga! Cik mēs abi laimīgi! Viņš apsolīja simt piecdesmit reizes vairāk, bet mēs teātra skolā mācījāmies, ka barons fon Zainics prot turēt vārdu! Zēl tikai, ka viņš neglīts! Bet… Simt piecdesmit reizes vairāk!! Ej, mans draugs, palūdz, lai publikai paziņo, ka slimības dēļ nevaru turpināt izrādi!

Nākamajā dienā debitante saņēma no «dievinātā» fon Zainica algu par trīs mēnešiem uz priekšu…

Šī anekdote ir ticama, bet, cik tā pareiza, es nezinu.

Otrs barona izdevumu postenis bija kārtis. Zainics spēlēja ļoti reti. Kāršu spēle viņu garlaikoja. Bet, reiz apsēdies pie tās, viņš aiz garlaicības paspēlēja milzu

žūkšņus. Aiz garlaicības viņš arī izgudroja pats savu kāršu spēli. Viņa spēle bija pārāk vienkārša. Tā saucās «Melnie un sarkanie».

— Sarkana vai melna? — Zainics vaicāja savam partnerim, parādīdams kārts mugurpusi. — Ja uzminēsiet, būsiet laimējis, bet, ja neuzminēsiet, esmu laimējis es.

Kaut ko prātīgāku par šo spēli Zainics diez vai spēja izgudrot. Tomēr viņš divos vakaros paguva tanī pazaudēt Vuničas grāfisti, ko kādreiz Artūra vectēvs bija nopircis Galicijā. Vuničas grāfiste bija viņa pirmais jūtamais zaudējums.

Otrs zaudējums bija viņa sieva, baronese fon Zainica, ko viņš nonāvēja ar savu izturēšanos. Trešais zaudējums bija meita, svētule un idiote, kuru, lai uzlabotu savus sarežģītos apstākļus, viņš bija spiests izprecināt žīdu baņķierim, kas tīkoja iekļūt muižniekos. Barona Zainica īpašumu piemeklēja visnožēlojamākais liktenis. Tas bija par smiekla naudu ieķīlāts znotam baņķierim, kas ūtrupē to arī paturēja. Kārlis nobeidza savu mūžu ar to, ka neveiksmīgi šāvās (lode iestrēdza plecā), un nomira meitas un pāteru rokās, atstājis baņķierim «katram gadījumam» dažus vekseļus par solīdu summu.

Viņa dēlu Artūru pēc mātes nāves divpadsmit gadu vecumā nosūtīja uz Vīni un nodeva pansionātā. Pēc pansionāta, kur bija iemācījies runāt trīs valodās, viņš iestājās universitātē filoloģijas fakultātē. Drīz vien Artūrs pameta filoloģiju un iestājās matemātikas fakultātē. Šai fakultātē viņam veicās. Viņš saņēma prēmiju par labāko studenta darbu diferenciālrēķinos. Pabeidzis matemātikas fakultātes kursu, viņš atkal nodevās filoloģijas zinātnēm. Šī klaiņošana no vienas piestātnes uz otru varbūt arī beigtos ar kaut ko labu, ja nebijis to tūkstošu, ko viņš ik mēnesi saņēma pa pastu un no tēva pilnvarotajiem. Tūkstoši sagrozīja viņam galvu. Kad apnika vākt bibliotēku, par kuru Artūrs bija izdevis lielu naudu kopš iestāšanās universitātē, viņš pazaudēja pamatu zem kājām un sāka staigāt tēva pēdās . . . Viņš aizbrauca uz Parīzi. Tūkstošiem vēstuļu sāka lidot no Parīzes un Zainicu muižu

ar naudas pieprasījumiem. Kārlis bija labsirdīgs, un tāpēc neviena vēstule nepalika bez atbildes; ik atbildē bija čeki. Artūram par laimi, naudas sūtījumi, ko viņš saņēma no dzimtenes, ar katru mēnesi saruka aizvien mazāki un mazāki, pienāca Parīzē arvien retāk un retāk… Simti pamazām izspieda tūkstošus. Kopā ar paziņojumu par tēva nāvi Artūrs saņēma tūkstoš franku un svaiņa baņķiera vēstuli. Baņķieris rakstīja, ka aizsūtītais tūkstotis esot barona Artūra fon Zainica visa bagātība un ka viņam, Artūram, neesot vairs uz ko cerēt. . . Artūrs izlasīja vēstuli un tumši pietvīka.

Viņu pārņēma briesmīgs kauns tiklab sevis, kā sava tēva dēj. Viņš nopietni pārdomāja, un viņam uzmācās bailes par savu nākotni, ko viņš bija ar tādu mīlestību lolojis, universitātes solā sēdēdams. Viņš saplēsa gabalos svaiņa vēstuli un no visa spēka iesita sev ar dūri pa seju. . . Tūkstoti viņš gribēja izsviest pa logu, bet.. . neizsvieda. Un labi darīja. Sis tūkstotis viņam noderēja. Tas tika izdots, lai aizbēgtu no Parīzes parādiem. Viņa kreditori bija viesnīcu īpašnieki, augļotāji un, kas visapkaunojošākais, kokotes … Pēdējās dienas Parīzē viņš bija spiests nodzīvot uz kokotu rēķina… Viņš bēga uz dzimteni nodzēries, novazājies un noskrandis, bet, par laimi, ne galīgi. Viņa veselība nebija vēl iedragāta, un par apzinātu neģēli viņš ne reizes nebija kļuvis. Par laimi, Artūram bija elastīga daba. Vīnē viņš atkal pievērsās zinātnei un ar lielāku aizrautību nekā agrāk. Lai iegūtu maizes kumosu un nebūtu jādiedelē nauda no piederīgajiem, viņš sāka mācīt algebru kādā karaskolā un kļuva par divu lielu Parīzes laikrakstu korespondentu. Viņš nopelnīja mazliet arī ar dzejām, kuras ievietoja franču žurnālos. (Līdzīgi Fridriham Lielajam viņš necieta vācu valodu.) Sākās klusa, pieticīga, ciešama dzīve, diametrāli pretēja Parīzes dzīvei, tomēr tā neturpinājās ilgi… Tā tiķa sagandēta pašā interesantākajā vietā, proti, tai pašā zelta gadā, kad Artūrs kļuva par filozofijas doktoru un matemātikas zinātņu maģistru. Platajā ceļā liktenis aizlika viņam priekšā kāju. Pats to nemanīdams, viņš bija iekritis parādos. Kas reiz bijis bagāts, bet tagad ir nabags, sapratīs šo «nemanīdams». Artūrs

turklāt vēl apprecēja glītu viņā iemīlējušos nabaga muižniecīti. Viņš apprecējās tiklab aiz mīlas, kā arī līdzcietības. Precības pavairoja viņa izdevumus. Gribot negribot bija jāgriežas pie māsas. Artūrs aizrakstīja māsai vēstuli, kurā lūdza viņam pazinot, kādā stāvoklī ir viņu mātes muiža, un, ja tā nebūtu pārdota parādu dēj, piešķirt viņam kādu daju no tās ienākumiem. Turpat, starp citu, viņš lūdza māsu atsūtīt viņam uz Vīni viņa bibliotēku, ko māsa reiz bija paņēmusi glabāšanā. Kā atbildi uz šo vēstuli Artūrs saņēma no svaiņa telegrammu, kurā Artūrs tika lūgts nekavējoties atbraukt uz Zainicu. Artūrs aizbrauca. Kad viņš ieradās Zainicā, viņu palūdza iet kājām.

—    Pelcera kundzei, — viņam teica, — nepatīk riteņu klaboņa. Papūlieties aiziet līdz mājai kājām.

Artūru viesistabā sagaidīja svainis un māsa. Māsa sēdēja atzveltnī un raudāja. Svainis, viņam ienākot, iegrūda degunu laikrakstā . . .

—   Tas esmu es! — Artūrs viņiem teica. — Vai nepazīstat? . . .

—    Mēs redzam, — baņķieris atbildēja. — Jūs rīkojāties labi, ka paklausījāt mūs un atbraucāt. . . Mēs Joti priecājamies, baron, ka neesat vēl zaudējis spēju paklausīt… Vārds «paklausīgs» atgādina kaut ko verdzisku, bet atvainojiet . . . Tādiem kungiem kā jūs paklausība ir nepieciešama .. .

—    Es jūs nesaprotu, — pārsteigtais barons sacīja.

—    Māsa, par ko tu raudi? Brālis Artūrs atbraucis, un tu raudi. . . Atbildi jel kaut kā uz manu «labdien»! Pietiek raudāt!

—    Viņa, cienījamais kungs, — baņķieris teica,

—     apraudājās, tiklīdz mums pavēstīja, ka jūs braucat .. . Sēdieties … Jūsu māsai, paldies dievam, vēl ir krēsli. Ne visu jūs ar savu tēvu esat izšķieduši. Viņa, mana sieva, raud tāpēc, ka vēl mīl jūs …

Artūrs iepleta lielas acis un ar plaukstu pārvilka sev pār pieri. Viņš nesaprata.

—    Jā, — baņķieris turpināja, nenovēršot acis no avīzes, — viņa nespēj tik ātri darīt galu jūtām, kas, jāatzīstas, nav dabiskas, jo faktiski viņa taču vairs nav jūsu māsa . . . Hm . . . Jūs neesat viņai brālis. Viņa stāv

neizmērojami augstāk par jums. Jūs esat pārāk zemisks, lai būtu šīs sievietes brālis… Cienījamais kungs! Pateicieties šai sievietei! Ja nebūtu viņas, jūs neuzdrošinātos pārkāpt šā nama slieksni!

—    Paskaidro man, māsa, — nobālušais Artūrs pievērsās viņai, — kā man jāsaprot tava vīra . .. Pelcera vārdi? Es absolūti nekā nesaprotu! Bez tam tavas asaras … Nesaprotu!

Baņķieriene atņēma no sejas mutautiņu, uzlēca kājās un, čaukstinādama savu 9mago tērpu, sāka staigāt pa viesistabu. Asaras — visīstākās, lielas asaras bira no viņas acīm zemē.

—    Tu nesaproti? — viņa iekliedzās spiedzošā balsī. — Saproti jel beidzot, ka tu ar savu izturēšanos dzen mūs nāvē! Tava netikumība satrauc mūs! Esmu sašutusi kā māsa un kristiete! …

—    Izskaidrojies, māsa! — Artūrs teica. — Nekādi nesaprotu, ko jūs gribat man sacīt.

—    Ciet klusu! Es negribu dzirdēt tavu balsi! Kādu draņķi tu tur esi apprecējis?

—    Jā, baron! — baņķieris piebalsoja augstā, tarkšķošā tenorā. — Apprecot šo mazvērtīgo sievieti, jūs esat apkaunojis baronu fon Zainicu vārdu un tos, kas uzskata sevi par viņu radiniekiem!

Atzveltņa rokturis, pie kura bija pieķēries barons, iečīkstējās. Artūrs dusmās nodrebēja.

—    Silvij! — viņš sacīja, pievērsies māsai. — Es tev neteicu ne vārda, kad tu precēji nelieti Pelceru. Es cienīju tavu gribu, bet tu? Tu, paklausīdama Pelcera diktātam, atļaujies izteikt man smagus apvainojumus! Neaizmirsties!

—    Es esot nelietis? — Pelcers iebrēcās. — Piedodu jums šo vārdu, baron! Piedodu!

Silvija piespēra kāju un pagāja soli uz brāļa pusi.

—    Es zinu par tevi visu! — viņa šņāca, rīdama asaras. — Visu! Nepietiek ar to, ka tu esi apprecējis bulvāra padauzu, skrandaini, nepietiek ar to! Tu esi arī bezdievis! Tu nekad neej baznīcā! Tu esi aizmirsis dievu! Aizmirsis, ka ikkatrā brīdī tava dvēsele var šķirties no miesas un nonākt nelabā rokās!

—          Lai dievs dod, kaut visi būtu tādi nelieši kā es! — pa to laiku kliedza Pelcers. O! Tad virs zemes klātos citādi! Tad zemes virsū nebūtu tādu cilvēku, kuriem viss viens: gan vārds, gan gods. . . Nebūtu tādu sieviešu, bulvāra paklīdeņu, kas . . .

Pelcers pēkšņi apklusa. Viņš pavērās Artūra sejā, un viņam kļuva baigi.

—           Tā nerīkojas pat luterāņi, kā tu rīkojies! — Silvija kliedza. — Mēs ataicinājām tevi tādēļ, lai liktu tev saprast, cik tu esi zemisks! Tev jānožēlo grēki! Izšķiries ar viņu un . . . maini savu dzīves veidu! Nekavējoties! Tu dzirdi? Tu saproti?

—           Ja jūs turaties pie kārtas tradīcijām, — dobjā balsī sacīja Artūrs, — tad ziniet, ka baronam Artūram fon Zainicam neklājas ielaisties nekādos strīdos ar ebreju, kas izceļojis no krievu Polijas, un ar viņa sievu! Bet… es nolaižos līdz jums un uzdodu vienu jautājumu. Uzdodu to un aizeju. Ko jūs man teiksiet par manas nelaiķes mātes muižu?

—          Tā pieder Silvijai, — Pelcers attrauca. — Tikai viņai vienai.

—    Ar kādām tiesībām?

—          Vai tad jums nav zināms jūsu māmuļas testaments?

—          Ko jūs melojat? Nekāda testamenta nav bijis! Es to zinu!

—    Tas ir!

—    Bet, ja ir, tad viltots! Kur mana bibliotēka?

—          Tā pārdota par tūkstoš frankiem, kas lika nosūtīti jums uz Parīzi.

—          Tās vērtība nav tūkstoš, bet divi simti tūkstošu franku!

Pelcers paraustīja plecus un pavīpsnāja.

—          Par spīti visai manai gribai, "es nevarēju to pārdot dārgāk.

—    Kas to nopirka?

—    Es, Boriss Pelcers . . .

Artūrs juta, ka smok nost. Viņš saķēra galvu un skrēja ārā no viesistabas.

—          Atgriezies, brāl! Atgriezies! — Silvija sauca nopakaļus.

Artūrs negribēja atgriezies, bet nespēja. Viņš vēl mīlēja māsu.

— Nožēlo grēkus, Artūr! — Silvija teica brālim, kad viņš atgriezās. — Nožēlo, kamēr vēl ir laiks!

Artūrs izskrēja no viesistabas un pēc vienas minūtes aizelsdamies, dusmās trīcēdams, joņoja uz dzelzceļa staciju.

Ieslēdzies otrās klases kupejā, viņš nolikās uz dīvāna ar seju uz leju un tādā stāvokli nobrauca līdz pašai Vīnei. Vīnē liktenis viņam aizlika vēlreiz kāju priekšā. Atbraucis mājās, viņš sievu nesastapa. Viņa karsti mīļotā sieva viņa prombūtnes laikā bija aizbēgusi pie mīļākā . . . Viņa bija atstājusi vēstuli, kurā lūdza piedošanu. Šī neuzticība pārsteidza Artūru kā pērkona grāviens . . .

Pēc nedēļas mīļākā padzītā sieva atgriezās pie viņa, lai noindētos un nomirtu pie viņa dzīvokļa sliekšņa . . . Kad, paglabājis sievu, Artūrs atgriezās no kapsētas mājās, viņu sagaidīja sulainis ar vēstuli. Vēstule bija no māsas Silvijas ar šādu saturu: «Manu dārgo brāli! Mēs zinām visu . . . Slepenā slepkavība, ko Tu esi izdarījis, lai nodzēstu no zemes virsas tā nozieguma pēdas, kas apkaunoja mūsu vārdu, ir dievam netīkama . . . Mēs prasījām tikai grēku nožēlu, bet viņa, Tava sieva, varēja dzīvot. Viņas nāve nav vajadzīga. Bija vajadzīgs tikai viņu atstumt. Tomēr nekrīti izmisumā. Mēs lūdzam dievu par Tevi un tici, mūsu lūgšanas nav veltīgas. Lūdz dievu arī Tu. Tava Silvija.»

Artūrs saplēsa šo vēstuli sīkos gabaliņos. Viņa kājas sāka spārdīt papīrīšus, kur ar zaimotāju roku bija rakstīts dieva vārds. Arlūrs sāka raudāt un nokrita zemē bez samaņas . ..

Skolotāja amatu, filozofiju, matemātiku, franču dzejas — visu Artūrs atmeta un aizmirsa. Beidzot atģidies viņš briesmīgi piedzērās un kopš tā laika, pārsviedis pār plecu divstobreni, sāka klaiņot kā «mežonīgais Zainics» pa Zainicas, Goldaugenas un citu ciematu apkaimi, izdzerdams pasakainus daudzumus vīna un iznīcinādams medījumus. Viņš dzīvoja dīvainu dzīvi. . . Cilvēki redzēja viņu tikai traktieros un krogos, kas ar savu ērmīgo raibumu rota krustceles. Viņu redzēja un pazina visi mežsargi un lielākā daļa ganu.

Kur viņš dzīvoja, no kā pārtika, neviens nezināja. Viņu uzlūkotu par ārprātīgu, ja viņš tik gudri nesarunātos ar ļaudīm, kurus viņam gadījās sastapt. Neviens nezināja, kā un ko par viņu domāt. Viņu dēvēja par «mežonīgo Zainicu», klīstošo vientuļnieku un «nelaimīgo baronu Artūru». Bulvāra prese sāka runāt par viņu, — par kādu milzu prāvu, ko Zainics nodomājis uzsākt pret Pelceriem, par māsu, kas legāli aplaupījusi brāli; ne no šā, ne no tā sāka iespiest anekdotes un mazus romānus no Artūra fon Zainica vai viņa tēva dzīves. Atradās pat avīzīte, kas nožēloja Zainicu cilts izmiršanu . . .

Artūrs klaiņoja lielākoties pa dārziem un birzīm. Dārzos un birzīs bija vairāk medījumu nekā laukos un pie upēm. Dārzu īpašnieki neaizliedza viņam medīt. Viņi ienīda Artūra māsu un saskatīja Artūrā niknāko Pelcera ienaidnieku. Namamātes pat priecājās par to, ka viņu dārzus un birzis apmeklē fon Zainics.

—    Nevar sacīt, — viņas runāja, — ka viņš būtu mežu valdnieks, nē! Viņš vēl pārāk jauns… Drīzāk viņš ir mežu kroņprincis!

Sastopoties ar cilvēkiem, mežu kroņprincis parasti ļoti pieklājīgi apsveicinājās. Bet, uzdūries Cvībušam un Ilkai, viņš apstulba. Viņu kā mākslinieku pārsteidza dīvainās grupas — Cvībuša, Ilkas, arfas, vijoles un putna skaistums un realitāte. Izdzirdis elsas, Artūrs sadrūma un nikni iekāsējās.

—    Kāpēc viņa raud? — viņš vaicāja.

Cvībušs pasmīnēja un paraustīja plecus.

—   Raud, — viņš teica, — laikam gan tāpēc, ka ir sieviete. Ja viņa būtu vīrietis, tad neraudātu.

—    Vai tu viņai nodarīji pāri?

—    Es, baron! Nožēloju …

Barons sašutis paraudzījās tuklajā, spīdīgajā Cvībuša sejā un sažņaudza labo dūri.

—    Kā tad tu viņai nodarīji pāri, vecais lops?

—    Es viņai, jūsu gaišība, nodarīju pāri ar to, ka man ir ģīmis, pa kuru nesodīti var sist ar pletni . . .

Viņa ir mana meita, baron, bet meitu klātbūtnē labi audzināti cilvēki neatjaujas lamāt tēvus …

—    Ko tu viņai nodarīji, nelieti? Neraudi, meitenīti Es tūlīt viņu, neģēli, noeksaminēšu! Tu viņai siti, vai?

—    Jūs uzminējāt, baron, bet tikai daļēji. .. Jā, sita, tikai ne viņu un ne es… Jūsu līdzjūtība pret manu meitujiizkustina mani, grāf! Pateicos!

—    Āksts! — noteica barons, atmeta ar roku un noliecās pie Ilkas.

—    Kas tev kait, mīļā? — viņš jautāja. — Par ko tu raudi? Kas tev nodarījis pāri? Pasaki man, kas tevi aizvainojis, un es . .. atmaksāšu tam, krietni atmaksāšu!

Barons pārlaida lielo, iedegušo roku pār Ilkas matiem. Viņa acis iesila labsirdīgā liesmiņā.

—    Mūsu — vīriešu pienākums ir aizstāvēt sievietes, jo stiprajiem jāapsarga vājie. Kāpēc tad tu raudi?

Un, vērdamies valgajiem pirkstiņiem un atrisušajiem matiem aizklātajā sejā, fon Zainics nometās ceļos un uzmanīgi apsēdās blakus Ilkai. Viņš sāka runāt tādā balsī, kādā sen nebija runājis. Ilka izdzirda maigu balsi, kas plūda tieši no pašas sirds, — balsi, kurai droši varēja uzticēties . . .

—    Kam tu raudi? Pastāsti man savas bēdas! Tev līdzās tagad sēž nevis vecs muļķa āksts, bet spēcīgs vīrs. Vari uz mani paļauties … Esmu stiprs un varu visu izdarīt. . . Par ko tad tu raudi? Nu?

Bērni, kam jautā par viņu asaru cēloni, sāk raudāt stiprāk. Tas pats notiek arī ar sievietēm. Ilka sāka raudāt stiprāk… ,

—    Spriežot pēc tā, cik stipri tu raudi, tev laikam ir lielas bēdas… Tu man tās pastāstīsi.. . Pastāstīsi taču? Ar mani tu vari būt vaļsirdīga. Es tev neprasu aiz vienkāršas ziņkāres. Es gribu tev palīdzēt. . . Goda vārds, meitenīt!

Artūrs noliecās un noskūpstīja meiteni uz pakauša.

—    Tu neraudāsi? Jā? Nu mitējies, mīļā! Lai mazliet atvieglinātu savas bēdas, vajag tikai būt vaļsirdīgai…

—    Diez vai viņa drīz rimsies raudāt, — Cvībušs sacīja. — Viņas nervi ir tik vārgi kā diedziņi kreklā, kas valkāts piecus gadus. Ļausim, baron, viņai izraudāties … Nav labi, Ilka. Ja daudz asaru izliesi — drīz dzert iegribēsies.

—    Ak jā! Viņai jāiedod ūdens! — barons teica.

—     Ūdens te tuvu… — Barons piecēlās un nozuda tumšajā lapotnē; sausie zari un pazares nočaukstēja zem viņa auguma smagā svara.

—    Re, kāds ir barons! — Cvībušs iesmējās.

—    Maigs, pieklājīgs, uzmanīgs! Ha-ha-ha! Var iedomāties, ka viņš tik tiešām tāds labsirdis. Tici viņam, Ilka, bet nedaudz. Viņš ir jauks cilvēks, bet pirkstu mutē viņam nedrīkst bāzt. Nokodīs roku līdz pašam elkonim. Par notikumu pie Goldaugeniem viņam nestāsti. Viņš ir rada šiem asinssūcējiem Goldaugeniem un izsmies tevi kā pēdējo muļķi. Vai tu drīz mitēsies raudāt?

Atkal iečaukstējās zari, un no lapotnes parādījās Artūrs ar mednieka sudraba glāzi rokās. Glāze bija pilna ūdens.

—    Dzer… Kā tevi sauc? Ilku? Dzer, Ilka!

Barons nometās ceļos un pielika Ilkai pie lūpām auksto glāzi. Ilka atņēma rokas no sejas un izdzēra pusglāzi.

—   Cik es nelaimīga! Ak, cilf es nelaimīga! — viņa murmināja.

—    Ticu, labprāt ticu! — barons teica un apslapināja viņai deniņus ar auksto ūdeni. — Es tevi, mana mīļā, nosauktu par meli, ja tu sacītu, ka esi laimīga. Dzer vēl!

—    Dieva dēļ, lūdzu, nerājiet manu tevu! — lika čukstēja. — Viņš arī ir ļoti ļoti nelaimīgs!

—    Nerāšu . . . Sarāju viņu tāpēc, ka iekarsu. Pašā sākumā es domāju, ka viņš nodarījis tev pāri. Ņemu savus nelabos vārdus alpaka). Bet viņš tik aukstasinīgi izturas pret tavām bēdām, kā kārtīgam tēvam nepieklājas.

—    Vēl tikdi trūkst, lai jūs arī man apslapinātu deniņus ar ūdeni! — Cvībušs nosmējās. — Es pārstāju brēkt jau tad, kad biju pieradis pie tēva žagariem. Kāds mīkstčaulis gan jūs šodien esat, baron! Šodien es jūsu personā nevaru pazīt toreizējo baronu Artūru fon Zainicu, kas pirms sešiem gadiem izsita divus

zobus marķierim «Melnā zirga» restorānā Prāgā. Atceraties, jūsu gaišība? Vienu zobu jums labpatika izsist ar biljarda nūju, otru ar dūri . . .

—           Vai maz kas bijis pirms sešiem gadiem! — fon Zainics nomurmināja. — Bija daudz kas, un bija arī kaut kas tāds, ko nav pieklājīgi tagad pieminēt. Nu, Ilka! Stāsti! Tu tagad esi mazliet nomierinājusies, bet, lai galīgi atģistos, tev vajag tikai atklāt sirdi . . . Nu? Kas tevi aizvainojis?

—    Aizvainoja nevis mani, bet manu tēvu!

—    Ak tā! Tad tu raudi tēva dēļ?

—           Viņu briesmīgi apvainoja! Jūs pārņemtu šausmas, ja redzētu, kā viņu, nabagu, apvainoja!

—           Ak tad tā! Hm . . . Cik gan tu esi laba meitene! Tev, vecais, ir laba meita! Retums! Nu, vienalga, stāsti… Arī viņu es labprāt aizstāvēšu, tāpat kā tevi.

—    Neaizstāvēsiet, baron! — Cvībušs sacīja.

—    Kāpēc?

—           Tāpēc, ka tas nav iespējams.. . Man bija tas gods saņemt pļauku nevis no maza cilvēciņa, bet ļoti liela. Nekāda lielgabala lode nespēj aizlidot līdz šim cilvēkam! Un nevajag arī aizstāvēt! Mana meita niķojas! *

—           Kas par niekiem! Man vienalga, kas apvainojis! Mana lode, ja vien vajag, aizlidos līdz katram. .. Stāsti, Ilka! Es tev palīdzēšu.

Stostīdamās, dziļi nopūzdamās un allaž atkārtodamās, Ilka pavēstīja Artūram fon Zainicam savas bēdas. Kad viņa stāstīdama nokļuva līdz grāfienei Goldaugenai, kas bija pacēlusi pletni, barons sadrūma.

—    Tad tā .. . bija sieviete? — viņš vaicāja.

—    Jā, grāfiene Goldaugena.

—    Hm … Tālāk …

Barons briesmīgi nobāla un pakasīja pieri.

—          Tālāk, tālāk… es klausos … Tad viņam iesita sieviete! Nevis vīrietis?

—    Sieviete, baron!

—    Hm … Tā . .. Kāpēc tad tu neturpini?

Kad Ilka pastāstīja, kā zirgam zem kājām pakritis viņas tēvs, kā viņš pēc tam pārplūdis asinīm, barons pavērās Cvībušā . . .

—    Viņa tev pāršķēla lūpu? — viņš jautāja.

Nu, vai vērts par to runāt? Parunāsim, kungi, labāk par politiku!

Es tev, veco muļķi, jautāju, vai viņa tev pāršķēla lūpu vai arī tā nebija viņa? — barons uzsauca un uzsita ar dūri pa zāli. — Meita cieš viņa dēļ, bet viņš joko! Man nepatīk āksti!

—   Viņa, viņa! — lika teica.

—    Ietērpju veco muļķi jaunā ādā un atdodu viņu pēc piederības! — Cvībušs norūca. — Es nejokoju, bet runāju patiesību! Politika ir daudz labāka par valodām, no kurām neiznāks nekas jēdzīgs …

Ilka ar rokām parādīja, cik apmēram asiņu zaudējis viņas tēvs, kā viņš klibojis, vilkdamies uz baznīciņu. Kad viņa pastāstīja par tiesnesi un atkārtoja ikkatru viņa vārdu, barons nicīgi pavīpsnāja un nospļāvās sāņus. Spļāviens aizšļācās divas asis tālu.

—    Lopi! — viņš norūca. — Jā, viņam taisnība! Šim nelietim taisnība! Viņš nevarēja nekā izdarīt! Šis Goldaugenu Arislids ir tāds pats Goldaugenu vergs kā tas zirgs, kas gandrīz vai samina šo Šekspīra ākstu, tavu tēvu!

—    Es neesmu tik īgna, — Ilka pabeidza, — kad manu tēvu piekauj piedzēruši zemnieki vai policisti. Policija, baron, neatļauj mums spēlēt lielās pilsētās. Bet mani kaitina, apvaino, aizskar… apvaino, ka izglītota, dižciltīga sieviete ar maigu seju… Un kāda viņai tiesība uzlūkot mūs tik augstprātīgi, tik nicīgi? Nevienam nav tiesības uz mums tā raudzīties!

Ilka pacēla pirkstus pie sejas un apraudājās …

—    Vai tiešām tas viņai tā paies garām?… Ak mans dievs, mans dievs!! Ja šis apvainojums paliks nesodīts, es nomiršu. . . nomiršu! Lai tad tēvs spēlē viens pats! Lai viņš tad pārdod manu arfu!

Ilka iegrūda seju priekšautā un joprojām klusi raudāja. Cvībušs vērās uz zemi un lika atskanēt spilpjošām skaņām. Barons nogrima domās . . .

—    Apvainojums ir liels, — viņš teica pēc ilgstošām pārdomām. — Bet. .. vispirms jāuzklausa, kas noticis, un tikai tad var apsolīt. Esmu samelojies, mana mīļā.

Neesmu tik spēcīgs, kā pirms stundas lielījos. Nekā nevaru darīt tavā labā . . .

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka viņa ir sieviete. . . Nevaru taču izaicināt viņu uz divkauju! Nejēdzīgs stāvoklis, mana mīļā. Jāsamierinās . . .

—   Es nespēju samierināties! Kur jūs grābāt, ka es varu samierināties?

—   Tava nevarība piespiedīs" tevi samierināties. Tu esi bezspēcīga, jo esi nabaga muzikanta meita, bet es esmu bezspēcīgs tāpēc, ka viņa, velns viņu rāvis, ir sieviete …

—    Ko tad man darīt? — Ilka vaicāja. — Dieva dēļ, neticiet manam tēvam! Viņš arī pats neizcietīs šo apvainojumu! Viņš izliekas, it kā būtu aukstasinīgs, bet patiesībā … Es došos uz Budapeštu vai uz Vīni! … Es atradīšu tiesu.

—    Neatradīsi.. .

Ilka uzlēca kājās un sāka staigāt ap baronu un Cvībušu.

—    Atradīšu! — Ilka iesaucās. — Nu, galu galā jūs taču esat barons, dižciltīgs, gudrs cilvēks, pazīstat visus, visi augstmaņi pazīst jūs … Jūs neesat kaut kāds vienkāršs cilvēks! Kālab jums neuzrakstīt vēstuli kādam tiesnesim, lai viņš šo sievieti notiesā pēc likumiem? Jums vajag tikai pateikt vai uzrakstīt, un viss būs darīts!

—    Liecies mierā, Ilka! — Cvībušs svarīgi teica. — Barona kungam garlaicīgi klausīties tavās bezgalīgajās muļķībās! Tu ļaunprātīgi izmanto viņa uzmanību.

—    Tu, Ilka,— barons sacīja,— spried tā tikai tāpēc, ka nepazīsti dzīvi. Tu nesen man skaidroji, ka esot nelaimīga, bet tai pašā laikā skaties uz dzīvi kā sibarīte, kas neprot atšķirt varu no dzelzs. Cik tev gadu? Septiņpadsmit? Laiks pazīt dzīvi, skaistulīt! Dzīve ir tik riebīga, nejēdzīga, garlaicīga muļķība, tik banāla, bezmērķīga, neizskaidrojama jezga, ka nav salīdzināma pat ar atkritumu bedri, kura izrakta, lai to piepildītu ar visādiem mēsliem. Laiks to zināt! Ko tad tu gribi no dzīves? Gribi, lai tā smaidītu, kaisītu tev ziedus, zeltu? Jā? To tu gribi?

Fon Zainics nosarka un iegrūda roku savā lielajā mednieka somā.

—    Ja tā, tad tu gribi neiespējamo! Dzīve zemes virsū ir neciešama… Ja gribi neciešamu dzīvi — dzīvo, ja negribi — vācies uz viņpasauli. Nāves zāles vienmēr tavā rīcībā … Tu esi bērns, tā tas ir! Tu esi neprātīga!

No somas parādījās pīta pudele. Barons aši pielika to pie lūpām un kāri norija dažus malkus.

—    Dzīve ir riebīga! — viņš runāja vēl. — Nekrietnums ir tās likums, nesatricināms, pastāvīgs! … Tā piešķirta cilvēkam kā sods par viņa zemiskumu. . . Mīļo skaistulīt! Ja es tik dziļi neapjaustu savu zemiskumu, jau sen būtu devies uz viņpasauli. .. Ložu pietiktu . . . Mokies, es saku sev, Artūr! Tu esi šo mocību cienīgs! Saņem, Artūr, to, kas tev pienākas! Iemācies arī tu, meitenīt, filozofēt pati ar sevi tādā garā… Vieglāk dzīvot, ja to prot…

Artūrs norija vēl divus malkus.

—    Pasaulē ir viena stihija, kas mazliet samierina cilvēku ar viņa dzīvi. Šo stihiju, tā runā, esot radījis nelabais, bet… kaut arī! Tā noņem no manas sirds ērkšķus… uz laiku, protams. Šī stihija ir manā pudelē… Iedzer, Ilka! Ieņem vienu malku! Tas ir labs degvīns …

Ilka pakratīja galvu. Cvībušs uzlūkoja pudeli, aplaizījās un kautrīgi nodūra acis.

—    Nu, iedzer jel, jocīgā! — fon Zainics turpināja.

—   Kļūs vieglāk. Pamēģini taču!

—    Iedzer, Ilka! — Cvībušs ieteica.

Ilka paņēma rokās pudeli, norija nelielu malku un saviebās.

—   Tagad iedzer tu, — Artūrs griezās pie Cvībuša.

—   Dzer arī tu, vecais teļagurn!

Smaidīdams un vaibstīdamies Cvībušs atplauka, it kā būtu ieraudzījis sen neredzētu draugu … Viņš saņēma pudeli abās rokās un svinīgi pacēla to pie tuklajām lūpām. Uzmanīgi norijis divus trīs malkus, viņš nolika pudeli zālē.

—   Dzer līdz dibenam! — barons teica. — Nekautrējies. Man ir otra pudele.

Resnais vienā mirkli izpildīja šo pavēli.

—    Kaul kur kaut kad esmu tevi redzējis, vecais! — fon Zainics sacīja. ;— Tavs ģīmis man it kā pazīstams … Kur gan esmu tevi redzējis? . . .

—    Es, baron, esmu tas nelaimīgais marķieris, kuram jūs, gaišība, Prāgā atļāvāties izdauzīt divus zobus.

—    Varbūt, varbūt… Tā … Biju meistars uz šādiem jokiem . .. Nožēloju, ka nevaru tagad tev tos ielikt…

Barons izņēma no savas somas otru pudeli un papīra vīstokli. Vīstoklī bija pīrādziņi, siers un desa. Fon Zainics pārgrieza desu uz pusēm; vienu pusi iedeva Cvībušam, bet otru izdalīja uz divām daļām, no kurām vienu pasniedza Ilkai un otru atstāja sev.

—    Lūdzu, kungi! — viņš teica. — Ēdiet un nekautrējieties. Ed, meitenīti Siers viss pienākas tavam kuņģim. Mēs to neaiztiksim.

Izsalkušie Cvībušs un Ilka nelika sevi ilgi lūgt. Viņi ar izsalkušu, neaudzinātu bērnu alkatību metās virsū ēdienam un pēc piecām minūtēm iznīcināja visu, atskaitot nelielu desas gabaliņu. Šo kumosiņu Cvībušs pataupīja ko uzkost pēc degvīna.

Izdzertais degvīns vienā mirklī iedarbojās uz Artūru. Viņa seja pietvīka un apskaidrojās. Acis sāka skraidīt kā notvertas peles un iemirdzējās. Viņš izstiepa kājas zemē, palika rokas zem galvas un sāka smaidīt. Cvībušu degvīns neietekmēja. Viņa galva palika tāda pati, kāda bija. Ilkai degvīns radīja nomāktu garastāvokli. Viņa nosēdās savrup, atspieda galvu rokās un nogrima domās.

—    Dzer, vecais! — Artūrs cienāja. — Labāk būt iereibušam un līksmam nekā skaidrā prātā un garlaicīgam. Labs degvīns ir mūsu glābiņš . . . Nebūtu tā, cilvēks aizietu bojā! Uzdzeram uz tā eksistenci! Par ko es tev izdauzīju zobus? Neatceries?

—    Kā lai neatceros? Atceros… Jūs bijāt mazliet iereibis un pieprasījāt, lai es ar muti noķeru uzsviestu biljarda bumbu. Kad es neizrādīju vēlēšanos izpildīt jūsu pavēli, jūs sākāt stingrāk rīkoties . . .

—    Lops! — Artūrs norūca .. .

—    Kas?

— Paklau, skaistulīti — Zainics pēkšņi pievērsās Ilkai. — Tu man stipri atgādini vienu meiteni, kurā es bērnībā biju iemīlējies. Tādas meitenes nebija, viņa neeksistēja, bet aukle katru vakaru man stāstīja par viņu. Es vinu iedomājos tieši tādu, kāda esi tu. Šī meitene, pēc manas aukles vārdiem, dzīvoja kādā zemē, kādā valstī, lielā tulpes ziedā. Viņa sēdēja uz auglenīcas un no tulpes ziedlapiņām vērās dieva pasaulē. Nodarbības viņai bija visdažādākās. Viņa kopa puķes, lēja pudelēs rasu, ko lietoja peldēm un dzeršanai, dziedāja dziesmas. Šī meitene, aizmirsu tev pateikt, augumā nebija lielāka par tavu mazo pirkstiņu. Viņa ēda tikai medu, ko atnesa bites. Tērpās purpursārtās magoņziedu lapās. Viņas specialitāte bija medicīna. Viņa apvārdoja zobus, pārsēja brūces, sagatavoja pilienus utt. Kādam sienāzim, kas sadursmē ar zirnekli bija pārlauzis kāju, viņa izdarīja operāciju tik veikli un ar tādu lietpratību, ko var apskaust pat Bilrots. Nodarbodamās ar medicīnu, viņa nepēla arī citus amatus. Viņa šūdināja drēbes nabaga kukaiņiem, laboja zelta vaboļu kambarkungu formas tērpus, mārīšu bezročus. Kukaiņi cienīja viņu kā īstu māti un mīlēja vairāk par visu pasaulē. Kā gan citādi! Viņa pilnīgi izputēja nabaga tārpu dēļ, jo tie no visām pusēm rāpās pie viņas pēc dāvanām; viņa pazaudēja balsi, lasīdama sprediķus kukaiņiem. Viņas sprediķi bija daiļrunības mākslas virsotne. No drošiem avotiem zināms, ka desmit tranu, noklausījušies viņas sprediķi «par slinkumu», apraudājās aiz sirdsapziņas pārmetumiem un sāka vākt medu. Viņa izprecināja taurenītes, turklāt dodama tām pūrā visskaistākos muslīna ģērbus. Viņa apprecināja circeņus, jo stingri pavēlot, lai tie naktīs ar saviem kliedzieniem netraucētu paši savas sievas. . . Viņa bija īsta māte! Ierodas reiz pie šīs meitenes tarantuls un lūdz, lai viņa tam apvārdo zobus. Meitene apvārdoja viņam zobus, un zirneklim acumirklī nozuda no sejas pampums. «Labi,» zirneklis teica. «Paldies. Par tavu darbu es tev kādreiz atsūtīšu mušu mērci. . . Paklau, man pašreiz iešāvās prātā ģeniāla doma! Nāc pie manis par sievu! Ko? Vai nāksi?» Meitene sāka smieties un sacīja, ka nekādā gadījumā nevarot būt zirnekļa sieva. «Es tevi nemīlu,» zirneklis attrauca, «tu man nepatīc, bet es gribu ņemt nodevas no tiem kukaiņiem, ko tu ārstē, apģērb un māci lasīt… Man vajadzīga nauda. Tu negribi? Nu labi! Ja pēc trim dienām tu man nedosi jāvārdu, es tevi nonāvēšu ar šiem pašiem zobiem!» Zirneklis parādīja meitenei savus drausmīgos zobus un aizgāja mājās. Meitene paziņoja par zirnekļa draudiem visiem saviem protežējamiem. Tie atlidoja, atrāpās pie viņas no visām pusēm un apstājās ap viņu kā sargi. «Mirsim, bet neatdosim!» viņi iesaucās. Ieradās zirneklis. «Vai esi ar mieru?» viņš jautāja meitenei. «Neesmu ar mieru. Nesacel, zirnekli, traci! Paskat, cik man aizstāvju!» Zirneklis palūkojās un ieraudzīja nevis aizstāvjus, bet gļēvuļus, kas bija bāli un drebēja pie visām miesām. Viņš skaļi iesmējās un visas kukaiņu pasaules acu priekšā nokoda ar saviem nejēdzīgajiem zobiem nabaga meiteni. Viņu nogalinājis, tas mierīgi devās mājup. Bites darināja no vaska šķirstu un ielika tanī meiteni… Skudras ņēmās rakt kapu. Šķirstam sekoja odi, kas skaisti dziedāja un pūta taures. Zelta vabole teica kapa runu . . . Vārdu 9akot, bēres iznāca lieliskas. Mielasts bija vēl labāks. Visi kukaiņi ēda un dzēra līdz vēdersāpēm. Pēc bērēm kukaiņi izgulējās, uzdeva simtkājim savākt līdzekļus piemineklim un izklīda pa mājām . . .

—    Un tās ir beigas? — Cvībušs jautāja.

—    Ko tad tev vēl vajag? — barons vaicāja. — Vai gribi, lai zirnekli ietupina cietumā? Lika drusciņ pagaidīt! Mana aukle bija lieliska pedagoģe. Viņa nemeloja man pat pasakās. Viņas stāstos neuzvarēja tikums. Zirneklis vēl līdz šim laikam sēž savā alā un ēd mušu mērci, bet nelietīgie kukaiņi, vārgi un noplīsuši, droši vien biežāk atceras gardās bēres nekā meiteni. Lai tev debesu valstība, aukle! Tu lieliski pazini dabu! Iedzersim, vecais! Nu, kas ir, Ilka? Vai tev patīk mana pasaka? Tu nezin kāpēc stipri atgādini man meiteni… Vai tiešām arī tevi apēdīs tarantuls? Ha-ha-ha … Ļoti var būt… Kāpēc arī neapēst, ja var? Zobi ir, nu tad rijiet.. . Bet tu jau manī neklausies, Ilka! Tev ir tāda seja, it kā mēs, pārējie, šeit nebūtu!

Ilka satrūkās un ar lūdzošu, jautājošu skatienu pavērās Artūrā.

—    Es nespēju viņu aizmirst! — Ilka čukstēja.

—    Tu aizvien vēl par to pašu? Jāsamierinās, bērns! Nelieša tiesneša padomi paliek spēkā. Nekas labāks nav izdomājams. Nopērc tēvam svina plāksteri un kļūsti par grāfieni . . .

—    Jūs mūžīgi jokojat! Ak dievs! Par grāfieni. .. Vai tad tas iespējams?

—    Iespējams, ja pratīsi apprecēties ar kādu grāfu, un neiespējams, ja nepratīsi. Bet tu diez vai pratīsi… Nu, ja tavam purniņam pievienotu krietni daudz zelta, tad gan nebūtu vajadzības šaubīties. Arī es, velns parauj, tevi apprecētu. Vai tu nāktu pie manis, Ilka?

—   Jūs esat barons? Ietu … Es ietu arī pie barona…

—    Esmu arī grāfs . .. Ha-ha-ha … Vai lai neizspēlēju joku? Pag, pag . .. Joks iznāktu brīnišķīgs!

Barons uz brīdi nogrima domās.

—    Nē… — viņš teica. — Tas jau būtu par daudz. . . Nav vērts. Es mīlu tulpes zieda meiteni, bet — ak vai! — ar precībām man vajadzētu iegūt ne mazāk par miljonu franku.

—    Nav labi precēties naudas dēļ, doktor! — sacīja Cvībušs, kurā jau sāka iedarboties degvīns. — Precības naudas dēļ, doktor, mēdz uzskatīt par zemisku rīcību.

—    Ko lai dara! Uzdrošināšos rīkoties nekrietni. Man miljons vajadzīgs katrā ziņā. Ar miljonu rokās … Kaut gan jums tas nav jāzina. Es viņiem parādītu!

—    Un apprecētu ari veceni? .. .

—    Kaut vai pašu velnu . . . Par miljonu it visu! Miljons ir svira, ar ko es apgriezīšu otrādi elli ar tās velniem un ugunīm. Es nerunāju par nākamo elli, bet par to, kurā atrodos tagad. Ja nepastrādāšu nekrietnību, tad ar to pašu došu iespēju citiem izdarīt tūkstošiem nekrietnību. Tulpes zieda meiten, — Artūrs uzrunāja liku, — kāpēc tev nav miljona? Ja tev būtu miljons, man būtu glīta sieviņa, bet tu būtu grāfiene, izpildītu vienu no tiesneša padomiem .. .

—   Jūs vienmēr jokojat! — Ilka nopūtās.

—    Nemaz nejokoju. .. Dabū miljonu, pamēģini! Katrā ziņā padarīšu par baronesi! Dabū!

—    Vai mums neiedzert, doktor? — Cvībušs uzaicināja. — Jūsu sarunā sāk iespraukties fantastisks elements.. . Dievs ar viņu, ar fantāziju! Vai mums spriedelēt par miljoniem? Man vieglāk norīt pašam savu galvu nekā kādreiz ieraudzīt miljonu . . . Nerunāsim vairs par naudu? Runas rada skaudību .. .

—    Ciet klusu, lūdzu! Kāpēc gan nepasapņot, ja nav ko darīt? Bet es tev, vecais teļagurn, atkārtoju: ja man būtu miljons, es tev atņemtu meiteni un iesēdinātu viņu tulpes ziedā . .. Vai esmu piedzēris? Labi! Viņa man, dievs sodi, patīk! Palūk, kāds viņai deguntiņš! Ak, velns parauj! Dabū, Ilka, miljonu!

—    Bet kā lai dabū miljonu? — Ilka jautāja.

—    Ai, naivitāte! Sancta simplicilas! Kā dabūt miljonu? To var dabūt dažādā veidā. Veidi mēdz būt grūti un viegli. . . Grūtais veids ir bezgalīgs darbs, brīvs un saprātīgs darbs, kad cilvēks neguļ naktīs, pietiekami nepaēd un vārguļo. Tādā veidā miljons ierodas tikai vecumā, kad nav vērts precēties. Tu esi sieviete, tev nav pieliekami daudz saprāta, un tu gribi apprecēties, tāpēc šis veids tev neder. Otrs veids savā būtībā ir viegls, bet reizēm rada smagas sekas, tas veicams, ja aizmirst vienu apstākli, kas visus traucē, proti, sirdsapziņu. Zodz un laupi. Jo tu gudrāka un nekaunīgāka, jo ātrāk kļūsi par baronesi fon Zainicu. Zagt un laupīt iespējams ne tikai uz lielceļa. Var zagt un žņaugt, sēžot savā kabinetā. Šo veidu es tev neieteicu. Ja neesi pietiekami gudra, radīsies ļaunas sekas: vari nokļūt pie velna. Trešais veids — saņem mantojumu… Bet kāds ir ceturtais veids? Ceturtais veids, ko visbiežāk liek lietā sievietes un ne vienmēr nopeļ vīrieši, ir prasme izmantot savu miesu. Jo skaistāka miesa, jo tuvāk miljonam. Šis veids tev visvairāk piemērots, Ilka!

—    Vismazāk! — Cvībušs sacīja. — Tas neder! Liksim viņu mierā, baron! Šis pikantais veids smaržo pēc speķa, bet Ilka .. .

—    Jauna? Nekas, lai zina! Kāpēc slēpt no viņas to, no kā viņai jāsargās? Tātad es turpinu . . . Jāprot, Ilka,

ar gaumi ģērbties, Laikā parādīt no tērpa apakšas savu glīto kājiņu, izlikties, koķetēt. Par kaitru skūpstu tu saņemsi minimum tūkstoš franku . . . Tavos tagadējos apstākļos tev gan laikam daudz nedos; bet, ja tu sēdētu ložā vai karietē, tad . . .

—    Nu, nu … pietiek! — Cvībušs murmināja. — Dievs zina ar ko jūs piebāžat šim skuķim galvu! Izbeigsim šo sarunu! Lūdzu, doktor! Es runāšu ko citu … Tā … Vai taisnība valodām, it kā jūs pagājušajā nedēļā būtu pārgājis luterticībā?

—    Taisnība . . . Pēdējais veids ir visvieglākais un nav visriebīgākais. Piesavinies, Ilka, augstāko aprindu manieres, iemācies pļāpāt, un, tici manai visziņai, tev būs miljons rokā. Šo veidu izmanto pārāk bieži. To liktu lietā septiņas astotdaļas sieviešu, ja septiņas astotdaļas būtu skaistas un tām būtu vērtība tirgū. Ja tu man būtu gadījusies ceļā pirms septiņiem astoņiem gadiem, es katrā ziņā tevi nopirktu . . . Glīta bestija.

—    Rāmāk, baron, dieva dēļ, rāmāk! — Cvībušs noteica. — Nepalaidīsim muti! — Cvībušs bažīgi paraudzījās meitā: Ilka sēdēja un uzmanīgi klausījās baronā, kā redzams, nemaz nemulstot par viņa runāšanas saturu un formu.

—   Es saprotu, — viņa sacīja. — Bet vai tiešām jūs spētu apprecēt sievieti, kas sevi pārdevusi?

—    Spētu. Es taču, precēdams pūru, arī pārdodu sevi! Un tā tālāk un tā tālāk . .. Gribu tev ko lūgt, Ilka…

Barons piecēlās un izņēma no vestes kabatas zelta naudas gabalu.

—    Ņem, mana mīļā, šo naudu un pirmajā pilsētā pa ceļam nofotografējies. Saproti? Ģīmetni tu atsūtīsi man … uz šo adresi…

Barons iedeva Ilkai zelta naudas gabalu un kartīti, kur bija uzrakstīta adrese.

—    Man gribas biežāk redzēt tulpes zieda meiteni… Es gribu viņu pastāvīgi nēsāt savā sānu kabatā … Vai atsūtīsi?

—    Jā.

—    Nu tad lieliski. Bet tagad, draugi, adieu! Man gribas gulēt.

Barons izstiepās zālē un palika mednieka somu sev zem galvas.

—    Ardievu. Ļoti priecājos par iepazīšanos. Gaidīšu ģīmetni un apprecēšu, ja sagādāsi miljonu . . .

Cvībušs piecēlās un palocījās.

—   Pateicos, baron, — viņš teica. — Jūs mūs pabarojāt, vai neatļausiet mums uzspēlēt par to? Klausoties mūsu garlaicīgo mūziku, vareni nāk miegs!

—    Esiet tik laipni!

Cvībušs uzskaņoja vijoli un sāka Ilkas arfas pavadījumā spēlēt no «Bokačo». Barons pamāja galvu, apliecinādams savu tīksmi, un aizvēra acis.. . Kad muzikanti beidza spēlēt un gribēja aiziet, viņš atdarīja acis, un viņa blāvais skatiens apstājās pie Ilkas.

—   Tā . . . tā . . . Saprotu, — viņš nomurmināja. — Vai tā esi tu, Ilka? Še tev par piemiņu!

Barons atkabināja no važiņas vienu medaljonu, pasniedza to Ilkai, nokrita ar galvu uz somas un aizmiga nāves miegā.

III

Kad fon Zainics pamodās, bija jau vakars. Koku galotnes un mazās augstienē celtās pilsētiņas mūra ēkas nira rietošā spīdekļa zeltā. Šis zelts, viegli iekrāsots purpurā, kā brokāts izpletās debesīs uz austrumiem un aizsedza krietnu trešdaļu debess … Ap sauli un virs tās nebija neviena mākonīša; šis apstāklis solīja burvīgu nakti. Tālumā aiz meža skanēja mājup ejošā gana stabule. Tā bija vienkārša dziesmiņa, kurai nav nosaukuma; mehāniska, juceklīga mūzika, bet šīs nepretenciozās mūzikas skaņās ik vakaru veselīgā miegā aizmieg tiklab grāfu Goldaugenu meži, kā arī rudzi, smilgas, upe . . .

Artūrs ieraudzīja sev līdzās zālē divas nomestas pudeles un avīžu papīru, kas bija palicis pāri no vīstokļa. Vecā resnīša un glītās, gaišmatainās meitenes viņa tuvumā vairs nebija. Viņš atcerējās tos, savu sarunu ar viņiem — un pasmaidīja, pat iesmējās, kad, paskatījies uz savām krūtīm, ieraudzīja aiz vienas pogas aizspraustu papīrīti. Uz šā papīrīša ar zīmuli bija uzrakstīts: «Mīļo baron! Jūs esat pirmais cilvēks, kas izturējās pret mums cilvēcīgi. Pirms Jums mēs bijām tikai dzirdējuši par cilvēcīgu izturēšanos . .. Toties Jūs esat pirmais cilvēks, ko atcerēšos nevis ar rūgtumu, bet ar prieku. Jūsu uzmanība mani aizkustināja līdz sirds dziļumiem. Ardievu! Lai dievs dod Jums laimi! Ģīmetni atsūtīšu. Jums pakalpīgā Ilka.»

—    Nevienas gramatiskas kļūdas! — fon Zainics skaļi noteica, divas reizes izlasījis šo vēstuli, kas bija rakstīta .simpātiskā sievietes rokrakstā. — Tas ir apbrīnojami! Ak, Ilka!

Barons izņēma no piezīmju grāmatiņas alvas zīmulīti un uzrakstīja: «Saņemts no tulpes zieda meitenes 13. jūnijā.» Salicis šo vēstuli divkārt, viņš paslēpa to piezīmju grāmatiņas nodalījumā.

—    Jādodas ceļā! Laiks ieturēt pusdienas! — Un, pārsviedis medību šauteni pār plecu, barons gāja pa mežu, dodamies uz pilsētiņu, kura jau sāka zaudēt zeltījumu, ko uz īsu brīdi tai bija pārklājusi saule.

Viņam bija jāiet pa garu un pašauru akmens šķembām nokaisītu izcirtumu. Izcirtums stiepās gandrīz līdz pašai pilsētiņai. Vidū to krustoja dzelzceļa stiga. Netālu no izcirtuma un dzelzceļa stigas krustcelēm stāv mežziņa Blauhera māja.

Tuvojoties krustcelēm, Artūrs pagriezās, noņēma cepuri un sveicināja: uz mājiņas terases sēdēja vecā Blauhera kundze un izšuva galdautu. Virs viņas maziņās galvas bija liela aube ar ļoti platām lentēm, bet no aubes apakšas lūkojās senatnīgas vectētiņa laika acenes: tās atradās uz liela, strupa deguna, kas atgādināja kājas īkšķi… Uz Artūra sveicienu viņa atbildēja ar saldenu smaidu.

—   Labvakar, frau Marta! — barons sacīja. — Vai man vēstuļu nav?

—    Ir, bet tikai viena. Ar ģerboni, baron…

—    Vai adrese rakstīta ar Pelcera roku?

—    Jā…

—    Nu, tad metiet to krāsnī, Marta. Tās saturs man zināms. Pēc manas māsiņas diktāta žīds nolād mani par pāriešanu luterticībā . . . Tāpat zinu, bez lasīšanas. Vai jūsu vīrs vesels? Un Amālijas freilene,-cerams, arī?

—    Pateicos… Tātad man būs jāsadedzina jau sestā vēstule … Ne visai patīkama nodarbība, ja zini, ka gar šo vēstuli pūlējušies, kaut ko jutuši. . . Cik jūs cietsirdīgs! Kurp tagad ejat?

—    Pusdienās . .. Kaut kur …

—    Un pie kaut kā?

—    Jā …

Vecenīte nopūtās un nogrozīja galvu.

—    Ja mans Blauhers nebūtu tik piesardzīgs, — viņa teica, — arī es dotu jums pusdienas. Mans vīrs plēš matus uz galvas, kad pie mums ierodas augstmaņi. Pie mums mēdz atbraukt ģenerālis Frehtelzaks; bet viņš taču vecs, — no viņa nav jābaidās… No viņa nebīstas arī mans Blauhers … Viņam bīstams esat jūs … Jūs ieturēsiet pie mums pusdienas, bet kaimiņi sacīs, ka jūs amizējaties ar mūsu meitu, un sarunās diezin ko. Dižciltīgs cilvēks nenāk, lai precētu, bet zināms jau, kālab … Nu, un Blauheram bail . . . Bet ģenerālis Frehtelzaks ir pavisam kas cits!

—   Neuztraucieties, Marta! Es paēdīšu pusdienas arī citā vietā.

—   Un, patiesību sakot, mūsu pusdienas šodien nekur neder. Posts šais laikos ar kalpotājiem — ar tiem nekā nevar iesākt!

—    Ardievu, Marta! Sveiciens jūsējiem!

—    Ardievu, baron!

Barons palocījās un devās uz izcirtumu. Tumšas vakara ēnas jau uzgula zemei. Meža gaiss kļuva dzestrs. Artūram aiz muguras ar troksni aizdrāzās vasarnieku vakarvilciens, kas izvadāja pilsētniekus pa laukiem un mežiem … Mežā vakars sākas agrāk nekā laukā. Laukā vēl varēja ievērt adatā diegu . . . Kad vasarnieku vilciena troksnis apklusa, Zainics izdzirda aiz muguras zirga pakavu dipoņu. Viņš atskatījās un apstājās: lieliska meļņa mugurā viņam pretim auļoja amazone. Viņa aizjoņoja garām, pavērās Artūrā un, nojājusi kādus soļus, apturēja zirgu.

—    Fon Zainics? — jātniece skaļi jautāja.

—    Viņš pats …

Artūrs piegāja klāt amazonei un palocījās. Mežā jau krēsloja, taču ne tik daudz, lai nevarētu saskatīt, cik skaista ir jātniece. Viss viņas stāvs izdvesa patiesu hercogienes cildenumu.

Ja te būtu Cvībušs un Ilka, viņi pazītu šai sievietē to pašu jātnieci, ko sava stāsta pirmajā nodaļā līdz ar Cvībušu nosaucām par grāfieni Goldaugenu, dzimušu Heilenštrālu. Viņai rokās bija tā pati pletne, kas pusdienā pāršķēla Cvibušam lūpu.

—    Es pazinu jūs ar pirmo acu uzmetienu, — viņa sacīja, sniegdama Artūram roku. — Jūs neesat stipri pārvērties .. . Kaut gan … ar jums var runāt, vai ne? Jūsu pēdējā man rakstītā vēstule bija pilna naida, sašutuma, visbriesmīgākās nicināšanas . .. Vai jūs vēl tikpat stipri ienīstat, kā nīdāt?

Barons spieda viņas skaisto roku un pasmaidīja.

—    Mana vēstule, — viņš teica, — ir noziegums, ko man var piedot noilguma dēļ. Tā rakstīta pirms četriem gadiem. Šai vēstulē es ienīdu jūs mantkārības dēļ, kas neļāva jums precēties ar mīlamu, mīlošu, bet izputējušu cilvēku. Patlaban esmu vismazāk disponēts uz jums skaisties jūsu mantkārības dēļ. Pirms trim stundām es sarunājos par savām nākamajām precībām naudas labad … Es dzīvoju vēl šai pasaulē un neraidu sevi uz viņpasauli tikai tāpēc, ka man dzīvē ir mērķis … Šis mērķis ir — apprecēt miljonu . . .

—    Lūk, kā! Tātad beidzamo četru gadu laikā jūsu pārliecība stipri mainījusies. Tomēr esmu priecīga… Satiku jūs tik negaidot! Ļoti patīkami, baron, dieva vārds, patīkami! Paldies kaut vai par to, ka esam sastapušies!

—    Nekādā gadījumā nevarēju sagaidīt, ka satikšu kādreiz jūs šai apkaimē. Kā jūs šeit gadījāties?

—    Es . . . Vai tad jūs nezināt? Esmu šejienes iemītniece . . . Un sen jau . ..

—   Jūs, baronese? Kādā veidā?

—    Tagad es vairs neesmu baronese Heilenštrāla, bet grāfiene fon Goldaugena. Pirms diviem gadiem apprecējos ar jūsu kaimiņu, grāfu Goldaugenu .. .

—    Nebiju dzirdējis .. . Re, kādas jaunas ziņas! Ar grāfu … Es viņu nepazīstu . .. Vai viņš skaists?

—    Nē…

—           Savādi… Jūs bijāt skaistu vīriešu cienītāja, cik es jūs pazīstu. Jūs mani mīlējāt tāpēc, ka es, kā stāsta, esot bijis velnišķīgi skaists. Bet viņš — jauns, bagāts?

—    Viņam ap četrdesmit… Viņš ir ļoti bagāts .. .

—    Jūs esat laimīga, protams?

—           Nepavisam. Es arī apprecēju miljonu. Divu gadu pieredze man parādīja, ka esmu izdarījusi briesmīgu kļūdu. Laime nav rodama miljonā, kā izrādījās. . . Tagad es to vien daru kā gudroju paņēmienu, kā aizmukt no miljona!

Grāfiene sāka smieties, un viņas skatiens uz brīdi apstājās tumstošajās debesīs. Mazliet klusējusi, viņa smiedamās turpināja:

—           Tātad mēs abi tagad esam mainītās lomās, baron. Es tagad ienī9tu to, pēc kā agrāk tiecos, bet jūs :— otrādi.. . Cik dīvaini tomēr mainās apstākļi šai garlaicīgajā pasaulē!

—           Jūs gribat bēgt no miljona laimes labad, bet es nemeklēju miljonu, lai ierakstītos laimes bērnos. . . Mērķi, kā redzat, ir dažādi.. .

—          Jums gluži nekas nav zināms par manu jauno dzīvi?

—    Nekas …

—          Tātad par to ne visai daudz runā… Esmu nodomājusi šķirties no sava vīra . ..

—          Jautra iecere … Bet jūs dzīvojat — tagad pie viņa?

—           Nu jā … Mazliet savādi, tas tiesa … Taču, lai izvairītos no liekām tenkām, mēs aizbrauksim viens no otra tikai tad, kad mūsu šķiršanos apzīmogos kroņa laka … Es aizlaidīšos no šejienes, tiklīdz būšu oficiāli brīva .. . Lai gan tas viss jums nav interesanti.. . Man bija tāds prieks par sastapšanos ar senu paziņu un . . . draugu, ka biju ar mieru nekautrīgi izpļāpāt kā visus savus noslēpumus, tā ari to, kas nav noslēpumi… Labāk parunāsim par jums … Kā jūs dzīvojat?

—    Kā redzat. Mājoju, kur pagadās …

—    Zinātnes pamētāt? Pavisam?

—    Pametu un, kā domājams, pavisam …

—    Un mācītā cilvēka sirdsapziņa mierīga?

—          Nu . .. zinātne manā personā zaudējusi mazdrusciņ vairāk par nulli… Zaudējums nav liels …

Grāfiene paraustīja plecus un nogrozīja galvu.

—           Jūs, Zainic, taisnojaties kā skolnieks, — viņa sacīja. — Mazdrusciņ vairāk par nulli. . . Jaunajiem zinātniekiem nav tagadnes, viņiem ir nākotne. Kas zina — varbūt, ja turpinātu nodarboties ar zinātni, jūs būtu zinātnei tūkstoškārt vairāk nekā nulle!

—           Jūs nepareizi izsakāties, — fon Zainics iesmējās, — nulle, pareizināta ar tūkstoti, līdzinās nullei!

—          Vai jūs esat galīgi izputināts? — grāfiene jautāja, it kā neklausīdamās fon Zainicā.

—    Galīgi. Vai jums ir nauda klāt?

—    Drusciņ ir. Un tad?

—    Atdodiet man to.

Grāfiene ātri izņēma no kabatas mazu maciņu un pasniedza to Artūram. Artūrs iebēra naudu savā saujā un maciņu atdeva grāfienei.

—           Mērci, — viņš teica. — Es aizņemos. Atdošu otrā dienā pēc kāzām. Jūs brīnāties? Kādas jums izbrīna pilnas acis! Es ne tikai lūdzu un ņemu, bet pat nožēloju, ka jūsu maciņā bija tik maz.

Grāfiene pavērās viņam acīs un nodomāja: «Viņš melo.»

—           Es nemaz nebrīnos, — viņa sacīja. — Kas tur savāds un pārsteidzošs, ja Artūrs fon Zainics aizņemas mazliet naudas no sava drauga? Tā ir ikdienišķa, parasta parādība .. .

—    Bet kas jums teica, ka esat ar mani draugos?

—          Jūs esat dīvains. . . Ardievu! Ar jums grūti runāt.

Grāfiene pamāja galvu, pacēla pletni un aizauļoja pa izcirtumu.

IV

Kad viņai palika aiz muguras viss izcirtums un viņa nok|uva uz lauka, bija jau tumšs… Pilsētu, kalnus varēja vēl saskatīt, bet tie bija zaudējuši savus apveidus. Apkārtklīslošajiem ļaudīm un zirgiem bija visnenoteiktākās formas silueti. Šur tur iedegās ugunis. Grāfiene apstājās pie vienas no meldriem un salmiem celtas būdas kādā Goldaugenu sakņu dārzā. Saviem sakņu dārziem Goldaugeni kopš senseniem laikiem nomāja daļu pilsētas zemes. Nomāja aiz godkāres. «Jo mazāk ap manu zemi svešu īpašumu,» reiz bija izteicies viens no Goldaugeniem, «jo man vairāk iemesla pacelt augstāk galvu.»

Pie būdas stāvēja dārznieks un viņa dēls. Ieraudzījuši uz viņu pusi joņojošo grāfieni, viņi noņēma cepures.

—    Labvakar, veco Frici un jauno Frici! — grāfiene griezās pie dārznieka un viņa dēla. — Ļoti priecājos, ka sastopu jūs šeit. Ja man kādreiz sacīs, ka jūs vāji pildāt savus pienākumus, man būs pamats tam neticēt.

—    Mēs allaž darām savu pienākumu, — izstiepies kā diegs, noteica vecais Fricis. — Ne soli neatkāpjamies no sakņu dārza. Bet, jūsu gaišība, ja pārvaldnieka kungam vai viņa rokaspuišiem kaut kāda iemesla dēļ nepatiks mans ģīmis, mani padzīs bez jūsu gaišības ziņas. Mēs esam mazi ļautiņi, un mūsu dēļ diez vai kāds iedomās traucēt jūsu gaišību . . .

—    Tev tā šķiet, Frici? Nē, tu stipri maldies … Es pazīstu visus mūsu kalpotājus un, tici man, protu atšķirt — kas labs, kas slikts un kas atlaižams. Es zinu, piemēram, ka vecais Fricis ir kārtīgs vīrs, un zinu, ka jaunais Fricis ir sliņķis un ziemā nozadzis mācītājam cimdus un spieķi. . . Man viss zināms.

—   Jums zināms, ka nabaga mācītājam nozagti cimdi un spieķis, bet nav zināms . ..

Vecais Fricis apklusa un pasmīnēja.

—    Kas nav zināms? — grāfiene vaicāja.

—   Jūsu gaišībai nav zināms, ka viņa gaišības grāfa kambarsulaiņa suņi pirms trim nedēļām sakoduši manu meitu un sievu. Jūsu gaišībai tas nav zināms, kaut arī viss ciemats līda vai no ādas ārā, lai darītu jums to zināmu. Kambarsulaiņa suņi necieš vienkāršas drēbes un plosa ikvienu, kas apģērbts kā zemnieks. Kambarsulaiņa kungam tas sagādā prieku. Un kā vēl! Suņi nogāž sievieti zemē, plēš viņai drēbes un . . . kaila miesa, jūsu gaišība . . . Kambarsulaiņa kungs ir liels sievietes miesas cienītājs!

—    Labi, labi… Nu, ko tad tu gribi? … To es nezinu . ..

—     Mana sieva ir slima, un meita kaunās rādīties ļaudīs, jo vīrieši ar suņu palīdzību redzējuši viņu Ievas ģērba.

—     Labi, labi … Es to izmeklēšu. Man jums kaut kas jāprasa. Vai jūs šodien ceļā uz pilsētu neredzējāt muzikantus, resnu veci un jaunu meiteni ar arfu? Vai nepagāja garām?

—     Neesmu redzējis, jūsu gaišība! — vecais Fricis atteica. — Varbūt pagāja, bet varbūt arī nepagāja. Garām iet daudz visādu ļaužu. Visus nevar redzēt un paturēt prātā .. .

Grāfiene nogrima domās un ieurbās acīm tumšajā tālē.

—     Vai tie nav viņi? — grāfiene jautāja, norādot ar pletni uz diviem tālumā tikko saredzamiem cilvēku siluetiem.

—    Tie abi ir vīrieši, — jaunais Fricis sacīja.

—     Ļoti iespējams, ka viņi apstājušies pārlaist nakti ciematā, — grāfiene teica. — Tādā gadījumā viņi ies šeit garām rīt. . . Ja jūs viņus ieraudzīsiet, tūlīt atsūtiet pie manis.

—     Klausos, — vecais Fricis atbildēja. — Resns vecis un jauna meitene. Saprotu. Bet kam viņi jums vajadzīgi, jūsu gaišība? Droši vien kaut ko nozaguši?

—    Kāpēc tad katrā ziņā nozaguši?

—     Tāpat vien, jūsu gaišība, Goldaugenu grāfistē jau ar to vien nodarbojas kā meklē zagļus. Tāda mode. Goldaugenu grāfistē zog tikai galvenie, bet par zagļiem uzlūko visus.

—    Ak tā! Hm … Rīt vari sev meklēt citu vietu. Lai rīt šai grāfistē nebūtu neviena Friča!

To pateikusi, grāfiene pagrieza zirgu un aizaūļoja atpakaļ uz izcirtumu.

—    Cik viņa skaista! — jaunais Fricis iesaucās. — Cik daiļa!

—          Jā, ļoti skaista! — vecais Fricis sacīja. — Bet kāda mums tur daļa?

—    Ārkārtīgi daiļa! Zvēru tev pie istā dieva, tēvs, ka tas neesmu es, kas nozadzis mācītājam cimdus un spieķi! Nekad neesmu bijis zaglis! Ja es tev meloju, lai šai pašā mirklī kļūstu akls. Mani apmelojuši ne par šo, ne par to . .. Un viņa noticējusi šim apmelojumam! Nelietīgie ļaudis!

Jaunais Fricis brītiņu klusēja un tad runāja tālāk:

—    Lai tad šie nelietīgie ļaudis nemelo veltīgi! Lai viņi veltīgi neizsmej mūs … Es zagšu. Kad viņa runāja ar tevi un es raudzījos viņas skaistajā sejā, es devu sev goda vārdu zagt… Un es zagšu! Es nozagšu grāfam Goldaugenam to, ko neprastu nozagt neviens no viņa pārvaldniekiem. Un es turēšu savu goda vārdu.

Jaunais Fricis .apsēdās un nogrima domās. Viņa smadzenes un sirdi pārņēma jaunas, jo saldas, nevis zemnieka, bet Balzaka varoņu ilgas. Viņa iekveldinātā jauneklīgā iztēle dažās minūtēs uzbūra visgrandiozāko gaisa pili… Tas, kas pirms stundas viņam būtu licies ārprātīgs, nepiepildāms un ko viņš vienā mirklī būtu iztriecis no galvas kā kaut ko bērnišķīgi teiksmainu, — tagad pēkšņi ieguva uzdevuma veidu, un bija radusies tieksme to veikt, lai tas maksātu ko maksādams. Gaisa pili piepeši ievajadzējās pārvērst stabilākā celtnē…

Kad jaunajam Fricim noreiba ilgās sakarsētā galva, viņš uzlēca kājās, i'zberza acis un smiedamies uzsauca tēvam:

—    Katrā ziņā nozagšu! Lai tad meklē!

Grāfiene jāja mājās. Ceļā viņai gadījās pretim barons fon Zainics, kas vēl visu laiku gāja pusdienās.

—   Mēs, šķiet, vēl redzēsimies? — grāfiene viņam uzsauca.

—    Ja gribat, tad jā.

—    Mēs atradīsim, par ko runāt. Tai garlaicībā, kādu tagad pārdzīvoju, jūs man esat atradums. Man ienāca prātā kāda maza ideja. Vai negribat kopā ar mani nosvinēt savu dzimšanas dienu, kas būs nākamajā ceturtdienā? Redzat, kā es jūs vēi atceros? Neesmu pat aizmirsusi jūsu dzimšanas dienu .. . Vai gribat?

—    Lūdzu . ..

—   Mums kaut kur jāsatiekas… Nu, lūk… Vai jums zināma vieta, kur stāv «Bronzas alnis»?

—    Jā.

—   Tur neviens netrauces mus atcerēties sendienas. Jābūt tur pulksten septiņos vakarā.

—    Vīnu apgādāšu es.

—    Lieliski! Adieu! Starp citu, baron … Sarunāsimies turpmāk franču valodā! Neesmu aizmirsusi, ka jums nepatīk vācu valoda. Bet par «šarlatānu» un gudrajiem cilvēkiem — padomājiet. Adieu!

Grāfiene uzšāva zirgam un pēc brīža nozuda aizvien vairāk un vairāk tumstošajā meža gaisotnē.

Baronese Terēze fon Heilenštrāla bija tā «skaidrā, ne šīs pasaules būtne», pie kuras pirmoreiz atpūtās Artūra acis un jūtas pēc riebīgās dzīves Parīzē. Artūrs izdarīja pārāk krasu pavērsienu no uzdzīves uz darbu ne tikai aiz cieņas pret zinātni: šo pavērsienu stipri ietekmēja arī baronese. Bez viņas nebūtu pilnīgas atjaunotnes.

Atgriezies no Parīzes Vīnē, Artūrs sāka vientuļnieka dzīvi. Vienatnē viņš sapņoja par darbu, kas nomierina, nolādēja šo pasauli ar tās cilvēkiem un, pats tā nevēlēdamies, skuma … pēc Parīzes kokotēm. Nav zināms, ar ko būtu beigusies šī vientulība, ja Artūram drīz pēc savas atbraukšanas negadītos nokļūt baronu Heilenštrālu nama pastāvīgo apmeklētāju skaitā. Kad Artūrs uzturējās Vīnē, Heilenštrālu namu varēja apmeklēt ikviens, kas to vēlējās. Patiesību sakot, viņi neviena neielūdza, bet pie viņiem ieradās visi, kam patika apmeklēt šīs pasaules varenos bez ielūguma, ja vien durvis nebija aizslēgtas.

Pēdējos gados šis nams atgādināja dievticīgu cilvēku, kas, uzzinājis par savas nāves tuvošanos, atmetis ar roku visam un meties visos grēkos, lai kaut dieniņu justos kā cilvēks.

Baroni Heilenštrāli, nodzīvojušies un izputējuši, meklējuši glābiņu un to neatraduši, paredzēdami pirmsnāves agoniju, bija atmetuši visam ar roku un pazaudējuši kairu spēju pievērst kaut kam uzmanību. Viss bija aizmirsts, izņemot drausmīgo finālu, kas tuvojās. Šausmas no tuvā atrisinājuma sekmīgi apslāpēja vīns, mīla un sapņi. Heilenštrāli vēl sapņoja par glābiņa iespēju. Glābiņš, viņi domāja, bija Terēzes rokās, kas varēja apprecēties ar ļoti bagātu cilvēku un ar savām precībām uzlabot sliktos ģimenes apstākļus. Bet arī šīs cerības bija tikai sapnis. Terēze bija saķildojusies ar tēvu un nozvērējusies, ka, dodoties laulībā ar bagātu cilvēku, nepiešķirs saviem radiem ne graša.

Heilenštrāli atmeta ar roku un ņēmās notiesāt to, kas nebija vēl notiesāts. Viņi notiesāja to nevis vienkārši, bet izmisīgi, svinīgi, ar bungām un bazūnēm, it kā agrāk nekad nebūtu ēduši. Viņu nama durvis atvērās pašas no sevis, un pa tām ieplūda pusizsalcis palieku rijēju bars. Sie rijēji bija izputējuši aristokrāti, rakstnieki, mākslinieki, aktieri, mūziķi savos krāšņajos tērpos, ar savām efektīgajām sejām, smalkajām smaržām, brīnišķīgajiem instrumentiem un izsalkušajiem vēderiem. Rijēji vienā mirklī iekaroja baronu namu, un Heilenštrāli, kas grima nabadzībā un alka glābiņa, pēkšņi ieraudzīja sevi mecenātisma kalngalā. Viņu māju izrotāja ar kulisēm, gleznām, retiem akvareļiem. Vakaros visu kvartālu pāršalca simfoniju, noktirņu, valšu un polku skaņas. Muzikāli literārie sarīkojumi, kuros spēlēja un deklamēja, kļuva pazīstami un ieguva popularitāti visu sabiedrības slāņu apmeklētājos. Visos šais sarīkojumos un izrādēs piedalījās arī Terēze. Skaista, kā no marmora veidota, viscaur melnā tērpā — viņa klīda pa raibo rijēju baru, no viena mākslinieka pie otra, visiem spēkiem cenzdamās atbrīvoties no savas moku pilnās smeldzes. Ļaudis, kas izveidoja šo pūli, viņai bija kas jauns. Tie viņu ieinteresēja. Aiz garlaicības viņa sāka tos pētīt. Viņa ieurbās acīm efektīgajās sejās, klausījās, runāja, lasīja sacerējumus viņai pasniegtajos rokrakstos un pēc ilgstošām studijām guva tikai vienu secinājumu: viņu vidū ir kārtīgi cilvēki, ir arī šarlatāni. Sis secinājums bija viņas pētījumu vienīgais rezultāts. Neprazdama smalkāk analizēt, viņa neprata atšķirt kārtīgos cilvēkus no šarlatāniem. Dažus viņa tuvināja sev, bet arī šo dažu starpā bija tiklab daudz gaišu personību, kā šarlatānu. Izredzēto vidū bija arī fon Zainics.

Heilenštrālu nama viņš nokļuva nejauši. Viņu aizvilka līdzi draugs, kāds autors, kas vēlējās viņam parādīt savu komēdiju, ko uzveda uz baronu skatuves. Drīz vien, neapmierinādamies ar izrādēm un literārajiem vakariem, Artūrs sāka apmeklēt Heilenštrālu namu arī dienā. Terēze, kas vakaros izjāja parasti grūma pavadībā, drīz vien sāka doties savās vakara izklaidēs Artūra sabiedrībā. Ik vakaru Artūrs aizrautīgi stāstīja viņai, ko paveicis pagājušajā dienā, ko izlasījis, ko uzrakstījis. Pārskatam sekoja nenovēršamie sapņojumi, cerības, minējumi. Terēze klausījās viņā un runāja pati. Viņa tā vien bārstīja pazīstamu zinātnieku uzvārdus, ko zināja. .. pēc Artūra nostāstiem. Viņi kļuva draugi. Mēdz sacīt, ka no draudzības līdz mīlestībai esot tikai viens solis. Artūrs nedomāja par mīlu. Viņam pietika ar gudras, jaunas sievietes sabiedrību vien. Par mīlu viņš sāka runāt tikai tad, kad Terēze kādā vakara izklaidē Artūram atzinās, ka viņu mīlot.. . Viņa pirmā sāka runāt par mīlu. Pēc šīs atklāsmes ritēja dienas, kas, kā saka, mēdz būt tikai reizi mūžā. Nekad citā laikā Artūrs nebija tik laimīgs un ar dzīvi apmierināts kā šais dienās, ko pavadīja kopā ar mīļoto sievieti. Šī laime tomēr nebija ilgstoša. To sagrāva Terēze. Kad viņš pieprasīja mīļotajai un neapšaubāmi mīlošajai jaunavai, lai tā kļūtu par viņa sievu, baronesi un «doktorieni» fon Zainicu, viņa kategoriski to noraidīja.

«Es nevaru iet pie Jums,» viņa Zainicam rakstīja. «Jūs esat nabags, un es esmu nabaga. Nabadzība jau sagandējusi pusi manas dzīves. Vai lai sagandēju vēl arī otru? Jūs esat vīrietis, bet vīrietim nav tik saprotamas visas nabadzības šausmas kā sievietēm . . . Nabadzīga sieviete ir visnelaimīgākais radījums . . . Jūs, Artūr, veltīgi ierunājāties par laulībām … Ar to pašu Jūs izaicināt uz izskaidrošanos, kas nevar palikt bez sekām mūsu tagadējās attiecībās. Izbeigsim jel šo smago izskaidrošanos un dzīvosim kā senāk.»

Artūrs saplēsa šo vēstuli sīkos gabaliņos un uzrakstīja atbildi, kurā nodārdināja uz Terēzes galvas debesu pērkonus. Viņš iekaisa un uzrakstīja «ne šīs pasaules būtnei» milzum garu vēstuli, kur nolādēja «laika garu» un audzināšanu . . . Aizkustinošās vēstules, kas pēc tam tika nosūtītas, lai attaisnotu noraidījumu, viņš nelasīja un meta krāsni. Artūrs sāka tā ienīst Terēzi, ka viss, kas viņam to atgādināja, zaudēja viņa acīs katru vērtību. Viņš ienīda visu cildeno, korekto, lepno un ar visu sirdi pieķērās visam niecīgajam, nomāktajam, nabadzīgajam . . .

Iedams pusdienās, Artūrs atcerējās visu to .. . Tagad viņam bija smieklīgs paša traktāts «par laika garu», bet viņā saurdījās senais naids. Viņš nebija vēl paspējis atbrīvoties no šā naida.

Ceturtdienā, savā dzimšanas dienā, Artūrs atcerējās Terēzei doto solījumu ieturēt kopā ar viņu maltīti; viņš devās uz «Bronzas alni». Tā saucās neliela nora, kur kādreiz karalis bija nošāvis bronzas krāsas alni. Citi turpretim saka, ka šeit sendienās stāvējusi statuja «Medības» — no bronzas liets alnis, kas aizstājis Diānu. Mēdza runāt, ka karalis, pēc kura pavēles uzstādīta šī statuja, esot bijis šķīsts un uz klasisko sieviešu statujām lūkojies ar riebumu.

Kad Artūrs ieradās norā, Terēze jau bija tur. Viņa nepacietīgi soļoja pa zāli un ar pletni cirta nost puķu galviņas. Viņas zirgs bija piesiets noras malā pie koka un laiski ēda zāli.

—    Labi gan jūs uzņemat savus viesus! — sacīja grāfiene, ejot pretim Artūram. — Esat gan labs namatēvs! Jūs pastaigājaties, bet viešņa gaida jūs jau vairāk par stundu .. .

—    Es gāju pēc vīna, — Artūrs taisnojās. — Lūdzu sēsties! Mēs ar jums ne pirmo reizi sēžam zālē. Atceraties senos laikus?

Grāfiene un Artūrs atsēdās zālē un sāka atcerēties bijušo … Viņi atcerējās, bet nepieskārās ne mīlai, ne sakaru pārtraukšanai . . . Sarunas risinājās ap Vīnes laika dzīvi, Heilenštrālu namu, māksliniekiem, vakara izklaidēm . .. Barons runāja un dzēra. Grāfiene atteicās no vīna. Izdzēris pudeli, Artūrs bija viegli iereibis; viņš sāka smieties, ironizēt, runāt dzēlīgi.

—           No kā jūs tagad pārtiekat? — viņš starp citu jautāja.

—           No kā? Hm … Zināms, no kā … Goldaugeni nav nabagi…

—    Jūs tātad ēdat un dzerat to, kas pieder grāfam?

—    Nesaprotu, kam šie jautājumi?!

—           Bet es lūdzu jūs, atbildiet, Terēze. Jūs ēdat un dzerat to, kas pieder grāfam?

—    Nu jā!

—           Savādi. Jūs nevarat paciest grāfu, bet tai pašā laikā dzīvojat uz viņa rēķina . . . Ha-ha-ha … Re, kā? Kādi, velns parauj, tikumi? Mani jūsu prātvēderi uzskata par šarlatānu; kādas tad ir viņu domas par jums? Ha-ha-ha!

Pār grāfienes seju pārlaidās mākonis.

—           Nedzeriet vairāk, baron, — viņa stingri noteica. — Jūs piedzeraties un sākat runāt bezkaunības. Jūs zināt, ka apstākļi liek man vēl dzīvot pie Goldaugena.

—           Kādi apstakļi? Bailes no ļaunam mēlēm? Veca dziesma! Bet sakiet, lūdzu, grāfien, — cik grāfs apņemas jums ik gadu maksāt pēc šķiršanās?

—    Nekā …

—           Kāpēc jūs runājat nepatiesību? Nedusmojiet jel.. . Es taču to saku draudzīgi. Neplūkājiet pletni. Tā nav vainīga. Ba!

Barons iesita sev pa pieri un pacēlās.

—    Atļaujiet… Kā gan es agrāk to neievēroju?

—    Ko tad?

Barona acis sāka šaudīties. Tās traucās no grāfienes sejas uz pletni, no pletnes uz viņas seju. Viņš nervozi sakustējās.

—           Kā gan es agrāk to neatcerējos! — viņš murmināja. — Tad jums labpatikās pamielot veco resnīti un manu tulpes zieda meiteni?

Grāfiene iepleta lielas acis un paraustīja plecus.

—           Tulpes zieda meiteni. . . Resnīti… Ko jūs murmināt, fon Zainic? Jūs sākat nesakarīgi runāt. Nevajag dzert!

—    Nevajag kauties, cienītā kundze!

Barons nobālēja un iesita ar dūri sev pa krūtīm.

—    Nevajag kauties, lai velns jūs parautu ar jūsu aristokrātiskajām manierēm! Vai dzirdat?

Grāfiene uzlēca kājās. Viņas acis iepletās un iezaigojās dusmās.

—    Neaizmirstieties, baron! — viņa sacīja. — Vai jums nelabpatiktos ņemt savu velnu atpakaļ? Es jūs nesaprotu!

—   Nelabpatlkas! Pie joda! Vai tikai jūs nedomājat noliegt savu zemisko rīcību?

Grāfienes acis kļuva vēl lielākas. Viņa nesaprata.

—    Kādu rīcību? Ko man noliegt? Es nesaprotu jūs, baron!

—    Bet kas grāfa Goldaugena pagalmā ar šo pašu pletni iesita vecajam vijolniekam pa seju? Kas nogāza viņu zemē, šim pašam zirgam zem kājām? Man minēja grāfieni Goldaugenu, bet grāfiene Goldaugena ir tikai viena!

Grāfienes sejā iekvēlojās spilgts sārtums kā ugunsgrēka blāzma. Sākot ar deniņiem, tas izplūda līdz pašai mežģiņu apkaklei. Grāfiene briesmīgi samulsa. Viņai uznāca klepus.

—    Es jūs nesaprotu, — viņa murmināja. — Kādu vijolnieku? Ko jūs … melšat? Atjēdzieties, baron!

—    Diezgan! Kālab melot? Pagājušajos laikos jūs pratāt melot, bet ne tādu sīkumu dēļ! Kāpēc jūs viņam iesitāt?

—    Kam? Par ko jūs runājat?

Grāfienes balss bija klusa un trīcēja. Acis šaudījās kā notvertas peles. Viņai bija šausmīgs kauns. Bet barons atkal jau pusguļus zvilnēja zālē, neatlaidīgi raudzīdamies viņas skaistajās acīs un nikni, skurbi ņirgdams. Viņa lūpas raustījās nelabā smīnā.

—    Kāpēc jūs viņam iesitāt? Vai redzējāt, kā viņa meita raudāja?

—    Kāda meita? Izskaidrojieties, baron!

—    Kālab gan ne! Jūs protat laist darbā savas baltās rokas un garo mēli, bet neprotat saredzēt asaras! Viņa raud vēl līdz šim… Glīta, gaišmataina meitene raud līdz šim . . . Viņa ir vārga, nabadzīga, nevar atriebties grāfienei par savu tēvu. Es nosēdēju ar viņiem trīs stundas, un triju stundu laikā viņa neatņēma rokas no

acīm . .. Nabaga meitene! Viņa neiziet man no prāta ar savu raudošo, cēlo sejiņu. Ai, nežēlīgie, paēdušie, nesistie un nekad neaizvainojamie velni!

—    Izskaidrojieties, baron! Ko es situ?

—    Nu jā! Vai domājat, ka no jūsu sejas es nemanu, kur ir kaķis, kas apēdis pelīti? Kauns!

Barons pacēlās un pastiepa roku pēc pletnes.

—    Parādiet!

Grāfiene padevīgi pasniedza viņam pletni.

—    Kauns! — viņš atkārtoja un, saliecis pletni spirālē, salauza to trīs dalās un aizmeta prom.

Grāfiene galīgi apjuka. Apkaunota, klausīdamās pārdrošus vārdus pirmoreiz mūžā, pietvīkusi un nezinādama, kur no barona pārmetošajām acīm paslēpt seiu un rokas, viņa neatrada vārdus. No šā neveiklā stāvokļa vinu mazliet atbrīvoja kāds neliels apstāklis. Tai brīdī, kad Artūrs lauza pletni, atstatu, aiz kokiem, biia dzirdami soli. Pēc brītiņa grāfiene ieraudzīia Fričus. Viņi iznāca no kokiem un, ziņkārīgi vērdamies grāfienē un Artūrā, devās pāri norai. Priekšā gāja jaunais Fricis ar garu makškeri pār plecu. Aiz viņa, tik tikko kājas cilādams, vilkās vecais Fricis. Vecajam Fricim labajā rokā auklas galā spārdījās neliela līdaka.

—   Friča kungs, kāpēc jums nav cimdu rokās? — grāfiene uzrunāja jauno Frici.

Fricis nodūra acis un, greizi lūkodamies grāfienē, sāka kustināt lūpas.

—    Kur jūsu spieķis? Kāpēc jums nav spieķa klāt?

Jaunais Fricis nobālēja un sāka ātri solot uz koku

pusi. Pie kokiem viņš vēlreiz atskatījās un nozuda. Vecais Fricis klusēdams, nevienā neraudzīdamies, aizšļūca viņam pakaļ.

—    Atvainojiet mani. — ierunājās barons pēc tam, kad Friči bija nozuduši aiz kokiem. — Es negribu jūs apvainot. . . Bet, zvēru pie sava goda, es prastu atriebties par vijolnieku, ja jūs nebūtu sieviete . .. Kauns, Terēze! Mart bija kauns jūsu dēļ meitenes priekšā!

Barons piecēlās un uzlika galvā cepuri.

—    Jūs neatrodat vārdus, lai attaisnotos … Un lieliski! Kādēļ melot? Jūsu attaisnošanās ir meli.

—    Es vēl joprojām jūs nesaprotu, baron! —grāfiene teica.

—    Goda vārds?

—    Jā … goda vārds …

—    Hm • • • Ardievu! Jūsu skaistās acis pilnas melu! Paldies dievam, ka jūs vēl protat sarkt, kad melojat.

Artūrs izslējās, pameta ar galvu un devās pāri norai uz meža taciņu.

Grāfienes Goldaugenas pierē parādījās krunkas. Viņa ar mokām domāja, meklēja savās smadzenēs vārdus un neatrada . .. Viņai kvēli gribējās attaisnot Artūra priekšā savu rīcību, kurā bija kauns atzīties. Kamēr viņa domāja, kodīdama sārtās lūpas un lauzīdama pirkstus, Artūrs bija aizgājis aiz kokiem.

—    Baron! — Terēze iesaucās. — Pagaidiet!

Atbildes vietā grāfiene dzirdēja tikai aizejošā Artūra solus.

—    Baron! — grāfiene vēlreiz sauca, un viņas balss iedrebējās bailēs, ka barons aizies. Soju troksnis apklusa.

Grāfiene brītiņu pastāvēja un pārdomās noslīga zemē. Viņai blakus vāļājās divas tukšas pudeles. Trešā, kurā vēl bija mazdrusciņ vīna, stāvēja piešķiebta zālē un grasījās apgāzties. Terēze izdzēra visu vīnu no šīs pudeles un devās pie zirga.

Kad viņa izjāja no noras, tad pāris soļu atstatumā no kokiem, kas iekļāva noru, ieraudzīja jātnieku, kurš sēdās zirgam mugurā. Šā jātnieka zirgs, ieraudzījis grāfieni, līksmi iezviedzas. Jātnieks bija gadus četrdesmit piecus vecs vīrs, garš, kalsens, bāls, ar šķidru bārdiņu. Uzsēdies zirgam mugurā, viņš dzinās pakal grāfienei.

—    Pagaidiet! — viņš klusā balsī teica. No šīs vārgās, nevīrišķīgās balss tembra varēja spriest, ka tā plūst no vārgām krūtīm. — Pagaidiet! Gribu jums sacīt divus vārdus! Tikai divus vārdus!

Grāfiene neatskatījās . . .

—   Jūs spiegojāt? — viņa jautāja. — Uzglūnējāt?

—    Bet es mīlu tevi! Nevaru dzīvot ne mirkļa, tevis neredzējis. Divus vārdus tikai! . . .

Grāfiene pavērās savā vīrā — grāfā Goldaugenā (tas bija viņš) un sāka jāt lēnāk.

—           Jums ārsts aizliedzis ātri jāt, — viņa sacīja. — Jājiet lēnāk . . . Kas jums vajadzīgs?

—    Divus vārdus tikai.

—    Nu?

—    Kas viņš ir?

—    Barons fon Zainics.

—          Fon Zainics? Viņš? Tad tas ir fon Zainics? Tas ir tas cilvēks, ko jūs reiz .. . mīlējāt?

—    Varbūt .. . Nu jā, viņš. Un tad?

—           Hm . . . Viņš arī tagad ir skaists . . . Kāpēc jūs viņam atļāvāt kliegt uz sevi? Kādas viņam tiesības?

Grāfs apklusa, iekāsējās un vaicāja:

—          Varbūt jūs viņu . . . varat arī tagad iemīlēt? Sena mīla taču var atgriezties?

—           Dodiet man savu pletni! — grāfiene teica un, paņēmusi no vīra pletni, stipri sarāva pavadu un aizauļoja pa izcirtumu. Grāfs arī no visa spēka parāva pavadu. Zirgs sāka skriet, un viņš bezspēcīgi sagrīļojās seglos. Viņa gūžas bija novājējušas, viņš saviebās aiz sānēm un saturēja zirgu. Tas sāka iet lēnāk. Grāfs pavadīja acīm savu sievu, nolaida galvu uz krūtīm un nogrima domās.

Pēc dienām trim Artūrs netālu no mežziņa Blauhera mājas sastapa Terēzi. Šoreiz Zainics nesatika viņu kā amazoni. Viņa pastaigājās zemnieces tērpā. Šis tērps izskatījās kā parasts tikko šūts zemnieces ģērbs, bet bija daudz dārgāks par melnā zīda amazones tērpu. Viņas kaklu rotāja nevis dažādu krāsu bumbierveida granāti, bet tirkīzi, smaragdi, koraļļi un pērles. Katrā rokā bija masīva rokas sprādze. Tērps un ungāru žakete bija šūdināti no dārga auduma.

—          Baron! — viņa iesaucās, ieraudzījusi Artūru. — Uz brītiņu!

Kad viņš tuvojās Terēzei, viņa tam pateica:

—           Jūs ar saviem vārdiem un aiziešanu — atceraties? — likāt man daudz domāt. Es jūs sapratu tikai pēc ilgām pārdomām. Tagad es saprotu . . . jūs runājāt par to veco . . . kam es iesitu ar pletni! Jā?

—    Nu jā .. . Kas tur bija ko domāt?

—    Nu tā! Tagad saprotu, par ko jūs runājāt… Man nav vajadzīgs attaisnoties jūsu priekšā, baron, taču lai.. . lai apmierinātu mūsu abu taisnīguma sajūtu … Es viņam iesitu tāpēc, ka tas bija pelnīts. Mani viņa vainas dēļ izsvieda no segliem zirgs… Es gandrīz pārlauzu kāju. Un tad . . . viņš uzdrošinājās smieties …

Artūrs ielūkojās grāfienei sejā un jautri iesmējās.

—    Pietiek melot, jūsu gaišība! — viņš teica. — Kālab mums barot vienam otru ar meliem? Man nav vajadzīga jūsu taisnošanās… Un ko gan tā līdz? Es pirmoreiz mūžā redzu jūsu glītās kājiņas, un man ar to pilnīgi pietiek . .. Jūsu kājiņas stāv pāri jebkurai kritikai! Iesim pastaigāties. Lūdzu piedošanu par tām bezkaunībām, ar kurām pamieloju jūs pie «Bronzas aļņa». Biju pilnā . . .

Artūrs un Terēze staigāja ilgi. Viņi sarunājās par visparastākajām lietām, daudz jokoja, daudz smējās . .. Par veco muzikantu, viņa meitu, gudrajiem cilvēkiem un «šarlatānu» pat neieminējās. Barons neizteica neviena dzēlīga vārda .. . Viņš bija laipns kā sendienās, Vīnē, Heilenštrālu namā. Kad viņš pavadīja Terēzi uz kabrioletu, kas stāvēja netālu no Blauheru mājiņas, bija jau pavisam tumšs.

—    Vai jūs pamācīsiet mani šaut? — Terēze vaicāja, sēžoties kabrioletā.

—    Cik vien patīk …

—   Lūdzu, baron. Man briesmīgi garlaicīgi. Ja kaut nedaudz mazināsiet manu garlaicību — jūs padarīsiet labu darbu . .. Goda vārds. Palīdzēsim viens otram.

Terēze paspieda Artūram roku un aizbrauca.

Pēc četrām dienām viņi atkar satikās, un pēc pusmēneša nebija vairs nevienas dienas, kad viņi nebūtu sastapušies. Barons iemācīja Terēzei šaut, un Terēze ieradās medībās ik vakaru, bet reizēm arī agri no rīta. Viņu attieksmes bija visnenoteiktākās. Skaidrā prātā fon Zainics pārsteidza Terēzi ar savu laipnību. Skaidrā prātā viņš runāja klusi, laipni, redzami izvairoties no asiem vārdiem, laipni smaidīja, uzmanīgi sniedza savu lielo roku un runāja nevis kā «mežonis», bet kā īsts dāmu kavalieris. Piedzēries fon Zainics turpretim pārsteidza ar savu rupjību, cinismu, nelabajiem smiekliem . . . Kad viņš bija pilnā, Terēzei nācās uzklausīt visneiespējamākos vārdus. Viņš zobojās par grāfieni, trieca viņu pie visiem velniem, teica, ka nicinot, ienīstot.

—   Es atvainoju jūs, fon Zainic, — Terēze kādreiz viņam sacīja, — tikai tāpēc, ka esat piedzēris. Guļošiem, vājprātīgiem un piedzērušiem parasti nesit. . .

—   A-a-a-ā. . . Ak tā! Tad ziniet jel, — Zainics smiedamies atbildēja, — ka saku jums patiesību tikai tad, kad esmu pilnā. Skaidrā prātā es izturos pret jums kā nekrietns farizejs. Neticiet man nedzērušam.

—    Mums nevajag satikties …

—    Kāpēc nevajag? Satiksimies! Jums garlaicīgi, un man garlaicīgi. . . Ķildās un karos laiks aizrit ātrāk nekā miera laikā. Ha-ha! Liktenis labi darījis, ka palaidis starp mums melnu kaķi un iedvesis mums necieņu pret otra tikumiem. Jūs necienāt mani, jo saskatāt manī šarlatānu, es necienu jūs tāpēc, ka redzu jūsu personā tikai gabalu labas sieviešu miesas! Ha-ha!

Terēze nodzirkstīja ar acīm zibšņus, neteica ne vārda un aizbrauca. Pēc šīs sarunas Artūrs neredzēja viņu veselu nedēļu. Astotajā dienā barons viņu sastapa un atvainojās.

Artūrs bija iedzēries diezgan bieži. Terēze šad tad aizjāja no viņa aizvainota. Viņa aizjāja, dodama sev goda vārdu vairs ar viņu nesatikties, taču . ..

Pagāja vasara, un atnāca rudens. Uz valgās, aukstās zemes no kokiem bira dzeltējošās, savu laiku nodzīvojušās lapas. Sāka līt. Rudens dubļi nav tādi kā vasarā: tie nežūst un, ja arī žūst, tad nevis pa stundām, bet dienām un nedēļām . .. Sāka pūst vējš, kas atgādināja ziemu. Nejaukajā laikā nomelnējušais mežs sadrūma un neaicināja vairs zem savas lapotnes.

Kazas vilnas svārkus fon Zainics apmainīja pret īsu, vatētu mēteli. Viņa zābaki zaudēja spīdumu un pārklājās dubļiem . . . Viņa bālajā sejā parādījās sārtums no dzestrā, valgā vēja. Artūra un Terēzes attieksmes vēl nebija ieguvušas noteiktu formu. Pārrunas vēl nebija mitējušās. . . Terēze sajuta, ka nav vēl «līdz galam izteikusies», un jādelēja uz mežu kā agrāk.

Vajadzēja bēgt no meža saltuma, mitruma un dubļiem .. . Liktenis piešķīra viņiem mājokli. Viņi sāka tikties aizmirstajā sūnām un nātrēm aizaugušajā baznīciņā grāfu Goldaugenu dārzā. Līdz galam neuzgleznotā svētā Franciska baigās acis ik rudens vakaru redzēja Artūru un Terēzi. Vājajā laternas mirgoņā viņi sēdēja uz pussatrūdējušā sola un sarunājās. Viņš, parasti iedzēries, sēdēja, žāvājās un teica ļaunus vārdus … Viņa, bāla kā marmors, ar augsti paceltu galvu, jau paguvusi pierast pie viņa valodas, pacietīgi uzklausīja viņu un pati teica ļaunus vārdus. Kad viņš bija skaidrā, baznīciņas kaktos apmetušies zirnekļi klausījās teiksmās par pagātni, tuvo laimi un redzēja laimīgu sievieti. Viņš kā vecs vīrs labprāt mēdza runāt par sendienām. Viņa balsī skanēja vecīga stīga: viņš nekā nenožēloja un bija apmierināts ar atmiņām vien. Viņa turpretim, pilna spēka, jaunības un kvēlu tieksmju, nožēloja pagājušo, un viņas balsī skanēja cerība. Viņa vēl kaisli mīlēja baronu fon Zainicu . . .

Vienā no visdrūmākajām rudens dienām Artūrs iegriezās pie Blauhera kundzes pārlaist lielu. Blauhera kundze ar smaidiņu pasniedza viņam sūtījumu.

Attaisījis sūtījumu, viņš iesmējās kā bērns, kam parādīta jauna paija. Sūtījumā bija ģīmetne un vēstule.

Kā viena, ta otra bija no Ilkas. Barons paraudzijas ģīmetnē un iepleta lielas acis. Ģīmetne bija Ilka, taču ne tā Ilka, ko viņš redzēja pirms dažiem mēnešiem, nē — ģīmetnē nebija vairs ne miņas no tās nabadzīgās kleitiņas, ko kādreiz karstām asarām slacīja apvainotā Ilka. Nebija redzama arī tā gaužām lētā samta lentīte, kas saturēja gaišos matus. Artūrs uz fotogrāfijas ieraudzīja jaunu aristokrāti, ģērbtu krāšņā, modernā tērpā. Ar prasmīgu roku frizētos matus greznoja salmu cepure. Uz cepures bija ziedi, un, cik varēja spriest no ģīmetnes, tie nebija lēti; smaids glītajā sejiņā bija lepns, augstprātīgs, bet mākslots . ..

— Muļķīte! — Artūrs smiedamies teica un noskūpstīja Ilkas ģīmetni. — Ak tu muļķīte! Vārna pāva spalvās. Tu esi apģērbusi bagātu tērpu un lūkojies kā uzvarētāja! Pavalkā vien šo tērpu ilgāk! Redzēsim, ko tad dziedāsi!

Vēstule bija rakstīta jau pazīstamajā rokrakstā.

«Mīļo baron!» Ilka rakstīja. «Nosūtu Jums ģīmetni un ziņoju, ka mēs ar Cvībuštēvu esam sveiki un veseli. Vēl ziņoju Jums, ka man katrā ziņā būs miljons. Man tas būs ļoti drīz. Mēs tagad dzīvojam ļoti labi. Kad satiksimies, pastāstīšu Jums, kas ar mums noticis. Jūs droši vien esat mani jau aizmirsis. Ar šo vēstuli es Jums atgādinu sevi un lūdzu neaizmirst, ko Jūs man solījāt. Es Jūs ļoti mīlu. Es še redzu daudz baronu un grāfu, bet Jūs esat visjaukākais. Tētis Jūs sveicina. Rakstiet man uz šādu adresi (seko gara adrese). Rakstiet: varu cerēt vai ne? Jūsu I.»

Smiedamies, nenovērsdams acis no ģīmetnes, barons palūdza Blauhera kundzei papīru un uzrakstīja: «Sveika, Ilka. Paldies. Gaidu Tevi ar Tavu miljonu. Nedari muļķības. Esi prātīga un dzīvo vesela. Sveiciens Tavam vecajam simtreiz sistajam resnītim, kuram no sava lielā miljona izsniedz pāris zelta gabalu iedzeršanai. Tavs līgavainis — barons fon Zainics.»

Iedevis šo vēstuli Blauhera kundzei, lai nosūta pa pastu, Artūrs sēdās pie galda un sāka ar zīmuli zīmēt uz ģīmetnes lielu tulpes ziedu. Zīmulim bija noasināti abi gali. Viens gals bija sarkans, otrs — zils. Ne viena, ne otra krāsa neturējās uz ģīmetnes emaljas. Ilku neizdevās iesēdināt tulpes ziedā, kaut gan Artūrs nosēdēja zīmēdams, kamēr satumsa.

VI

Ar liku un viņas tēvu bija atgadījies kaut kas sevišķs .. .

Nedēļu pēc viņu satikšanās ar baronu fon Zainicu, kādā no viskarstākajiem pusdienas laikiem, viņi sēdēja zem dzelzceļa stacijas nojumes. Kaut gan bija liela tveice un suta, uz stacijas perona drūzmējās daudz ļaužu: vasarnieki, vasarnieces, muižnieki un rezerves ceļā stāvošā vilciena pasažieri šaudījās pa peronu turp un atpakaļ un piepildīja visas stacijas ēkas. Rezerves ceļā stāvošais vilciens bija karaspēka vilciens, bet tie mēdza stāvēt piestātnēs pa divām trim stundām. Pirmās klases zāle bija pilna virsnieku, kas iesviķoja. Trešās klases zālē dārdēja kara orķestris, kas arī bija atvilinājis stacijā ļoti daudz ļaužu.

Cvībušs un Ilka sēdēja uz lielu decimālsvaru novietnes, atpūtās un vēroja publiku: Cvībušs zaldātus, kas dzēra alu, Ilka aplūkoja tērpus. Gar viņiem pastaigājās iereibuši virsnieki un noraudzījās Ilkā. Glītā meitene viņiem iepatikās… Sākumā ap viņiem grozījās jaunākie virsnieki, pēc dzeršanas turpretim Ilka ieraudzīja savā tuvumā arī vecākos… Pusstundu pirms vilciena atiešanas vecākie un jaunākie virsnieki saspiedās barā un, vērsdami uz viņu iereibušos skatienus, sačukstējās.

—   Viņi runā par tevi, Ilka! — Cvībušs teica.

—    Ņemsim un uzspēlēsim tiem kaut ko. Iedos naudu. Par laimi, tas nejēdzīgais orķestris klusē.

Cvībušs un Ilka piecēlās, uzskaņoja savus instrumentus un sāka spēlēt. Ilka sāka dziedāt. Virsnieki smaidīja. .. Ilka dziedāja, ka šai pasaulē nav nekā skaistāka un drosmīgāka par austriešu karavīriem, kas vienā mirklī pratīs iekarot visu pasauli.

—    Lieliski! Nesalīdzināmi! — virsnieki muldēja.

—   Vecais, nedziedi! Tu tikai traucē ar savu āža balsi! Nesalīdzināmi!

—    Ideja! — iesaucās virsnieks ar kuplām, sirmām ūsām un uzsita sev pa formas cepuri. — Zvēru pie sava goda, ka tā ir ideja!

Un, pievērsdamies saviem biedriem, viņš sāka kaut ko čukstēt. . . Biedri piekrizdami māja ar galvām. Ieguvis biedru piekrišanu, virsnieks ar sirmajām ūsām grīļodamies tuvojās Ilkai, satvēra viņas iedegušo roku un sacīja:

—    Paklausies, putniņ! Mēs gribam tevi ņemt līdzi vilcienā… Tu mums dziedāsi un spēlēsi visu ceļu. Mēs par to tev dosim daudz naudas. Vai esi ar mieru? — Un, nenogaidījis atbildes, virsnieks paņēma viņu aiz rokas un veda pie biedriem.

—   Jā, jā… — teica piedzērušie virsnieki. — Mēs dosim daudz naudas . . . Nu jā . . .

—    Bet uz kurieni jūs braucat? — Ilka jautāja.

—    Uz Bosniju, šķiet… Mēs paši labi nezinām.

—    Nav iespējams! — Cvībušs smaidīdams sacīja.

Bet virsnieki neklausījās Cvībušā. Viņi aizveda sāņus smaidošo Ilku un sāka viņai iegalvot, pierādīt… Viens paņēma Ilku aiz zoda.

Cvībušs, būdams pārliecināts, ka Ilka nebūs ar mieru, stāvēja savrup un smaidīja. Ilka nebūs ar mieru! Visus tamlīdzīgos priekšlikumus viņa līdz šim bija noraidījusi. Viņa ir tikumīga meitene. Bet kāds bija viņa izbīlis un izbrīns, kad Ilka, skaji iesmējusies, iekāpa pirmās klases vagonā; viņa iekāpa un no loga pamāja tēvam . . . Tēvs pieskrēja viņai klāt.

—    Es braucu, tēt! — viņa teica. — Kāp iekšā…

—          Tu esi ārprātīga! — bālais Cvībušs sacīja, neuzdrošinādamies kāpt greznajā vagonā.

—    Iekāp! — virsnieki viņam uzsauca.

Viņš klanīdamies un kautrēdamies iekāpa vagonā un sāka pārliecināt Ilku. Bet stūrgalvīgais skuķis bija nepielūdzams.

—           Es gribu dabūt miljonu! — viņa tēvam iečukstēja. — Ja man nebūs miljona, es nomiršu.

—           Tu nedabūsi miljonu, ārprātīgā, bet pazaudēsi godu! Tu pazaudēsi godu! Tas ir netikumīgi! . . .

—           Nebaidies, Cvībuštēt! Vīrieši neredzēs un nedzirdēs no manis nekā cita kā tikai mūziku… Esmu izlēmusi.

Vilciens sāka kustēties, bet vecais visu laiku mēģināja iestāstīt viņai, lūdzās, sirsnīgi lūdzās. Reiz viņš pat apraudājās.

—          Tas ir garlaicīgi, tēt! — viņa pateica un aizgāja pie virsniekiem.

Tēvs, bāls un nosvīdis, drebošiem pirkstiem un lūpām iespiedās attālajā vagona kaktā un, acis aizvēris, lūdza dievu. Šai jautrajā Ilkā, kas klausījās virsnieku banalitātēs, viņš nepazina savu lēnīgo, bieži raudošo Ilku. Viņš neticēja savām acīm un ausīm. Neizprotamas, noslēpumainas ir šīs muļķa meičas!

Ilkai ierādīja atsevišķu kupeju. Viņai un viņas tēvam pasniedza lieliskas brokastis, bet viņi tām nepieskārās. Tuvākajā pilsētā, kur vilciens stāvēja divas stundas, kāds virsnieks aizbrauca uz veikalu un nopirka Ilkai jaunu tērpu, rokas sprādzi un kurpes …

— Uz pulka meitas laimi! — uzsauca virsnieki, kad viņa jaunajā ģērbā iznāca no kupejas. — Ur-ra-ā!

Virsnieki iedzēra un piespieda Ilku dziedāt. Viņa sāka dziedāt un dziedāja tik ilgi, kamēr pulks aizbrauca līdz robežai. . .

Tā sākās dzīve jaunajos apstākļos, no kā nejēga Ilka gaidīja miljonu. Sākums bija veiksmīgs. Kad pēc mēneša Ilka ar Cvlbušu aizbēga no pulka, viņa bija tērpusies kleitā, kas virsniekiem izmaksājusi pusotra tūkstoša franku. Viņa bēga pirmās klases vagonā, kur bija piecas jaunas meitenes, veca sieva ar lielu ērgļa degunu un resns vācietis ar lielu, pliku pauri. Ceļā vācietis izdāļāja savas vizītkartes, uz kurām bija rakstīts: «Jozefs Kelters, orķestra un ungāru kora impresārijs Triestā.» Vecā sieva ar ērgļa degunu bija viņa kompanjone.

VII

Stūrgalvīgais skuķis bēga vēlreiz, un šī reize bija pēdējā.

Bija silta aprīļa nakts . . . Jau sen nosita divpadsmit, bet m-me Blanšāras teātra vasaras telpās izrāde nebija vēl beigusies. Uz skatuves m-lle Tirjī, melnās maģijas profesore, rādīja trikus. . . No sievietes kurpes viņa palaida baložu baru un, aplausu pērkonam dārdot, izvilka no turienes garu sievietes tērpu. .. No tērpa apakšas, kad tas bija nolaists zemē un atkal pacelts uz augšu, iznāca mazs puisēns Mefistofeļa apģērbā. Triki visi bija veci, bet tos varēja noskatīties «starp citu». M-me Blanšāras teātrī izrādes notika tikai tādēļ, lai restorāns varētu paturēt teātra nosaukumu. Publika vairāk ēd un dzer nekā lūkojas uz skatuvi. Aiz kolonām un ložās stāv galdiņi. Pirmās rindas publika pagriezusi skatuvei muguru, jo skatās ar lornetēm uz kokotēm, kas aizņem visu otro rindu. Visa publika drīzāk šaudās apkārt nekā sēž uz vietas … Tā ir pārāk kustīga, un nekāda šņākoņa nav spējīga to kaut uz mirkli apturēt… Viņa virzās no partera uz restorāna zāli, no zāles uz dārzu. .. Skatuvi m-me Blanšāra tur arī tādēļ, lai publikai parādītu «jauniņās». Pēc m-lle Tirjī trikiem bija jādzied «jauniņām». Gaidot, kamēr beigsies triki, publika ieņēma vietas, satraucās un aiz gara laika aplaudēja triku taisītājai. Kādā no ložām sēdēja pati resnā Blanšāra un smaidīdama rotaļājās ar puķu pušķi. Viņa iegalvoja «dažiem no publikas», kas grozījās ap viņu, ka gaidāmās «jauniņās» esot burvīgas… Viņas resnais laulātais draugs, kas sēdēja vis-ā-vis, lasīja avīzi, smaidīja un piekrizdams māja galvu.

—    O jā! — viņš murmināja. — Ne jau velti mums tik dārgi izmaksā šis koris! Ir ko paklausīties un uz ko paskatīties . ..

—    Klausieties! — pie resnās Blanšāras griezās tukls, sirms kungs. — Kāpēc jums šodien afišā nav ungāru dziesmu?

Resnā Blanšāra koķeti padraudēja jautātājam ar pirkstu.

—    Zinu, vikont, kam jums ievajadzējušās šīs ungāru dziesmas, — viņa sacīja. — Tā, ko jums gribas redzēt, šodien ir slima un nevar dziedāt…

—   Nabadzīte! — vikonts nopūtās. — Ar ko tad sirgst m-lle Ilka?

Blanšāra paraustīja plecus.

—    Nezinu. .. Taču cik daiļa mana Ilka! Jūs esat simtais cilvēks, kas šovakar apjautājas par viņu. Slima, vikont! Slimības nesaudzē arī skaistules …

—   Mūsu ungāru daiļava sirgst ar ļoti cildenu kaiti! — teica tai pašā ložā stāvošais jauneklis dragūnu formā. — Vakar viņa sacīja šim ākstam d'Omarēnam, ka sirgstot ar ilgām pēc dzimtenes. Fi! Paraugieties, vikont Sezī! Kas tas … kas tas … kas tas … par jaukumu!

Un dragūns norādīja vikontam Sezī uz skatuvi, kur tai brīdī ieņēma vielu «jauniņo» koris. Sezī pavērās mirkli, novērsa acis no skatuves un sāka atkal ar Blanšāru runāt par Ilku .. .

—    Viņa ņirgājas! — viņš čukstēja Blanšārai pēc stundas ceturkšņa. — Viņa ir muļķe! Vai zināt, ko viņa prasa no ikviena par mirkli mīlas? Zināt? Simttūkstoš franku! Ha-ha-ha! Redzēsim, kāds ārprātīgais dos viņai tādu naudu! Par simttūkstoš frankiem man būs desmit tādu! Hm … Jūsu māsīcas meita, madame, bija tūkstošreiz skaistāka par viņu un izmaksāja man simttūkstoš franku, bet triju gadu laikā! Bet šī? Niķīgs skuķis! Simttūkstoš… Jūsu pienākums, madame, ieskaidrot viņai, ka viņa rīkojas briesmīgi muļķīgi.. . Viņa joko . .. bet… ne jau vienmēr var jokot.

—    Bet ko teiks skaistulītis Alfrēds Dezirē? — resnā Blanšāra smiedamās pievērsās dragūnam.

—    Skuķis ķircinās, — Dezirē sacīja. — Viņai gribas dārgāk sevi pārdot… Viņa sabojās mums nervus un tūkstoša vietā paņems divus tūkstošus franku. Meitene zina, ka nekas tā nesaspīlē un nesagandē nejēdzīgos nervus kā gaidas . . . Simttūkstoš — tas ir patīkams jociņš.

Sarunā iejaucās ceturtais, tad piektais, un drīz vien par Ilku sāka runāt visa loža. Ložā bija apmēram desmit cilvēku …

Šīs sarunas laikā kādā no daudzajām istabiņām, kurās bija sadalīta telpa aiz kulisēm, sēdēja Ilka. Šai istabai, kas bija piesātināta ar smaržām, pūdera un deggāzes smaku, bija uzreiz trīs nosaukumi: ģērbtuve, pieņemamā un tādas un tādas m-lle istaba … Ilkai bija vislabākā istaba. Viņa sēdēja uz dīvāna, kas bija pārvilkts ar jaunu, koši sarkanu, acīs krītošu samtu. Zem viņas kājām bija lielisks, krāsains paklājs. Visu istabu piestrēdza ar sārtu gaismu lampa, kurai bija sārts abažūrs …

Ilkas priekšā stāvēja jauns cilvēks, gadus divdesmit piecus vecs, skaists tumšmatis spodrā, melnā uzvalkā. Tas bija laikraksta «Figaro» reportieris Andrē d'Omarēns. Amata pienākumus pildot, viņš bija pastāvīgs viesis tādās vietās kā Blanšāras teātris. Viņa vizītkarte deva viņam iespēju bez maksas apmeklēt visas tamlīdzīgas vietas, kur vēlējās, lai par šo vietu skandāliem rakstītu reportieri… Laikrakstā «Figaro» attēlotais skandāls bija vislabākā reklāma.

Andrē d'Omarēns stāvēja Ilkas priekšā, kodīdams savas ūsiņas un bārdiņu, un nenovērsa acu no glītās meitenes.

—    Nē, Andrē, — Ilka teica lauzītā franču valodā,

—     es nevaru būt jūsējā . .. Neparko! Nezvēriet, nestaigājiet man pakaļ, nepazemojieties . . . Viss veltīgi!

—    Kāpēc gan?

—           Kāpēc gan? Ha-ha-ha! Jūs esat naivs, Andrē . . . Tātad ir iemesls, ja jūs noraida . .. Pirmkārt, jūs esat nabags, bet es jums tūkstošreiz esmu sacījusi, ka mana cena ir simttūkstoš franku . . . Vai jums ir simttūkstoš franku?

—           Patlaban man nav pat simt franku … Paklausieties, Ilka. . . Jūs taču mūžīgi melojat. . . Kāpēc jūs tik nežēlīgi apmelojat sevi?

—    Bet ja es mīlu citu?

—    Un tas cits zina, ka jūs viņu mīlat, un mīl jūs?

—    Zina un mīl …

—          Hm . .. Kādam gan viņam jābūt lopam, lai nolaistu jūs līdz resnās Blanšāras teātrim!

—          Viņš nezina, ka esmu Parīzē! Nelamājiet viņu, Andrē . . .

Ilka piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

—           Jūs, Andrē, — viņa sacīja, — ne reizi vien esat teicis, ka varot izdarīt manā labā visu, kas vajadzīgs .. . Esat taču teicis? Nu tad izdariet, lūk, ko . .. Panāciet, lai man neuzbāztos mani pielūdzēji.. . Viņi nedod man miera … Viņu ir simts, bet es viena. Spriediet pats … Un ikkatrs man jānoraida . .. Bet vai man patīkami redzēt cilvēkus, ko apbēdinājis mans noraidījums? Nokārtojiet, lūdzu . . . Man visas šīs lakstošanās, lūgšanās un izskaidrošanās briesmīgi apnikušas.

—           Es nokārtošu tā, — d'Omarēns sacīja, — ka neviens jums neuzplīsies, atskaitot mani… Atskaitot mani?

Ilka noraidīdama pagrozīja galvu.

Andrē nobālēja un, vērodams staigājošo Ilku, nometās ceļos.

—    Bet es taču mīlu, — viņš teica lūdzošā balsī,

—   es mīlu jūs, Ilka!

Ilka pēkšņi iekliedzās. Medaljons, ar ko viņa rotaļājās, piepeši kaut kādā veidā bija atvēries. Agrāk, par spīti visiem viņas pūliņiem, to nevarēja attaisīt.

Dāvinādams medaljonu, fon Zainics bija aizmirsis pasacīt, ka tam ir slepens slēdzītis.

—          Taču beidzot! — Ilka iesaucās, un viņai sejā atplaiksnījās prieks.

Tagad viņa var uzzināt, kas tur atrodas! Varbūt šo zelta mantiņu grezno viņa ģīmetne? Un, cerēdama ieraudzīt cēlo seju ar lielo, melno bārdu, viņa pielēca pie lampas, paskatījās medaljonā un nobālēja: viņa ieraudzīja nevis bārdaino seju, bet sievietes attēlu, augstprātīgu, ar karalisku smaidu. Ilka pazina šo seju! Zelta ietvariņā, kur ievietots portrets, bija iegravēts: «Terēze Heilenštrāla mīl tevi.»

—    Ak tā!?

Ilka pietvīka un aizmeta medaljonu prom.

—    Ak tā?! Viņa mīl baronu? Hm . .. Labi …

Ilka nokrita uz dīvāna un sāka nervozi raustīties.

—          Viņa uzdrošinās mīlēt Zainicu? — viņa murmināja. — Taču nē! Andrē! Dieva dēj!

Reportieris piecēlās, padauzīja ar roku pa ceļiem un piegāja viņai klāt.

—           Andrē . . . Labi, es mīlēšu jūs, tikai izpildiet vienu manu lūgumu …

—    Kādu vien gribat! Tūkstoš lūgumu, mana dārgā!

—           Līdz šim es negribēju to darīt, bet. . . tagad esmu spiesta … Izraugos jūs par savu atriebēju … Vai esat kaut reizi bijis manā dzimtenē?

Un, atspiedusies uz reportiera pleca, Ilka sāka čukstēt viņam ausī. Viņa čukstēja loti ilgi, dedzīgi, žestikulēdama rokām. Viņš ierakstīja kaut ko savā reportiera grāmatiņā.

—    Izpildīsiet? — viņa vaicāja.

—           Jā. . . Es ienīstu viņu pēc tā, ko dzirdēju no jums …

—    Brauciet tūlīt pat. . .

—           Bet kā jūs dabūsiet zināt, vai esmu uzdevumu izpildījis vai ne?

—    Es ticēšu jūsu goda vārdam, — Ilka sacīja.

—          Savukārt, Ilka, dodiet man goda vārdu, ka jūs … mani nepievilsiet.

Ilka uz mirkli nogrima pārdomās. Kā gan ne! Viņai

bija zemiski jāmelo, jāmelo padevīgam, godīgam cilvēkam un .. . pirmoreiz mūžā.

—    Goda vārds, — viņa teica.

Reportieris noskūpstīja viņas roku un aizgāja. Pēc stundas viņš jau sēdēja vagonā, bet otrā dienā bija ārpus Francijas.

Izvadījusi reportieri, Ilka izgāja no ģērbtuves foajē, kur bija salikti galdiņi. Bāla, satraukta, aizmirsusi, ka šovakar izdaudzināta par slimu, viņa apstaigāja visas istabas. Viņai negribējās domāt, bet visdrausmīgākās, nemierīgākās domas mijās cita ar citu viņas karstajā galviņā. Doma, ka viņas barons mīl vai mīlējis šo sievieti, plosīja viņu. Kad Ilka iegāja parterā, publikas skatieni pievērsās viņai un madame Blanšāras ložai, jo madame tikko bija apgalvojusi, ka Ilka esot slima un guļot gultā. «Jauniņās», kas šobrīd darbojās uz skatuves, pēkšņi izdzirda šņākoņu, svilpienus, aplausus un sāka klanīties . . . bet ne viņām publika šņāca un aplaudēja …

—    Uz skatuvi! Ungāru dziesmas! — kliedza satrakotā publika. — Tūlīt uz skatuvi! Ilka! Bravo!

Ilka pasmaidīja, parādīja ar roku uz kaklu un izgāja laukā, lai nu resnā Blanšāra pati tiek galā ar pievilto publiku. Viņa iegāja kādā no restorāna kabinetiem, kur parasti ieturēja vakariņas kopā ar «draugiem». Viņai sekoja pielūdzēji.

Vakariņas šoreiz nebija jautras. Ilka klusēja un nekā neēda. «Draugiem» bija jānoklausās nevis līksmie smiekli un lauzītā franču valoda, bet tikai dziļas nopūtas. Galvenais vakariņu rīkotājs Sezī arī bija drūms.

—    Velns parāvis šīs nevainīgās ar viņu nevainīgajiem purniņiem! — viņš murmināja, tīri vai aprīdams acīm Ilku. Dezirē dzēra un klusēja. Pēdējā laikā nelaimīgais dragūns bija sācis pārdomāt. Ilkai, kas prasīja simttūkstoš franku, viņš nevarēja piesolīt pat divus. Viņa tēvs bija nupat miris un muiža nokļuvusi kreditoru rīcībā. Uz nesavtīgu mīlestību viņš necerēja: viņš zināja, ka ir neglīts un ka šie skuķi mantkārīgi.. .

Baņķiera Baha dēls Ādolfs, kura pienākums bija visus dzirdīt ar šampanieti, sēdēja blakus Ilkai un izturē-

jās familiāri. Viņam, kā visbagātākajam, bija tiesības uz to . .. Viņš dzēra no Ilkas glāzītes, čukstēja Ilkai ausī utt. Šī familiaritāte vēl vairāk skumdināja tos, kas piedalījās vakariņās, jo tie neieredzēja Ādolfu Bahu viņa bagātības dēļ …

Dažu soļu atstatumā no galda, kur tika dzerts, pie loga sēdēja divi vecīši. Viens no tiem bija Lionas fabrikants Marks Luvrērs, otrs … Otrā jūs nepazītu mūsu seno paziņu — vijolnieku Cvībušu, kaut gan tas bija viņš. Viņš stipri pārvērties. Novājējis, bāls, un piere vairs nespīd no sviedriem. Acīs apātija, padevība liktenim … Vecais Cvībušs visam atmetis ar roku … Viss viņam zudis līdz ar viņa Ilku. Viņam mugurā vairs nav skrandu. Balts krekls ar zelta aproču pogām un melna fraka ieskauj viņa aizvien vairāk un vairāk dilstošo miesu … Ar Luvrēru, vienu no visdedzīgākajiem Ilkas pielūdzējiem, viņš sarunājās… par literatūru.

Ap pulksten trim visi, izņemot Cvībušu, viņa meitu un Luvrēru, jau bija piedzēruši. Reibums mazliet iekustināja skumīgos, drūmos uzdzīvotājus. Bezcerīgā mīlestība iekarsēja viņu noreibušās galvas. Mēles atraisījās .. .

Četros Ilka ar tēvu devās mājup. Pirms viņas aiziešanas ikviens centās uz atvadām pateikt viņai divatā dažus vārdus . . .

—   Es jūs mīlu! — viņai teica katrs, un katrs piesolīja viņai paradīzi.

—    Simttūkstoš franku! — viņa īsi attrauca.

Maijā, kādā klusā vakarā, beidzot atradās cilvēks, kas iedeva viņai simttūkstoš franku un darīja galu visai šai komēdijai. Šis cilvēks bija dragūns Dezirē.

Pulksten trijos naktī, kad visi jau bija pilnā, kabinetā ienāca dragūns. Viņš bija bāls un satraukts. Ne ar vienu nesasveicinoties, viņš tuvojās Ilkai, paņēma viņu aiz rokas un aizveda sāņus.

—    Es atnesu, — viņš dobjā balsī sacīja. — Ņem… Zini, ko es izdarīju? Es aplaupīju savu tēvoci… Jau rīt mani nodos tiesai… Ņem! Esmu ar mieru!

No Ilkas krūtīm izlauzās prieka kliedziens. Viņai jau bija simttūkstoš franku! Un tai pašā laikā viņas seju

pārklāja nāves bālums: bija pienācis laiks samaksāt paЈ simttūkstoš frankiem …

Ādolfs Bahs, kas sekoja Dezirē kustībām, piegāja Ilkai klāt un, izdzirdis teicienu «esmu ar mieru», nobālēja.

—    Es arī esmu ar mieru! — viņš ātri noteica un ķēra kabatā … — Arī es došu simttūkstoš franku!

Dezirē ironiski pasmīnēja. Zeņķī Bahā viņš tagad nesaskatīja cienīgu sāncensi.

—    Es pirmais biju ar mieru . .. Jums, Bah, nebūtu par ļaunu iet gulēt. Jūs gaida aukle.

—    Es neguļu ar auklēm. Man, Dezirē, jūsu seja ne visai patīk! Tā pārāk nogatavojusies pļaukai! Dodu simttūkstoš franku!

—    Dodu simt divdesmit!

Dezirē bija nozadzis tēvocim apaļus simt divdesmit tūkstošus.

Sezī piedzēries, acīm aprīdams Ilku kā čūska trusīti, pēkšņi piecēlās un piegāja klāt Baham un Dezirē.

—    Jūs … jūs .. . esat ar mieru? — viņš sāka murmināt. — Jūs esat prātu zaudējuši! Jūs … jūs … esat kļuvuši traki, zeņķi! Simttūkstoš! Ha-ha-ha! Pardon, mademoiselle, bet tomēr . .. atzīstiet pati…

—    Dodu simt divdesmit! — Dezirē atkārtoja.

—    Dodu simt divdesmit! — sacīja zeņķis Bahs un sāka smieties. — Dodu uz līdzenas vietas skaidrā naudā!

Sezī sagrīļojās. Viņš negribēja ticēt savām ausīm. Vai tiešām atradīsies tādi muļķi, kas nopirks par simttūkstoš frankiem sievieti, ko viņš katrā laikā varētu nopirkt par pieciem tūkstošiem? Un vai tiešām nopirks … ne viņš?

—    Tas nav iespējams! — viņš iekliedzās.

—    Arī es dodu simt divdesmit! — pateica pienākušais ceturtais vīrietis. Tas bija garš, plecīgs Marseļas apkaimes muižnieks Arko, ļoti bagāts vīrs. Viņam nekā nemaksāja nomest skuķim pie kājām simttūkstoš franku. Nesen viņš bija zaudējis sievu un vienīgo dēlu un tagad gremdēja savas bēdas vīnā un pērkamā mīlestībā.

—          Arī es esmu ar mieru! — sacīja serbs Botičs, kas

teicās būt kādas sūtniecības sekretārs un nodzīroja ik dienas milzumu naudas.

Sezī ņēmās pāršķirstīt savu piezīmju grāmatiņu, šo to pierakstīt, aprēķināt. Zīmulis tā vien slīdēja pa papīru.

—    Aiz kāda gan iemesla, kungi? — viņš murmināja.

—    Vai tiešām nauda jums tik lēta? Kālab katrā ziņā simt divdesmit, bet ne apaju simtu? Trīsdesmit… seši simti. . . Kāpēc ne apaļu simtu?

—          Simt divdesmit pieci, — iesaucās Bahs, kā uzvarētājs uzlūkodams sāncenšus.

—          Ar mieru! — Sezī iesaucās. — Ar mieru! Arī es esmu ar mieru, kad jums saka!

—           Man nav vajadzīga jūsu piedeva, — Ilka sacīja Baham. — Ņemiet savus piecus tūkstošus atpakaļ. Esmu mierā arī ar simt divdesmit. . . Tikai, kungi, ne jau visi. . . Viens no jums . . . Bet kurš tieši?

—           Es, — dragūns teica. — Es pirmais biju ar mieru…

—           Tie ir nieki! — citi ierunājās. — Nieki! Vai nav vienalga, kurš pirmais, kurš otrais?

—           Tie ir nieki, — Ilka sacīja. — Ko tad darīt, kungi? Jūs visi man vienādi patīkat… Jūs visi esat mīļi, laipni. .. Jūs visi mani vienādi mīlat… Ko darīt?

—          Izlozēt! — ieteica jauns cilvēks, kas nepiedalījās solīšanā un skaudīgi vērās solītājos. . .

—           Labi, lozēsim, — Ilka piekrita. — Vai esat ar mieru, kungi?

—           Ar mieru! — sacīja visi, izņemot dragūnu, kas sēdēja uz palodzes un bez žēlastības kodīja savu lielo apakšlūpu.

—           Tātad, kungi, rakstām numuriņus . . . Tas, kam gadīsies numuriņš ar manu vārdu, iegūs mani. Cvībuštēt, raksti numuriņus!

Cvībuštēvs, paklausīgs kā vienmēr, iebāza roku savas jaunās frakas kabatā un izņēma no turienes papīra lapu. Papīrs lika sagriezts četrstūros un uz viena no tiem uzrakstīts «Ilka».

—    Lieciet, kungi, naudu uz galda! — Ilka noteica.

—   Numuriņi gatavi!

—    Cik lai liekam? — Bahs jautāja. — Cik mēs esam? Astoņi? Simt divdesmit, dalīti uz astoņi, būs . .. būs…

—    Lieciet katrs simt divdesmit tūkstošu! — Ilka sacīja.

—    Cik?

—    Simt divdesmit tūkstošu!

Jūs vāji protat aritmētiku, mana dārgā! — serbs teica. — Varbūt jūs jokojat?

—   Simt divdesmit tūkstošu katrs. .. Citādi es nevaru, — Ilka sacīja.

Vīrieši klusēdami atgāja no Ilkas un atsēdās pie galda. Viņi bija sašutuši. Sezī sāka lādēties un meklēt cepuri.

—    Tā jau būs šmaukšana! — viņš sacīja. — To sauc par blēdīšanos! Izmantot to, ka mums, muļķiem, piedzērušiem ēzeļiem, sabangotas asinis?!

—    Es nedodu ne santīma! — Bahs teica.

—   Es neprasu, — Ilka attrauca. — Taču laiks braukt mājās… Vai esi gatavs, Cvībuštēt? Braucam! Paglabā numuriņus par piemiņu.

—    Ardievu! — vīrieši sacīja. — Brauciet uz savu Ungāriju un meklējiet tur muļķus, kas jums dos miljonu. Jo jūs taču gribat miljonu? Saprotiet to, savādniece! Par miljonu var nopirkt visu Parīzi! Ardievu!

Tomēr visspēcīgā kaisle veica savu . . . Kad Ilka pasniedza katram savu karsto roku, kad viņa prata uz atvadām pateikt ikkatram dažus siltus vārdus un nodziedāja «beidzamo» dziesmu, kaisle sasniedza degpunktu .. .

Pulksten piecos pirmais oficiants, kas pagadījās ceļā, izņēma no Baha cepures papīra četrstūrīšus… Kad bija izņemti un attaisīti visi četrstūrīši, no visu vīriešu krūtīm izlauzās smiekli. Šie smiekli bija izmisuma smiekli, smiekli par likteņa ārprātu un neprātu.

Papīrīlis ar vārdu «Ilka» krita Lionas fabrikantam, vecajam Markam Luvrēram. Marks Luvrērs bija nolicis savus simt divdesmit tūkstošus «pa jokam» un varētu apmierināties ar vienu pašu skūpstu!

Bija silts decembra vakars. Debesīs mirgoja pirmās zvaigznītes un īrās aukstais mēness. Gaiss bija rāms — ne kustības, ne skaņas.

Artūrs fon Zainics gāja pa lielo izcirtumu «pusdienās». Viņš nāca no sv. Franciska baznīciņas, kur pirms pusstundas bija atvadījies no Terēzes Goldaugenas līdz nākamajai dienai. Iegājis pa paradumam mežziņa mājiņā, viņš pajautāja pēc vēstulēm. Blauhera iedeva viņam divas aploksnes: vienu ļoti lielu, otru ļoti mazu. Mazā bija no Parīzes, no Ilkas. Zainics nelasīja šo vēstuli un iebāza kabatā. Viņš zināja tās saturu: «Es mīlu Jūs!» Kaut ko jaunāku un gudrāku Ilka nevarēja izdomāt. Adrese uz lielās aploksnes bija rakstīta ar Pelcera roku. Zainics būtu iebāzis kabatā arī šo vēstuli, ja viņam nebūtu dūries acīs uzraksts: «Vērtspapīri». Artūrs padomāja un atplēsa šo aploksni. Tur viņš atrada mātes testamentu. Viņš sāka lasīt novēlējumu. Jo vairāk viņš iedziļinājās papīrā, kur apakšā bija parakstījusies dārgā, baronu lutinājusī roka, jo vairāk izbrīnījusies kļuva viņa seja. Māte bija novēlējusi viņam visu un māsai nekā… Bet kāpēc gan Pelceri bija viņam atsūtījuši šo testamentu?

«Ahā!» viņš nodomāja. «Nožēlo! Sen jau vajadzēja . . .»

Mātes muiža bija neliela. Tā deva ne vairāk par desmit tūkstošiem dālderu gadā. Bet arī par tādu summu Artūrs bija priecīgs. Arī tādu summu viņam patīkami izraut no nagiem sīkstulim Pelceram, kas dāldera dēļ gatavs izdarīt kaut kuru nelietību.

Artūrs palūdza Blauherai papīru un, atsēdies pie galda, uzrakstīja Pelceram vēstuli. Viņš rakstīja, ka testaments saņemts un ka būtu vēlams zināt, kāds liktenis bijis tai naudai, kas iegūta līdz šim no muižas, ko viņam novēlējusi māte. Vēstule tika nodota Blauhera kundzei, kas jau otrā dienā nosūtīja to uz pasta staciju. Pēc nedēļas pienāca Pelcera atbilde. Atbilde bija diezgan dīvaina un noslēpumaina: «Nekā nezinu,» Pelcers rakstīja. «Ne par testamentu, ne arī par naudu. Lieciet mūs mierā …»

—    Ko tas nozīmē? — Artūrs sev jautāja, izlasījis vēstuli. — Diezgan savādi! Varbūt viņš nožēlo, ka atsūtīiis man testamentu? Hm . . . Pag, ja tā!

Un Artūrs otrā dienā pēc atbildes saņemšanas devās uz pilsētu un protestēja tur testamentu. Sākās prāva.

Artūrs tagad bieži apmeklēja pilsētu. Viņš brauca sākumā uz tiesu un tad pie sava advokāta. Terēzei bieži vien iznāca sēdēt vienai sv. Franciska baznīcinā un mocīties gaidās un garlaicībā. Viņa sēdēja baznīcinā, vērās baieaiās sv. Franciska acīs un ieklausījās vēia šalkās . .. Kāda laime ieolaiksnīiās viņas acīs, kad troksnī ārpus baznīciņas varēja atšķirt barona solus, un cik nāves bāla vina bija, kad vēlu vakarā iznāca no baznīciņas, nesatikusies ar vinu. Viņš nāca uz baznīcinu tikai paķircināt vinu. pagānīties, pasmieties . . . Terēze ar nepacietību gaidīja pavasari, kad atkal būs iespējams sastapties zem klajas debess.

Bet pavasaris atnesa viņai nelaimi…

Bija rāma, silta pavasara pēcpusdiena.

Terēze sēdēja pie «Bronzas aina» un gaidīja Artūru. Vina sēdēja zālītē, kas tikko kā bija uzdīgusi, un klausījās strautiņa čalās netālu no viņas . .. Saule patīkami sildīja viņas skaistos plecus.

«Atnāks vai neatnāks?» vina domāja. Artūrs bija tā nodevies prāvai, ka nelabprāt nāca uz «Bronzas alni». Bet šai pēcpusdienā viņš atnāca. Atnāca, kā parasti, viegli iereibis, sabozies, neapmierināts.

—    Jūs šeit? — Artūrs vaicāja, ieraugot Terēzi, kas bija ielīksmota, viņam parādoties. — Esiet sveicināta! Labi, ja nav nekāda darba! Goda vārds, labi! Dīkdieņi allaž paklejo un pasēž zaļā zālītē . . .

Atsēdies līdzās Terēzai, viņš sāka nikni spļaudīt iesāņus.

—    Jūs dusmojaties? — grāfiene vaicāja.

—    Uz neliešiem Pelceriem. Vai zināt, ko viņi ar mani izdarījuši? Testaments, ko viņi man atsūtījuši, ir tikpat neīsts kā sieviete. Tas ir viltots. Es to protestēju, un mani tiesās par viltojumu … Pelceri sameistarojuši indīgu joku! Viņi rausta plecus par šo testamentu un negrib par to nekā zināt. Viņi viltojuši, bet mani tiesās! Velns parauj! No manis paņēma parakstu, ka neizbraukšu, un drīz man sāks uzbāzties tiesu izmeklētājs. Ko jūs teiksiet? Ha-ha! Barons fon Zainics viltojis testamentu! Tikai blēdis Pelcers var izgudrot tādas lamatas! Bet, jūsu gaišība, ko jūs? Es vakar dzirdēju, ka esot izšķirta ar grāfu. Jūsu starpā jau viss beidzies. Kāpēc tad sēžat te? Kāpēc neaizejat no vīra un tām vietām, kas jums atgādina šo ienīsto cilvēku?

—    Es negribu aizbraukt no šejienes, — Terēze teica.

—    Hm … Vai varētu zināt, kāpēc?

—    Jūs nezināt?

—    Kā lai zinu!

īsu brīdi iestājās klusums. Abi zināja, kāpēc viņa vēl šeit, kāpēc nepamet šīs vietas, bet Artūram vajadzēja pamocīt.. .

—           Es . . . Jums tas nav zināms? … Es mīlu jūs! — grāfiene sacīja, un viņas lepno, nopietno seju pārklāja sārtums. — Es mīlu jūs, Artūr … Ja nebūtu šīs mīlas, es tagad būtu tālu prom no «Bronzas aina».

Grāfiene pacēla acis uz Artūru. Šī iereibusī, zobgalīgā seja pateica viņai patiesību. Klusēšana apstiprināja šo patiesību. Artūrs nemīlēja viņu.

—           Bet kādēļ tad nācāt šurp? — viņa klusi jautāja, lauzīdama pirkstus. — KādēJ neaizgājāt no manis jau tad, kad sākās šīs satikšanās?

—           Jums bija garlaicīgi, — Artūrs attrauca. — Neesmu vēl mitējies būt dāmu kavalieris un daru visu, kas tīkas mīļajām dāmām. Ha-ha!

—    Tas nemaz nav gudri!

—          Ļoti žēl, ka mīlai nevaru atbildēt ar mīlu. Es mīlu citu . ..

Artūrs smiedamies iebāza roku sānu kabatā, izņēma no turienes līkas attēlu un pacēla Terēzei pie pašām acīm.

—   Te viņa ir, mana mīla. Vai pazīstat?

—   Tā ir tā veča meita? Bet kālab viņa tā ģērbusies?

—    Ģērbusies loti pieklājīgi. . . Burvīga sejiņa!

—    Kur viņa tagad?

Artūrs neatbildēja. Efekts, ko viņš sagaidīja, nebija izdevies. Ieraugot ģīmetni, grāfiene nenobālēja un nenosarka .. . Viņa tikai nopūtās, un — savādi! — viņai acīs iezaigojās labsirdīgas jūtas, ieraugot glīto, gandrīz bērnišķo sejiņu.

—    Ardievu! — Artūrs sacīja. — Adieu! Iešu lasīt likumus. Ai Pelcer, Pelccr! Ja es tiesā pateikšu, ka testamentu saņēmu no viņa, mani izsmies!

Artūrs pagrieza Terēzei muguru un, žestikulēdams rokām, sāka soļot uz meža biezokni.

Terēze gāja pie sava zirga, kas stāvēja malā un laiski plūca jauno zālīti.

—    Jāsim prom un neatgriezīsimies vairs šurp, — teica Terēze, glāstīdama zirga pieri. — Mūs nemīl. Nelūgsim žēlastības dāvanas.

Un, uzlēkusi zirgā, Terēze joņoja uz mežmali. Viņas acīs dzirkstīja apņēmība. Kad viņa iejāja vārtiņos, kas veda uz garo aleju, par ko runājām sava stāsta pirmajā nodaļā, viņa izdzirda aiz sevis soļus. Grāfiene atskatījās. Viņas zirgam skrēja pakaļ kāds nepazīstams jauns cilvēks ar pletni rokā.

—    Vienu mirkli! — viņš tai franciski uzsauca.

Grāfiene apstādināja zirgu un pamāja ar galvu jaunajam cilvēkam.

«Droši vien kāds lūdzējs,» viņa nodomāja.

Reportieris d'Omarēns, smaidošs un starojošs, pieskrēja viņai klāt un, tīksminādamies par viņas skaistumu, pacēla pletni.

—   Jūs esat tikpat nežēlīga, cik daiļa! — viņš sacīja. — Nekas nedrīkst palikt nesodīts. Atcerieties veco muzikantu un viņa meitu!

Un grāfiene sajuta savā sejā svelošas sāpes . . .

—   .Lai notiek tā! — viņa teica un parāva pavadu.

D'Omarēns ilgi lūkojās pakaļ daiļajai grāfienei.

Francūzim kaisli gribējās parunāties ar sievieti, kurai viņš bija iesitis un kura uz sitienu bija atbildējusi ar frāzi «Lai notiek tā», bet, kad viņa bija nozudusi reportiera acīm, viņš pagriezās atpakaļ un sāka ātri soļot uz dzelzceļa piestātni. Viņš bija veicis viņam uzticēto uzdevumu un tagad brauca pēc atalgojuma . . .

—    Jūs meklē kāda dāma! — kādā vakarā Blauhera kundze sacīja Artūram, kas bija ienācis pēc vēstulēm. — Viņa atstājusi zīmīti!

«Esmu apstājusies «Lielā enkura» viesnīcā,» Artūrs zīmītē izlasīja. «Nāciet drīzāk. Ilka.»

Artūrs devās uz pilsētu un tieši pusnaktī satikās ar Ilku. Viņš sāka smieties, ieraudzījis meiteni. Cik eleganti viņa bija ģērbusies un cik maz līdzinājās tai dziedonītei, ko viņš reiz bija sastapis mežā vienās asarās!

—    Vai miljons ir? — viņš smiedamies vaicāja.

—    Ir. Lūk, te!

Artūrs pēkšņi beidza smieties. Viņam priekšā uz galda tika izlikts miljons, īsts miljons.

—   Velns parauj! — viņš teica, neticēdams savām acīm. — Mans bērns, tu rēķini frankos? Aizmirsu tev pasacīt, lai tu skaitītu dālderos … Bet nekas … Arī šī nauda ir laba! Kur tu to ņēmi?

Ilka atsēdās viņam līdzās un izstāstīja visu, kas ar viņu noticis pēc tam, kad viņi bija šķīrušies.

—    Nu? Bet ko tad tu izdarīji ar veco? — Artūrs jautāja.

—    Sadzirdīju viņu ar morfiju un tai pašā naktī aizbēgu, atpakaļ neatskatījusies.

—    Godīgi! — Artūrs noteica. — Ha-ha-ha! Citā reizē es būtu tevi nopēris, bet tagad kļūsti baronese fon Zainica. Še tev mana roka! Jau rīt iesim pie mēra!

Otrā dienā fon Zainics un Ilka bija pie mēra. Ilka kļuva par baronesi fon Zainicu 2. jūnijā pusdesmitos no rīta.

Pulksten divos tai pašā dienā barons Artūrs fon Zainics zaudēja barona titulu: zvērinātie piesēdētāji atzina viņu par vainīgu testamenta viltošanā . .. Pelceri bija savu mērķi sasnieguši.

Tiesā Ilka ieraudzīja grāfieni Goldaugenu.

Grāfiene sēdēja vienā no pēdējiem krēsliem skatītāju vietās un nenovērsa acu no apsūdzētā. No viņas melnās cepures slīga tumšs plīvurs. Viņa, acīm redzot, gribēja saglabāt inkognito. Un tikai tad, kad viņa, noklausījusies prokurora runu, skaji noteica: «Cik tas muļķīgi,» — Ilka vinu pazina pēc melodiskās balss.

«Kāda viņai tiesība raudzīties manā vīrā?» domāja Ilka, nobālēdama aiz naida un tai pašā laikā triumfēdama par savu uzvaru. Tagad vina ticēja šai uzvarai: grāfienei biia atņemts mīļotais cilvēks.

ADSūdzētais izturējās tiesā ļoti dīvaini. Viņš bija mazliet iereibis, — ļaunas asprātības birtin bira no viņa mutes. Ignorēiot tiesnešus un zvērinātos, viņš klusēja. kad vajadzēja runāt, un runāja, kad pienācās klusēt. Prokurors bija vina studiiu biedrs universitātē, bet savā runā viņu nesaudzēja. Viņš nekautrīgi raknāiās barona pagātnē, ko pazina kā studiiu biedrs, attēloja Parīzes dzīvi, bankrotu, naudas trūkumu, grūtības, kas baronam fon Zainicam bija jācieš sakarā ar šo naudas trūkumu, un pabeidza runu ar slavas dziesmu Pelcera kundzei, kas ziedojusi brāļa mīlestību taisnīguma jūtu labā, lai sodītu pārkāpumu . . .

—   Viņa izturējusies kā priekšzīmīga pilsone! —viņš sacīja.

—    Kā tev nav kauna, — Artūrs attrauca. — Agrāk, kad tu universitātē pīpēji manus cigārus, tu nemācēji tā melot!

Vienīgi tas biia sacīts nopietni un izjusti, turpretim pārējais, ko Artūrs runāja, izraisīja smieklus un priekšsēdētāja zvaniņu.

Nosodošo spriedumu publika saņēma ar aplausiem. Tur gandrīz visi bija Pelcera rokaspuiši. Cilvēkiem, kas simpatizēja Artūram, tiesā neatradās vietas. Visas vietas baņķiera piekritēji bija ieņēmuši jau agrā rītā. Artūrs noklausījās spriedumā aukstasinīgi.

—    Es zinu ceļu pie ķeizara, — viņš teica, — un, kad man no jauna būs vajadzīgs barona tituls, es apmeklēšu viņu. Vīnē, kur mani pazīst, pasmiesies par šo spriedumu!

Rūgtums, kauna jūtas par cilvēkiem un pretīgums pildīja grāfienes sirdi, kad viņa, iznākusi no tiesas zāles, sēdās karietē. Viņai klātesot, par krāpšanu apvainoja un notiesāja nevainīgu cilvēku. Cik viegli apmānīt šos vientiesīgos, resnos zvērinātos, un cik maz vajadzīgs, lai pazudinātu cilvēku!

—    Es atgūšu viņam vārdu! — viņa sašutumā nolēma. — Viņš tiem pateica, ka zinot ceļu uz Vīni, bet viņš nesāks rūpēties par tādu, pēc viņa domām, nieku kā neaptraipīts vārds. .. Un turklāt viņš ir sliņķis, grūti izkustināms … Es parūpēšos par viņu.

«Es pasniegšu viņam žēlastības dāvanu,» viņa domās piebilda, «un viņš pret savu gribu būs spiests to pieņemt.»

Nākamajā dienā viņa jau bija pilsētas klubā labdarības ballē un pārdeva biļetes. Dārzā zem nojumes, kas bija izveidota no karogiem, vīnogulāju vīteņiem un ziediem, stāvēja daži galdiņi. Uz galdiņiem atradās laimes rati ar loterijas biļetēm . . . Astoņas ļoti skaistas un ļoti grezni tērpušās aristokrātes sēdēja pie šiem galdiņiem un pārdeva biļetes. Vislabāk par visām tirgojās grāfiene Goldaugena. Viņa bez atpūtas grieza ratu un izsniedza katram naudas pārpalikumu. Pelcers, kas bija ballē, nopirka no viņas divi tūkstoši biļešu.

—   Kā klājas jūsu kundzes brālim? — grāfiene jautāja Pelceram, saņemot no viņa naudu.

Pelcers nopūtās.

—    Viņam, nabagam, gadījušās divas nelaimes, — viņš sacīja. — Viņš apprecējies un… šodien nav vairs barons . ..

—    Es dzirdēju … Kur tagad viņa sieva?

—    Viņa ir še. Jūs neredzējāt? Smieklīgi! Ha-ha … Viņa ir baronese… Ja viņš būtu salaulājies dažas stundas vēlāk, viņa tagad būtu tikai pilsone Zainica…

Grāfiene, ieskatīdamās visu garāmgājēju sejās, sāka acīm meklēt Ilku.

Ilka bija ballē. Ar augsti paceltu galvu un lepnu, augstprātīgu smaidu viņa reiz jau pagāja garām grāfienei. Grāfiene bija aizņemta ar tirgošanos un viņu nepamanīja. Viņa gāja otrreiz, ziņkārīga ļaužu bara ieskauta, un tie lūkojās tieši viņas glītajā sejā. Grāfiene uzmeta skatienu un, kā redzams, nepazina viņu. Kad viņa nāca trešoreiz, viņu acis sastapās.

Grāfiene samulsa un, Ilkai par lielu prieku, nometa zemē naudu. Dažas monētas izslīdēja viņai no trīcošajām rokām un šķindēdamas aizripoja pa grīdu.

Ilka piegāja pie grāfienes galda un, veroties viņai tieši sejā, paņēma dažas biļetes.

—    Gribu ziedot skolas labā vienu mazu lietiņu, — viņa teica un, nenogaidot atbildi, iedeva grāfienei zelta medaljonu. Grāfiene paņēma rokās pazīstamo medaljonu, atvēra to un pasmīnēja. Viņas seja bija saskrambāta ar adatu.

—    Jums jāgriežas ar šo mantiņu pie kluba administrācijas, — viņa sacīja, pasniedzot Ilkai medaljonu. — Mūsu pienākums tikai pārdot biļetes . ..

Un, mīļi smaidīdama, grāfiene piebilda:

—    Pardon, man nav laika!

Grāfienes smaids un aukstasinība apmulsināja Ilku. Nepieradusi pie tāda veida sadursmēm, viņa sakautrējās un aizgāja no galdiņa. Viņai bija dusmas un kauns: tie, kas stāvēja ap grāfienes galdiņu, bija pamanījuši šo apjukumu, saskatījušies un pasmīnējuši. Šie izbrīna pilnie smīni iedūra Ilkai pašā sirdī.

—    Atļaujiet paiet garām, — viņa teica jaunajiem cilvēkiem, kas kā siena bija aizstājušies viņai priekšā un ziņkāri raudzījās viņā.

Jaunie cilvēki piepeši sāka par kaut ko smieties. Tādi paši smiekli atskanēja arī aiz muguras. Ilka atskatījās un ieraudzīja tādu pašu jauniešu baru.

—    Atļaujiet paiet garām, — Ilka atkārtoja.

Atskanēja jauni smiekli, un liels alus pudeles korķis

atsitās pret Ilkas sārto pieri. Otrs korķis atsitās pret viņas plecu . . .

—    Ha-ha . . . Urā! Baronese fon Zainica, degradētā krāpnieka laulātā draudzene! — kāds iesaucās, un bija dzirdama šņākoņa . . .

Trešais un ceturtais korķis, abi reizē, ķēra viņas seju. Viņa, pazemota un apvainota, gandrīz samaņu zaudējusi, pavērās grāfienē, un viņai likās, ka grāfiene smejas .. . Ilkai metās raibs gar acīm. Noreibuši galva stipri slīga uz leju.

—    Artūr! — viņa iesaucās.

Uz šo saucienu neviens neatbildēja. Degradētais barons bija tālu. Viņš piedzēries gulēja zem krūma netālu no Blauheru mājiņas un redzēja sapnī savu miljonu . . .

Grāfiene, ko nepazina apvainotās meitenes aptumšotās acis, piegāja pie Ilkas un, aptvērusi viņas plecus, izveda viņu no pūla.

—   Laidiet mani! Es gribu šo sievieti nogalināt! — Ilka iesaucās un zaudēja samaņu.

Atģidusies viņa ieraudzīja sevi nelielā istabā, kas bija apvilkta ar aveņkrāsas samtu. Viņa gulēja uz dīvāna. Viņai blakus sēdēja meitene ar flakonu rokās …

—    Kur mēs esam? — Ilka vaicāja.

—    Klubā, kundze, — meitene atbildēja.

Mazurkas skaņas, kas aizsniedza Ilkas ausis, apstiprināja meitenes vārdus. Ilka pacēla savu smago galvu un, mazliet padomājusi, atcerējās visu notikušo.

—    Atnesiet man mazu glāzīti reinvīna, — viņa sacīja meitenei.

Meitene izgāja. Ilka ātri izvilka no kabatas maciņu. No maciņa viņa izņēma mazu flakoniņu, kur bija morfijs. Ar šo morfiju viņa tik nesen bija pacienājusi veco Luvrēru! Tagad viņa ar to pamielos sevi par to, ka tik stipri ņem pie sirds cilvēku apvainojumus . .. Viņa izdzēra visu morfiju, cik bija flakonā. Mūžīgā miega gaidās Ilka noslīga uz samta spilventiņa un sāka domāt . . . Viņai nebija žēl bezkrāsainās dzīves. Viņai bija žēl pamest Cvībuštēti — tikai viņu vienīgo! Artūra, kas vīnu mīlēja vairāk nekā savu jauno sievu, viņai nav žēl.

—    Kā jūs jūtaties? — viņa izdzirda melodisku balsi.

Pie viņas noliecās ienākusi grāfiene, viņas niknākais

ienaidnieks . .. Ilka ieraudzīja savā priekšā mirdzošās acis un divus sārtus plankumus uz vaigiem.

—   D'Omarēns! — viņa čukstēja, ieraudzījusi tikko manāmu sarkanu svītru.

—    Tie, kas jūs apvainojuši, tiks sodīti, — grāfiene teica. — Viņus uzpircis Pelcers, kas neieredz Artūru… Es sodīšu nelieti Pelceru … Esmu stipra . .. Vai jūs vēl dusmojat man?

Ilka pagrieza savu seju uz sāniem.

—    Vai tu vēl dusmo, Ilka? Nu .. . piedod man . . . Esmu vainīga … Es aizvainoju kā tavu tēvu, tā tevi… Es nožēloju to un lūdzu piedošanu.

Un Ilka sajuta skupstu uz savas galvas.

—    Es ilgi tevi meklēju… Man nebija miera ne nakti, ne dienu, kad sastapu tavu skatienu tai nelaimīgajā dienā … Tavas acis miegā dedzināja mani…

Ilka piepeši sāka raudāt.

—    Es mirstu, — viņa čukstēja, ieslīgstot miegā savas grēku sūdzošās sāncenses maigās balss iežūžota.

—    Piedod jel man, Ilka, kā esmu tev piedevusi…

Ilka izstiepa roku un pieskārās grāfienes kaklam …

Grāfiene noliecās pie viņas un noskūpstīja viņu uz lūpām.

—   Es mirstu, — Ilka čukstēja. — Es iedzēru… mor … Uz paklāja .. .

Grāfiene noliecās un ieraudzīja uz paklāja flakonu. Viņa saprata visu. Pēc brītiņa klubā tika sameklēts ārsts un atvests pie Ilkas. Tikai flakona dēļ ārstam bija iespējams konstatēt noindēšanos, taču atdzīvināt aizmigušo Ilku nebija iespējams . ..

Reportieris d'Omarēns ieradās no Ungārijas Parīzē tieši tai naktī, kad bija izlozēta Ilka. Neatradis numurā, kur dzīvoja dziedone, neviena, atskaitot atzveltnī dziļi aizmigušo Luvrēru, viņš aizskrēja pie Baha. Bahs viņam izstāstīja visu, kas noticis viņa prombūtnes laikā.

—    Viņa aizbēgusi! — nolēma reportieris un otrā dienā aizbrauca atkal uz Ungāriju, kur cerēja saņemt atalgojumu par savu darbu.

Ungārijā viņš uzzināja par mīļotās sievietes nāvi. Vēsts par šo nāvi bija ļauns atalgojums, kas noguldīja viņu gultā. Izgulējis karsoni, viņš apmetās Goldaugenu mežā un, savācis ziņas no visām pusēm, uzrakstīja noveli par skaisto Ilku. Braucot pagājušajā gadā cauri Goldaugenu mežam, es iepazinos ar d'Omarēnu un lasīju viņa noveli.

Pārtulkotu to arī sniedzu mūsu lasītājiem.

BEIGTA BALLE

Vodevilisks notikums

Briesmīgi gribas raudāt! Ja es sāktu kaukt, tad, liekas, kļūtu labāk.

Bija burvīgs vakars. Es uzcirtos, sasukājos, sasmaržojos un kā donžuāns traucu pie viņas. Viņa dzīvo vasarnīcā Sokoļņikos. Viņa ir jauna, daiļa, dabū pūrā 30 000, mazliet izglītota un mīl mani, autoru, kā kaķe.

Atbraucis Sokoļņikos, atradu viņu sēžam uz mūsu iemīļotā sola zem augstām, slaidām eglēm. Mani ieraudzījusi, viņa ātri piecēlās un starojoša nāca man pretim.

—   Cik jūs cietsirdīgs! — viņa iesāka. — Vai var tā nokavēties? Jūs taču zināt, kā es ilgojos! Kāds jūs gan esat!

Es noskūpstīju viņas glīto rociņu un drebēdams gāju kopā ar viņu uz solu. Es trīcēju, man smeldza krūtīs, un jutu, ka mana sirds sakaisusi un taisās vai pušu plīst. Pulss bija drudžains.

Nav nekāds brīnums! Es biju atbraucis galīgi izšķirt savu likteni. Vai nu sods, vai gods… Viss atkarīgs no šā vakara.

Laiks bija brīnišķīgs, bet man nebija ne domas par to. Neklausījos pat lakstīgalas dziesmā virs mūsu galvām, kaut gan lakstīgala katrā ziņā jāklausās katrā daudzmaz pieklājīgā rendez-vous.

—   Ko jūs klusējat? — viņa jautāja, raudzīdamās man sejā.

—   Tāpat. .. Kāds brīnišķīgs vakars . . . Vai jūsu maman vesela?

—    Vesela.

—    Hm… Tā. . . Es, redziet, Varvara Petrovna, gribu ar juras parunāt. .. Tikai tādēļ ari atbraucu . . . Es klusēju, klusēju, bet tagad… nē, paldies! Nespēju vairs klusēt!

Varja nolieca galvu un drebošiem pirkstiem burzīja ziedu. Viņa zināja, par ko gribu runāt. Es kādu brīdi klusēju un tad turpināju:

—    Kādēļ klusēt? Lai kā klusēju, lai kā mulstu, bet agri vai vēlu būs jāļauj vaļa . . . jūtām un mēlei. Jūs varbūt apvainosieties . .. varbūt nesapratīsiet, bet . .. ko lai dara?

Es apklusu. Vajadzēja atrast piemērotu teikumu.

«Nu runā jel!» viņas actiņas protestēja. «Tūļa! Kam moki mani?»

—    Jūs, protams, sen jau esat uzminējusi, — es, brītiņu klusējis, runāju tālāk, — kāpēc ik dienas nāku šurp un ar savu klātbūtni apnīkstu jums kā rūgta nāve. Kā gan lai neuzmin? Jūs droši vien jau sen ar jums piemītošo vērīgumu esat nojautusi manī tās jūtas, kas . . . (Brīdi klusums.) Varvara Petrovna!

Varja noliecās vēl zemāk. Viņas pirkstiņi sāka lēkāt.

—    Varvara Petrovna!

—    Nu?

—   Es .. . Ko tur runāt?! Saprotams arī bez tā . .. Mīlu, un tas ir viss… Ko tur vēl runāt? (Brīdi klusums.) Briesmīgi mīlu! Es mīlu jūs tā, ka .. . Vārdu sakot, savāciet visus romānus, kādi vien ir šai pasaulē, izlasiet visus mīlas atklājumus tajos, visus zvērestus, ziedošanos, un . . . jums atklāsies tas, kas .. . tagad manās krūtīs tā . . . Varvara Petrovna! (Brīdi klusums.) Varvara Petrovna!! Ko tad jūs klusējat?!

—    Kas man jums jāsaka?

—    Vai tiešām . . . nē?

Varja pacēla galviņu un pasmaidīja.

«Ak, velns parauj!» es nodomāju. Viņa pasmaidīja, pakustināja lūpiņas un tikko dzirdami izteica: «Kāpēc gan ne?»

Es neprātīgi satvēru roku, neprātīgi noskūpstīju, kā traks satvēru otru roku . .. Viņa ir lieliska! Kamēr es ņēmos ar viņas rokām, viņa nolika savu galviņu uz

manām krūllm, pie tam tikai pirmoreiz apjēdzu, kāds krāšņums ir viņas brīnišķie mati.

Es noskūpstīju viņas galvu, un man ap sirdi kļuva tik silti, it kā krūtīs būtu novietots patvāris. Varja pacēla seju, un man neatlika nekas cits kā tikai noskūpstīt viņu uz lūpiņām.

Un tad, kad Varja bija pilnīgi manās rokās, kad lēmums par trīsdesmit tūkstošu izsniegšanu man bija jau gatavs parakstīšanai, kad, vārdu sakot, glīta sieva, laba nauda un laba karjera man bija gandrīz nodrošināta, velnam vajadzēja paraustīt mani aiz mēles . . .

Man iegribējās savas izredzētās priekšā padižoties, paspīdēt ar saviem principiem un palielīties. Kaut gan pats nezinu, ko man iegribējās . .. Iznāca, ak šausmas, cik nelabi!

—    Varvara Petrovna! — es sāku pēc pirmā skūpsta. — Iekām lūdzu jūsu jāvārdu kļūt par manu sievu, uzskatu par savu vissvētāko pienākumu, lai izvairītos no iespējamiem pārpratumiem, sacīt jums dažus vārdus. Izteikšos īsi. . . Vai jūs, Varvara Petrovna, zināt, kas esmu un kāds esmu? Jā, esmu godīgs! Esmu darba rūķis! Es . .. esmu lepns! Vēl vairāk . . . Man ir nākotne … Bet esmu nabags … Man nekā nav.

—    Es to zinu, — Varja teica. — Laime nav rodama naudā.

—    Jā .. . Kas tad runā par naudu? Es . . . es lepojos ar savu nabadzību. Kapeikas, ko saņemu par saviem literārajiem darbiem, nekad nemainīšu pret tiem tūkstošiem, kas . . . kuri. ..

—   Saprotu. Nu un tad …

—    Esmu pieradis pie nabadzības. Mani tā netraucē. Varu veselu nedēļu neēst pusdienas . .. Bet jūs! Jūs! Vai tiešām jūs, kas nevarat paiet ne divus soļus, lai nepasauktu važoni, kas ik dienas apvelkat jaunu tērpu, svaidāt naudu uz visām pusēm, nekad neesat pazinusi trūkumu, kurai nemoderns ziediņš jau ir liela nelaime, vai tiešām jūs būsiet ar mieru manis dēļ atsacīties no šīs zemes balvām? Hm . . .

—   Man ir nauda. Man ir pūrs!

—    Nieki! Lai notērētu desmit vai pārdesmit tūkstošu, vajadzīgi tikai daži gadi. . . Un pēc tam? Trū

kums? Asaras? Ticiet, mana dārgā, manai pieredzei! Es zinu! Zinu, ko runāju! Lai cīnītos ar trūkumu, vajadzīga stipra griba, pārcilvēcisks raksturs!

«Tad nu muldu gan blēņas!» es nodomāju un runāju tālāk:

—    Padomājiet, Varvara Petrovna! Padomājiet, par ko izšķiraties! Tas ir negrozāms lēmums! Ja jums ir spēks — nāciet man līdz, ja nav spēka cīnīties — atraidiet mani! Ai! Labāk man zaudēt jūs, nekā.. . jūs zaudējat savu mieru. Tie simt rubļi, ko man mēnesī dod literatūra, nav nekas! Ar tiem nepietiks! Padomājiet jel, kamēr nav par vēlu!

Es uzlēcu kājās.

—    Padomājiet! Kur ir nevarība — tur asaras, pārmetumi, pāragrs sirmums .. . Brīdinu jūs, jo esmu godīgs cilvēks. Vai jūs jūtaties tik stipra, lai varētu dzīvot manu dzīvi, kas no ārpuses nelīdzinās jūsējai, sveša jums? (Brīdi klusums.)

—    Man taču ir pūrs!

—    Cik? Divdesmit trīsdesmit tūkstošu! Ha-ha! Miljons? Un bez tam — vai es atļaušu sev piesavināties to, kas … Nē! Nekad! Esmu lepns!

Es pagājos dažas reizes gar solu. Varja bija nogrimusi domās. Es triumfēju. Tātad mani ciena, ja domā.

—    Vārdu sakot, vai nu dzīve ar mani un trūkums, vai arī dzīve bez manis un bagātība . . . Izvēlieties … Vai ir spēks? Vai manai Varjai ir spēks?

Un runāju tādā garā ļoti ilgi. Pats to nemanīdams, aizrāvos. Es runāju un tai pašā laikā jutu sevī kaut kādu sašķeltību. Viena puse manī aizrāvās ar to, ko runāju, bet otra sapņoja: «Pagaidi vien, mīļā! Dzīvosim ar taviem 30 000 tā, ka debesis sāks zvērot! Pietiks ilgam laikam!»

Varja klausījās, klausījās . . . Beidzot viņa piecēlās un sniedza man roku.

—    Pateicos! — viņa sacīja to tādā balsī, kas lika man nodrebēt un ielūkoties viņai acīs. Viņas acīs un uz vaigiem mirdzēja asaras . . .

—    Pateicos! Jūs labi darījāt, ka bijāt ar mani vaļsirdīgs . . . Esmu mīkstčaule … Es nevaru . .. Nederu jums , ..

Un sāka raudāt. Es kļuvu mēms … Es vienmēr apjuku, kad redzu raudošas sievietes, bet šai gadījumā jo sevišķi. Kamēr domāju, ko iesākt, viņa apspieda raudas un noslaucīja asaras.

—    Jums taisnība, — viņa teica. — Ja iešu pie jums, pievilšu jūs. Ne man lemts kļūt jūsu sievai. Esmu bagātniece, mīkstčaule, braucu ar važoņiem, ēdu slokas un dārgus pīrādziņus. Pusdienās nekad neēdu viru un kāpostus. Mani arī māmuļa pastāvīgi kaunina… Bet es nevaru bez tā! Es nevaru staigāt kājām… Nogurstu .. . Un tad tērpi… Tos visus jums vajadzēs šūt uz sava rēķina . . . Nē! Ardievu!

Un, pamājusi ar roku traģisku žestu, viņa ne no šā, ne no tā noteica:

—    Neesmu jūsu mīlas cienīga! Ardievu!

Viņa pateica to, pagriezās un aizgāja. Bet es? Es stāvēju kā muļķis, nekā nedomāju, vēros viņai pakaļ un jutu, ka zeme līgojas zem kājām. Kad atģidos un atcerējos, kur esmu un kādu grandiozu cūcību izdarījusi mana mēle, es iešņukstējos. Viņa bija jau prom, kad gribēju viņai uzsaukt: «Atgriezieties!»

Apkaunots, ar garu degunu devos mājup. Pieturā tramvaja vairs nebija. Naudas važonim man arī nebija. Vajadzēja iet mājās kājām.

Pēc dienām trim aizbraucu uz Sokoļņikiem. Vasarnīcā man pateica, ka Varja esot ar kaut ko sasirgusi un pošoties ar tēvu uz Pēterburgu pie vecmāmiņas. Ne pie kādas skaidrības netiku …

Tagad guļu gultā, kožu spilvenā un situ sev pa pakausi. Sirds kāpj pa muti ārā… Lasītāj, kā labot kļūdu? Kā padarīt manus vārdus nebijušus? Ko viņai teikt vai aizrakstīt? Nekā nevaru aptvert! Beigta balle — un cik muļķīgi beigta!

NEJEDZĪGS NOTIKUMS

Kaut kas romānam līdzīgs

Tas sākās jau ziemā.

Bija balle. Dārdēja mūzika, dega lustras, neskuma kavalieri, un dzīvi baudīja jaunkundzes. Zālēs dejoja, kabinetos sita kārtis, bufetē iedzēra, lasītavā pārdroši atklāja mīlestību.

Ļoļa Aslovska, apaļa, sārta gaišmate ar lielām, zilām acīm, ļoti gariem matiem un skaitli divdesmit seši pasē, par spīti visam, visai pasaulei un sev, sēdēja savrup un niknojās. Sirds viņai kāpa pa muti ārā. Galvenais bija tas, ka vīrieši pret viņu izturējās nevis suniski, bet vēl nejaukāk. It sevišķi pēdējo divu gadu laikā viņu izturēšanās bija drausmīga. Viņa ievēroja, ka vīrieši vairs nepievērš viņai uzmanību. Viņi nelabprāt aicina Ļoļu dejot. Vēl vairāk. Iet, nelietis, garām — un pat nepaskatās, it kā viņa vairs nebūtu daiļa. Un, ja kāds arī netīšām, neviļus paveras, tad paveras nevis izbrīnā, nevis platoniski, bet tā, kā skatās pirms pusdienām uz treknu pīrāgu vai sivēntiņu.

Turpretim agrākajos gados …

— Un tā ik sarīkojumā, ik ballē!! — dusmojās Ļoļa, kodīdama lūpas. — Es zinu, kāpēc viņi mani neievēro, zinu! Viņi atriebjas! Atriebjas man par to, ka es viņus nicinu! Bet… kad beidzot es apprecēšos? Vai tad tā var apprecēties? Laiks taču paiet, negaida! Nelieši tādi!

Šai vakarā liktenim tomēr labpatika apžēloties par Ļoļu. Kad poručiks Nabridlovs, kas bija apsolījis dejot ar viņu trešo kadriļu, izrādījās piedzēries kā mārks un, ejot viņai garām, kaut kā muļķīgi nošmakstināja lūpām un tā parādīja savu galīgo nevērību, viņa neizturēja . . . Viņas naids sasniedza kulmināciju. Zilās acis aizplīvuroja valgme, lūpas iedrebējās. Nupat jau draudēja asaru straume . . . Lai neparādītu profāniem savas asaras, viņa pagriezās pret tumšajiem, nosvīdušajiem logiem un — ak burvīgais mirkli, tu esi klāt! — pie viena no logiem ieraudzīja skaistu jaunekli, kas nenolaida no viņas acis. Jauneklis likās kā aizkustinoša glezna, kas skāra tieši pašu sirdi. Viņa poza bija eleganta, acis pilnas mīlas, izbrīna, jautājumu, atbilžu; seja skumja. Ļoļa uzreiz atplauka. Viņa nosēdās pienācīgā pozā un sāka attiecīgi novērot. Vērojumi liecināja, ka jauneklis raugās nevis nejauši, nevis tāpat vien, bet ar baudu, nenovērsdams skatienu, jūsmodams.

«Ak dievs!» Ļola domāja. «Kaut jel kāds attaptos mani iepazīstināt ar viņu! Ko nozīmē neredzēts vīrietis! Tūlīt ievērojis!»

Drīz vien jauneklis sāka grozīties šurp un turp, staigāt pa zālēm un uzmākties vīriešiem.

«Grib iepazīties! Lūdz, lai iepazīstina!» aizgūtnēm sprieda Ļola.

Un patiešām. Pēc minūtēm desmit amatieru trupas aktierītis ar skūtu draiskuļa seju uzklausīja jaunekļa lūgumus un, stipri švīkādams kājas, iepazīstināja viņu ar Ļoļu. Jauneklis izrādījās «mūsējais», nāvīgi talantīgs mākslinieks Nogtjevs. Nogtjevs bija apmēram divdesmit četrus gadus vecs jauneklis tumšiem matiem, kaislām gruzīna acīm, glītām ūsiņām un bāliem vaigiem. Viņš nekad nekā neglezno, bet ir mākslinieks. Viņam gari mati, ķīļbārdiņa, zelta palete pie pulksteņķēdes, zelta paletes aproču pogu vietā, cimdi līdz elkoņiem un neiedomājami augsti papēži. Labs puisis, bet muļķis kā tītars. Viņam ir dižciltīgs tētiņš, tāda pati māmuļa un bagāta vecmāmiņa. Neprecējies. Viņš nedroši paspieda Ļolas roku, nedroši apsēdās un apsēdies sāka vai aprīt Ļoļu savām lielajām acīm. Runāt viņš sāka ne tik drīz un runāja nedroši. Ļoļa tarkšķēja, bet viņš teica tikai: «Jā … nē . . . es, ziniet…» — runāja, tikko elpodams, atbildēja nevietā un allaž mulsi pakasīja (savu, ne Ļoļas) kreiso aci. Ļoļa garā aplaudēja. Viņa nolēma, ka mākslinieks iegrābies, un triumfēja.

Otrā dienā pēc balles Ļoļa sēdēja savā istabā pie loga un triumfā vērās uz ielu. Pa ielu, viņas logu priekšā, turp un atpakaļ klīda Nogtjevs. Nogtjevs klīda un blenza lielām acīm viņas logos. Viņš skatījās tā, it kā taisītos mirt: skumji, sapņaini, maigi, kvēli. Trešajā dienā — tas pats. Ceturtajā lija lietus un viņa zem logiem nebija (kāds bija Nogtjevam iegalvojis, ka viņa augumam nepiestāvot lietussargs). Piektajā diena iekārtojās tā, ka viņš ieradās Ļoļas vecāku mājā ar vizīti. Pazīšanās savilkās Gordija mezglā: sasaistījās tā, ka to nebija iespējams atraisīt.

Pēc nedēļām četrām bija atkal balle. (Skaties sākumu.)

Nogtjevs stāvēja pie durvīm, atspiedies ar pleciem pret stenderi, un aprija Ļoļu acīm. Ļoļa, vēlēdamās pamodināt viņā greizsirdību, pa gabalu koķetēja ar poručiku Nabridlovu, kas bija pilnā, tikai ne kā mārks, bet tik tikko, pirmajā pakāpē.

Pie Nogtjeva no sāniem piegāja viņas papa.

—   Aizvien zīmējat? — papa jautāja. — Ar glezniecību nodarbojaties?

—    Jā.

—    Ta, tā .. . Labs darbs . . . Lai dievs dod, lai dod . .. hm . . . Tātad dievs tādu talantu piešķīris. Tā, tā … Katram savs talants . . .

Papa brītiņu klusēja un runāja tālāk:

—    Jūs, jaunais cilvēk, zināt, ko darāt, ja tā . . . allaž zīmējat. Pavasarī apciemojiet mūs uz laukiem. Tur ir ārkārtīgi interesantas vietas! Ainavas, es jums teikšu, vienreizējas! Rahpaēlim nav gadījies tādas zīmēt. Ļoti priecāsimies. Un arī meitiņa ar jums tā . . . iedraudzējusies .. . E-e-hme . .. hme . . . Jjaunie cilvēki, jjaunie cilvēki! He-he-he . ..

Mākslinieks palocījās un šā gada pirmajā maijā ar savām mantiņām atbrauca uz Aslovsku muižu. Viņa bagāžā bija nevajadzīga krāsu kaste, pikē veste, tukšs portsigārs un divi krekli. Viņš tika saņemts visatplestākām rokām. Viņa rīcībā nodeva divas istabas, divus apkalpotājus, zirgu un visu, ko sirds vēlas, kaut tikai dotu cerības. Viņš izmantoja savu jauno stāvokli tik labi, cik vien iespējams: briesmīgi daudz ēda, daudz dzēra, ilgi gulēja, jūsmoja par dabu un nenovērsa acu no Ļoļas. Viņa bija vairāk nekā laimīga. Ļoļas viņējais bija tuvs, jauns, skaists, tik kautrīgs … tā mīlēja! Viņš bija tik kautrīgs, ka neprata Ļoļai tuvoties, bet lūkojās viņā parasti iztālēm, stāvot aiz portjerām vai krūma.

«Kautra mīlestība!» Ļoļa nopūzdamās domāja.

Kādā jaukā rītā viņas papa un Nogtjevs sēdēja dārzā uz sola un sarunājās. Papa izplūda garās runās par ģimenes laimes jaukumiem, bet Nogtjevs pacietīgi klausījās un acīm meklēja Ļoļas augumu.

—    Vai jūsu tēvam viens pats dēls? — papa starp citu apjautājās.

—    Nē . .. Man ir brālis Ivans . . . Jauks puisis! Prieks, kas par cilvēku! Jūs neesat pazīstams ar viņu?

—    Nav tas gods . . .

—     Žēl, ka neesat pazīstams. Viņš tik asprātīgs, ziniet, jautrs zēns, sirdscilvēks! Ar literatūru nodarbojas. Visas redakcijas viņu aicina. Viņa darbus iespiež «Sutā». Žēl, ka neesat pazīstams. Viņš priecātos iepazīties . . . Re, ko! Vai gribat, aizrakstīšu, lai viņš atbrauc šurp? Ko? Dieva vārds! Būs līksmāki

Sis priekšlikums papa sirdi it kā sažņaudza knaiblēs, bet — neko darīt! — bija jāsaka: «Ļoti priecājos!»

Nogtjevs palēcās, pierādot savu labo omu, un tūdaļ aizrakstīja brālim ielūgumu.

Brālis Ivans nekavējās ierasties. Viņš ieradās nevis viens, bet kopā ar savu draugu, poručiku Nabridlovu, un vecu, bezzobainu milzu suni Turku. Viņš bija paņēmis tos līdz, lai, kā pats izteicās, ceļā neuzbruktu laupītāji un būtu ar ko iedzert. Viņiem piešķīra trīs istabas, divus apkalpotājus un vienu zirgu par abiem.

—     Jūs, kungi, — Ivans sacīja saimniekiem, — nerūpējieties par mums! Mums jūsu rūpesti nav vajadzīgi! Mums nevajag ne pēļu, ne cepešu mērču, ne klavieru — nekā nevajag! Bet, ja neskoposieties ar alu un šņabīti, nu … tā ir cita lieta!

Ja varat iedomāties milzīgu, trīsdesmit gadu vecu puisi ar prāvu mūli, audekla kreklu mugurā, ar šķidru bārdiņu, aiztūkušām acīm un nošķiebtu kaklasaiti, tad atbrīvosiet mani no Ivana attēlojuma. Tas bija visnepatīkamākais cilvēks pasaulē.

Skaidrā prātā viņš bija vēl ciešams: gulēja gultā un klusēja. Turpretim piedzēries kļuva neciešams kā dadzis kailai miesai. Piedzēries viņš runā vienā runāšanā, turklāt saka jēllbas, nekautrējoties ne sieviešu, ne bērnu klātbūtnes. Viņš runā par utīm, blaktīm, biksēm un velns zina par ko vēl. Citu — jaunāku tematu viņam nemēdz būt. Papa, maman un Ļoļa mulsa un sarka, kad Ivans pie pusdienu galda sāka savas asprātības.

Diemžēl pa visu laiku, kamēr Ivans uzturējās Aslovsku muižā, viņam ne reizes negadījās būt skaidrā. Bet Nabridlovs, mazais, sīkais poručiks, no ādas ārā līzdams, centās līdzināties Ivanam.

—   Mēs abi neesam mākslinieki! — viņš teica. — Kur nu mums! Mēs esam zemnieciņi!

Ivans un Nabridlovs vispirmām kārtām pārcēlās no kungu nama, kur viņiem trūka gaisa, uz sētas māju pie pārvaldnieka, kam nebija iebildumu iedzert ar kārtīgiem cilvēkiem. Otrām kārtām viņi novilka svārkus un lepni grozījās pa sētu un dārzu bez svārkiem. Ļoļai šad un tad gadījās dārzā uzdurties brālim vai poručikam, kad tie, nepietiekami apģērbti, valstījās zem koka. Brālis un poručiks dzēra, ēda, baroja suni ar aknām, zobojās par saimniekiem, sētā skraidīja pakaļ virējām, skaļi peldējās, gulēja nāves miegā un pateicās liktenim, kas nejauši viņus aizvedis uz tādu vietu, kur var dzīvot kā dieva azotē.

—    Paklau, tu! — Ivans reiz teica māksliniekam, piemiegdams iereibušo aci uz Ļoļas pusi. — Ja tu pēc viņas .. . velns ar tevi! Mēs neaiztiksim. Tu pirmais sāki, tev arī jādabū. Lūdzu ieņemt vietu! Mēs esam augstsirdīgi… Vēlam sekmes!

—    Neatkantēsim, nē! — Nabridlovs apstiprināja. — Tā būtu cūcība, ja mēs tā rīkotos.

Nogtjevs paraustīja plecus un pievērsa savas kārās acis Ļoļai.

Kad apnīk klusums, gribas vētras; kad apnīk sēdēt cēli un svinīgi, gribas sarīkot traci. Kad Ļoļai apnika kautrā mīlestība, viņa sāka skaisties. No kautras mīlestības neviens nav paēdis. Par lielu nožēlu mākslinieks jūnijā bija tikpat bikls kā maijā. Kungu namā šuva pūru: papa dienu Tin nakti domāja, kur aizņemties naudu kāzām, taču viņu attieksmes nebija vēl ieguvušas noteiktu veidu. Ļoja piespieda mākslinieku augām dienām kopā ar viņu makšķerēt. Bet tas nelīdzēja. Viņš stāvēja ar makšķeri viņai blakus, klusēja, stostījās, aprija viņu acīm — un tas bija viss. Neviena saldkaira vārda! Nekādas atzīšanās mīlā.

—    Sauc mani… — papa reiz viņam sacīja. — Sauc mani. . . Atvaino … ka saku tev «tu» … Es mīlēdams, zini … Sauc mani par papiņu . . . Man tā patīk.

Mākslinieks aiz muļķības sāka dēvēt papa par papiņu, tomēr arī tas nelīdzēja. Viņš, tāpat kā agrāk, bija mēms, kad vajadzēja kurnēt pret dieviem, ka viņi devuši cilvēkam tikai vienu mēli, nevis desmit. Ivans un Nabridlovs drīz vien pamanīja Nogtjeva taktiku.

—   Velns tevi sazin! — viņi sāka kurnēt. — Pats neēd sienu un citiem nedod! Kas par lopu! Ķer ciet, stulbeni, ja kumoss tev pats lien mutē! Ja negribi, paņemsim mēs! Tā jā!

Bet visam šai pasaulē pienāk gals. Būs gals arī šim stāstam. Izbeidzās mākslinieka un Ļoļas attieksmju nenoteiktība.

Romāns atrisinājās jūnija vidū.

Bija kluss vakars. Gaiss smaržoja. Lakstīgala dziedāja, ka skan vien. Koki šalca. Gaiss, izsakoties krievu beletristu garajā valodā, bija pilns tīksmes . . . Mēnesnīca, protams, arī bija. Paradīzes poēzijas pilnskaņai trūka tikai Feta kunga, kas, stāvēdams aiz krūma, visiem dzirdot, lasītu savas burvīgās dzejas.

Ļoļa sēdēja uz sola, tinās šallē un domīgi raudzījās cauri kokiem uz upīti.

«Vai tiešām esmu tik nepieejama?» viņa domāja un iztēlē redzēja pati sevi, cēlu, lepnu, augstprātīgu . . . Viņas pārdomas pārtrauca pienākušais papa.

—   Nu, kas ir? — papa vaicāja. — Arvien vēl tāpat?

—    Tāpat.

—    Hm … Velis ar ārā . .. Kad gan tas viss beigsies? Man taču, mīļā, šo slaistu barošana dārgi izmaksā! Pieci simti mēnesī! Nav joks! Sunim vienam pašam

aknas maksā trīsdesmit kapeiku dienā! Ja bildina, lai tad bildina, ja ne, tad rauj velns ar visu brālīti un suni! Ko tad viņš īsti saka? Vai runājis ar tevi? Izskaidrojies?

—    Nē. Viņš, tēt, ir tik kautrīgs!

—           Kautrīgs… Pazīstam viņu kautrību! Pūš miglu acīs. Pagaidi, es viņu tūlīt atsūtīšu šurp. Pieliec punktu, mīļā! Bez kādām ceremonijām … Ir laiks. Lūdzu, mīļā, dari gan tā … Neesi vairs nekāda jauniņā . . . Trikus droši vien visus jau zini!

Papa nozuda. Apmēram pēc desmit minūtēm, bikli taustīdamies cauri ceriņu krūmiem, parādījās mākslinieks.

—    Jūs mani saucāt? — viņš jautāja Ļoļai.

—          Saucu. Panāciet šurp! Diezgan esat no manis bēdzis! Sēdieties!

Mākslinieks lēnītiņām pienāca klāt Ļoļai un lēnītiņām atsēdās uz sola maliņas.

«Cik viņš glīts tumsā!» Ļoļa domāja un, pievērsdamās viņam, teica:

—           Pastāstiet jel kaut ko! Kāpēc jūs esat tik noslēpumains, Fjodor Pantelejič? Kāpēc vienmēr klusējat? Kāpēc nekad neatklājat man savu sirdi? Ar ko esmu izpelnījusies tādu neuzticību? Tas mani aizvaino, tik tiešām . . . Varētu domāt, ka mēs abi neesam draugi.. . Sāciet jel runāt!

Mākslinieks nokāsējās, aprauti nopūtās un sacīja:

—    Man jums jāsaka daudz, ļoti daudz kas!

—    Un kāpēc gan ne?

—           Baidos, kaut jūs neapvainotos. Jeļena Timofejevna, vai jūs neapvainosieties?

Ļoļa sāka ķiķināt.

«Nu tas brīdis klāt!» viņa domāja. «Kā trīc! Kā viņš trīc! Esi iekritis, draudziņ?»

Ļoļai pašai sāka drebēt ceļgali. Viņu pārņēma ikvienam romānistam tik tīkamās trīsas.

«Pēc minūtēm desmit būs skavas, skūpsti, zvēresti… Ak! .. .» viņa aizsapņojās un, lai vēl vairāk iekairinātu mākslinieku, pieskārās viņam ar savu kailo, karsto elkoni.

—    Nu? Kas tad ir? — viņa vaicāja. — Neesmu tāda

svētule, kā jums šķiet. . . (Brīdi klusums.) Runājiet jel! … (Klusums.) Drīzāk!

—    Redziet… Es, Jeļena Timofejevna, neko tā nemīlu kā glezniecību . .. mākslu, tā sakot. Biedri atzīst, ka man esot talants un ka no manis iznākšot gluži labs mākslinieks . . .

—    Ai, droši vien! Sans doute!

—    Nu jā . . . Tad nu tā .. . Es mīlu savu mākslu … Tātad … Man labāk patīk žanrs, Jeļena Timofejevna! Māksla … Māksla, ziniet… Cik burvīga nakts!

—    Jā, brīnišķa nakts! — Ļoļa attrauca un, izlocījusies kā čūska, ierāvās šallē un pa pusei pievēra acis. (Sievietes ir lieliskas mīlestības detaļu ziņā, ai, cik lieliskas!)

—    Es, ziniet, — Nogtjevs turpināja, lauzīdams savus baltos pirkstus, — sen jau gribēju parunāt ar jums, bet allaž … baidījos. Domāju, ka sadusmosieties … Bet, ja mani sapratīsiet… tad nedusmosieties. Jūs arī mīlat mākslu!

—    Ai… Nu jā … Kā tad! Māksla taču!

—    Jeļena Timofejevna! Vai zināt, kādēļ esmu šeit? Vai nevarat iedomāties?

Ļoļa stipri samulsa un it kā netīšām uzlika roku viņam uz elkoņa …

—    Tas tiesa, — brītiņu klusējis, Nogtjevs runāja tālāk, — starp māksliniekiem ir cūkas … Tas tiesa … Viņi nevērtē augstu sievietes kautrību… Bet es taču … es taču neesmu tāds! Neesmu zaudējis smalkjūtību. Sievietes kautrība ir tāda … tāda kautrība, ko nav iespējams ignorēt!

«Kālab viņš man to visu stāsta?» Ļoļa domāja un paslēpa savus elkoņus šallē.

—     Es nelīdzinos viņiem… Man sieviete ir svētums! Tā ka jums nav ko bīties … Es neesmu tāds, es neatļaušos nekādas muļķības . . . Jeļena Timofejevna! Jūs atļausiet? Uzklausiet jel, es, dieva vārds, domāju patiesi, jo rūpējos nevis par sevi, bet mākslu! Man pirmajā vietā ir māksla, nevis dzīvniecisko instinktu apmierināšana!

Nogtjevs satvēra viņas roku. Viņa paliecās mazliet uz mākslinieka pusi.

—    Jeļena Timofejevna! Manu eņģelīti Mana laime!

—    N … nu?

—    Vai varu griezties pie jums ar lūgumu?

Ļoļa sāka klusiņām smieties. Viņas lūpas jau sakļāvās pirmajam skūpstam.

—           Vai varu griezties ar lūgumu? No sirds lūdzu! Dieva vārds, mākslas dēļ! Jūs man tā iepatikāties, tā iepatikāties! Jūs esat tieši tāda, kāda man vajadzīga! Pie joda citas! Jeļena Timofejevna! Mana dārgā! Kļūstiet par manu …

Ļoļa izslējās, gatava krist skavās. Sirds viņai sāka dauzīties.

—    Kļūstiet par manu …

Mākslinieks satvēra otru viņas roku. Viņa pakļāvīgi nolieca galviņu tam uz pleca. Laimes asaras iezaigojās viņas skropstās . . .

—    Mana dārgā! Kļūstiet par manu . . . modeli!

Ļoļa pacēla galvu.

—    Ko?!

—    Kļūstiet par manu modeli!

Ļoļa pietrūkās kājās.

—    Kā? Par ko?

—    Modeli. .. Kļūstiet jel!

—    Hm … Tik vien?

—           Jūs man ārkārtīgi pakalposiet! Jūs dosiet man iespēju radīt gleznu un… kādu gleznu!

Ļoļa nobālēja. Mīlas asaras pēkšņi pārvērtās par izmisuma, naida un citu nelabu jūtu asarām.

—           Ak tad … tā? — viņa izgrūda, drebēdama pie visas miesas.

Nabaga mākslinieks! Koši sarkans blāzmojums sārtoja vienu no viņa bālajiem vaigiem, kad skaļas pļaukas skaņa, sajaukdamās pati ar savu atbalsi, aiztrauca pa tumšo dārzu. Nogtjevs pakasīja vaigu un apstulba. Viņu bija pārņēmis stingums. Viņš juta, ka gāžas cauri visai pasaulei… No acīm šķilās zibeņi…

Ļoļa, trīcoša, bāla kā nāve, sajēgu zaudējusi, paspēra soli uz priekšu, sagrīļojās. Likās — viņai pārbraucis pāri ritenis. Saņēmusi spēkus, viņa nedrošā, vārgā gaitā devās uz mājas pusi. Kājas ļodzījās, no acīm šķīda dzirkstis, rokas sniedzās pēc matiem ar skaidri redzamu nolūku ieķerties tajos . . .

Līdz mājai atlika tikai daži soļi, kad viņai vēlreiz nācās nobālēt. Viņas ceļā pie lapenes, ko apvija mežvīna stīgas, plati izpletis rokas, stāvēja piedzērušais Ivans ar savu resno mūli, nesukājies, ar atpogātu vesti. Viņš blenza Ļoļai sejā, sardoniski ņirdza un sagandēja gaisu ar mefistĢfelisku «ha-ha». Viņš saķēra Ļoļu aiz rokas.

— Ejiet prom! — nošņāca Ļoļa un atrāva roku …

Nejēdzīgs notikums!

DIVDESMITDEVĪTAIS JŪNIJS

Stāsts, ko pavēstījis mednieks, kurš nekad netrāpa mērķī

Pulkstenis bija četri no rīta . . .

Stepei pāri plūda pirmo saulstaru zelts, un, rasas klāta, tā zaigoja, kā briljanta putekju apbērta. Rīta vējš bija aizdzinis miglu, un tā blīva aiz upes kā svina mūris. Rudzu vārpas, dadžu un mežrozīšu galviņas stāvēja rāmi, mierīgi, tikai retumis palocīdamās cita citai un iečukstēdamās. Virs zāles un pāri mūsu galvām, slaidi vēcinot spārnus, lidoja klijas, kukaiņu vanadziņi un pūces. Šie putni medīja . . .

Akims Petrovičs Otļetajevs, miertiesnesis, zemstes ārsts, es, Otļetajeva znots Predpoloženskis un pagasta vecākais Kozojedovs — visi seši braucām medībās Otļetajeva zemā, platā kalešā. Aiz kalešas, mēles izkāruši, skrēja četri suņi. Es un zemstes ārsts bijām tieviņi, pārējie turpretim resni kā simtspaiņu mucas, un tāpēc, kaut arī tēvutēvu kaleša bija gan plata, gan dziļa, mēs bijām trakoti saspiesti. Es vienā gabalā ar elkoni un bises laidi grūdos Kozojedovam vēderā. Visi mēs grūstījāmies, sēcām, viebāmies, no visas sirds neieredzējām cits citu un nepacietīgi gaidijām to brīdi, kad varēsim izrāpties no kalešas. Mēs braucām dziļāk stepē medīt irbes, mazās sīgas, paipalas, purva putnus un, ja uzsmaidīs laime, lielās sīgas. Mūsu vadonis bija kalešas un zirgu īpašnieks Otļetajevs, aiz kura laipnības arī braucām medībās. Mūsu miesas bija saspiestas, toties dvēseles pārpilnas ar visaugstākās pakāpes prieku!

Kas nekad nav braucis un klaiņojis medībās, tas

nesapratis šos priekus. Mēs turējām savas bises un vērāmies tanīs ar tādu mīlestību, kā māmiņas lūkojas savos dēliņos, kas modina lielas cerības.

—           Bet kāds būs mūsu maršruts? — es jautāju, kad bijām nobraukuši no Otļetajevas verstis desmit.

—           Patlaban braucam uz Jelančiku, — Otļetajevs atbildēja, — šaut mērkaziņas … No šejienes būs vēl kādas astoņas verstis. Tur pašaudīsim arī paipalas prosas laukā… Pašaudījuši paipalas, dosimies pie miera, bet rīt mazā gaismiņā sāksies pati īstākā šaušana . . .

—           Bet kā jūs, kungi, domājat, — es jautāju, norādīdams ar pirkstu uz kliju tālu debess zilgmē, — vai var no šejienes trāpīt? Vai trāpīsiet?

—          Netrāpīs! — Otjetajevs atbildēja. — Ļoti tālu! Kaut gan no manas bises varētu trāpīt…

—          Arī no jūsu bises netrāpīs, — Predpoloženskis iebilda.

—           Trāpīs. Ar skrotīm neķers, netiks klāt, bet ar lodi katrā ziņā .. .

—    Arī ar lodi netrāpīs.

—           To gan atjaujiet man zināt, trāpīšu vai netrāpīšu! Jūs manu bisi nepazīstat, bet es pazīstu … Jūs savu mūžu neesat redzējis labu bisi, un tāpēc tas jums liekas tik savādi. . . Esmu trāpījis vēl tālāk .. .

Predpoloženskis atmeta galvu atpakaļ un sāka smieties.

—          Ko tu smejies? — Otļetajevs turpināja. — Laikam netici?

—    Protams, neticu.

—           Hm . . . Tātad nepazīsti manu bisi … Tā ir brīnišķīga! Ne jau velti maksā sešsimt rubļu …

—          Ci-ik? — pārvaicāja Predpoloženskis un izstiepa kaklu … — Cik? Atkārtojiet, papucīt!

—          Sešsimt rubļu … Ko tad tu smejies? Paraugies uz bisi un tad ņirdz zobus!

—    Es redzu … Kādas fabrikas?

—    Marsejas . . . Lepeljē fabrikas . . .

—           Lepeljē? Neesmu gan tādu fabriku dzirdējis … Bise kā bise . . . Kādu simt rubju maksā … Man nepatīk, sievastēv, ka jūs melojat! Kālab melot? Es nesaprotu, kālab melot.

—    Bise ir laba, — miertiesnesis piebilda, — bet sešus simtus nav vērta. Jūs esat pārmaksājis, Akim Petrovič!

—    Viņš nepavisam nav pārmaksājis! — Predpoloženskis iekaisa. — Viņš melo! Melo kā skolas puika!

Otļetajevs sāka grozīties un nosarka.

—    Neesmu tādas sugas, kas melo, — viņš teica. — Tā tas ir! Bet tu … tu gan melo! Nu jā! Tu to vien tīko, lai iedzeltu! Ar tevi nav vērts braukt kopā. Nezinu, kāpēc braucu ar tevi kopā!

—   Un nevajadzēja braukt… Kāpēc jāmelo, nesaprotu! Melo kā cūka!

—    Pats esi cūka! Cūka un vēl muļķis turklāt.

Mēs sākām kaunināt Predpoloženski.

—    Lai viņš nemelo! — nepiekāpīgais znots taisnojās. — Mana sirds necieš, ja kāds melo … Un lai par cūku nelamā. Viņš pats ir cūka, to es saku! Bet, ja viņam netīk, ka es braucu, tad . . . jupis ar viņu! Varu arī nebraukt.

—    Nu, diezgan! Akims Petrovičs nemaz nedomāja jūs apvainot! Vai vērts celt traci tādu nieku dēļ?

Predpoloženskis piepūtās kā pārēdies tītars un apklusa.

—    Tā nevar! — mazliet vēlāk pie Predpoloženska griezās Kozojedovs. — Tā nevar! Viņš tagad jums, var sacīt, vecaju vietā, viņš jums sievastēvs, bet jūs runājat rupjības . . . Grēks tā darīt!

Znots nicīgi pavērās pagasta vecākajā un sardoniski pavīpsnāja.

—    Tev kāds prasa, vai? — viņš jautāja. — Prasa? Turi muti, ja neprasa … Sēdi, ja esi apsēdies!… Vecaju vietā . . . Runāt vēl nemāki, bet lien priekšā … Putnu bied … Lauķis!

—    Nu redziet, kāds jūs esat! Jums nepatīk, ka cilvēki mierīgi sēž. Lai gan esmu no vienkāršiem ļautiņiem cēlies, lai gan, varu sacīt, arī nekādu izglītību neesmu baudījis, bet varu sacīt, ka man krūtīs un sirdī, un dvēselē ir visādas jūtas, bet jums, rau, nav ne šī, ne tā, kaut arī esat pa visām pakāpēm racies cauri zinātnēm … Tā tas ir!

—           Beidziet, kungi! — es iejaucos. — Diezgan esat cits citam morāli lasījuši! Labāk klusēsim …

Otļetajevs sēkdams izvilka no sānu kabatas ietilpīgu, stipri nolietotu portsigāru un ielaida tanī savus resnos pirkstus. Dakteris un miertiesnesis izstiepa rokas uz viņa portsigāra pusi.

—    Nē, atvainošanu! — iespaidīgi noteica Otļetajevs.

—      Jādzīvo kā brāļiem, bet jārēķinās kā bodniekiem . . . Ceļš ir garš, bet man tikai četri desmiti papirosu līdz . . .

Dakteris un miertiesnesis stipri samulsa un, lai apslēptu no citiem savu mulsu, sāka svilpot motīvu no «Madame Ango».

Otļetajevs bija muļķis kā četrdesmit tūkstoši brāļu un galīgs nejēga …

Mēs nevarējām viņu ciest. Apkaunotais dakteris aizpīpēja pats savu papirosu un sāka stāstīt anekdotes. Viņš izstāstīja ap divdesmit; no tām tikai viena nebija jēla, no pārējām tā vien tvīka ausis.

—           Jūs, draudziņ, esat meistars! — es uzslavēju dakteri. — Nezināju, ka esat tāds humorists!

—           J-jā … Šo to zinām, — dakteris sacīja. — Ja es gribētu rakstīt žurnālos, man būtu miljoni kabatā. Pelnītu vairāk par jums.

—    Nešaubos . . . Kāpēc tad nerakstāt?

—    Negribu!

—    Kāpēc?

—           Negribu, tas ir viss! Man ir sirdsapziņa! Vai tad cilvēks ar sirdsapziņu var rakstīt jūsu žurnālos? Nekad! Es pat nekad nelasu avīzes! Uzskatu par stulbeņiem tos, kas tās abonē, izdod naudu .. .

—    Bet es, gluži otrādi, — miertiesnesis piebilda,

—   uzlūkoju par stulbeņiem tos, kas neizdod naudu par laikrakstiem . . .

—          Dakteris šodien nav labā omā, — es teicu. — Liksim viņu mierā . . .

—           Kas jums sacījis, ka neesmu labā omā? Esmu labā omā … Jūs tāpēc tā aizstāvat avīzes, ka tanīs rakstāt, bet, manuprāt, tās ir . . . pē! Nav ne sarkana graša vērtas. Melš, melš, melš. Lielākie meļi un tenko-

tāji! Avīžnieki ir tikpat kā advokāti. . . Melo bez sirdsapziņas!

—   Esmu bijis advokāts, — miertiesnesis teica, —bet man bija sirdsapziņa.

Predpoloženkis un Kozojedovs saskatījās un dzēlīgi pasmīnēja.

—   Es nerunāju par jums … Es runāju vispār … Vispār visi ir blēži… Kā avīžnieki, tā advokāti un visi…

Es neklusēju, bet joprojām aizstāvēju avīžniekus. Miertiesnesis tāpat aizstāvēja advokātus .. . Kalešā iedegās strīds.

—    Un jūsu medicīna? — es attapos. — Medicīna? Ko tā vērta? Jūs laikamjiemelojat? Tikai naudiņu ievācat! Kas tad ir ārsts? Ārsts ir kaprača priekštecis… lūk, kā! Kaut gan nezinu, kāpēc ar jums strīdos. Vai jums ir loģika? Jūs esat beidzis universitāti, bet spriežat kā pirtnieks …

—    Runājiet aukstasinīgi! Varētu taču arī bez apvainojumiem!

—    Avīžniekus un advokātus mēs lamājam, — norūca Predpoloženskis, — bet visīstākos mutes bajārus tā arī nesaskatām… Parunājiet ar sievastētiņu, muldēšanā viņš kuru katru advokātu iebāzīs kabatā .. .

Un tā tālāk . .. Vārdu pa vārdam, vaikslu pēc vaiksta, tenku aiz tenkas, un nokļuvām velns viņu zina kur …

Mēs sākām stāstīt visu, kas pa ziemu bija sakrājies sirdī citam pret citu. Mēs pārtrumpojām vecas jumpravas.

Pa to laiku, kamēr mēs, neizgulējušies, pusapreibuši, dzinām lētus jokus cits pret citu, saule cēlās aizvien augstāk un augstāk… Migla pilnīgi izgaisa, un sākās vasaras diena … Visapkārt bija klusi, jauki. . .

Tikai mēs vieni paši traucējām klusumu . . .

Piebraukuši pie pirmā purviņa, kas gadījās ceļā, izrāpāmies no kalešas un nikni, sapīkuši klīdām katrs uz savu pusi. Ieviest mūsu starpā saskaņu ņēmās Kozojedovs. Viņš uzsvieda augstu gaisā trīs kapeikas, izšāva uz tām un trāpīja. Mēs visi kopā pacēlām naudu, saskatījām tanī skrošu skrambas un pamazām sākām runāties.

Predpoloženskis uzcēla griezi un nošāva. Mēs viņu apsveicām un uzsaucām «urā». Ja nebijis ārsta, saskaņa būtu galīgi nodibināta. Kamēr mēs apsveicām Predpoloženski ar pirmo panākumu, ārsts bija piegājis pie kalešas, atraisījis pārtikas maisiņu un sācis mieloties ar šņabīti un uzkodām.

—    Dakter! Ko jūs tur darāt? — uzsauca Otļetajevs.

—    Ēdu un dzeru.

—    Kāda jums tiesība tā rīkoties?

—    Un tad?

—           Vai tas jums vienam pašam domāts? Nesaprotu šo, atvainojiet, cūcību! Nevarējāt pagaidīt! Ko jūs tur esat atkorķējis? Ak kungs! Tas ir mans liķieris! Kāda jums tiesība, cienījamais kungs?

—    Nekliedziet, lūdzu! Rāmāk!

—           Šo liķieri taču es paņēmu sev! Man vāja veselība, paņēmu liķieri, un . . . re, kas notiek! Atkorķējis! Kas viņu lūdzis! Ietiniet atpakaļ baliku!

—           Netīšu! Jums, nepieklājīgais un nesmalkjūtīgais cilvēk, vajadzētu zināt, ka medībās viss ir kopējs… Kāds jūs, atvainojiet, esat nejēga!

Dakteris izdzēra glāzīti liķiera un Otļetajevam par spīti nogrieza sev milzīgu gabalu balika. Predpoloženskis pieskrēja pie kalešas un, lai iegrieztu sievastēvam, izdzēra no pudeles kakla pusi liķiera . .. Otļetajevam sariesās acīs asaras.

—          To jūs par spīti? — viņš čukstēja. — Nu tad labi! Labi! Ak jūs tā … Mersi boku …

Miertiesnesis, nezinādams, kas noticis, piegāja pie kalešas.

—           A-a-ā? … Jūs iekožat? — viņš vaicāja. — Bet vai nav par agru? Kaut gan vienu iemest nebūtu par ļaunu … Uz jūsu veselību!

Miertiesnesis ielēja sev glāzīti liķiera un izdzēra.

—          Ļoti labi! Lieliski! — nu jau pilnā balsī iebrēcās Otļetajevs.

—    Kas ir lieliski? — miertiesnesis jautāja.

—    Nekas …

Otļetajevs iesēdās kalešā, nometa zālē pārtikas maisiņu, ironiski palocījās mums un iesita kučierim Pjotram pa muguru.

—    Brauc! — viņš iesaucās.

—    Kurp tad jūs? — mēs brīnījāmies . . .

—           Ja esmu jums pretīgs . .. neizglītots … Kozojedov! Nāc sēdies, mīlulīt! Kur nu mums, zemniekiem, ar mācītiem kungiem medīt! Atbrīvosim viņus no savas klātbūtnes! Nāc, mīļais!

—    Kurp tad jūs? Ko muļķojaties?

—           Ja esmu muļķis, kas jums ko uztraukties? … Lai notiek! Es taču esmu muļķis … Ardieviņu … es uz mājām . . .

—    Bet ar ko tad mēs brauksim?

—    Ar ko gribat. .. kaleša ir mana.

—           Vai tu, sievastētiņ, esi driģenes saēdies? — iesaucās Predpoloženskis.

Kozojedovs nosēdās blakus Otļetajevam un pazemīgi noņēma cepuri.

—           Vai esi prātu zaudējis? — Predpoloženskis vēl sauca. — Kāp ārā no kalešas!

—           Nekāpšu. Ardievu, znot! Tu esi izglītots, humāns, civilizēts cilvēks . . . Bet es . . . Kas tad es?

—           Tu esi muļķis! Kungi, ko tas nozīmē? Kas viņu sakaitinājis? Vai jūs, dakter? Ko tad jūs, velns parāvis, mūžīgi lienat ar savu mācīto degunu, kur nenākas!

—           Neesmu jūsu sievastēvs.. . Lūdzu, nebļaustīties, — dakteris apvainojās. — Ja bļausiet, ari es aizbraukšu …

—           Brauciet vien! Liels zaudējums! Ko jūs neteiksiet!

Dakteris paraustīja plecus, nosēcās un ierāpās kalešā. Miertiesnesis atmeta ar roku un arī iekāpa kalešā.

—          Mēs mūžīgi tā, — viņš nopūtās. — Nekad mums nekas neiznāk . ..

—    Brauc! — Otļetajevs iesaucās.

Pjolrs nošmakstināja lūpām, parāva grožus, un kaleša sakustējās. Mēs ar Predpoloženski saskatījāmies.

—          Pagaidiet! — es uzsaucu un sāku skriet pakaļ kalešai. — Pagaidiet!

—          Pagaidiet! — ierēcās Predpoloženskis. — Pagaidiet, lopi!

Kaleša apstājās, un mēs iesēdāmies.

—    Es tev to visu pieminēšu! — acīm zvērodams, noteica Predpoloženskis un padraudēja sievastēvam ar dūri. — Visu! Līdz nāves stundai tu atcerēsies šo dienu!

Līdz pašām mājām braucām klusēdami. Mūsu sirdī vislielāko prieku bija apdzēsušas visnejēdzīgākās jūtas. Bijām ar mieru aprīt cits citu un neaprijām tikai tāpēc, ka nezinājām, no kura gala iesākt. . . Kad piebraucām pie Otļetajevu mājas, uz terases sēdēja Otļetajeva kundze un dzēra kafiju.

—    Jūs jau mājās? — viņa brīnījās. — Kā tik agri?

Mēs izkāpām no kalešas un klusēdami devāmies uz

vārtiem.

—    Kurp tad jūs, kungi? — Otļetajeva kundze iesaucās. — Un kafija? Un pusdienas? Kurp tad jūs?

Mēs pagriezāmies pret lieveni un klusēdami, iespaidīgi padraudējām ar savām milzīgajām dūrēm. Predpoloženskis nospļāvās uz lieveņa pusi, izlamājās un devās uz zirgu stalli izgulēties.

Pēc dažām dienām Otļetajevs, Predpoloženskis, Kozojedovs, miertiesnesis, zemstes ārsts un es sēdējām Otļetajeva mājā un spēlējām stukulku. Mēs spēlējām stukulku un, kā parasts, ēdāmies savā starpā . . .

Pēc trim dienām salamājāmies līdz nāvei, bet pēc piecām kopīgi rīkojām uguņošanu .. .

Mēs ķildojamies, tenkojam, ienīstam, nicinām cits citu, bet izšķirties nevaram. Nav ko brīnīties un smieties, lasītāj! Aizbrauciet uz Otļetajevku, padzīvojiet tur ziemu un vasaru, un jūs sapratīsiet, kāpēc tas tā…

Province nav galvaspilsēta . .. Otļetajevkā vēzis ir zivs, neticīgais Toms ir dzīvs cilvēks un strīds — dzīvais vārds … '

KURŠ NO TRIJIEM

Vecs, taču mūžam jauns stāsts

Uz valsts padomnieka Langera laulātās draudzenes Marijas Ivanovnas greznās senlaiku vasarnīcas balkona stāvēja Marijas Ivanovnas meita Nadja un plaši pazīstamā Maskavas komersanta dēliņš Ivans Gavrilovičs.

Vakars bija lielisks. Ja es veiksmīgi prastu attēlot dabu — es tēlotu gan mēnesi, kas mīlīgi raudzījās pa mākonīšu plaisām un apstaroja ar savu jauko gaismu mežu, vasarnīcu, Nadjas ģīmīti… Es attēlotu gan klusās koku šalkas, gan lakstīgalu treļļus, gan tikko sadzirdamo nelielās strūklakas čalošanu … Nadja stāvēja, atspiedusies ar ceļgalu pret krēsla malu un turēdamās ar roku pie margām. Viņas sapņainās, dziļās, samtainās acis stingi lūkojās tumši zaļajā biezoknī… Bālajā, mēness apgaismotajā sejiņā ņirbēja tumšas ēnas — plankumiņi: tas bija vaigu sārtums … Ivans Gavrilovičs stāvēja Nadjai aiz muguras un satraukti ar trīcošiem pirkstiem plūkāja plāno bārdeli. Kad apnika bārdeli plūkāt, viņš ar otru roku sāka glaust un plucināt savu augsto, neizskatīgo žabo. Ivans Gavrilovičs bija neglīts. Viņš atsities savā mātē, kura atgādināja lauku ķēkšu. Piere šim puisim maza, zema, gluži kā saspiesta; deguns uzrauts, strups, kūkumiņa vietā paliels iedobums, mati kā sari. Viņa acis, mazas, šauras — gluži kā jaunam kaķēnam, — jautājoši raudzījās uz Nadju.

— Jūs mani atvainojiet, — viņš sacīja stostīdamies, krampjaini nopūzdamies un atkārtodams vienu un to pašu, — atvainojiet mani, ka stāstu jums… par savām jūtām . . . Taču esmu jūsos tik ļoti iemīlejies, ka pat nezinu, vai esmu pie pilna prāta un saprašanas… Manās krūtīs mīt tādas jūtas pret jums, ka to nav iespējams pat izteikt! Nadežda Petrovna, tiklīdz jūs ieraudzīju, tūlīt iegrābos jūsos līdz acīm, tas ir, iemīlējos. Jūs, protams, lūdzu, mani atvainojiet, bet… es tak . .. (Klusumbrīdis.) Daba lagadītēs patīkama!

—    Jā … Laiks ir lielisks . ..

—    Un šādos dabas apstākļos vai zināt cik patīkami mīlēt tik patīkamu personu kā jūs… Bet es esmu nelaimes putns!

Ivans Gavrilovičs nopūtās un paraustīja bārdeli.

—    īsts nelaimes putns! Es jūs mīlu, ciešu, bet… jūs? Vai tiešām varat just pret mani kādu jušanu? Jūs esat izglītota, skolota … viss uz to smalkāko . . . Bet es? Tikai tā tirgoņu kārta un.. . vairāk nekas! Itin nekas! Naudas daudz, bet kāda jēga no tās naudas, ja nav īstas laimes? Bez laimes jir tiem tūkstošiem tikai nejēdzība un . . . vēja ziedi. Edu, kas vien iekārojas, nu . .. kājām nestaigāju . .. tukša dzīve … Nadežda Petrovna!

—    Nu?

—   Nekas, es tāpat vien! Patiesību sakot, gribēju jūs patraucēt…

—    Ko gribat sacīt?

—    Vai jūs varētu mani mīlēt? (Klusumbrīdis.) Es piedāvāju jūsu mammucītei. . . tas ir, jūsu māmiņai, zīmējoties uz jums, savu sirdi un roku, un viņa teica, ka viss esot atkarīgs no jums … Jūs varot arī bez tēva un mātes atļaušanas … Ko jūs man atbildēsiet?

Nadja klusēja. Viņa palūkojās uz tumšo, zaļo biezokni, kur tik tikko bija saskatāmi stumbri un rakstainā lapotne. .. Viņas uzmanību saistīja melnās, līganās ēnas, jo vieglajā vējā koku galotnes mazlietiņ šūpojās. Viņas klusēšana smacēja Ivanu Gavriloviču. Puiša acīs sariesās asaras. Viņam sāpēja sirds. «Kas būs, ja viņa pateiks «nē»?» iešāvās prātā, un šīs skumīgās domas dēļ salti drebuļi pārskrēja pār Ivana Gavriloviča plato muguru . . .

—          Nadežda Petrovna, esiet nu tik žēlīga, — viņš izdvesa, — neplosiet manu sirdi… Ja es jums uzdzenos, tad tikai mīlestības pēc . . . Tādēļ ka … (Klusumbrīdis.) Ja nu . . . (Klusumbrīdis.) Ja nu jūs man neatbildēsiet, tad jāliekas kauč zārkā.

Nadja pavērsa seju uz Ivana Gavriloviča pusi un pasmaidīja .. . Viņa sniedza puisim roku un ierunājās balsī, kas Maskavas komersantam šķita kā jūras vāravas dziesma:

—    Esmu jums ļoti pateicīga, Ivan Gavrilovič . . . Jau sen zinu, ka jūs mani mīlat, un zinu, cik karsti mīlat… Bet es … es . .. Arī es jūs mīlu. Zan! … Jūs nevar nemīlēt jūsu krietnās sirds, jūsu uzticības dēļ…

Ivans Gavrilovičs plati atvēra muti, sāka smieties un, laimē mulsdams, pārvilka ar plaukstu pār seju: vai tik tas nav sapnis?

—    Zinu, tiklīdz apprecēšos ar jums, — Nadja turpināja, — būšu vislaimīgākā sieva .. . Bet ziniet ko, Ivan Gavrilovič? Pagaidiet vēl mazlietiņ manu atbildi . .. Jāvārdu dot šobrīd nevaru . . . Man sava rīcība ļoti rūpīgi jāapdomā … Vajag apdomāties . .. Pacietieties mazliet!

—    Vai ilgi būs jāgaida?

—    Nē, ilgi nebūs … Vienu vai, vislielākais, divas dienas.. .

—    To jau var …

—    Tagad tūlīt brauciet projām, un es jums atbildēšu ar vēstuli… Brauciet tūdaļ mājās, un es iešu domāt … Sveiki. . . Līdz parītdienai…

Nadja sniedza roku. Ivans Gavrilovičs to sakampa un noskūpstīja. Nadja pamāja ar galvu, pašmiukstināja it kā skūpstā lūpas, nospurdza no lieveņa un pazuda . .. Ivans Gavrilovičs brītiņu pastāvēja, padomāja un cauri mazam puķu dārzam un birzij devās pie saviem zirgiem, kuri stāvēja uz stigas. Viņš bija gluži atmaidzis un šļaugans aiz laimes, it kā visu dienu būtu plunčājies karstā vannā. Ivans Gavrilovičs gāja un smējās aiz laimes.

—    Trofim! — viņš uzsauca aizmigušajam kučierim. — Mosties! Brauksim! Dabūsi piecus celkavus dzeramnaudas! Vai saprati?

Nadja pa to laiku izlavijās cauri visām istabām uz otru balkonu, nokāpa no tā un, līkumodama starp kokiem, krūmiem un krūmiņiem, izskrēja uz otras stigas. Tur viņu gaidīja Nadjas bērnības draugs, gadus divdemit sešus vecais barons Vladimirs Štrāls. Štrāls bija mazs resnvēderltis, vācietis ar nelielu pleiķi. Šogad viņš beidzis universitāti, brauc projām uz savu Harkovas novada muižu un nu atnācis pēdējo reizi — atvadīties. Viņš bija mazliet ieskurbis un, atzvēlies uz sola, svilpoja kādu modē nākušu dziesmiņu.

Nadja piesteidzās pie viņa un gluži aizelsusies, skrējienā nogurusi, apķērās baronam ap kaklu. Skaļi smiedamās, purinādama viņa galvu, bužinādama matus, glauzdama apkakli, Nadja bērtin apbēra barona tuklo, nosvīdušo seju ar skūpstiem . . .

—   Es tevi gaidu jau veselu stundu, — barons sacīja un apskāva Nadju.

—    Nu, kā ar veselību?

—    Viss kārtībā . . .

—    Vai rītdien brauksi?

—    Braukšu . ..

—    Nejaukais . . . Vai drīz atgriezīsies?

—    Nezinu …

Barons nomutēja Nadju uz vaiga un pavirzīja nost no saviem ceļgaliem uz sola.

—    Pietiks bučoties, — teica Nadja. — Vēlāk.. . Laika mums vēl diezgan. Tagad lietišķi parunāsim. (Klusumbrīdis.) Vai tu, Voļa, esi padomājis?

—    Padomāju …

—    Nu, un ko tad izdomāji? Kad … kāzas?

Barons saviebās.

—    Tu atkal par to pašu! — viņš pukojās. — Es taču tev jau vakar teicu . .. skaidri un gaiši… Ne par kādām kāzām nevar būt ne runas! Es tev jau vakar pasacīju . . . Kāpēc sākt valodas par to, kas jau tūkstoš reižu runāts un izrunāts? . . .

—    Bet, Voļa, mūsu attiecībām taču kaut kā jābeidzas? Kā tu to nesaproti? Ir taču jābeidzas . . .

—    Jābeidzas, bet ne ar kāzām . . . Nadīne, atkārtoju tev to simto reizi, tu esi naiva kā trīs gadus vecs bērns … Naivitāte piederas glītām sievietēm, taču ne šoreiz, manu sirsniņ . . .

—   Tātad negribi mani precēt? Negribi! Saki tieši, tu nežēlīgais, saki tieši: negribi?

—    Negribu … Kāda velna pēc es sev bojāšu karjeru? Es tevi mīlu, bet tu taču mani pazudināsi, ja tevi apprecēšu .. . Tev taču pūrā nav ne mantas, ne dižciltīga uzvārda . . . Draudzenīt, izdevīgas laulības ir puse no karjeras, bet tu . . . Nevajag raudāt. .. Jāspriež aukstasinīgi. . . Laulības, kas noslēgtas mīlestības dēj, nekad nemēdz būt laimīgas un parasti beidzas ar skandālu . . .

—    Melo … Tu melo! To es tev pasaku!

—   Apprecas un pēc tam dzīvo pusbadā. . . Laiž pasaulē ubagus . . . Vajag domāt ar galvu .. .

—   Bet kāpēc tu nedomāji toreiz… vai atceries? Toreiz tu devi goda vārdu, ka mani precēšot… Devi taču?

—    Devu .. . Bet tagad man ir citādi nodomi… Tu taču neprecētos ar trūcīgu cilvēku? Kāpēc gribi, lai es precētu tukšinieci? Man nav nekādas vēlēšanās pašam pret sevi izturēties cūcīgi. Man ir nākotne, par kuru esmu atbildīgs savai sirdsapziņai.

Nadja noslaucīja ar kabatas lakatiņu acis un pēkšņi pavisam negaidot, it kā neviļus atkal krita ap kaklu pareizticīgajam vācietim. Meiča piekļāvās pie jaunā barona un apbēra viņa seju ar skūpstiem.

—   Preci mani! — viņa murmināja. — Preci mani, labulīt! Es taču tevi mīlu! Jaukumiņ, es taču nespēju dzīvot bez tevis! Tu mani nobendēsi, ja pametīsi! Vai precēsi? Precēsi taču?

Vācietis padomāja un strikti atbildēja:

—   Nevaru! Mīlestība ir laba lieta, taču šinī pasaulē tā nav pats galvenais .. .

—    Tātad negribi?

—    Nē . . . Nevaru . ..

—    Negribi? Patiešām negribi?

—    Nevaru, Nadīne!

—    Nelietis, bezkauņa. . . lūk, kas tu esi! Blēdis! Vācietēns! Es nevaru tevi ciest, es tevi nīstu, nicinu! Tu esi riebīgs! Es tevi nekad neesmu mīlējusi! Ja tanī vakarā tev ļāvos, tad tikai tāpēc, ka uzskatīju tevi par godīgu cilvēku, domāju, ka mani apprecēsi… Arī toreiz tu man riebies! Gribēju salaulāties ar tevi, tāpēc ka esi barons un bagātnieks!

Nadja gaiņājās ar rokām un, atkāpusies dažus soļus no Štrāla, pateica vēl dažus dzēlīgus vārdus un devās mājup. «Velti gāju pie vina,» Nadia domāja, iedama atpakaļ. «Es taču zināju, ka viņš negribēs precēties. Ir gan nelietis! Tovakar biju īsta zoss! Ja toreiz nebūtu viņam paļāvusies, tagad nevajadzētu zemoties šā … vācietēna priekšā.»'

Ienākusi vasarnīcas pagalmā, Nadja negāja iekšā. Viņa pastaigājās pa āru un apstājās pie vāji apgaismota loga. Tanī istabā vasaras brīvlaikā mitinājās jauns nule konservatoriju beidzis pirmās vijoles spēlētājs Mitja Gusevs. Nadja sāka skatīties pa logu. Mitja, plecīgs blondīns cirtainiem matiem, tīri glīts puisis, bija mājās. Novilcis svārkus, vesti, viņš gulēja gultā un lasīja romānu. Nadja brīdi pastāvēja, padomāja un pieklauvēja pie loga. Pirmās vijoles spēlētājs pacēla galvu.

—    Kas tur dauzās?

—    Dmitrij Ivanovič, tā esmu es. . . Atveriet uz mirklīti logu! . ..

Mitja žigli uzvilka svārkus un attaisīja logu.

—    Nāciet šurp … Kāpiet laukā pie manis … — teica Nadja.

Mitja uzlēca uz palodzes un pēc mirkļa jau bija blakus Nadjai.

—    Ko jūs vēlaties?

—    Iesim! —' sacīja Nadja un paņēma Mitju zem rokas.

—    Ziniet ko, Dmitrij Ivanič, — viņa teica. — Labiņais, nerakstiet man mīlestības vēstules! Lūdzu, nerakstiet! Nemīliet mani un nesakiet, ka mani mīlat!

Asaras pamirdzēja Nadjas acīs un nevaldāmi sāka ritēt pa vaigiem, pa rokām.

Asaras bija īstas, karstas, rupjas kā krelles…

—    Dmitrij, nemīliet mani! Nespēlējiet man vijoli! Esmu nelietīga, pretīga, nekrietna . . . Esmu tāda, kas jānicina, jānīst, jāsit. . .

Nadja sāka elsodama raudāt un piekļāva galvu pie Mitjas krūtīm.

—   Es esmu visnekrietnākā, manas domas ir nekrietnas, mana sirds …

Mitja apjuka, sāka murmināt kaut ko nesakarīgu un noskūpstīja Nadjas matus …

—    Jūs esat labs, jauks… Goda vārds, es jūs mīlu… Bet jūs mani nemīliet! Man visvairāk patīk nauda, tērpi, karietes … Es varu nomirt, domādama, ka man nebūs naudas . .. Esmu riebekle, egoiste . .. Labiņais Dmitrij Ivanič, nemīliet mani! Nerakstiet man vēstules! Es precēšos… ar Gavriliču … Redziet, kāda esmu! Un jūs vēl. .. mani mīlat! Ardievu! Es jūs mīlēšu arī pēc apprecēšanās .. . Ardievu, Mitja!

Nadja steigšus apskāva Gusevu, aši noskūpstīja viņu uz kakla un aizskrēja uz vārtiem.

Pārnākusi savā istabā, Nadja apsēdās pie galda un, rūgti raudādama, uzrakstīja šādu vēstuli: «Mīļais Ivan Gavrilič! Es piederu Jums. Es Jūs mīlu un gribu būt Jūsu sieva . .. Jūsu N.»

Aploksni viņa aizzīmogoja un iedeva istabenei, lai tā nogādā vēstuli adresātam.

«Rītdien… viņš kaut ko atvedīs…» Nadja domāja un smagi nopūtās.

Šī nopūta bija viņas raudāšanas fināls. Pasēdējusi brītiņu pie loga un nomierinājusies, Nadja žigli izģērbās, un tieši pusnaktī dārga dūnu sega ar izšuvumiem un monogrammām jau sildīja aizmigušās, jaunās, glītās, izvirtušās riebekles miesas, kuras paretam nodrebēja.

Pusnaktī Ivans Gavrilovičs staigāja pa savu kabinetu un skajā balsī fantazēja.

Kabinetā sēdēja viņa vecāki un klausījās dēla sapņojumos .. . Viņi priecājās un bija laimīgi par savu laimīgo dēlu …

—    Viņa ir krietna, cildena jaunava, — sacīja tēvs. — Valsts padomnieka meita un turklāt skaistule. Tikai viena nelaime: viņai vācisks uzvārds! Ļaudis domās, ka esi apprecējis vācieteni…

VIŅŠ UN VIŅA

Viņi klaiņā. Tikai Parīzei viņi dāvā vairākus mēnešus, bet pret Berlīni, Vīni, Neapoli, Madridi, Pēterburgu un citām galvaspilsētām viņi ir skopi. Parīzē viņi jūtas quasi mājās; viņiem Parīze ir galvaspilsēta, rezidence, bet pārējā Eiropa — garlaicīga, nejēdzīga province, uz kuru var raudzīties tikai pa grandhotel nolaisto storu spraugām vai no avanscēnas. Viņi nav veci, bet jau paspējuši pa divas, pa trīs reizes izbraukāt visas Eiropas galvaspilsētas. Eiropa viņiem jau apnikusi, un viņi šad tad ierunājas par ceļošanu uz Ameriku un runās tik ilgi, kamēr viņus kāds nepārliecinās, ka viņai nav vairs tik izcila balss, lai to skandētu abās mūsu planētas puslodēs.

Sastapties ar viņiem ir grūti. Uz ielām redzēt viņus nevar, jo viņi brauc karietēs, brauc, kad ārā jau tumšs — vakarā un naktī. Līdz pusdienai viņi guļ. Parasti pamostas sliktā omā un nevienu nepieņem. Pieņem tikai dažreiz, nejauši, aiz kulisēm vai pie vakariņu galda.

Viņu, dāmu, var redzēt tikai uz kartītēm, kuras tiek pārdotas. Uz kartītēm viņa ir skaistule, lai gan skaistule viņa nekad nav bijusi. Šīm fotogrāfijām neticiet: viņa ir ļoti neglīta. Lielum lielais vairums viņu redz, lūkodamies uz skatuvi. Bet uz skatuves viņu nevar ne pazīt. Baltais, sārtais smiņķis, tuša un parūka nosedz viņas galvu un seju kā maska. Koncertos tas pats.

Tēlodama Margaritu, viņa, divdesmit septiņus gadus veca, krunkaina, neveikla, ar vasarraibumiem nosētu degunu, izskatās smuidra, jauka, septiņpadsmit gadu veca meitene. Uz skatuves viņa ir pavisam citāda nekā dzīvē.

Ja gribat viņus redzēt, iemantojiet tiesības piedalīties pusdienās, kuras rīko par godu viņai un kuras dažreiz rīko viņa pati pirms braukšanas no vienas galvaspilsētas uz otru. Šīs tiesības iemantot viegli šķiet tikai pirmajā mirklī, taču līdz pusdienu galdam var nokļūt vienīgi izredzētie . . . Pie tiem pieskaitāmi recenzentu kungi, glumi vīriņi, kas dēvējas par recenzentiem, attiecīgas galvaspilsētas dziedoņi, diriģenti un kapelmeistari, cienītāji un pielūdzēji ar plānām matu šķipsnām, kas pārvilktas pār pleiķi, pielūdzēji, kuri teātros kļuvuši par savējiem un par bļodlaižām lielās mantas, naudas un augsto radu dēļ. Šādas pusdienas nav garlaicīgas, cilvēkam, kurš uzmanīgi pavēro, tās šķiet interesantas . . . Pāris reižu vērts pasēdēt un paklausīties.

Slavenības (starp pusdienotājiem tādu ir daudz) ēd un runā. Viņi izturas gauži vaļīgi: kakls nosvēries uz vienu pusi, galva — uz otru, viens elkonis atspiests pret galdu. Vecīši pat zobus baksta.

Avīžnieki sēž krēslos turpat blakus viņas krēslam. Gandrīz visi viņi piedzērušies un izturas ļoti nekautrīgi, it kā jau simt gadus būtu pazīstami ar šo dāmu. Vēl brīvāka uzvedība — un viņi jau kļūtu familiāri. Viesi skaļi bārsta atjautas, dzer, cits citu pārtrauc (pie tam neaizmirst pateikt: «Pardon!»), uzsauc varen skanīgus tostus un, kā redzams, nemaz nebaidās pateikt kādu muļķību; daži, džentlmeniski pārzvēlušies pāri galda stūrim, skūpsta viņai roku.

Tie, kas dēvējas par recenzentiem, pamācoši tērzē ar dievinātājiem un cienītājiem. Dievinātāji un cienītāji klusē. Viņi apskauž avīžniekus, svētlaimīgi smaida un dzer vienīgi sarkano vīnu, kas šādās pusdienās mēdz būt sevišķi labs.

Viņa, pusdienu karaliene, ģērbusies vienkārši, taču šī vienkāršība ir šausmīgi dārga. Liels briljants zvīļo uz kakla zem mežģiņu apkaklītes. Uz katras rokas smaga, gluda aproce. Frizūra ārkārtīgi nenoteikta: dāmām tā patīk, vīriešiem — nepatīk. Viņas seja starot staro un apveltī visu pusdienotāju baru ar varen laipnu smaidu. Viņa prot smaidīt visiem uzreiz, runāt uzreiz ar visiem, mīļi māt ar galvu; galvas mājienu gūst ikviens pusdienotājs. Paskatieties uz viņas seju, un jums liksies, ka viņai visapkārt sēž tikai draugi un viņa pret šiem draugiem ir visaugstākā mērā labvēlīga. Pusdienām beidzoties, viņa vienam otram dāvina savas fotogrāfijas; kartītes otrā pusē viņa tepat pie galda raksta laimīgā guvēja vārdu, uzvārdu un savu autogrāfu. Viņa, protams, runā franciski, pusdienām uz beigām ejot, arī citās valodās. Angliski un vāciski viņa runā tik vāji, ka tīri jāsmejas, bet pat šo valodu nezināšanas dēļ viņa liekas jauka. Vispār viņa ir tik mīļa, ka mēs uz ilgu laiku aizmirstam viņas neglītumu.

Bet viņš? Viņš, le mari d'elle, sēž labu gabaliņu no viņas, daudz dzer, daudz ēd, daudz klusē, taisa maizes bumbulīšus un atkal un atkal lasa pudeļu etiķetes. Raugoties uz viņa augumu, jūtams, ka viņam šeit nav ko darīt, māc garlaicība, laiskums, viss apnicis . . .

Viņš ir gaišmatis ar pleiķi, kas svītrām redzams uz pakauša. Sievietes, vīns, bezmiega naktis, vazāšanās pa pasauli kā ar arklu izvagojusi viņa ģīmi, un radušās dziļas grumbas. Viņš ir gadus trīsdesmit piecus vecs, vairāk nekādā ziņā, taču izskatās vecāks. Seja it kā kvasā mērcēta. Acis labsirdīgas, bet slinkas… Kādreiz viņš nav bijis tik neglīts, bet tagad ir. Kājas līkas, roku āda pelēka, kakls matiem noaudzis. Šo līko kāju un dīvainās, neparastās gaitas dēļ Eiropā nez kāpēc viņu ķircinoši saukā par «karieti». Frakā saposies, viņš atgādina slapju kovārni ar sausu asti. Pusdienotāji par viņu neliekas ne zinis. Viņš par pusdienotā jiem — tāpat.

Ja jūs nokļūsiet uz šīm pusdienām, skatieties uz viņiem, uz šiem laulātajiem draugiem, pavērojiet viņus un pasakiet man, kas saistījis un saista kopā šos divus cilvēkus.

Raugoties uz viņiem, jūs atbildēsiet (protams, aptuveni):

— Viņa ir slavena dziedone, viņš tikai slavenas dziedones vīrs vai, aizkulišu terminu lietojot, savas sievas vīrs. Viņa pelna līdz astoņdesmit tūkstošu rubļu gadā Krievijas naudā, viņš nedara nekā, tātad viņam ir diezgan laika būt par savas sievas kalpu. Viņai vajadzīgs kasieris un cilvēks, kurš kaulētos ar antreprenieriem, slēgtu kontraktus, līgumus . . . Viņa pazīst vienīgi aplaudējošus skatītājus, bet par kasi, par savas darbības prozaisko pusi viņa neinteresējas, tik sīkumaina viņa nav. Tātad viņš viņai vajadzīgs, vajadzīgs kā piedeva, sulainis . . . Viņa būtu šo vīru padzinuši, ja prastu saimniekot pati. Bet viņš, saņemdams no sievas prāvu algu (viņa neapjauš naudas vērtību!), allažiņ un vienmēr viņu apzog kopā ar apteksnēm, šķiež viņas naudu, plītē uz velna paraušanu, varbūt pat iekrāj nebaltām dienām — un ir apmierināts ar savu stāvokli kā tārps, kas ielīdis sulīgā ābolā. Viņš būtu pametis viņu, ja viņai nebūtu naudas.

Tā domā un runā visi tie, kas vēro viņus svinīgo pusdienu laikā. Domā tā un runā, jo šiem mēlnešiem nav iespējams ieskatīties dziļāk un viņi var spriest tikai virspusēji. Uz sievu ļaudis raugās kā uz brīnumu, bet no vīra vairās kā no pigmeja, kas noziedies ar varžu gļotām; un tomēr šī Eiropas slavenība saistīta ar šo vardulēnu apskaužamām, cildenām saitēm.

Lūk, ko raksta viņš:

«Man jautā, kāpēc es mīlu šo raganu? Tiesa, šī sieviete nav mīlestības vērta. Viņa nav vērta, ka to arī nīstu. Viņa vērta vienīgi tik daudz, lai par viņu neliktos ne zinis, lai ignorētu viņas eksistenci. Lai viņu mīlētu, jābūt tādam vīram kā es vai vājprātim, kas, skaidrā valodā runājot, ir viens un tas pats.

Viņa nepavisam nav skaista. Kad viņu apprecēju, viņa bija neglīta, bet tagad viņa ir vēl neglītāka. Viņai nav pieres; uzacu vietā virs acīm divas tikko manāmas svītriņas; acu vietā divas seklas spraugas. Šajās spraugās nedzirkst nekas: ne prāts, ne vēlēšanās, ne kaislības. Deguns izskatās pēc kartupeļa. Mute maza, glīta, toties zobi ir šausmīgi. Viņai nav krūšu un viduča. Šo trūkumu gan noslēpj viņas ellišķīgā prasme kaut kā pārdabiski veikli iežņaugties korsetē. Viņa ir īsa un tukla. Viņas druknums ir ļumīgs. En masse visā viņas augumā ir trūkums, kuru turu par pašu svarīgāko — pilnīgs sievišķības trūkums. Bālo ādu un gļēvos muskuļus es neuzskatu par sievišķības pazīmi, un šinī ziņā manas domas atšķiras no ļoti daudzu citu domām. Viņa nav dāma, nav cildena kundze, bet bodniece ar neveiklām manierēm: iet — vēzē rokas, sēž, pārlikusi kāju pār kāju, šūpodamās uz priekšu un atpakaļ ar visu rumpi, guļ, sacēlusi gaisā kājas, un tā tālāk, un tā joprojām .. .

Viņa ir nevīžīga. Šinī ziņā sevišķi raksturīgi viņas čemodāni. Tajos tīrā veļa sajaukta ar netīro, aproces ar kurpēm un maniem apaviem, jaunas korsetes — ar salauzītām. Mēs nekad nevienu nepieņemam, jo viesnīcā mūsu istabās mūžīgi valda netīrība un nekārtība . . . Bet ko tur daudz stāstīt! Paskatieties uz viņu pusdienlaikā, kad viņa pamostas, laiski izkāpj no gultas, un jūs nepazīsiet, ka tā ir sieviete ar lakstīgalas balsi. Nesasukājusies, ar pinkainiem matiem, ar miega pilnām, aizpampušām acīm, kreklā, kas izdilis un caurumains uz pleciem, basām kājām, šķība un greiza, vakarējo tabakas dūmu piesūkusies, — vai tāda sieviete var līdzināties lakstīgalai?

Viņa dzer. Dzer kā huzārs, kad vien iedomājas un ko vien iedomājas. Dzer jau sen. Ja viņa nedzertu, viņa pārspētu Pati vai vismaz būtu tikpat slavena kā tā. Viņa nodzērusi pusi no sava talanta un ļoti drīz nodzers arī otru pusi. Nelieši vācieši iemācījuši viņu dzert alu, un tagad viņa neliekas gulēt, pirms aizmigšanas neiztukšojusi divas vai trīs pudeles alus. Ja viņa nedzertu, viņai nebūtu kuņģa katara.

Viņa ir nepieklājīga, to var apliecināt studenti, kas reizēm aicina viņu uz saviem koncertiem.

Viņai patīk reklāma. Reklāma mums ik gadus izmaksā vairākus tūkstošus franku. Es no visas sirds nīstu reklāmu. Bet, lai cik dārga būtu šī muļķīgā reklāma, tā vienmēr būs lētāka nekā viņas balss. Sievai patīk, ka viņu papaijā, nepatīk, ja par viņu runā patiesību, kas neizklausās pēc lielīšanas. Viņai pirkts Jūdasa skūpsts šķiet tīkamāks nekā nepiekukuļota kritika. Pašcieņas viņai nav itin nemaz!

Viņa ir gudra, taču viņas prāts palicis neattīstīts. Viņas smadzenes sen jau zaudējušas elastīgumu; tās aptaukojušās un snauž.

Viņa ir kaprīza, nepastāvīga, viņai nav nekādas paliekamas pārliecības. Vakar viņa sacīja, ka nauda ir blēņas, ka galvenais nav nauda, bet šodien viņa jau dzied četros koncertos, jo pārliecinājusies, ka šinī pasaulē pats svarīgākais ir nauda. Bet rītdien viņa sacīs to, ko teikusi vakar. Viņa negrib ne dzirdēt par kādu tēvzemi, viņai nav politisku varoņu, nav savas iemīļotas avīzes, iemīļotu autoru.

Viņa ir bagāta, bet nepalīdz trūcīgajiem. Vēl vairāk: viņa bieži apkrāpj šuvējas un frizierus. Viņai nav sirdsapziņas.

Sieviete ar tūkstoš netikumiem!

Bet paskatieties uz šo raganu, kad viņa saziesta, noglausta, sajozta tuvojas rampai, lai sacenstos ar lakstīgalām un cīruļiem, kas sveic maija rītausmu! Cik daudz cildenuma un cik daudz jaukuma šajā cēlajā gaitā! Labi pavērojiet, un es jūs lūgtin lūdzu, esiet uzmanīgi, Kad viņa pirmoreiz paceļ roku un paver muti, viņas šaurās ačeles pārvēršas par lielām acīm, pieplūst ar spožumu un kaismi. Nekur nevienā citā vietā jūs neredzēsiet tik brīnišķīgu acu. Kad viņa, mana sieva, sāk dziedāt, kad gaisa aiztrīsuļo pirmās skaņas, kad es sāku just, ka šo brīnišķo skaņu ietekmē norimst manas satrauktās domas, tad paraugieties uz manu seju un jūs izpratīsiet manas mīlestības noslēpumu.

«Viņa taču ir brīnišķa, vai ne?» es tad vaicāju blakus sēdētājiem.

Viņi saka: «Jā!» — bet man ar to nepietiek. Man gribas iznīcināt ikvienu, kas uzdrīkstētos domāt, ka šī neparastā dziedone nav mana sieva. Aizmirstu visu, kas bijis līdz tam, un ļaujos tikai pašreizējam brīdim.

Paskatieties, cik viņa lieliska aktrise! Cik daudz dziļas jēgas slēpjas ikvienā viņas kustībā! Viņa saprot visu: gan mīlestību, gan naidu, gan cilvēka sirdi… Ne jau velti visa teātra zāle trīc no aplausiem.

Pēc pēdējā cēliena vedu viņu projām no teātra bālu, pārgurušu, vienā vakarā pārdzīvojušu veselu mūžu. Arī es esmu bāls un nomocījies. Mēs iekāpjam karietē un braucam uz viesnīcu. Tur viņa klusēdama neizģērbusies iekrīt gultā. Es, ne vārda neteikdams,

apsēžos uz gullas malas un skūpstu viņas roku. Šādā vakarā viņa nedzen mani projām no sevis. Mēs kopā aizmiegam, guļam līdz rītam, pamostamies, lai triektu viens otru pie velna un …

Vai zināt, kad vēl es viņu mīlu? Kad viņa ierodas ballēs vai uz svinīgām pusdienām. Arī tad es viņu mīlu kā slavenu aktrisi. Patiešām, cik izcilai skatuves māksliniecei jābūt, lai pieveiktu un pārvarētu savu dabu tiktāl, kā viņa to prot. .. Šajās muļķīgajās pusdienās viņa pavisam pārvēršas … Izplūkāta pīle kļūst par pāvu karalieni…»

Šī vēstule bija rakstīta piedzēruša cilvēka tikko salasāmā rokrakstā. Rakstīta vāciski un pilna ar gramatiskām kļūdām.

Lūk, ko raksta viņa:

«Jūs man jautājat, vai es mīlu šo zēnu? Jā, dažreiz .. . Kāpēc? Dievs vien to zina . ..

Tiesa, viņš ir neglīts un nesimpātisks. Tādi kā viņš nav dzimuši, lai iemantotu pretmīlestību. Tādi kā viņš mīlestību var tikai pirkt, velti viņiem neviens to nedāvā. Spriediet paši.

Dienu un nakti viņš ir piedzēries kā kurpnieks. Rokas viņam trīc, un tas izskatās ļoti neglīti. Kad viņš piežūpojas, viņš ir īsts īgņa un kauslis. Viņš sit arī mani. Kad viņš ir skaidrā prātā, viņš guļ, kur pagadās, un klusē.

Viņš ir mūžam noskrandis, lai gan apģērbiem viņam naudas netrūkst. Puse no maniem ienākumiem ar viņa roku starpniecību aizplūst nezin kur.

Nekādi nevaru sadūšoties pārbaudīt viņa rīcību. Nelaimīgajām precētajām skatuves māksliniecēm ir ārkārtīgi dārgi kasieri. Vīri par saviem pūliņiem paņem pusi no ienākumiem.

Sievietēm naudu viņš neizšķiež, to es zinu. Viņš sievietes nicina.

Viņš ir sliņķis. Neesmu redzējusi, ka viņš kādreiz ko darītu. Viņš dzer, ēd, guļ — un tas ir viss.

Viņš nav beidzis savas studijas. Par bezkaunīgu uzvedību viņš izslēgts no pirmā kursa.

Viņš nav muižnieku kārtas, un visļaunākais — ka viņš ir vācietis.

Man nepatīk vācu tautības kungi. Starp simt vāciešiem ir deviņdesmit deviņi idioti un viens ģēnijs. To man pastāstīja kāds princis — vācietis ar franču asiņu piejaukumu.

Viņš smēķē riebīgu tabaku.

Bet viņam ir arī labas īpašības. Viņš vairāk nekā es mīl manu cildeno mākslu. Kad pirms izrādes paziņo, ka es saslimšanas dēļ nevaru dziedāt, tas ir, esmu saniķojusies, viņš staigā pusdzīvs un dūres vien krata.

Viņš nav gļēvulis un nebaidās no cilvēkiem. Tas man patīk visvairāk. Pastāstīšu jums kādu sīku epizodi no savas dzīves. Tas notika Parīzē, gadu pēc tam, kad biju beigusi konservatoriju. Tolaik biju vēl ļoti jauniņa un mācījos dzert. Uzdzīvoju katru vakaru, cik vien tas man tik jaunai bija pa spēkam. Es, protams, plītēju bariņā. Reiz vienā šādā iedzeršanā, kad saskandināju glāzi ar saviem dižciltīgajiem pielūdzējiem, pie galda pienāca ļoti neglīts svešs zēns un, raudzīdamies man tieši acīs, jautāja:

«Kāpēc jūs dzerat?»

Mēs sākām skaļi smieties. Mans zēns tomēr nesamulsa.

Otrs jautājums bija vēl pārdrošāks un nāca tieši no sirds:

«Kāpēc jūs smejaties? Nelieši, kas šobrīd apdzirda jūs ar vīnu, nedos jums ne graša, kad nodzersiet balsi un kļūsiet par ubadzi!»

Cik liela drosme! Mani plītnieki sāka klaigāt. Bet es apsēdināju zēnu sev blakus un liku pasniegt viņam vīnu. Izrādījās, ka sātības piekritējam lieliski garšo vīns. A propos: par zēnu saucu viņu tikai tāpēc, ka viņam bija ļoti mazas ūsiņas.

Šīs pārdrošības dēļ es ar viņu arī apprecējos.

Viņš lielāko tiesu klusē. Visbiežāk pasaka tikai dažus vārdus. Šos vārdus viņš teic sulīgā balsī, vibrējoši, sejai krampjaini saviebjoties. Šos vārdus viņam gadās teikt, sēžot citu ļaužu pulkā, svinīgās pusdienās, ballē . .. Ja kāds (vienalga, kas tas būtu) sāk melot, mans vīrs paceļ galvu un par spīti visam, nemaz neapjukdams, saka:

«Tas nav tiesa!»

Šie ir viņa mīļākie vārdi. Vai ir kāda sieviete, kas spēj pretoties acu mirdzumam, kad tiek izteikti šie vārdi? Man patīk šie vārdi un šis acu mirdzums, un šī saviebtā seja. Ne jau katrs spēj pateikt šos labos, drosmīgos vārdus, bet mans vīrs tos spēj pasacīt vienmēr un visur. Es viņu dažreiz mīlu, un šis «dažreiz», cik es atceros, vienmēr ir bijis tad, kad viņš teicis šos labos vārdus. Lai gan dievs vien to zina kāpēc es viņu mīlu. Esmu vāja psiholoģe, un šinī gadījumā, manuprāt, ir skarts psiholoģisks jautājums . . .»

Šī vēstule rakstīta franciski ļoti skaistā, gandrīz vīrišķīgā rokrakstā. Vēstulē jūs neatradīsiet nevienas gramatiskas kļūdas.

GADA TIRGŪ

Maza, tikko saskatāma pilsētele. To dēvē par pilsētu, bet pilsētai tā tikpat maz līdzinās kā panīkusi sādža. Ja jūs esat klibs un staigājat ar kruķiem — apiesiet apkārt šai pilsētelei, izstaigāsiet to krustām šķērsām desmit vai piecpadsmit minūtēs vai vēl īsākā laikā. Mājeles visas sašķiebušās, vecas. Ikvienu māju tūlīt varat nopirkt par nieka naudiņu un turklāt uz nomaksu trīs termiņos. Pilsēteles iedzīvotājus var saskaitīt uz pirkstiem: pilsētas galva, policijas uzraugs, mācītājs, skolotājs, diakons, vīrs, kurš kvern ugunsdzēsības tornī, psalmotājs, pāris mietpilsoņu, divi žandarmi — un vairāk, šķiet, neviena . . . Sieviešu dzimuma personu daudz, bet sieviešu dzimuma personas statistiķi lielākoties neņem vērā. (Statistiķi zina, ka vista nav putns, ķēve nav zirgs, virsnieka sieva nav dāma . ..) Atbraucēju šausmīgi daudz: apkārtnes muižnieki, vasarnieki, pagaidām šeit nīkstošās baterijas poručiki, matiem noaudzis blakus sādžas diakons ar begemota oktāvu, ģērbies violetā garīdznieka virstērpā, et cetera. Laika apstākļi —viduvēji. Atkal un atkal lietus, un tas padara pircējus un pārdevējus tādus kā grūtsirdīgus. Gaiss lielisks. Maskavas smaku šeit nav. Smaržo pēc meža, kreimenēm, darvas, un mazlietiņ jūtama tāda kā kūts dvaka. No visām šķērsielām, spraugām un kaktiem dveš merkantila vēsma. Uz katra soļa kāda tirgus būda. Divas rindas tirgus būdu virknējas galvenajā ielā no viena gala līdz otram un pieblīvē visu laukumu, kurā ieplūst galvenā iela. Aiz baznīcas žoga meitieši pārdod saulgriežu sēkliņas. Viss stāvgrūdām pilns. Vezumu, zirgu, govju, teļu, sivēnu briesmīgi daudz! Vīrišķu maz, bet meitiešu… meitiešu!! Meitieši no vienas vietas. Visas sarkanos lindrakos un melnās plīša jakās. Meitiešu tik daudz un viņas sastājušās tik cieši, ka pa viņu galvām varētu droši aizaujot ugunsdzēsēji ar visām mucām.

Piedzērušo — diemžēl — nez kāpēc maz. Pāri laukumam skan nemitīgas čalas, čiepstēšana, spiegšana, čīkstoņa, blēšana un maurošana. Troksnis tāds, it kā celtu otru Bābeles torni.

Visās mājās logi atgrūsti vaļā. Pa tiem redzami patvāri, tējkannas ar nodauzītiem snīpjiem un mietpilsoņu mūļi ar sarkaniem deguniem. Ārpusē pie logiem sastājušies paziņas ar pirkumu saiņiem un sūdzas par slikto laiku. Diakons ar salmu gružiem matos, violetā priestera virssvārkā ģērbies, spiež visiem rokas un skandē skaļā balsī: «Esiet sveicināti! Man ir tas gods apsveikt jūs svētkos! Nu?!»

Vīrišķi drūzmējas ap zirgiem un govīm. Šeit pērk un pārdod par desmitiem un pat par simtiem rubļu. Zirgu būšanās galvenie darītāji, protams, ir čigāni. Dievojas, zvēr un vēl sev visādas nelaimes uz velna paraušanu. Pārdoto zirgu nodod, svārku stērbelē satverot pavadu, un visiem skaidrs, ka vīrs, kam nav šādas garas stērbeles, zirgus nevar ne pirkt, ne pārdot. Zirgi galvenokārt darba zirgi, plebeji.

Meitieši snaikstās ap drēbju bodītēm, saldumu un piparkūku būdām. Nežēlīgais laika ritējums uzspiedis zīmogu uz šīm piparkūkām. Tās apskapstējušas ar saldu rūsu un pelējumu. Pērciet šīs piparkūkas, bet, lūdzu, neiedomājieties ēst, citādi no nelaimes neizbēgsiet! To pašu var teikt par žāvētiem bumbieriem, par karamelēm. Nelaimīgās barankas apklātas ar mašu, apklātas arī ar putekļiem. Meitiešiem tas viss bijis nebijis. Vēders nav grāmata.

Mušas tā nekrīt uz medu, kā puikas ielenkuši rotaļlietu būdu. Naudas viņiem ne kapeikas .. . Stāv un kāri blenž uz zirdziņiem, zaldātiņiem un alvas pistolītēm. Acis kāro, bet rokas par īsām. Dažs drosulis gan paņem pirkstos svilpīti, patur, pasvilpo, atliek atpakaļ — un apmierināti noslauka degunu. Nav tādas tirgus būdas, pie kuras neslaistītos puiku bari. Stāv un bola acis savas divas trīs stundas ar patiesi ellišķīgu pacietību. Nopērciet kādam Fedjam, Pjotram, Vasjam pistolīti vai lauvu ar govs purnu, ar melnām svītrām uz muguras — un jūs padarīsiet viņa sirdi bezgala laimīgu.

Aiz zēnu mugurām lūr meitenes. Viņu uzmanību neatlaidīgi saista tie paši zirdziņi un lelles marles kleitiņās. Bērni redzami arī pie saldējuma vīriem, kuri pārdod «cukura» saldējumu, kas turklāt ir ļoti slikts. Kam ir viena kapeika, tas našķējas no zaļa kausiņa, ēd ilgi, garšodams, tīksminādamies, vilcinādamies, bīdamies palaist garām kādu svētlaimes mirkli, čāpstinādams lūpas, aplaizīdamies, aplaizīdams pirkstus. Viens ēd, bet krietns bariņš stāv kā zaldāti ierindā un skaudīgi raugās laimīgajam tieši mutē. Bet šis ēd — un dižojas . . .

—    Pjotr, iedod . . . vienu karotīti! — dveš meitene, vērodama laimīgā labo roku.

—   Atšujies! — saka laimīgais un ciešāk sažņaudz plaukstā zaļo kausiņu.

—   Pjotr! — ievaidas zēns ar lielu tēva cepuri galvā. — Pacienā!

—    Ar ko tad?

—    Ar cukura saldējumu. Maķenīt! (Klusumbrīdis.) Vai dosi? Tikai karotīti! Es tev iedošu piecus spēļu kauliņus.

—    Atšujies! — teic laimīgais.

Laimīgais apēd savu devu, ilgi laiza lūpas un ilgi ilgi kavējas atmiņās par cukura saldējumu.

Eh, kaut būtu naudiņa!! Kur jūs esat pieckapeiku un piecpadsmit kapeiku ripiņas? Nav nekā ļaunāka, grūtāka un vairāk mokoša kā staigāt pa gada tirgu ar tēva cepuri galvā, redzēt un dzirdēt, redzēt, saost un tanī pašā laikā būt bez kapeikas kabatā. Cik laimīgs ir tas Fedja vai Jegors, kas v^r apēst par kapeiku saldējumu, visiem dzirdot, izšaut no pistolītes un par piecām kapeikām nopirkt zirdziņu! Sīka laimīte, tikko saskatāma, bet citiem nav arī tās!

Zobgaļi, piedzērušies un dīkdieņi, kas klaiņā pa gada tirgu, dodas uz kumēdiņu būdām. Teātriši tirgū ir divi. Tie uzslieti laukuma vidū, abi blakus un gauži neizskatīgi. Sameistaroti no kārtīm, ietrunējušiem, slapjiem, glumiem dēļiem un lupatām. Uz jumta ielāps pie ielāpa, šuve pie šuves. Briesmīga nabadzība. Uz šķērskokiem un dēļiem, kam vajadzētu veidot ārējo balkonu, stāv divi vai trīs āksti un pūlas iepriecināt apakšā laukumā esošos skatītājus. Tie ir visai pieticīgi. Zvaigā nevis tāpēc, ka būtu kas jocīgs^ bet tādēļ, ka, skatoties uz ākstiem, pienākas smieties. Āksti pamet ar acīm, viebj ģīmjus, taisa kumēdiņus, bet. . . ak vai! Visu mūsu Puškina un citu autoru ainu vecie personāži kopš gadiem jau aizgājuši nebūtībā un sensenis paveikuši to, kas viņiem veicams. Tajos tālajos laikos viņi bija dzēlīgas satīras un aizjūras patiesību paudēji, bet tagad viņu asprātības rada tikai neizpratni, un aktierīšu nožēlojamais talants sacenšas ar nožēlojamām kumēdiņu būdām. Klausāmies, un mums uzmācas nelabums. Redzam nevis ceļojošus aktierus, bet izsalkušus, divkājainus vilkus. Pie mūzām tos aizdzinis bads un nevis kas cits . . . Viņiem traki gribas ēst! Izsalkuši, noskranduši, panīkuši aktieri ar slimīgiem, kalseniem ģīmjiem ķēmojas uz balkona, cenšas saviebt idiotisku seju, lai ievilinātu savā kumēdiņu būdā vēl kādu ņirgu, iemantotu vēl vienu desmitkapeiku ripiņu . . . Taču ģīmis izskatās nevis idiotisks, bet vulgārs: apātijas sajaukums ar samākslotu, parastu, neko neizsakošu viebšanos. Pamešana ar acīm, pļauka, sitieni otram pa muguru, familiāra sarunāšanās ar pūli, sarunāšanās ar pārākuma apziņu … un vairāk nekas. Viņu vārdos neklausieties! Aktieri ir spiesti runāt nevis pēc iedvesmas un nevis pēc iepriekš apdomātas mērķtiecīgas programmas. Viņu vārdiem nav nekādas jēgas. Tos viņi izkliedz ķēmodamies, un droši vien tāpēc arī skan smiekli.

—   Stāvi rāms, nekusties!

—    Neesmu Marja Petrovna, bet Ivans Fedosejevs.

Tādas ir viņu asprātības. «Āksti un bērni dažreiz

runā patiesību», tomēr par ākstu jāpiedzimst, lai diendienā varētu runāt ne vien blēņas, bet dažreiz arī patiesību .. .

Cienījamā publika bola acis un smej, vēderu turēdama. Lai gan tas skatītājiem piedodams: neko labāku viņi nav redzējuši, turklāt gribas arī pazvaigāt. Sliktas piparkūkas, brīvs laiks, viegls reibulis ir, trūkst tikai smieklu. Dodiet viņiem ierosmi, un radīsies arī smiekli.

Kumēdiņu teltis divas. Abās katru ceturtdaļstundu spožas izrādes. Vakaros īpašas izrādes ārpus parastiem ietvariem. Attēlošu vienu no šīm izrādēm.

Visizcilākā izrāde notika pirms aktieru aizbraukšanas no pilsētas, tūlīt tanī svētdienā pēc gada tirgus. Dienu pirms izrādes klauni iznēsāja pa pilsētu afišas (ar roku rakstītas). Afišu atnesa arī man. Tā bija šāda:

«Iekš N N pilsētas

Ar priekšniecības atļaušanu N … laukumā tur notiks liela Izrādīšana, himnastiska un akrabātiska aktieru trubas Izrādīšana N. G. B. vadībā un sastāvoša no himnastiskām un akrabātiskām mākslinieciskām padarīšanām, Kuplejām un no divi daļu pontomīnas.

1.           Visādi apbrīnojami Un iepriecinoši baltās Maģijas vai Acu apmānīšanas un roku veiklības fokusi tiks taisīti skaitā līdz 20 Numuriem no Klauna uroberta.

2.           Sortale mortale lēkšanu un kūleņu mešanu gaisā izpildīs Klauns Doberts un mazgadīgie Andrijas ivansoni.

3.          Angļu cilvēks beskauliem vai Kaučuks Mins, kuram visi locekļi lokani kā no gumijas.

4.          Teroha ivansons mazgadīgais izpildīs kamisku kupleju. (Tālāk šādā pašā veidā.)

Pulksten 9 vakarā maksa vietām

1.   vieta — 50 k.

2.   vieta — 40 k.

3.   vieta — 30 k.

4.   vieta — 20 k.

Galdareja — 10 k.»

Afišas tekstu esmu saīsinājis, klāt piegudrots nekas nav.

Attēlotajā izrādē noskatījās arī visas vietējās izcilās personas (lauku policijas iecirkņa priekšnieks ar ģimeni, miertiesnesis ar ģimeni, ārsts, skolotājs — pavisam septiņpadsmit cilvēki). Inteliģence pakaulējās un samaksāja par pirmajām vietām tikai pa kvartai. Biļetes pārdeva pats kumēdiņu telts saimnieks, diezgan tipiska persona. Gračevkā un Djukovkā šāds tips ir parasts. Mēs samaksājām, iegājām un apsēdāmies pirmajā rindā. Skatītāju, ka biezs, telts pilnum pilna. Teātrīša iekšiene pavisam trūcīga. Aizkara vietā, kurš aizsedz arī kulises, apmēram kvadrātasi liela katūna lupata. Lustras vietā četras sveces. Aktieri labprāt pilda gan aktieru, gan biļešu kontrolētāju, gan policistu pienākumus. Deviņi amati, desmitais — bads. Vislabākais ir orķestris, kas novietojies pa labi uz soliņa. Muzikanti teātrītī ir četri. Viens čīgā vijoli, otrs harmonikas, trešais čellu (ar trijām kontrabasa stīgām), ceturtais skandina tamburīnu. Lielāko tiesu spēlē vienu un to pašu dziesmiņu, spēlē automātiski un traki nepareizi. Tamburīna sitējs ir nepārspējams. Viņš sit ar roku, elkoni, ceļgalu un gandrīz vai ar papēdi. Sit, kā redzams, ar baudu, ar iedvesmu, pilnīgi aizrāvies. Viņa roka skar tamburīnu nedabiski veikli, izbungodama ar pirkstiem tādas notis, kādas neapjēgtu pat vijolnieks. Šķiet, ka bundzinieka roka griežas ap garenisku un šķērsenisku asi.

Pirms izrādes sākuma ienāk garā paltrakā ģērbies vīrs, pārmet krustu un apsēžas pirmajā vietā. Pie viņa pieiet klauns.

—   Esiet tik laipns un apsēdieties galerijā, — lūdz klauns. — Te ir pirmās vietas.

—    Vāķies prom!

—   Kālab apsēdāties kā tāds lācis? Ejiet! Šeit nav jūsu vieta!

Svešais vīrs ir nepielūdzams. Viņš uzmauc cepuri dziļāk uz acīm un sēž, kur sēdējis.

Sākas joki. Klauns prasa, lai kāds no publikas iedodot viņam savu cepuri. Neviens nedod.

—   Nu tad nebūs arī nekādu triku! — klauns saka. — Kungi, vai kādam nav pieckapeiku gabala?

Vīrs ar garo paltraku piedāvā savu pieckapeiku.

Klauns iztaisa triku un, dodams atpakaļ naudas ripiņu, veikli ieslidina to savā piedurknē. Svešais nobīstas.

—    Ko tu dari?… Pag, pag! Tu, brāl, netaisi te nekādus jokus! Atdod pieckapeiku!

—    Kungi, vai kāds nevēlas noskūt bārdu? — klauns skaļi vaicā.

—    No pūļa izspraucas divi puikas. Klauns viņus apklāj ar netīru segu, noziež ģīmjus — vienam ar kvēpiem, otram ar klīsteri. Pret skatītājiem šeit izturas nekautrīgi!

—   Vai tad tā ir publika? — kliedz kumēdiņu telts saimniece. — Tie ir padauzas!

Pēc trikiem — akrobātija ar dīvainajiem «sortale mortale» un jaunava — herkuless, kura paceļ ar bizēm velns viņu sazin cik pudu. Izrādes vidū sabrūk teātrīša viena siena, un galu galā sagāžas visa telts.

Kopumā nepievilcīgs iespaids. Pircēji un bodnieciņi neko daudz nezaudētu, ja gada tirgū nebūtu šīs kumēdiņu telts. Ceļojošie aktieri vairs nav aktieri. Tagad tie nodarbojas ar šarlatānismu.

Blakus teātra teltīm šūpoles. Par pieckapeiku gabalu jūs kādas piecas reizes pacels pāri visām mājām un savas piecas reizes nolaidīs lejā. Smalkākām jaunkundzēm sametas slikta dūša, bet vienkāršākās meičas jūtas kā septītajās debesīs. Suum cuigue!

LIELMĀTE

I

Pie Maksima Zurkina mājas, riteņiem švīkstot un sažuvušajam, putekļainajam mauram čabot, pieripoja kariete, kurā iejūgts pāris brangu Vjatkas zirdziņu. Karietē sēdēja lielmāte Helēna Jegorovna Strelkova un viņas muižas pārvaldnieks Fēlikss Adamovičs Rževeckis. Pārvaldnieks veikli izlēca no karietes, piegāja pie zemnieka mājas un ar rādāmo pirkstu pabungoja pa loga rūti. Mājā ieplaiksnījās uguntiņa.

—          Kas tur ir? — vaicāja vecenītes balss, un logā pavīdēja Maksima sievas galva.

—    Vecomāt, iznāc ārā! — lielmāte uzsauca.

Pēc brīža no mājas iznāca Maksims un viņa sieva.

0 Viņi apstājās pie vārtiem un klusēdami paklanījās pret lielmāti un tad pret pārvaldnieku.

—          Lūdzu, pasaki, — Helēna Jegorovna jautāja vecajam vīram, — ko tas viss nozīmē?

—    Kāds viss?

—           Tu vēl brīnies? Vai tad nezini? Stepans taču ir mājās?

—    Nebūt nava. Aizbrauca uz dzirnavām.

—           Ko viņš iedomājas? Es nekādi nesaprotu šo cilvēku! Kāpēc viņš aizgājis no manis?

—    Nezinām, lielmāt. Kā tad mēs varam zināt?

—           Viņš rīkojas šausmīgi neglīti! Viņš atstājis mani bez kučiera! Stepana niķu dēļ Fēliksam Adamovičam pašam tagad jājūdz un jābrauc. Šausmīgi muļķīgi! Jel saprotiet, ka tas galu galā ir muļķīgi! Vai alga Stepanam šķitusi pārāk maza?

—    Debesu tēvs vien to zina! — vecais atbildēja, pašķielēdams uz pārvaldnieku, kas glūnēja gan vienā, gan otrā logā. — Mums neko nesaka, un viņa galviņā ielīst nevaram. Stepans stāsta, ka esot aizgājis, — un beigta balle! Dara, kā grib! Man domāt, alga viņam likusies maza! v

—   Bet kas tur zem svētbildēm uz sola guļ? — Fēlikss Adamovičs vaicāja, raudzīdamies logā.

—    Tas, kungs, ir Semjons! Bet Stepana nevaid.

—    Nekaunīgi rīkojas Stepans! — lielmāte turpināja un aizsmēķēja papirosu. — Rževecka kungs, cik lielu algu Stepans saņēma no mums?

—    Desmit rubļus mēnesī.

—    Ja desmit viņam šķitis pārāk maz, es varēju maksāt piecpadsmit! Bet neteica ne vārda un aizgāja! Vai tas ir pareizi? Godprātīgi?

—    Es taču sacīju, ka ar šādas slakas vīriem nekad nevajag kautrēties! — ierunājās Rževeckis, kā skaldīt noskaldīdams katru zilbi un cenzdamies neuzsvērt priekšpēdējo balsienu. — Jūs šos liekēžus esat izlutinājusi! Nekad nedrīkst uzreiz izmaksāt visu algu! Kam tas vajadzīgs? Un kāpēc jūs gribat algu palielināt? Atnāks tāpat! Viņš vienojies, nolīdzis! Pasaki viņam, — polis vērsās pie Maksima, — ka Stepans ir cūka un nekas vairāk.

—    Finissez, donc!

—    Paklausies, vecais! Ja salīdzis, lai kalpo, bet nevis iet projām, kad tādam velnam ienāk prātā! Lai tik pamēģina rītdien neatnākt! Es viņam parādīšu, ko tas nozīmē — nepaklausīt! Arī jūs dabūsiet pa ādu! Vai dzirdi, vecen?

—    Finissez, Rževecki!

—    Visi dabūsiet sutu! Vecais suns, nerādies vairs manā kantorī! Jūs nav ko lutināt. Vai tad jūs esat cilvēki? Vai tad protat cienīt laipnus vārdus? Jūs saprotat vienīgi tad, ja jums sadod pa skaustu un kaut kā iespītē! Rītdien lai Stepans būtu muižā!

—   Es viņam pasacīšu. Kālab lai es viņam nepasacītu? Pasacīt var …

—    Pasaki viņam, ka pielikšu pie algas, — Helēna Jegorovna teica. — Es taču nevaru iztikt bez kučiera.

Kad sameklēšu citu, tad varēs iet projām, ja vēlēsies. Rīt no rīta lai Stepans atkal būtu pie manis! Pasakiet viņam, ka esmu ļoti aizvainota par viņa nepieklājīgo rīcību! Vecomāt, pasakiet arī jūs! Ceru, ka Stepans ieradīsies pie manis un nebūs jāsūta viņam pakaļ. Vecomāt, panāc šurp! Še tev, labiņā! Laikam gan grūti savaldīt tik lielus bērnus? Ņem, ņem, mīļā!

Lielmāte bija izņēmusi no kabatas glītu papirosu etviju, izvilkusi no papirosu apakšas dzeltenu naudas zīmi un sniedza to vecenei.

—    Ja Stepans neatnāks, tad mums būs jāsastrīdas, — lielmāte piebilda, — un tas būtu ļoti nevēlami. Bet es ceru . .. Jūs viņu paskubiniet. Brauksim, Fēliks Adamovič! Sveiki!

Rževeckis ielēca karietē, paņēma rokās grožus, un kariete aizripoja pa mīksto ceļu.

—    Cik iedeva? — vecis prasīja.

—    Rubli.

—    Dod šurp!

Vecais paņēma rubli, izglauda ar abām plaukstām, rūpīgi salocīja un iebāza kabatā.

—    Stepan, aizbrauca! — viņš teica, nākdams iekšā istabā. — Samuldēju lielmātei, ka tu esi dzirnavās. Trakoti notrūkusies! …

Tiklīdz kariete devās projām un vairs nebija redzama, pie loga pienāca Stepans. Bāls kā nāve, trīcēdams viņš līdz pusei izliecās pa logu un padraudēja ar lielu dūri tumšajam dārzam tur tālē. Tas bija muižas dārzs. Pakratījis dūri savas sešas reizes, viņš kaut ko nomurmināja, iezvēlās atpakaļ istabā un ar blīkšķi nolaida loga rāmi.

Pusstundu pēc tam, kad bija aizbraukusi lielmāte, Zurkina mājās visi vakariņoja. Virtuvē cieši blakus krāsnij pie netīra galda sēdēja Zurkins un viņa sieva. Iepretim apsēdies Maksima vecākais dēls Semjons, uz laiku atvaļināts kareivis ar sārtu žūpas ģīmi, garu, bakurētainu degunu un miglainām acīm. Semjona seja izskatījās līdzīga tēva sejai, tikai Semjons nebija sirms, plikpaurains un viņam nebija tik viltīgu čigāna acu kā tēvam. Blakus Semjonam sēdēja Maksima otrs dēls Stepans. Viņš neēda, un, atspiedis uz dūres glīto, gaišmataino galvu, skatījās apkvēpušajos griestos un kaut ko neatlaidīgi domāja. Vakara azaidu nesa galdā Stepana sieva Marija. Kāpostus strebjot, neviens neteica ne vārda.

—    Nes prom! — teica Maksims, kad kāposti bija izēsti. Marija paņēma no galda tukšo bļodu, bet nespēja bez kļūmes aiznest t<3 līdz krāsnij, kaut arī krāsns bija tuvu. Viņa sagrīļojās un atslīga uz sola. Bļoda izkrita no rokām un noslīdēja no klēpja uz grīdas. Bija dzirdama šņukstēšana.

—   Jānudien raud? — Maksims iejautājās.

Marija sāka raudāt skaļāk. Pagāja pāris minūšu.

Večiņa piecēlās un pati uzlika uz galda biezputras bļodu. Stepans nokrekšķējās un pieslējās kājās.

—    Rimsties! — viņš nopurpināja.

Marija joprojām raudāja.

—    Rimsties, kad tev saka! — Stepans uzkliedza.

—     Briesmīgi nepatīk meitiešu vaimanāšana! — Semjons droši murmināja, kasīdams saraino pakausi. — Bļauj, un pati nezina, kāpēc bļauj! Meitietis paliek meitietis. Būtu izvēkšusies pagalmā, ja nevar iztikt bez raudāšanas!

—    Meitiešu asaras tikpat kā ūdens! — Maksims teica. — Labi, ka asaras nav jāpērk, rit par velti. Ko tu raudi? Ir nu gan! Mitējies! Neviens tavu Stepanu tev neatņems! Izlaidusies! Smalkā! Nāc un stum iekšā biezputru.

Stepans pieliecās pie Marijas un vieglītēm iesita viņai pa elkoni.

—    Neraudi! Rimsties! Vai dzirdi, ka saku! Eh … maita!

Stepans atvēzējās un uzgāza ar dūri pa solu, uz kura zvilnēja Marija. Pa viņa vaigu ritēja liela, dzirkstoša asara. Viņš norausa no sejas asaru, apsēdās pie galda un sāka ēst biezputru. Marija piecēlās un šņukstēdama apsēdās aiz krāsns, tālāk no citiem. Vakariņotāji izēda arī biezputru.

—    Marja, kvasu! Jaunuve, uzmani savu pienākumu! Kauns tev tur ņuņņāt! — vecais uzkliedza. — Neesi nekāda maziņā!

Marija ar bālu, saraudātu seju iznāca no aizkrāsnes

un, ne uz vienu neskatīdamās, pasniedza vīratēvam kausu. No tā dzēra visi pēc kārtas. Semjons satvēra kausu rokā, pārmeta krustu, ieņēma malku un gandrīz aizrijās.

—    Ko tu smejies?

—    Tāpat vien… Es tāpat. Atcerējos kaut ko jocīgu.

Semjons paslēja atpākaļ galvu, pavēra plato muti

un palaida sīku smiekliņu.

—           Lielmāte pirmīt bija atbraukusi? — viņš vaicāja, pašķielēdams uz Stepanu. — Vai ne? Un ko tad šī 'teica? Ahā! Ha, ha!

Stepans paskatījās uz Semjonu un pietvīka gluži sarkans.

—    Piecpadsmit celkavu solīja, — vecais teica.

—          Vai tu redz! Dos arī simtu, ja tik tu gribēsi! Dieva vārds, dos!

Semjons pamirkšķināja ar aci un izstaipījās.

—           Kaut manos nagos tiktu tāds sievišķis! — viņš turpināja. — Izzīstu velnatu gluži sausu! Visu sulu izspiestu!

Semjons nodrebinājās, uzsita Stepanam pa plecu un sāka skaļi smieties.

—           Tā tās lietas, draudziņ! Dikti bikls tu esi! Mūsu slakas vīriem biklums nepiederas! Stepan, muļķis tu esi! Muļķis kas muļķis!

—    Skaidrs, ka muļķis! — tēvs piebilda.

Šņuksti skanēja atkal.

—           Tavs meitietis atkal vēkš! Vai nu nezināms, greizsirdīga, baidās, ka citu nepakutini. Man sievišķu vaimanāšana nepatīk. Griež kā ar nazi! Ak jūs meitieši, meitieši! Kāda velna pēc dievs jūs radījis? Kālabad? Mersī par vakariņām, cienījamie kungi! Tagad derētu iedzert kādu šņabi, lai jauki sapņi rādās! Tavai lielmātei, manuprāt, degvīna, cik uziet! Dzer, kamēr sirds vairs neņem pretim!

—    Seņka, tu esi nejūtīgs lops!

Stepans to pateica, nopūtās, paķēra padusē tūbas rituli un izgāja no istabas pagalmā. Viņam pakaļ devās arīSemjons.

Arā valdīja klusums, lēnītēm tuvojās Krievijas vasaras nakts. Aiz tālajiem kurgāniem lēca mēness. Tam pretim slīdēja izpluinīti mākonīši ar sudrabotām malām. Debesu jums nobālēja, un no apvāršņa līdz apvārsnim pletās bālgans, tīkams zaļganums. Zvaigznes sāka mirdzēt nespodrāk un, it kā nobijušās no mēness, apdzēsa savus mazos starus. No upes uz visām pusēm plūda naksnīga valgme, mīļi skardamās pie vaigiem. Mācītāja Grigorija mājās pulkstenis nosita deviņi un izskanēja pa visu sādžu. Krodzinieks žīds skaļi aizcirta logu slēģus un virs durvīm pakāra blāvu lukturīti. Laukā un pagalmos nevienas dvēselītes, nevienas skaņas … Stepans izritināja maurā tūbas gabalu, pārmeta krustu un atgūlās, palicis zem galvas elkoni. Semjons nokrekšķējās un apsēdās brālim pie kājām.

—    Jā . . . — Semjons sacīja.

Brīdi klusējis, viņš apsēdās ērtāk, aizsmēķēja mazu pīpīti un ierunājās:

—   Šodien biju pie Trofima… Dzēru alu. Trīs pudeles izdzēru. Stjopa, vai gribi uzsmēķēt?

—    Nevēlos.

—    Tabaka man laba. Tagad derētu padzerties tēju! Vai pie lielmātes tiki dzēris tēju? Labu? Droši vien ļoti labu? Jādomā, savus piecus rubļus mārciņā maksāja. Ir arī tāda tēja, kas maksā simt rubļus mārciņā. Jānudien ir. Kauč arī neesmu dzēris, bet zinu. Kad pilsētā strādāju par pārdevēju, redzēju… Viena kundzene dzēra. Smarža vien ir ko vērts! Paodu. Iesim pie tavas lielmātes rītdien?

—    Liec mani mierā!

—    Kāpēc tu dusmojies? Es tak nerājos, tikai runāju. Dusmoties nevajaga. īsts ērms, kādēļ tu negribi tur iet? Nesaprotu! Gan naudas daudz, gan ēšana laba, gan dzert var, cik tīk . . . Viņas tabaku pīpēsi, labu tēju dzersi…

Semjons brītiņu klusēja un turpināja:

—    Smuka ar viņa ir. Ar veceni sapīties, tā būtu nelaime, bet ar šitādu — laime! (Semjons nospļāvās un dažus mirkļus neteica ne vārda.) Ugunīgs meitietis! Ugunīga uguns! Kakls viņai varen glīts, tāds tukls …

—   Bet ja uz sirds uzņemos grēku? — Stepans pēkšņi jautāja, pagriezies pret Semjonu.

—          Grēks? Kur tas grēks rāsies? Nabaga cilvēkam nekas nav grēks.

—          Uz elli pie velna aizkļūs arī nabagais, ja . .. Un vai tad es esmu nabags? Es neesmu nabags.

—          Kas tas par grēku? Ne jau tu pie viņas, bet viņa pie tevis! Putnu biedēklis gatavais!

—    Razbainieks un arī razbainieka domāšana …

—           Tu esi stulbenis! — Semjons teica un nopūtās. — Stulbenis! Pats savu laimi neapjēdz! Nenoskārsti! Naudas laikam tev kā spaļu … Nauda tev nav vajadzīga.

—    Ir vajadzīga, bet ne cita nauda.

—           Tu tak nezagsi, viņa pati ar savu pašas rociņu tev pasniegs. Bet ko nu ar tādu mūlāpu spriedelēt! Tikpat kā zirņus sviežu pret mūri… Ko nu ar tādu paniņu strēbēju runāt!

Semjons piecēlās un izstaipījās.

—           Nožēlosi, bet tad būs par vēlu! Pēc šitādas būšanas es ar tevi negribu vairs pazīties. Tu man vairs neesi brālis. Jupis tevi rāvis . . . Laizies ap savu muļķa govi…

—    Vai Marja tā govs?

—    Marja.

—          Hm … Tu neesi viņas mazā pirkstiņa vērts, kaut gan saukā Marju par govi. Vācies!

—   Gan tev būtu labi, gan … arī mums. Muļķis!

—    Vācies!

—    Iešu ar … Nav kas tevi notēš!

Semjons apgriezās un, klusītēm svilpodams, slāja uz istabu. Pēc brīža Stepans sadzirdēja čabam zāli. Viņš pacēla galvu. Nāca Marija. Viņa pienāca, mirkli pastāvēja un apgūlās blakus Stepanam.

—           Stjopa, neej! — viņa čukstēja. — Neej, mīļais! Viņa tevi pazudinās! Tai nešķīstenei nepietiek ar savu poli, arī tevis vēl ievajadzējies. Stjopuška, neej pie viņas!

—    Neuzplijies!

Uz Stepana sejas kā sīks, karsts lietus sāka pilēt Marijas asaras.

—           Stepan, nenobendē mani! Neņem grēku uz savas sirds. Mīli tikai mani, neej pie citām! Ar mani tevi savienojis dievs, ar mani ari dzīvo. Esmu bārene … Pasaulē man esi tikai tu viens pats.

—    Liecies mierā! Vellata! Teicu — ka neiešu!

—           Tad ir labi… Neej, neej, mīļais! Stjopa, esmu uz grūtām kājām . . . Drīz būs bērniņš … Nepamet mūs, dievs tevi sodīs! Tēvs un Semjons to vien tīko, lai tu ietu pie viņas, bet tu neej . . . Neklausi viņiem. Zvēri viņi ir, ne cilvēki.

—    Guli!

—    Guļu, Stjopa . .. Guļu.

—          Marja! — atskanēja Maksima balss. — Kur tu esi? Nāc šu, māte sauc!

Marija pielēca kājās, saglauda matus un steidzās uz istabu. Pie Stepana lēni pienāca Maksims. Viņš jau bija izģērbies un veļā izskatījās pēc miroņa. Mēness stari mirguļoja uz viņa pleiķa un dzirkstīja melnajās čigāna acīs.

—           Pie lielmātes iesi rīt vai parīt? — tēvs uzprasīja Stepanam.

Stepans neatbildēja.

—           Ja ej, tad ej rītdien un laikāk. Kazi, zirgi nav tīrīti. Un neaizmirsti, ka solīja piecpadsmit. Par desmit neej.

—    Es neiešu nemaz, — Stepans sacīja.

—    Kā tad tā?

—    Tāpat vien . . . Negribu iet. . .

—    Kāpēc?

—    Pats zināt.

—          Ak tā.. . Stjopa, pielūko, lai man, vecam vīram, nevajadzētu tevi slānīt!

—    Slāniet!

—           Vai tēvam tā drīkst atbildēt? Kam tu atbildi? Pielūko tu man! Aiz ausīm vēl slapjš, bet pret tēvu lielu muti brūķē.

—           Neiešu, un tas ir viss! Baznīcā ejat, bet no grēka nebaidāties.

—           Es tak tev, muļķītim, gribu iekārtot savu saimniecību! Vai jauna māja ir jāceļ vai nav? Kā tu domā? Pie kā lai eju pēc baļķiem? Pie lielmātes taču. No kā lai aizņemos naudu? No viņas vai no cita kāda? Viņa atvēlēs gan baļķus, gan naudu iedos. Apbalvos!

—    Lai apbalvo citus. Man nevajag.

—    Nopēršu.

—    Nu tad periet! Periet!

Maksims pasmīnēja un pastiepa uz priekšu roku. Viņam rokā bija pātaga.

—    Stepan, noslānīšu.

Stepans pagriezās uz otriem sāniem, likdams saprast, ka tēvs viņam neļauj gulēt.

—    Tātad neiesi? Tas tavs pēdējais vārds?

—    Pēdējais. Lai dievs mani soda, ja iešu. Maksims atvēzēja roku, un Stepanam plecs un vaigs

stipri iesāpējās. Viņš pielēca kājās kā prātā jucis.

—           Tēti, nekaujies! — viņš kliedza. — Nekaujies! Vai dzirdi? Tu man te nekaujies!

—    Ko tu teici?

Maksims mirkli padomāja un iesita Stepanam vēlreiz. Iesita arī trešo reizi.

—          Klausi tēvu, ja tēvs tev pavēl! Pienapuika, tu iesi!

—    Nesit! Vai dzirdi?

Stepans sāka skaļi raudāt un kā pļauts noslīga uz tūbas gabala.

—           Es iešu! Lai notiek! Iešu . . . Tikai iegaumē! Rūgti nožēlosi! Nolādēsi!

—           Gan jau būs labi. Sevis dēļ ej, ne jau manis dēļ. Nevis man, bet tev vajadzīga jauna istaba. Teicu, ka noslānīšu un noslānīju arī.

—           Iešu… iešu! Tikai. .. tikai tu atcerēsies šo pātagu!

—    Labi, labi. Biedē vien. Palaid tik tu man te muti!

—    Lai notiek … Iešu …

Stepans rimās skaļi raudāt, apgriezās uz vēdera un vairs tikai šņukstēja.

—           Pleci raustās! Mīkslpēdiņš! Raudi vien, raudi! Rīt iesi labi agri. Algu paņem par mēnesi uz priekšu. Arī par tām četrām dienām, kuras nokalpoji, paņem. Tava paša ķēvenei noderēs, ko lakatu nopirkt. Bet par pātagu nesirdies. Es esmu tēvs … Ja gribu — situ, ja gribu — apmīļoju. Tā tās lietiņas … Tagad guli!

Maksims noglauda bārdu un devās atpakaļ uz istabu.

Stepans it kā sadzirdēja, ka Maksims, iegājis iekšā, teica: «Noslānīju!» Semjons iesmējās.

No priestera Grigorija mājas steidzās šurp žēlīga noskaņojušos klavieru meldija: mācītāja cienmāte pulksten deviņos parasti pievērsās mūzikai. Pāri sādžai plūda klusas, dīvainas skaņas. Stepans piecēlās, pārkāpa pār zedeņu žogu un gāja projām pa olnīcu. Viņš devās uz upi. Upe spīdēja kā dzīvsudrabs, rāmajā līmeni atspoguļojās debess ar mēnesi un zvaigznēm. Visapkārt kapa klusums. Nekustējās ne lapa. Tikai retumis iečirkstējās sienāzis . . . Stepans apsēdās krastā pie paša ūdens un atspieda dūrē galvu. Drūmas domas, cita citu aizstādamas, neizgāja no prāta.

Viņpus upes gaisos slējās garas, smuidras apses, sastādītas visapkārt muižas dārzam. Starp kokiem mirguļoja kāda muižas loga uguntiņa. Lielmāte laikam vēl negulēja. Stepans, krastā sēdēdams, domāja tik ilgi, kamēr virs upes sāka šaudīties bezdelīgas. Viņš piecēlās, kad upē atspoguļojās nevis mēness, bet uzlēkusi saule. Pieslējies kājās, Stepans nomazgāja muti, noskaitīja lūgsnu, pavēries uz austrumiem, un ašiem, nešaubīgiem soļiem devās gar krastu uz braslu. Pārbridis sēklī upi, viņš gāja uz muižas pagalmu . ..

II

—   Vai Stepans atnācis? — Helēna Jegorovna jautāja otrā rītā, tiklīdz pamodās.

—    Atnācis! — istabene atbildēja.

Strelkova pasmaidīja.

—    Ahā .. . Labi. Kur viņš tagad ir?

—    Zirgu stallī.

Lielmāte pielēca no gultas, žigli apģērbās un gāja uz ēdamistabu kafiju dzert.

Strelkova vēl izskatījās pajauna, jaunāka, nekā varētu izskatīties, spriežot pēc viņas gadiem. Tikai acīs ielūkojoties, vērojams, ka viņa jau nodzīvojusi lielāko daļu no sava sievietes mūža, ka viņai jau pāri par trīsdesmit. Acis brūnas, iedubušas, neuzticības pilnas, drīzāk vīrieša nekā sievietes acis. Skaista Strelkova nebija, taču patikt varēja. Seja tukla, simpātiska, veselīga, bet kakls, par kuru vakar runāja Semjons, un augums — lieliski. Ja Semjons zinātu, ko vērtas daiļas kājas un rokas, viņš droši vien būtu pieminējis arī muižnieces kājas un rokas. Apģērbs viscaur vienkāršs, viegls, vasarīgs. Mati pavisam gludi. Strelkova bija slinka, un viņai nepatika ķēpālies ar savu tualeti. Muiža, kurā Strelkova saimniekoja, piederēja viņas brālim, vecpuisim, kas pastāvīgi dzīvoja Pēterburgā un ļoti reti iedomājās par savu muižu. Strelkova šeit mita kopš tā laika, kad aizgāja no sava vīra. Viņas vīrs, pulkvedis Strelkovs, ļoti kārtīgs cilvēks, arī dzīvoja Pēterburgā un domāja par savu sievu vēl mazāk nekā Strelkovas brālis par savu muižu. Viņa galīgi sanīdās ar vīru, nodzīvojusi kopā ar to nepilnu gadu. Strelkova kļuva neuzticīga savam vīram jau divdesmitajā dienā pēc laulībām.

Apsēdusies pie kafijas galda, Strelkova pavēlēja atsaukt Stepanu. Viņš atnāca un apstājās pie durvīm. Stepans bija bāls, nesasukājies un blenza, kā blenž notverts vilks: ļauni un drūmi. Lielmāte paskatījās uz viņu un mazliet nosarka.

—    Labdien, Stepan! — viņa teica, liedama sev tasē kafiju. — Lūdzu, pasaki — kāpēc tu niķojies? Kādēļ aizgāji? Nodzīvoji četras dienas un aizgāji! Aizgāji bez atļaujas. Tev vajadzēja palūgt atļauju.

—    Es lūdzu atļaušanu, — Stepans norūca.

—    Kam tu lūdzi?

—    Fēliksam Adamičam.

Strelkova brīdi neteica ne viārda un tad vaicāja:

—   Tu laikam sadusmojies? Atbildi, Stepan! Es jautāju! Vai sadusmojies?

—   Ja jūs tādus vārdus nebūtu sacījusi, es neaizietu. Man jāapkopj zirgi un nevis . . .

—    Par to nerunāsim … Tu mani neesi sapratis, tas ir viss. Dusmoties nevajag. Neko tādu sevišķu neesmu teikusi. Ja arī esmu pasacījusi ko tādu, kas, tavuprāt, tevi apvaino, tad tu… tad tu… Es taču tomēr… Man ir tiesības pateikt arī kaut ko nevajadzīgu … Hm . . . Es tev pielikšu pie algas. Ceru, ka turpmāk man ar tevi nekādu pārpratumu nebūs.

Stepans apgriezās un devās laukā.

—           Pag, pag! — Strelkova viņam uzsauca. — Es vēl visu neesmu pasacījusi. Zini ko, Stepan… Man ir jauns kučiera apģērbs. Ņem to un uzvelc, tavas drānas nekur neder. Tas apģērbs ir glīts. Fjodors tev to aiznesīs.

—    Klausos!

—          Kāda tev seja . . . Arvien vēl esi sabozies? Vai tiešām tik aizvainojoši? Rimsties, rimsties… Es taču neko . . . Pie manis tev būs laba dzīve … Ar visu būsi apmierināts. Nedusmojies … Tu taču nedusmojies?

—    Vai tad mēs drīkstam dusmoties?

Stepans atmeta ar roku, sāka mirkšķināt acis un pagriezās sāņus.

—    Stepan, kas tev notika?

—          Nekas… Vai tad mēs drīkstam dusmoties? Mēs dusmoties nedrīkstam . ..

Lielmāte piecēlās, tīšuprāt izlikās noraizējusies un piegāja pie Stepana.

—    Stepan, tu … tu raudi?

Lielmāte saņēma Stepanu aiz piedurknes.

—          Stepan, kas tev lēcies? Kas tev noticis? Jel saki beidzot! Kas tev pāri darījis?

Lielmātei acīs saskrēja asaras.

—    Nekas nav lēcies!

Stepans atmeta ar roku, vēl ašāk sāka mirkšķināt acis un skaļi ieraudājās.

—           Lielmāt! — viņš murmināja. — Es tevi mīlēšu… Darīšu visu, ko vien gribēsi! Esmu ar mieru! Tikai nedod viņiem, nolādētajiem, neko! Ne kapeikas, ne skaidas! Uz visu esmu ar mieru! Pārdošu dvēseli nelabajam, tikai nedod viņiem neko!

—    Kuriem viņiem?

—          Tēvam un brālim. Ne skaidas! Lai nosprāgst, nolādētie, aiz niknuma!

Lielmāte pasmīnēja, izslaucīja acis un sāka skaļi smieties.

—          Labi, — viņa sacīja. — Bet tagad ej! Tūlīt likšu, lai aiznes tev jauno apģērbu.

Stepans izgāja no ēdamistabas.

«Cik labi, ka viņš ir dumjš!» lielmāte domāja, lūkodāmās pakaļ Stepanam un tīksminādamās par viņa varen platajiem pleciem. «Atbrīvoja mani no nepatīkamās skaidrošanās … Pirmais ieminējās par «mīlestību» …»

Pievakarē, kad rietošā saule purpursarkanas iekrāsoja debesis un zeltainu vērta zemi, pa bezgalīgu stepes ceļu no ciema uz tālo apvārsni kā traki auļoja Strelkovas zirgi.. . Kariete lēkāja kā gumijas bumbiņa un nesaudzīgi plosīja pāri ceļmalai noliekušās smagās rudzu vārpas. Uz bukas sēdēja Stepans, nikni pātagoja zirgus un šķita, ka viņš gribētu tūkstoš gabalos saraut grožus. Viņš bija apģērbts ļoti gaumīgi. Skaidri redzams, ka Stepana tērpam patērēts daudz laika un naudas. Dārgs samts un koši sarkana drāna kā uzlieta viņa spēcīgajam augumam. Uz krūtīm spīdēja važiņa ar karekļiem. Zābaku krokotie stulmi nospodrināti un ieziesti ar visīstāko zābaksmēru. Kučiera cepure ar pāva spalvu, šķiet, tikko skāra viņa gaišos, cirtainos matus. Sejā trula padevība un tanī pašā laikā zvērīgs niknums, kuru dabūja izjust zirgi… Karietē, gauži vaļīgi atzvēlusies, zvilnēja lielmāte un ar kuplajām krūtīm dziļi ieelpoja spirgto gaisu. Vaigos rotājās veselīgs sārtums . .. Viņa juta, ka bauda dzīvi…

— Lieliski, Stjopa! Lieliski! — viņa šad tad iekliedzās. — Sadod viņiem! Uzšauj! Vēja ātrumā!

Ja zem riteņiem būtu akmeņi, tie sašķīstu dzirkstīs.. . Ciems attālinājās arvien vairāk un vairāk . . . Aiz apvāršņa izgaisa zemnieku mājas, pazuda muižas klētis .. . Drīz vairs nebija redzams arī baznīcas tornis .. . Beidzot ciems pārvērtās par dūmakainu strēli un nogrima tālē. Bet Stepans joprojām trieca zirgus. Gribējās aizjoņot tālāk no grēka, no kura viņš tik ļoti baidījās. Taču velti, grēks zvilnēja viņam aiz muguras, karietē. Stepanam neizdevās aizmukt. Tanī vakarā stepe un debess redzēja, ka viņš pārdeva savu dvēseli.

Apmēram pulksten vienpadsmitos zirgi drāzās atpakaļ. Piejūga zirgs kliboja, ilkšu zirgs bija putām klāts. Lielmāte, ar pusaizvērtām acīm iezvēlusies karietes sēdekļa stūrī, rāvās čokurā, apņēmusi ap pleciem apmetni. Lūpās vīdēja apmierināts smaids. Elpot tik viegli, mierīgi! Stepans brauca un domāja, ka viņš mirst. Galvā tukšums, apziņu sedza it kā migla, krūtīs kremta skumjas . ..

Katru dienu pievakarē Stepans izveda no staļļa atpūtušos zirgus. Viņš tos iejūdza karietē un brauca pie dārza vārtiņiem. Pa tiem iznāca laimē starojošā muižniece, iekāpa karietē, un sākās ellišķīgais brauciens. Aizņemta bija ik diena. Stepanam par nelaimi negadījās neviena lietaina novakare, kad viņš varētu nebraukt.

Pēc viena šāda brauciena Stepans, atgriezies no stenes, izgāja no pagalma un devās pastaigāties gar upes krastu. Apzinu, kā jau parasti, klāja migla, nebija nevienas domas, un sirdī sīvi sūrstēja smeldze. Nakts bija jauka, rāma. Tikko jaušamas smaržas vēdīja un maigi skāra Stepana seju. Viņš atcerējās sādžu, kas tumša rēgojās aiz upes turpat acu priekšā. Atcerējās tēva mājas, sakņu dārzu, savu zirgu, lāviņu, uz kuras bija gulējis blakus Marijai un juties tik laimīgs… Stepanam kļuva neciešami sāpīgi . . .

—    Stjopa! — viņš dzirdēja vārgu balsi.

Stepans paraudzījās atpakaļ. Tur nāca Marija. Viņa nule biia pārbridusi braslu un turēja rokā puszābakus.

—    Stjopa, kāpēc tu aizgāji?

Stepans truli paskatījās uz sievu un novērsās.

—    Stjopa mīļais, kam tu mani, bārenīti, esi pametis?

—    Liecies mierā!

—    Stjopa, labiņais, dievs taču tevi sodīs! Tevi sodīs! Piemeklēs tevi ar grūtu nāvi bez grēku nožēlošanas. Piemini manus vārdus! Vectēvs Trofims sapinās ar zaldāta sievu — atceries? — un kā nomira? Lai dievs nedod!

—    Ko tu uzmācies! Eh! . . .

Stepans paspēra divus soļus uz priekšu. Marija ar abi rokām satvēra viņa svārku atlokus.

—   Stepan, es taču esmu tava sieva! Tu nedrīksti mani tā pamest! Stjopa mīļais!

Marija sāka vaimanāt.

—    Labiņais! Būšu tev par kāju pameslu! Iesim mājās!

Stepans atvēzējās un iesita Marijai ar dūri, iesita tāpat vien, aiz bēdām. Sitiens ķēra tieši pa vēderu. Marija ievaidējās, sakampa vēderu un noslīga sēdus zemē.

— Ai! — viņa kunkstēja.

Stepans sāka mirkšķināt acis, iegāza pats sev ar dūri pa deniņiem un, atpakaļ nepaskatīdamies, gāja uz muižu.

Atnācis zirgu stallī, viņš atkrita uz sola, uzvilka spilvenu uz galvas un sāpīgi iekoda sev rokā.

Tobrīd lielmāte sēdēja guļamistabā un zīlēja: vai rītvakar būs labs laiks vai nebūs? Kārtis rādīja, ka laiks būšot labs.

III

Agrā rītā Rževeckis brauca mājup no ciemošanās pie kaimiņa. Saule vēl nebija lēkusi. Pulkstenis rādīja apmēram ceturto rīta stundu, ne vairāk. Rževeckim galva griezās riņķī. Viņš turēja grožus, un zods brīžiem noslīga uz krūtīm. Puse ceļa bija jābrauc cauri mežam.

«Kas tā par velna būšanu?» viņš domāja, tuvodamies muižai, kuras pārvaldnieks viņš bija. «Jānudien, kāds mežu cērt!»

No biezokņa skanēja cirvja klaudzieni un lūstošu zaru brakšķēšana. Rževeckis klausījās vēl uzmanīgāk, brīdi padomāja, izlamājās, ar pūlēm norausās no vieglās droškas un devās biezuklājā.

Semjons Zurkins sēdēja zemē un apdarināja stumbram zaļos zarus. Turpat blakus rēgojās trīs nocirsti alkšņi. Gabaliņu nostāk stāvēja ratos iejūgts zirgs un plūca zāli. Rževeckis ieraudzīja Semjonu. Vienā mirklī pārvaldniekam izgaisa gan skurbulis, gan snauda. Viņš nobālēja un pieskrēja pie Semjona.

—    Ko tu te dari? — Rževeckis kliedza.

—    Ko tu te dari? — noskanēja atbalss.

Taču Semjons neatbildēja ne vārda. Viņš aizsmēķēja pīpi un turpināja savu darāmo.

—    Nelieli, es prasu — ko tu dari?

—    Vai tad neredzi? Akls esi, vai?

—    Ko-o? Ko tu teici? Atkārto!

—    Teicu, lai vāķies prom!

—    Ko, ko?

—    Vāķies prom! Nedzisini muti. . .

Rževeckis pietvīka un paraustīja plecus.

—    Vai tu redz, kāds? Kā tu uzdrošinies?

—           Uzdrošinos, un tas ir viss. Kas tad tu tāds esi? Domā, ka man bail? Daudz ir tādu kā tu! Ja katram gribēsim pielabināties, tad vajadzēs daudz . ..

—    Kā tu drīksti mežu cirst? Vai tas tavs mežs?

—    Tavs arīdzan nava.

Rževeckis pacēla pletni un neiesita Semjonam tikai tāpēc, ka tas pamāja ar acīm uz cirvi.

—    Nelieti, vai zini, kam pieder šis mežs?

—           Zinu, kundziņ! Strelkovienes mežs, un ar Strelkovieni es runāšu. Viņai pieder mežs, un viņai arī atbildēšu. Bet kas tu tāds' esi? Sulainis! Ficiants! Tevi nemaz nepazīstu. Ej, kur nācis! Tūliņ pat!

Semjons izdauzīja pīpi uz cirvja pieta un dzēlīgi pasmīnēja.

Rževeckis skriešus aizskrēja uz drošku, uzsita zirgam ar grožiem un kā bulta šāvās uz ciemu. Tur sameklēja lieciniekus un kopā ar viņiem drāzās uz nozieguma vietu. Liecinieki ieraudzīja Semjonu vēl darinām koku. Tagad viss ritēja ātri. Ieradās arī stārasts, stārasta palīgs, rakstvedis, uradņiki. Uzrakstīja vairākus papīrus. Parakstījās Rževeckis, pavēlēja parakstīties arī Semjonam. Bet Semjons tikai smīnēja …

Pirms pusdienām Semjons ieradās pie lielmātes. Viņa jau zināja par neatjauto meža ciršanu. Semjons pat nepasveicināja muižnieci un tūlīt sāka klāstīt, ka nevarot vairs nekur glābties, ka polis kaujoties, ka viņš, Semjons, tikai trīs kociņus un tā tālāk .. .

—          Kā tu drīkstēji cita mežu cirst? — lielmāte aizsvilās.

—           Ar viņu tikai posts un bēdas, — Semjons ņurdēja, priecādamies par lielmātes nesavaldību un katrā ziņā vēlēdamies kaitēt polim. — Lamā mūs vienā lamāšanā! Vai tad tā drīkst? Un sizdams grib trāpīt tikai pa ģīmi! Tā lak nevar … Arī mēs esam cilvēki.

—          Kā tu drīksti cirst manu mežu, es tev jautāju. Nelietis!

—           Lielraāt, viņš jums ir samelojis! Es tiešām. . . cirtu . . . Atzīstos .. . Bet kāpēc viņš sit?

Lielmāte vairs nespēja apvaldīt savu muižnieces niknumu. Viņa aizmirsa, ka Semjons ir Stepana brālis, aizmirsa, ka ir smalki audzināta, aizmirsa itin visu un iecirta Semjonam pliķi.

—           Vācies tūlīt prom, lai es vairs neredzētu tavu zemnieka purnu! — viņa kliedza. — Arā! Tūliņ pat!

Semjons samulsa. Viņš nepavisam nebija gaidījis šādu traci.

—           Ardievu! — viņš teica un smagi nopūtās. — Neko darīt. Lai notiek!

Semjons vēl kaut ko purpināja un devās laukā. Pat cepuri aizmirsa uzlikt galvā, kad bija izgājis pagalmā.

Pēc pāris stundām pie lielmātes ieradās Maksims. Viņa seja bija izstiepusies gara jo gara, acis drūmas. Pēc ģīmja redzams, ka atnācis pateikt vai padarīt kādu bezkaunību.

—    Ko tu gribi? — lielmāte jautāja.

—           Sveiki! Es, lielmāt, vairāk tāpēc, lai kaut ko palūgtu. Baļķus vajadzētu, lielmāt! Stepanam gribu māju celt, bet nav koku. Jūs varētu atvēlēt arī dēļus.

—    Lūdzu, labprāt.

Maksima sejā uzplauka smaids.

—           Māja jābūvē, bet koku nava. Nejauka padarīšana! It kā būtu piesēdies kāpostus strēbt, bet kāpostu nava. He, he … Dēļus, jumta skaidas … Sjomka jums te sarunājis bezkaunības… Jūs, lielmātiņ, neņemiet pie sirds. Muļķis paliek muļķis. Dullums vēl galvā. Pats to nesajēdz. Tāds ir izaudzis. Tātad atvēlēsiet, lielmāt, braukt pēc baļķiem?

—    Brauc.

—           Tad nu pasakiet Fēliksam Adamičam. Lai dievs dod jums veselību! Tagad Stepanam būs sava māja.

—           Zurkin, bet es dārgi prasīšu! Pats zini, ka mežu nepārdodu, pašai vajadzīgs, un, ia pārdodu, tad dārgi.

Maksima ģīmis izstiepās pavisam garš.

—    Kā tad tā?

—          Tā nu tas ir. Pirmkārt, nauda jāsamaksā tūlīt, otrkārt. ..

—    Pirktu koku man nevajag.

—    Kā tad tu biji domājis?

—           Vai nu nezināms . . . Pati zināt. Kāda šajos laikos zemniekam var būt nauda? Daždien makā nav ne kapeikas.

—    Par velti kokus nedošu.

Maksims iežņaudza cepuri dūrē un sāka skatīties griestos.

—           Vai jūs to patiesi tā sakāt? — viņš uzprasīja, brīdi klusējis.

—    Patiesi saku. Vai vēl ko gribi teikt?

—           Kas man ko teikt? Kokus jūs man nedodat, kas man ar jums ko runāt? Ardievu! Bet velti gan esat tik skopa … Vēlāk pašai būs žēl… Man tas tīrais nieks, bet jums būs žēl… Vai Stepans zirgu stallī?

—    Nezinu.

Maksims zīmīgi palūkojās uz lielmāti, nokāsējās, paminstinājās un izgāja laukā. Aiz niknuma viņš trīcēja.

«Ak tad tāda tu esi blēdniece!» viņš domāja un devās uz stalli. Stepans tobrīd stallī sēdēja uz sola un tāpat sēdus laiski tīrīja blakus stāvošā zirga sānus. Maksims stallī neiegāja, apstājās pie durvīm.

—    Stepan! — viņš uzsauca.

Stepans neatbildēja, nepaskatījās uz tēvu. Zirgs parāvās sāņus.

—           Savāc savas mantiņas un nāc mājās! — Maksims teica.

—    Negribu iet.

—    Kā tu uzdrošinies man tā sacīt?

—    Uzdrošinos, ja jau saku.

—    Es pavēlu!

Stepans pielēca kājās un aizcirta staļļa durvis Maksimam gluži deguna galā.

Vakarā pie Stepana atskrēja no sādžas zēns un stāstīja, ka Maksims izdzinis Mariju no mājas un ka Marija nezinot, kur lai pārnakšņo.

—           Marja tagad sēž pie baznīcas un raud, — puika klāstīja, — visapkārt salasījušies ļaudis un tevi gāna.

Nākamajādienā agri no rīta, kad kungu namā visi vēl gulēja, Stepans uzģērba savas vecās drānas un devās uz sādžu. Zvanīja uz dievkalpojumu. Bija svētdienas rīts, gaišs, līksms: cilvēkiem vajadzētu tikai dzīvot un priecāties! Stepans pagāja garām baznīcai, stulbi paraudzījās uz zvanu torni un devās uz krogu. Diemžēl kroga durvis atver agrāk nekā baznīcas durvis. Kad Stepans iegāja krogā, pie letes jau kvernēja dzērāji.

—           Degvīnu! — Stepans uzsauca. Viņam ielēja mēriņā degvīnu. Stepans izdzēra, brīdi pasēdēja un izdzēra vēl. Viņš iereiba un pacienāja arī citus. Sākās trokšņaina plītēšana.

—           Vai lielu algu saņem no Strelkovienes? — Sidors jautāja.

—    Cik vajag, tik saņemu. Dzer, ēzeli!

—          Prātīga valoda. Stepan Maksimič, sveicināts svētkos! Svētku dienā! Bet ko tad jūs?

—    Arī es … Arī es dzeru …

—           Ļoti patīkami… Tas viss, patiesību sakot, ļoti patīkami un kārdinoši, Stepan Maksimič! Tā … Atļaujiet jums jautāt — vai kādus desmit rubļus saņemat?

—          Ha, ha! Vai tad lielkungs var izdzīvot ar desmit rubļiem? Ko tu mels? Viņam maksā veselu simtu!

Stepans paskatījās uz runātāju un ieraudzīja, ka tas ir viņa brālis Semjons, kas sēdēja kaktā uz sola un dzēra. Aiz Semjona rēgojās iereibušā psalmotāja Manafuilova ģīmis ar ārkārtīgi dzēlīgu smīnu.

—           Kungs, atļaujiet jums vaicāt, — ierunājās Semjons, noņemdams cepuri, — vai lielmātei labi zirgi? Jums patīkas?

Stepans klusēdams ielēja sev degvīnu un klusēdams izdzēra.

—          Jādomā, varen labi, — Semjons turpināja. — Tikai žēl, ka kučiera nava. Bez kučiera nav tas. ..

Manafuilovs piegāja pie Stepana un pagrozīja galvu.

—           Tu … Tu esi… cūka! — viņš sacīja. — Cūka! Kā tev nav bail no grēka? Pareizticīgie! Viņš nebīstas grēka! Bet kas stāv rakstīts svētajos rakstos?

—    Vāķies! Stulbenis!

—           Stulbenis… Toties tu esi gudrs. Kučieris, bet ne zirgu kučieris. He, he! … Viņa jums dod arī kapiju?

Stepans atvēzējās un iegāza ar pudeli pa Manafuilova lielo galvu. Tas sagrīļojās un turpināja:

—    Mīlestība! Kas tā par jušanu … Velns parāvis…

žēl, ka nevar apprecēties. Būtu lielkungs! Puiši, no viņa iznāktu maktīgs lielkungs! Bargs lielkungs, attīstīts!

Atskanēja dobji smiekli. Stepans pacēla roku un otrreiz iesita ar pudeli pa to pašu galvu. Manafuilovs sagrīļojās un šoreiz nogāzās zemē.

—    Ko tu te kaujies? — Semjons iekliedzās un devās virsū brālim. — Apprecies un kaujies tad! Puiši, kāpēc viņš kaujas? Kāpēc tu kaujies, es tev prasu.

Semjons piemiedza acis, sakampa Stepanu aiz svārku atlokiem un iesita viņam pa pakrūti. Manafuilovs piecēlās un vicināja garos pirkstus Stepanam acu priekšā.

—    Puiši! Izkaušanās! Jānudien, izkaušanās! Sadod!

Krogs sāka dunēt. Valodu čalas sajaucās ar zvaigāšanu.

Pie kroga drūzmējās ļaudis. Stepans satvēra Manafuilovu aiz apkakles un meta laukā pa durvīm. Psalmotājs iespiedzās un kūleņu kūleņiem noripoja pa lieveņa kāpnēm. Smiekli dārdēja vēl skaļāk. Krogs piegruva stāvgrūdām ļaužu pilns. Sidors iemaisījās citu darīšanās un, pats nezinādams, kādēļ, iesita Stepanam pa muguru. Tas sakampa Semjonu aiz pleca un grūda ārā pa durvīm. Semjons atsitās ar galvu pret stenderi, aši notenterēja pa kāpnītēm un ar mitru ģīmi iekrita ceļa putekļos. Pie viņa piedrāzās brālis un sāka dancot uz Semjona vēdera. Viņš dancoja nikni, ar baudu, augstu palēkdamies. Lēkāja ilgi…

Sāka zvanīt lūgsnai «Paliesi pienākas». Stepans paskatījās visapkārt. Rēgojās smejoši purni: cits par citu vairāk ieskurbis un līksmāks. Ļoli daudz purnu! Semjons piecēlās izpluinīts, asinīm noplūdis, ar sažņaugtām dūrēm, ar zvērīgu ģīmi. Manafuilovs gulēja smiltīs un raudāja. Putekļu pilnas acis. Tuvumā un visapkārt velns viņu zina kas!

Stepans sarāvās, nobālēja un drāzās projām kā prātā jucis. Daži dzinās viņam pakaļ.

—   Ķeriet! Ķeriet! — viņi kliedza. — Turiet! Nosita cilvēku!

Stepanu pārņēma šausmas. Likās — ja viņu panāks — katrā ziņā nogalinās. Viņš skrēja vēl ātrāk.

—    Ķeriet! Turiet!

Pats lāgā neatskārzdams, Stepans aizskrēja līdz tēva mājai. Lielie vārti vaļā līdz kājai, abas puses šūpojās vējā . .. Viņš iedrāzās pagalmā.

Uz skaidu kaudzes dažus soļus no vārtiem sēdēja viņa Marija. Parāvusi sev apakšā kājas un izstiepusi uz priekšu nevarīgās rokas, viņa stingi lūkojās zemē. Ieraugot Mariju, satrauktajās un apskurbušajās Stepana smadzenēs pēkšņi pazibēja gaiša doma . ..

Bēgt projām no šejienes, bēgt kopā ar šo nāves bālo, nomākto, karsti mīļoto sievieti. Bēgt tālāk no šiem necilvēkiem, piemēram, uz Kubaņu . . . Cik jauka esot Kubaņa! Ja ticēt krusttēva Pjotra vēstulēm, cik brīnišķa vaļa Kubaņas stepēs! Arī dzīve tur brīvāka, arī vasara garāka, arī cilvēki drosmīgāki . . . Sākumā viņi, Stepans un Marija, strādās par kalpiem, pēc tam iemantos savu zemes stūrīti. Tur viņiem blakus nebūs ne plikpaurainā Maksima ar čigāna acīm, ne vīzīgi smīnošā un piedzērušā Semjona . . .

Tā domādams, Stepans piegāja pie Marijas un apstājās . . . Galva reiba no dzēruma, acīs riņķoja raibi plankumi, viss augums sāpēja . .. Viņš tikko turējās kājās . . .

—    Uz Kubaņu … tagadītēs … — viņš muldēja, juzdams, ka drīz vairs nespēs pateikt ne vārda. Uz Kubaņu .. . Pie tēvoča Pjotra .. . Vai saproties? Pie tā, kurš vēstules rakstīja …

Taču iznāca pavisam citādi! Pie velna aizgāja visa Kubaņa. .. Marija pacēla lūdzošās acis uz Stepana bālo, dzērumā uzblīdušo seju, ko līdz pusei sedza sen nesukātie mati, un piecēlās .. . Marijas lūpas trīcēja …

—    Tas esi tu, burlaka? — viņa sāka vaimanāt. — Tu? Mūli laikam krogā sašķaidījuši? Nolādētais! Spīdzinātājs! Kaut tev, nelietam, viņā saulē būtu tāpat kā tagad man, pēdējo asins lāsi esi izsūcis! Nobendējis esi mani, bārenīti!

—    Muti ciet!

—    Zvēri! Kristīgas dvēseles jums nav žēl! Burlakas, nomocījuši mani… Stjopa, slepkava tu esi! Dievmāte tevi sodīs! Pag, pag! Secen tev tas neies! Vai domā, ka es viena pati mokos? Ne prātā nenāk . . . Pamocīsies arī tu …

Stepans saka bieži bieži mirkšķināt acis un sagrīļojās.

—    Klusē! Dieva dēļ, klusē!

—    Žūpa! Zinu, par kādu naudu tu esi piedzēries .. . Zinu, nelieli! No laimes tu dzer? Skaidrs, ka priecīgs prāts.

—    Nerunā! Mīļā Maša! Nu …

—    Kālab nāci? Kā tev vajaga? Palielīties gribi? Bez visas tavas lielīšanās zinām . .. Visi ļaudis zina . . . Kazi, augu dienu tevis dēļ mani biksta, nolādētais . ..

Stepans piecirta kāju, patenterēja un, acīm zaigojot, pagrūda ar elkoni Mariju.

—    Muti ciet, kad tev saka! Nerauj sirdi laukā no krūtīm!

—    Runāšu, runāšu! Un tu kausies? Labi… Sit… Sit bārenīti. Beigas tik un tā . . . Kādu mīļumu es lai gaidu? Sit tik, sit! Burlaka, nogalē pavisam! Kam esmu tev vajadzīga? Tev pašam sava lielmāte . . . Bagāta . . . Smuka … Es esmu prastu ļaužu, viņa muižniece … Bende, kāpēc tu mani nesit?

Stepans atvēzējās un spēcīgi ar dūri iegāza pa dusmu izķēmoto Marijas seju. Dzērāja sitiens trāpīja pa deniņiem. Marija sagrīļojās un bez skaņas noslīga zemē. Tobrīd, kad viņa krita, Stepans vēlreiz iegāza viņai, šoreiz pa krūtīm.

Vīrs pieliecās pie siltā, bet jau mirušā sievas auguma, paskatījās ar duļķainām acīm uz viņas daudz cietušo seju un, neko neapjēgdams, apsēdās zemē pie līķa.

Saule jau bija pakāpusies virs māju jumtiem un saka kveldināt. Vējš dvesa svelmi. Tveikainais gaiss nomācošu skumiu pārpilns, un pamazām visapkārt Stepanam un Marijai blīvā pūlī sanāca sādžinieki . .. Redzēja, saprata, ka šeit notikusi slepkavība, bet negribēja savām acīm ticēt. SteDans pārlaida duļķainu skatienu *pār pūli, grieza zobus un purpināja kaut ko nesakarīgu. Nevienam nebija dūšas Stepanu siet ciet. Semjons un Manafuilovs stāvēja ļaužu barā un spiedās viens pie otra.

—    Kāpēc Stepans viņu nositis? — viņi jautāja, bāli kā nāve.

Māte tekalēja apkārt un vaimanāja.

Par notikušo paziņoja lielmātei. Viņa elpu vien ievilka, paķēra ožamā spirta pudelīti, bet ģībt nenoģība.

— Drausmīgi ļaudis! — viņa čukstēja. — Tie nu gan ir cilvēki! Nelieši! Pagaidiet vien! Es viņiem parādīšu! Tagad viņi redzēs manu īsto dabu!

Strelkovu mierināt ieradās Rževeckis. Viņš nomierināja lielmāti un atkal stājās savā vecajā amatā, ko kaprīzā muižniece bija atņēmusi viņam un piešķīrusi Stepanam. Amatiņš bija ienesīgs, tīkams un Rževeckim gauži piemērots. Desmit reizes gadā viņu padzina no šā amata, un desmit reizes maksāja izlīgšanas naudu. Maksāja diezgan daudz.

DZĪVA PRECE

Veltīts F. F. Popudoglo

1

Grohoļskis apkampa Lizu, skūpstīja viņas pirkstiņus ar apgrauztajiem, sārtenajiem nagiem citu pēc cita un nosēdināja Līzu uz kušetes, kas bija apvilkta ar lētu samtu. Līza pārcēla kāju pār kāju, aizlika rokas aiz pakauša un atgūlās.

Grohoļskis apsēdās blakus uz krēsla un pieliecās pie Līzas. Viņš neatlaidīgi raudzījās uz savu draudzeni.

Cik jauka viņam tā likās rietošās saules staru mirdzumā!

Zeltainā rietošās saules ripa, purpurkrāsas plīvura aizsegta, itin visa bija redzama caur logu.

Visu viesistabu, arī Līzu, tā apstaroja ar spilgtu, mierīgu gaismu un uz brītiņu apzeltīja.

Grohoļskis tīksminājās, nespēja novērst acis. Līza nebija diezin kāda skaistule. Tiesa, viņas mazā kaķenītes seja ar brūnām acīm un uzrautu deguntiņu bija svaiga un pat pikanta, plānie mali melni kā kvēpi un cirtaini, sīkais augums graciozs, rosīgs un harmonisks kā elektriskā zuša ķermenis, bet vispār. . . Vispār mana gaume te nav svarīga. Sieviešu izlutinātais Grohoļskis, kas savā mūžā mīlējis un atsalis simtiem reižu, atzina, ka viņa esot skaistule. Viņš šo sievieti mīlēja, un akla mīlestība visur saskata ideālu daiļumu.

— Paklausies, — Grohoļskis teica, raudzīdamies Līzai tieši acīs. — Labulīt, atnācu apspriesties ar tevi. Mīlestība necieš neko nenoteiktu, bezveidīgu . . . Nenoteiktas attiecības, tas, zini… Līza, vakar es tev sacīju… Šodien centīsimies galīgi atrisināt vakar ierosināto jautajumu. Pulēsimies atrisinat kopīgi… Ko darīt?

Līza nožāvājās un, stipri saviebusies, atbrīvoja aiz pakauša aizlikto labo roku.

—    Ko darīt? — viņa tikko dzirdami atkārtoja Grohojska jautājumu.

—    Nu jā, ko darīt? — Izšķir nu, gudrā galviņa . .. Es tevi mīlu, un mīlošs cilvēks negrib ne ar vienu dalīties. Viņš ir vairāk nekā egoists. Nespēju būt tava vīra pušelnieks. Domās saplosu vinu gabalu gabalos, kad iztēlojos, ka arī viņš tevi mīl. Otrkārt, tu mīli mani .. . Mīlestībai ir viens nepieciešams nosacījums — pilnīga brīvība . . . Bet vai tu esi brīva? Vai tad tevi nekremt doma, ka tavu sirdi vienmēr nomāc šis cilvēks? Cilvēks, ko tu nemīli, varbūt, un tas ir pilnīgi dabiski, nīsti . . . Tas, otrkārt… Bet. treškārt.'.. Kas tad bija treškārt? Ak, lūk. kas . . . Mēs vinu krāpjam, un tas . . . nav godīgi. . . Līza, vispirms jābūt patiesībai. Nost ar meliem!

—    Bet ko lai darām?

—    Tu pati nojaut… Es atzīstu, ka noteikti jāpastāsta viņam par mūsu sakaru un viņš jāatstāj, mums jādzīvo kā brīviem ļaudīm. Kā viens, tā otrs jāizdara pēc iespējas drīzāk . .. Piemēram, kaut šovakar tu . . . viņam visu pateiksi… Tas ir jāizbeidz . . . Vai tad tev nav apnicis zagšus mīlēt?

—   Jāpastāsta? Vaņam?

—    Jā, jā!

—   Tas nav iespējams! Mišel, jau vakar tev sacīju, ka tas nav iespējams!

—    Kāpēc tad nav?

—    Viņš apvainosies, sāks kliegt, sapādās visvisādas nepatikšanas . . . Vai tad tu nezini, kāds viņš ir? Lai dievs pasarga! Nevajag neko stāstīt! Ko vēl tu neizdomāsi!

Grohoļskis pārvilka ar plaukstu pār pieri un nopūtās.

—    Jā, — viņš teica. — Viņš ne tikai apvainosies . . . Es taču nolaupu Ivanam Petrovičam viņa laimi. Vai viņš tevi mīl?

—    Mīl. Ļoti mīl.

—   Tā nu gan ir ķeza! Nevar zināt, no kura gala sākt. Noslēpt viņam — tas ir zemiski, stāstīt viņam — tas ir tikpat kā nogalināt. . . Velns viņu sazin! Ko lai nu iesākam?

Grohoļskis iegrima domās. Bālā seja sadrūma.

—   Rīkosimies tāpat kā līdz šim, — Līza teica. — Lai uzzina pats, ja vēlas uzzināt.

—   Bet tas taču … tas taču grēks un . .. Galu galā tu esi mana, un nevienam nav tiesību domāt, ka piederi nevis man, bet kādam citam! Tu esi mana! Nevienam tevi neatdošu! . . . Man viņa žēl, dievs ir mans liecinieks, Līza, cik ļoti man viņa žēl! Viņu ieraugot, sirds smeldz! Bet. . . bet ko lai darām galu galā? Tu taču viņu nemīli? Kāpēc tev vēl ilgāk mocīties ar viņu? Vajag pateikt! Pastāstīsim viņam, un nāc dzīvo pie manis. Tu esi mana un nevis viņa sieva. Lai viņš dzīvo, kā pats zina. Kaut kā pārcietīs savas bēdas .. . Ne jau viņš pirmais, ne pēdējais.. . Vai gribi bēgt projām? Nu? Saki drīzāk! Gribi aizbēgt?

Līza piecēlās un jautājoši paskatījās uz Grohoļski.

—    Aizbēgt?

—   Nu jā. .. Uz manu muižu… Pēc tam uz Krimu .. . Paziņosim viņam vēlāk ar vēstuli. . . Šonakt vari aizbēgt. Vilciens pusdivos. Nu? Vai piekriti?

Līza laiski pakasīja pieri un iegrima domās.

—    Lai notiek, — viņa sacīja un . . . sāka raudāt.

Uz vaigiem izsitās sarkani plankumiņi, ačeles piepampa, un pa kaķenītes seju ritēja asaras. ..

—   Kāpēc? — Grohoļskis uztraucās. — Līza! Rimsties! Nu? Kādēļ raudi? Esi gan tu! Nu kāpēc? Labiņā! Saulīte mana!

Līza sniedza Grohoļskim pretim rokas un aplika tās viņam ap kaklu. Bija dzirdama šņukstēšana.

—   Man viņa žēl, — Līza murmināja. — Cik ļoti man viņa žēl!

—    Kura?

—    Va … Vaņas žēl.

—   Vai tad man nav žēl? Bet ko lai darām? Mēs viņam sagādāsim ciešanas . . . Viņam sāpēs sirds, viņš mūs lādēs. . . Taču neesam vainīgi, ka viens otru mīlam?

To pateicis, Grohoļskis atlēca no Līzas gluži kā dzelts un atslīga atzveltnes krēslā. Līza žigli palaida vaļā viņa kaklu un vienā mirklī jau sēdēja uz kušetes.

Abi bija briesmīgi piesarkuši, nodūra acis un sāka krekšķināt.

Viesistabā ienāca gadus trīsdesmit vecs, plecīgs, slaids vīrietis ierēdņa vicmundierī. Viņš ienāca gluži nemanot. Tikai krēsls, kura stūri viņš skāra un kuru viņš nejauši pagrūda pie durvīm, mīlniekiem deva signālu — kāds ir ienācis — un lika tiem paraudzīties atpakaļ. Tas bija Līzas vīrs.

Taču viņi palūkojās atpakaļ pārāk vēlu. Vīrs redzēja, ka Grohoļskis apkampis Līzas vidukli, redzēja, ka Līza apskāvusi Grohoļska balto, aristokrātisko kaklu.

«Viņš redzēja!» vienā un tanī pašā mirklī domāja Līza un Grohoļskis, cenzdamies kaut kur tālāk noslēpt savas rokas, kuras bija kļuvušas tik smagas, un novērst apjukušo acu skatienu . . .

Vīrs bija pavisam apstulbis, un viņa sārtenā seja nobālēja.

Mokošs, dīvains klusums, kas sirdī radīja sašutumu, ilga labu brīdi. Cik garš bija šis brīdis! Grohoļskis to atceras vēl līdz šim.

Pirmais paspēra soli un pārtrauca klusumu vīrs. Viņš devās pie Grohoļska un, savilcis sejā bezjēdzīgu, smaidam līdzīgu grimasi, sniedza roku. Grohoļskis vieglītēm paspieda mīksto, sasvīdušo roku un sarāvās no galvas līdz kājām, it kā būtu sažņaudzis delnā aukstu vardi.

—    Labdien! — viņš nomurmināja.

—    Kā ar veselību? — vīrs aizsmacis čukstēja un apsēdās iepretim Grohoļskim, sakārtodams mugurpusē apkakli…

Atkal iestājās nomācošs klusums … Taču šī klusēšana nebija vairs tik muļķīga . . . Pirmā lēkme, visgrūtākā un nejēdzīgākā, bija beigusies.

Tagad vienam no viņiem diviem vajadzēja aizbildināties, ka jāiet pēc sērkociņiem vai pēc kāda cita nieka. Abiem ļoti gribējās likt projām. Viņi sēdēja un, neskatīdamies viens uz otru, plucināja bārdiņu, meklēja satrauktajās domās izeju no drausmīgi neērtā stāvokļa. Abi vīrieši bija sasvīduši. Abi ārkārtīgi cieta, un abus kveldināja naids. Gribējās sakampt vienam otru, bet… kā sākt un kam pirmajam sākt? Kaut vismaz viņa izietu ārā!

—   Vakar redzēju jūs muižnieku biedrībā, — murmināja Bugrovs (tāds bija vīra uzvārds).

—    Es tur biju . . . biju .. . Vai jūs dejojāt?

—    Hm … jā. Ar to . . . Ar jaunāko Ļukocku . . . Smagi dejo… Neciešami dejo. Bet tērzē lieliski. (Klusumbrīdis.) Tērzē bez apstājas.

—    Jā… bija garlaicīgi. Arī es jūs redzēju . . .

Grohoļskis neviļus palūkojās uz Bugrovu . .. Viņa skatiens sastapās ar pieviltā vīra klaiņājošo skatienu, un viņš vairs neizturēja. Grohoļskis strauji piecēlās, aši satvēra Bugrova roku, paspieda to, paķēra platmali un devās uz durvīm, juzdams, ka uz viņu skatās. Grohoļskim šķita, ka uz viņa muguru raugās tūkstoš acu. Tāda pali sajūta ir izsvilptam aktierim, kad tas atstāj skatuvi, to pašu izjūt arī smalks blēdis, kuram sadots pa skaustu un kuru izvada laukā policija.

Tiklīdz apklusa Grohoļska soļi un nočīkstēja priekšnama durvis, Bugrovs pielēca kājās un, pagājies dažas reizes pa viesistabu, devās pie sievas. Kaķenītes ģīmītis sarāvās, viņa bieži bieži mirkšķināja acis, it kā gaidīdama, ka tūlīt sekos knipja sitiens. Vīrs piegāja pie sievas, uzkāpa viņai uz kleitas malas, ar saviem ceļgaliem skardams viņas ceļgalus, vīra seja saviebās dusmās, kļuva vēl bālāka, viņš kratīja rokas, galvu un plecus.

—    Ja tu, padauza, — viņš teica dobjā, gandrīz raudulīgā balsī, — vēl kaut reizi ļausi viņam šeit ienākt, es tevi . . . Ne soļa vairs manā mājā! Nositīšu! Vai saproti? A-a-a … Kuce! Tu trīci? Cik r-rie … bīgi!

Bugrovs sakampa sievu aiz elkoņa, parāva un kā gumijas bumbu aizsvieda pie loga.

—    Maita! Palaistuve! Kauna tev nav!

Viņa aizšāvās uz logu, tikko skardama kājām grīdu, un pieķērās ar rokām pie aizkariem.

—   Muti ciet! — uzbļāva laulātais draugs, piegāja pie sievas un, acīm zaigojot, piecirta kāju.

Viņa klusēja. Raudzījās griestos, šņukstēja, seja izskatījās kā skuķēnam, kas nožēlo grēkus un kam draud pēriens.

—    Ak tad tu tā? Ar to švītu? Jauka sieva! Bet pie altāra? Kura tā bija? Varen krietna sieva un māte! Nerunā!

Viņš iesita tai pa glīto, glezno plecu.

—     Muti ciet! Draņķe! Sadošu tev vēl vairāk! Ja tas blēdis uzdrošināsies vēl kaut vai reizi šeit rādīties, ja es tevi vēl vienu reizi . . . (paklausies!!) redzēšu kopā ar to riebekli, tad … žēlastību nelūdz! Uz Sibīriju iešu, bet nositīšu! Arī viņu! Tas man tīrais nieks! Vācies! Lai es tevi vairs neredzētu!

Bugrovs noslaucīja ar piedurkni acis, pieri, sāka staigāt pa viesistabu, Līza šņukstēja aizvien skajāk un skaļāk, pleci un strupais deguntiņš raustījās, un viņa vērīgi lūkojās aizkaru mežģinēs.

—    Izlaidusies! — laulātais draugs iekliedzās. —Stulbenei galva pilna muļķību! Tikai niķi! Es, Lizavet, neesmu … ar pliku roku ņemams! Man te nav nekāda iebraucamā vieta! Man tā nepatīk! Ja gribi nodoties cūcībām .. . vāķies prom! Manā mājā tev nav vietas! Vācies, ja tā … Ja esi kļuvusi par laulātu draudzeni, tacl aizmirsti, izmet no savas dulnās galviņas švītus! Tikai muļķības! Citreiz lai tas vairs nenotiktu! Paplet tik man muti! Vīru tev būs mīlēt! Vīram esi pielaulāta, vīrs arī jāmīl! Tā tās lietiņas! Ar vienu vien nepietiek? Bet tagad tipini prom . . . Spī-īdzinātāji!

Bugrovs brīdi klusēja un uzkliedza:

—    Ej, kad tev saka! Vācies uz bērnistabu! Nebrēc! Pati vainīga un vēl brēc! Vai tu redz! Pērngad uzkāries kaklā Pctjam Točkovam, tagad, kungs, piedod man grēkus, uzkārusies kaklā tam sātanam … Tfu! Būtu laiks saprast, kas tu esi. Sieva! Māte! Pērngad iznāca nepatikšanas, tagad būs atkal nepatikšanas . . . Tfu!

Bugrovs skaļi nopūtās, un istabā paplūda heresa dvaka . . . Viņš bija pārnācis no pusdienām mazliet iereibis . ..

—         Savus pienākumus nezini? Nezini! . . . Mācīt jūs vajag! Neesat vēl pārmācītas! Jūsu mammas bijušas vazaņķes un jūs arī. .. Brēc vien! Jā, jā! Brēc!

Bugrovs piegāja pie sievas un izņēma viņai no rokām aizkara malu.

—    Nestāvi pie loga! . . . Ļaudis redz, ka tu bimbā . .. Otrreiz lai tas vairs nenotiktu! Vispirms apkampjas, pēc tam pārējais . . . Iekritīsi. Vai man kāds prieks ar ragiem staigāt? Uzliksi man ragus, ja ar viņiem — ar tiem pļēguriem ielaidīsies . . . Tagad pietiks . .. Citreiz … tā vairs nedari… Es taču . . . Līza … Rimsties nu…

Bugrovs nopūtās, un Līzai uzšalca heresa smaka.

—    Tu esi jauniņa, muļķīte, neko nesaproti… Es nekad nemēdzu būt mājās . . . Viņi to izmanto. Jābūt gudrai, saprātīgai! Piešmauks! To es neizcietīšu … Tad man ir āmen . .. Gals klāt! Tad kaut liecies zārkā. Neuzticību pamanījis, es . . . es, draudzenīt, varu izdarīt diezin ko. Varu piekaut līdz nāvei un . . . padzīšu. Ej tad pie saviem švilpastēm.

Bugrovs ar lielo, tuklo plaukstu (horribile dietu!) noslaucīja neuzticīgās Līzas slapjo, saraudāto seju. Viņš izturējās pret divdesmit gadu veco sievu kā pret bērnu.

—    Būs jau labi… Es tev piedodu, bet citreiz lai tas vairs nenotiktu . . . lai dievs pasarga. Piecas reizes piedodu, bet sesto reizi nepiedošu. Dieva vārds. Tādus niķus un stiķus pat vīriešu kārtas radījumiem dievs nepiedod.

Bugrovs pieliecās un ar taukainām lūpām sniedzās pie Līzas galviņas.

Taču no bučas nekas neiznāca …

Priekšnamā, ēdamistabā, zālē un viesistabā noblīkšķēja durvis, un viesistabā kā viesulis iedrāzās Grohoļskis. Viņš bija bāls un trīcēja. Strauji cilāja rokas, žņaudzīja savu dārgo platmali. Svārki kuļājās kā uz drēbju pakaramā. Šķita, it kā viņu kratītu visnegantākais drudzis. Bugrovs, viņu ieraudzījis, pagājās nost no sievas un sāka lūkoties pa otru logu. Grohoļskis pieskrēja pie viņa, rokas vicinādams, smagi elpodams, un, ne uz vienu neskatīdamies, ierunājās trīcošā balsī:

—    Ivan Petrovič! Nespēlēsim vairs kumēdiņus!

Diezgan esam viens otru krāpuši! Diezgan! Es vairs to nespēju! Dariet, ko gribat, bet es vairs nespēju. Galu galā tas ir pretīgi un zemiski! Neciešami! Jel saprotiet, neciešami!

Grohoļskim trūka elpas, likās, viņš aizrīsies.

—    Neesmu paradis tā darīt. Arī jūs esat godīgs cilvēks. Es viņu mīlu! Mīlu vairāk par visu! Jūs to esat manījis un . . . Mans pienākums jums to pasacīt!

«Ko lai viņam atbildu?» Ivans Petrovičs domāja.

—    Šāds stāvoklis jāizbeidz. Šī komēdija tik ilgi nedrīkst turpināties. Jārod kaut kāds atrisinājums.

Grohoļskis dziļi dziļi ievilka elpu un turpināja:

—    Bez viņas es nespēju dzīvot. Viņa tāpat. Jūs esat izglītots cilvēks, jūs sapratīsiet, ka šādos apstākļos jūsu ģimenes dzīve nav iespējama. Šī sieviete vairs nepieder jums. Jā, jā .. . Vārdu sakot, lūdzu, apsveriet visu to iecietīgi … no humānisma viedokļa. Ivan Petrovič! Jel saprotiet beidzot, ka es viņu mīlu, mīlu vairāk nekā sevi, mīlu par visu vairāk un šai mīlestībai pretoties nespēju!

—    Bet viņa? — Bugrovs jautāja drūmi, mazliet zobgalīgi.

—    Paprasiet viņai! Nu, paprasiet viņai! Dzīvot kopā ar nemīlamu cilvēku, dzīvot kopā ar jums, ja viņa mīl citu, tās taču ir . .. tās taču ir nemitīgas ciešanas!

—    Bet viņa? — šoreiz jau bez jebkādas zobgalības vaicāja Bugrovs.

—    Viņa . . . viņa mani mīl! Mēs mīlam viens otru . . . Ivan Petrovič! Nogaliniet mūs, niciniet, vajājiet, dariet, ko gribat… bet mēs vairs nespējam to slēpt no jums! Abi esam šeit! Spriediet mums bargu sodu, kā jau cilvēks, kam mēs … kam liktenis laupījis laimi!

Bugrovs nosarka gluži kā pārvārīts vēzis un ar vienu aci pašķielēja uz Līzu. Viņš bieži bieži sāka mirkšķināt acis. Pirksti, lūpas, plakstiņi trīcēja. Nabaga Bugrovs! Raudošās Līzas acis pauda, ka Grohoļskim taisnība, ka stāvoklis nopietns . . .

—    Neko darīt, — Bugrovs murmināja. — Ja jau jūs … Tagadējos laikos … Jūs visu tā …

—    Dieva vārds, — smalkā tenorā iespiedzās Grohoļskis, — mēs jūs saprotam! Vai tad mums nav saprašanas, nav jūtu? Zinu, cik lielas ciešanas esmu jums sagādājis. Dievs ir mans liecinieks! Taču esiet iecietīgs! Es jūs lūgtin lūdzu! Mēs neesam vainīgi! Mīlestība nav nekāds noziegums. Nekāda vara nespēj tai pretoties… Ivan Petrovič, atsakieties manā labā no Līzas! Lai viņa brauc man līdzi! Ņemiet no manis, ko vien vēlaties par savām mokām, ņemiet manu dzīvību, bet atdodiet man Līzu! Esmu gatavs uz visu . . . Pasakiet, kā vismaz daļēji varu viņu jums aizstāt? Šīs zaudētās laimes vietā varu jums dot citu laimi. Varu, Ivan Petrovič! Esmu ar mieru uz visu! Tas būtu zemiski, ja es nedotu jums kādu gandarījumu.. . Šobrīd es saprotu jūs.

Bugrovs atmeta ar roku, it kā sacīdams: «Dieva dēļ, ejiet projām!» Viņa acis aizmigloja nodevīgs valgums . . . Tūlīt redzēs, ka viņš ir raudulis.

—    Ivan Petrovič, es jūs saprotu! Došu jums citu laimi, ko vēl neesat izbaudījis. Ko vēlaties? Esmu bagāts, esmu ietekmīga vīra dēls . .. Gribat? Nu, cik jūs gribat?

Bugrovam pēkšņi sāka straujāk pukstēt sirds… Viņš abām rokām satvēra loga aizkarus.

—    Vai gribat. . . piecdesmit tūkstošus? Ivan Petrovič, ļoti lūdzu … Tā nav piekukuļošana, tā nav pirkšana . . . Gribu tikai ar šādu upuri kaut nedaudz aizstāt jūsu bezgala lielo zaudējumu .. . Vai vēlaties simt tūkstošus? Esmu ar mieru! Vai simt tūkstošus gribat?

Ak dievs! Divi milzīgi veseri klauvēja pa nelaimīgā Ivana Petroviča aprasojušiem deniņiem . . . Ausīs, šķiet, džinkstēja krievu trijjūga pulkstentiņi un zvārguļi.. .

—    Pieņemiet no manis šo upuri! — turpināja Grohoļskis. — Lūgtin lūdzu jūs! Jūs atvieglosiet manu sirdsapziņu. Lūdzu jūs!

Ak dievs! Garām logam, pa kuru lūkojās Bugrova valgās acis, pa ielu, kas mazliet saslapusi no maija lietutiņa šaltīm, aizripoja smalka četrvietīga kariete. Nevaldāmo, straujo sugas zirgu spalva laistīt laistījās. Karietē sēdēja vīrieši ar salmu cepurēm galvā, ar apmierinātām sejām, ar gariem makšķeru kātiem, ar ķeselēm rokās . . . Ģimnāzistam galvā balta formas cepure, starp ceļiem bise. Viņi brauca uz vasarnīcu makšķerēt, medīt, dzert svaigā gaisā tēju. Brauca uz jauko novadu, kur sendienās pa laukiem, mežiem un upes krastiem basām kājām skraidelēja saulē iedegušais, tūkstoškārt laimīgais lauku diakona Bugrova puisēns. Cik velnišķīgi valdzinošs ir šāds maijs! Cik laimīgi tie, kas, novilkuši savus smagos vicmundierus, var iesēsties karietē un steigties uz laukiem, kur klaigā paipalas un smaržo nule pļauts siens. Bugrova sirds sažņaudzās no tīksmām, spirgta dzestruma pārpilnām jūtām . . . Simt tūkstoši! Reizē ar šo karieti Bugrova iztēlē aizlidoja tālē visi viņa senlolotie sapņi, ar kuriem viņam tikās sevi iepriecināt savā ierēdņa dzīvītē, sēžot guberņas valdē vai savā nožēlojamajā darba istabiņā .. . Dziļa, zivīm bagāta upe, plašs dārzs ar šaurām alejām, mazām strūklakām, ēnainiem stūrīšiem, puķēm, lapenēm, grezna vasarnīca ar verandām un tornīti, ar Eola arfu un sudraba pulkstentiņiem .. . (Par to, ka tāda Eola arfa vispār ir, viņš bija lasījis vācu romānos.) Debess bez neviena mākonīša, gaiši zila; gaiss dzidrs, tīrs, piesātināts smaržām, kuras uzvanda atmiņā viņa pusbadā, basām kājām aizvadīto nožēlojamo bērnību . . . Pulksten piecos varētu celties, deviņos — likties gulēt; dienā makšķerēt, iet medībās, tērzēt ar zemniekiem .. . Jauki!

—   Ivan Petrovič! Nemokiet mani! Vai gribat simt tūkstošus?

—    Hm . .. Pusotra simta tūkstošu! — Bugrovs gluži kā aizsmacis bullis nodīca dobjā balsī.. . Nodīca, pieliecās, kaunēdamies savu vārdu un gaidīdams atbildi…

—    Lai notiek! — Grohoļskis atbildēja. — Esmu ar mieru! Paldies, Ivan Petrovič… Es tūlīt. . . Ilgi jums nebūs jāgaida …

Grohoļskis palēcās, uzlika galvā platmali un, kāpdamies atpakaļ, izsteidzās no viesistabas.

Bugrovs vēl ciešāk satvēra loga aizkarus… Viņu smacēja kauns … Sirdi nomāca zemiskas, nejaukas jūtas, bet toties cik skaistas, rožainas cerības sāka riņķot viņa smadzenēs, kurās guldzieniem pulsēja asinis. Viņš tagad ir bagāts!

Līza neko nesaprata, baidījās, ka tikai vīrs nepienāktu pie viņas loga, nepagrūstu viņu sāņus, trīcēdama no galvas līdz kājām, viņa izšmauca pa pievērtajām durvīm. Iegāja bērnistabā, atslīga aukles gultā un sarāvās čokurā. Līzu kratīja drudzis.

Bugrovs palika viesistabā viens pats. Viņam trūka elpas, un viņš attaisīja logu. Cik spirgts gaiss uzdvesa sejai un kaklam! Tādu gaisu jauki elpot, ērti zvilnot karietes mīkstajos spilvenos . . . Tur, tālu aiz pilsētas pie sādžām un vasarnīcām, gaiss ir vēl labāks . . . Bugrovs pat pasmaidīja, ilgodamies pēc gaisa, kas viņu ieskaus, kad viņš iznāks uz savas vasarnīcas balkona un priecāsies par dabas ainavām … Viņš tā sapņoja ilgi.. . Saule jau norietēja, bet viņš arvien vēl stāvēja un sapņoja, visiem spēkiem cenzdamies izdzēst no atmiņas Līzas tēlu, kas neatvairāmi mita visos viņa sapņos.

—    Ivan Petrovič, es atnesu! — ienākušais Grohoļskis čukstēja viņam pie auss. — Es atnesu . .. Ņemiet … Šinī sainītī ir četrdesmit tūkstoši. Pēc šā dokumenta papūlieties parīt saņemt no Valentinova divdesmit tūkstošus … Are, kur vekselis … Ceks … Pārējos trīsdesmit tūkstošus šinīs dienās . .. Mans pārvaldnieks jums atvedīs.

Grohoļskis bija pietvīcis, satraukts un steigšus nolika Bugrova priekšā uz galda veselu kaudzi sainīšu, dokumentu, aplokšņu. Kaudze bija liela, dažādās krāsās, raiba. Bugrovs savu mūžu nebija redzējis tādu kaudzi! Viņš paplēta uzblīdušos pirkstus un, neskatīdamies uz Grohoļski, pārcilāja naudas sainīšus un vērtspapīrus . . .

Grohoļskis bija visu samaksājis un tagad sīkiem solīšiem staigāja šurpu turpu pa istabu, meklēdams nopirkto un pārdoto Dulcineju.

Bugrovs piebāza kabatas, naudas maku, ielika vērtspapīrus galda atvilktnē un, izdzēris puskarafi ūdens, izsteidzās uz ielas.

—    Orman! — viņš iekliedzās mežonīgā balsī.

Naktī pusdivpadsmitos viņš piebrauca pie «Parīzes»

viesnīcas lieveņa. Smagiem soļiem devās augšup pa kāpnēm un pieklauvēja pie istabas durvīm, kurā dzīvoja Grohoļskis. Viņu lūdza ienākt. Grohoļskis kravāja čemodānos savas mantas. Līza sēdēja pie galda un pielaikoja rokas sprādzes. Abi nobijās, ieraugot, ka ienāk Bugrovs. Viņiem šķita, ka Bugrovs atnācis pēc Līzas un atnesis atpakaļ naudu, ko ņēmis nevis pārdomāti, bet aiz pārsteidzības. Taču Bugrovs nebija nācis pēc Līzas. Kaunēdamies no savas jaunās čaulas, juzdamies tajā ārkārtīgi neveikli, viņš paklanījās un apstājās pie durvīm gluži kā sulainis… Jaunā čaula bija brīnišķīga. Bugrovu nevarēja vairs ne pazīt. Uzvalks, gluži jauns, nule šūts no franču auduma, gauži moderns; šis uzvalks ieskāva viņa lielo augumu, kuru nekad nebija sildījis nekas cits kā parastais vicmundieris. Kājās spoži jo spoži puszābaki ar mirdzošām sprādzēm. Bugrovs stāvēja, kaunēdamies no savas jaunās čaulas, un ar labo roku aizsedza karekļus, par kuriem viņš pirms stundas bija samaksājis trīssimt rubļu.

—    Es atnācu, lūk, tādēļ … — viņš ierunājās. — Viscaur jābūt skaidrībai. Mazo Mišu es jums neatdošu . ..

—    Kādu Mišu? — Grohoļskis vaicāja.

—    Dēlu.

Grohoļskis un Līza pārmija skatienus. Līzai platas jo platas iepletās acis, pietvīka vaigi un sāka raustīties lūpas…

—    Es piekrītu, — viņa sacīja.

Līza tobrīd atcerējās Mišas silto gultiņu. Būtu nežēlīgi apmainīt šo silto gultiņu pret saltu viesnīcas istabas dīvānu, un viņa piekrita.

—    Es ar Mišu šad tad tikšos, — viņa teica.

Bugrovs paklanījās, izgāja un savā smalkajā čaulā

steidzās lejup pa kāpnēm, strauji vicinādams dārgu spieķi.

—    Uz mājām! — viņš uzsauca ormanim. — Rīt no rīta pulksten piecos es došos projām . . . Atbrauc! Ja būšu aizmidzis, pamodini. Brauksim ārpus pilsētas …

II

Bija brīnišķīgs augusta vakars. Zeltaina vainaga ieskautā, viegla, purpursārta plīvura aizsegtā saule noslīdējusi pie rietumu apvāršņa un kuru katru brīdi varēja apdzist aiz tālajiem pakalniem. Dārzos jau izzudušas ēnas un pusēnas, gaiss kļuvis mikls, taču koku

galotnes vēl rotāja zeltījums… Laiks bija silts. Nesen nolijis lietus un vēl vairāk atsvaidzinājis spirgto, dzidro, smaržīgo gaisu.

Es šeit netēloju galvaspilsētas augustu, miglainu, asarojošu, tumšu, ar saltiem, ārkārtīgi mitriem saules rietiem. Lai dievs pasarga! Es netēloju mūsu ziemeju skarbo augustu. Palūgšu lasītājus domās pārcelties uz Krimu, uz Krimas piekrasti netālu no Feodosijas, tieši uz to vietu, kur atrodas viena mana varoņa vasarnīca. Vasarnīca ir jauka, spodra, visapkārt puķu dobes, apcirpti krūmi. Pakalnē savus simt soļus aiz vasarnīcas zilgmo augļu dārzs, kurā pastaigājas vasarnieki. . . Grohoļskis par šo vasarnīcu dārgi maksā; gadā, šķiet, tūkstoš rubļu . . . Vasarnīca gan nav tā vērta, bet izskatās ļoti glīta … Tā ir augsta, viegliņa, ar plānām sienām un visai smuidrām margām, trausla, glezna, gaišzila, ar daudziem jo daudziem aizkariem, portjerām, drapējumiem — gluži kā piemīlīga, vāra, muslīnā tērpta jaunkundze.

Attēlotajā vakarā uz šīs vasarnīcas balkona sēdēja Grohoļskis un Līza. Grohoļskis lasīja «Novoje vremja» un dzēra no zaļas krūzītes pienu. Uz galda uzlikts sifons ar zelterūdeni. Grohoļskis bija iedomājies, ka viņš slimo ar plaušu kataru, un, paklausot ārsta Dmitrijeva padomam, milzīgos vairumos ēda vīnogas, dzēra pienu un zelterūdeni. Līza sēdēja tālu no galda mīkstā atzveltnes krēslā. Atspiedusies uz margām un atbalstījusi mazo sejiņu ar dūrītēm, viņa raudzījās uz visā-vis vasarnīcu .. . Vis-ā-vis vasarnīcas logos atspoguļojās saule. . . Zaigojošās rūtis raidīja Līzai acīs žilbinošus starus . . . Pāri puķu dārziņam un retajiem kokiem, kas ieskāva vasarnīcu, raudzījās jūra ar saviem viļņiem, zilgmi, bezgalību, baltajiem mastiem . . . Rija tik jauki! Grohoļskis lasīja Nepazīstamā feļetonu un ik pēc rindkopas palūkojās ar savām zilajām acīm uz Līzas muguru… Senā mīlestība, kaisla, mutuļojoša, vīdēja šajās acīs . . . Viņš bija bezgala laimīgs par spīti iedomātajam plaušu kataram . .. Līza juta, ka Grohoļskis lūkojas uz viņu, domāja par mazā Mišas apskaužamo nākotni, un viņai ap sirdi bija tik mierīgi, tik labi.

Līza jūrai un vis-ā-vis vasarnīcas žilbinošajam logu mirdzumam pievērsa mazāk uzmanības nekā vezumiem, kas cits pēc cita virzījās uz šo vasarnīcu.

Rati bija piekrauti ar mēbelēm un dažādām mājsaimniecības mantām. Līza redzēja, ka atvērās vasarnīcas režģainie vārti un lielās stikla durvis, ka, nemitīgi rādamies, ap mēbelēm rosījās smagie ormaņi. Pa stikla durvīm ienesa lielus atzveltnes krēslus un dīvānu, pārvilktus ar tumšsarkanu samtu, zāles, viesistabas un ēdamistabas galdus, platu divguļu gultu, bērna gultiņu . . . Ienesa arī kaut ko lielu, smagu, iesaiņotu lūku pinumā . ..

«Klavieres,» Līza domāja, un viņai straujāk sāka pukstēt sirds.

Viņa jau sen nebija dzirdējusi spēlējam klavieres, lai gan tik ļoti mīlēja šo mūziku. Viņiem vasarnīcā nebija neviena mūzikas instrumenta. Viņa un Grohoļskis bija mūziķi tikai savā sirdī.

Ienesa klavieres, pēc tam daudz kastu un saiņu, uz kuriem bija rakstīts «uzmanīgi».

Tajās kastēs droši vien bija spoguļi un trauki. Pa vārtiem ieveda greznu, spīguļojošu karieti un divus baltus, gulbjiem līdzīgus zirgus.

«Ak dievs! Kāda bagātība!» Līza domāja, atcerēdamās savu vecīgo poniju, ko par simt rubļiem nopirka Grohoļskis, kuram nepatika ne braukšana, ne zirgi. Līzai viņas ponijs salīdzinājumā ar šiem staltajiem zirgiem šķita pēc blakts. Grohoļskis, bīdamies no straujas braukšanas, tīšuprāt bija pircis Līzai lēnu zirgu.

—    Kāda bagātība! — Līza domāja un čukstēja, vērodama smagos ormaņus, kas skaļi sarunājās.

Saule norietēja aiz pakalniem, gaiss vairs nebija tik dzidrs un sauss, taču kaimiņos mēbeles arvien vēl veda un nesa. Beidzot kļuva tik tumšs, ka Grohoļskis avīzes nolika sāņus, taču Līza joprojām skatījās un skatījās.

—    Vai neaizdegt lampu? — Grohoļskis vaicāja, baidīdamies, ka pienā iekritīs muša un tumsā viņš to var norīt. — Līza! Vai neaizdegt lampu? Bet varbūt pasēdēsim tumsā, labulīt?

Līza neatbildēja. Viņa vērīgi lūkojās uz divričiem, kas piebrauca pie vis-ā-vis vasarnīcas . . . Cik jauks

zirdziņš vilka šos lepnos divričus! Vidēja auguma, neliels, graciozs. . . Divričos sēdēja kungs ar cilindru galvā. Viņam klēpī, rociņas vicinādams, — gadus trīs vecs bērns, acīm redzot, puika . . . Viņš vicināja rociņas un aiz sajūsmas šad tad iekliedzās . . .

Līza pēkšņi iespiedzās, piecēlās un ar visu augumu pasvērās uz priekšu.

—    Kas tev notika? — Grohoļskis jautāja.

—    Nekas … Es tāpat vien … Laikam pārskatījos …

Garais, plecīgais kungs ar cilindru galvā izlēca no

divričiem, satvēra puiku un gluži kā dejā līksmi piesteidzās pie stiklotajām durvīm.

Durvis ar troksni atvērās, un svešinieks pazuda vasarnīcas tumšajos apartamentos.

Divi sulaiņi pieskrēja pie divričos iejūgtā zirga un gauži godbijīgi veda to iekšā pa vārtiem. Drīz vis-ā-vis vasarnīcā iemirdzējās ugunis, bija dzirdama šķīvju, nažu un dakšiņu šķindoņa. Kungs, kas pirmīt ienāca ar cilindru galvā, apsēdās vakariņot un, spriežot pēc trauku šķindoņas, vakariņoja ilgi. Līzai šķita, ka šurp atvēdī kāpostu, vistas un pīles cepeša smarža. Pēc vakariņām no kaimiņu vasarnīcas plūda nesakarīgas klavieru skaņas. Droši vien tas kungs ar cilindru galvā gribēja izklaidēt zēnu un ļāva tam dauzīt taustiņus.

Grohoļskis piegāja pie Līzas un viņu apskāva.

—    Cik brīnišķīgs laiks! — viņš sacīja. — Kāds gaiss! Vai tu jūti? Es, Līza, esmu ļoti laimīgs .. . pat ļoti ļoti laimīgs. Mana laime ir tik liela, ka es pat baidos — vai tikai tā nesabruks. Parasti sabrūk lielas celtnes .. . Vai zini ko, Līza? Kaut arī esmu tik laimīgs, tomēr pilnīga miera man . . . nav . . . Mani moka neatlaidīga doma . . . Briesmīgi moka. Tā man nedod miera ne dienu, ne nakti. . .

—    Kas tā par domu?

—    Kas par domu? Drausmīga doma, manu sirsniņ! Mani moka doma par … tavu vīru. Līdz šim klusēju, baidīdamies traucēt tavu dvēseles mieru. Taču klusēt vairs nespēju . . . Kur viņš ir? Kā viņam klājas? Kur viņš palicis ar visu savu naudu? Drausmīgi! Katru nakti murgos redzu viņa uzblīdušo, nelaimīgo, lūdzošo žūpas seju… Padomā, manu eņģelīt! Mēs taču

nolaupījām viņam viņa laimi! Sagrāvām, izpostījām! Savu laimi uzcēlām uz viņa laimes drupām . .. Vai tad nauda, ko viņš tik augstsirdīgi pieņēma, var viņam aizstāt tevi? Viņš taču tevi ļoti mīlēja?

—    Ļoti!

—    Redzi nu! Tagad viņš vai nu kļuvis par žūpu, vai arī. . . Es baidos viņa dēļ! Gauži baidos! Varbūt vajadzētu viņam aizrakstīt? Viņu vajadzētu mierināt… Tu jau zini, ka sirsnīgs vārds . ..

Grohoļskis dziļi nopūtās, pagrozīja galvu un, smagu domu nomocīts, atslīga mīkstajā krēslā. Atspiedis galvu dūrēs, viņš sāka domāt. Spriežot pēc sejas, domas bija sāpīgas …

—    Es iešu gulēt, — Līza teica. — Ir jau vēls…

Līza iegāja savā istabā, noģērbās un aši ieritinājās

zem segas. Viņa gāja gulēt pulksten desmitos un cēlās desmitos. Dzīvot sibarītisku dzīvi viņai patika.

Morfejs drīz viņu iekļāva savos skāvienos. Cauru nakti viņai rādījās ārkārtīgi burvīgi sapņi… Viņa izsapņoja veselus romānus, stāstus, arābu pasakas. . . Visu šo sapņu varonis bija . . . kaimiņu vasarnīcā iebraukušais kungs, kuru ieraugot viņa šovakar bija neviļus iespiegusies.

Tas kungs ar cilindru galvā atņēma viņu Grohoļskim, dziedāja, sita Grohoļski un viņu, pēra pie loga puiku, apgalvoja Līzai, ka viņu mīlot, vizināja Līzu divričos . . . Ak, sapņi! Vienā naktī, ar aizvērtām acīm guļot, dažreiz var pārdzīvot vairākus desmitus laimīgu gadu . . . Līza šajā naktī pārdzīvoja ļoti daudz un lielu laimi arī par spīti sitieniem.

Pamodusies pirms pulksten astoņiem, viņa steigšus apģērba kleitiņu, aši sakārtoja matus un, neuzvilkusi pat tatāru kurpītes ar smailiem purngaliem, pa galvu pa kaklu skrēja uz balkonu. Ar vienu roku aizsegdama pret sauli acis, ar otru roku pieturēdama neaizpogāto kleitiņu, viņa raudzījās uz vis-ā-vis vasarnīcu … Viņas seja sāka starot.

Nebija nekādu šaubu. Tas bija viņš.

Zem vis-ā-vis vasarnīcas balkona pie stiklotajām durvīm nolikts galds. Uz galda spīguļoja, mirdzēja un spīdēja tējas servīze ar sudraba patvārīti goda vietā. Pie galda sēdēja Ivans Petrovičs. Viņš turēja rokās sudraba glāztveri un dzēra tēju. Dzēra ar lielu tīksmi. Par to varēja spriest pēc šmakstināšanas, ko Līza sadzirdēja. Ivanam Petrovičam mugurā bija brūni rītasvārki ar melniem ziediem. Smagi jostas pušķi sniedzās līdz zemei. Līza pirmoreiz mūžā redzēja savu vīru rītasvārkos un vēl tik dārgos … Uz viena ceļgala viņam sēdēja mazais Miša un neļāva dzert tēju. Viņš draiskuļojās un mēģināja satvert sava tēta spīdīgo lūpu. Tētis ik pēc trim vai četriem malkiem noliecās pie dēla un noskūpstīja viņa pakausīti. Gar galda kāju, asti augstu izslējis, trinās pelēks runcis un, žēli ņaudēdams, pauda, ka arī viņš gribētu pamieloties.

Līza aizrāvās aiz portjeras un dzēlās ar acīm savā bijušajā ģimenē. Viņas sejā staroja prieks.

—    Mišel! — Līza čukstēja. — Miša! Tu esi šeit, Miša! Labiņais! Cik ļoti mazais mīl Vaņu! Ak dievs!

Līza smējās, līdz zemei locīdamās, kad Miša ar karotīti pamaisīja tēva tēju.

—    Un cik ļoti Vaņa pieķēries Mišām! Mani mīļie!

Līzai no prieka un laimes straujāk sāka pukstēt sirds

un noreiba galva. Viņa atlaidās atzveltnes krēslā un no turienes turpināja vērojumus.

«Kā viņi šeit atkļuvuši?» Līza sev vaicāja, notālēm raidīdama Mišām skūpstus. «Kas viņus samācījis šurp braukt? Ak dievs! Vai tiešām visa šī bagātība pieder viņiem? Vai tiešām staltie zirgi, ko vakar ieveda pa vārtiem, pieder Ivanam Petrovičam? Ai!»

Padzēris tēju, Ivans Petrovičs iegāja mājā. Pēc laba brīža viņš iznāca uz lieveņa un . . . ļoti pārsteidza Līzu. Viņš, jauns vīrietis, kuru tikai kopš septiņiem gadiem citi mitējās saukt par Vaņku vai Vaņušku, kurš par divdesmit kapeikām bija ar mieru lēkt no jumta uz ecēšām, apgriezt visu māju otrādi, bija velnišķīgi labi ģērbies. Galvā salmenīca platām malām, kājās varen spoži stulmu zābaki, zem svārkiem pikē veste . . . Tūkstoš lielu un mazu sauļu mirdzēja viņa karekļos. Labajā rokā Ivans Petrovičs ļoti eleganti turēja cimdus un jājamo pātagu.

Cik daudz augstprātības un pašpārliecības bija Ivana

Petroviča smagnējā augumā, kad viņš ar graciozu rokas mājienu pavēlēja sulainim piebraukt zirgu!

Ivans Petrovičs svinīgi iekāpa divričos, lika, lai atnes mazo Mišu un pasniedz makšķeres, kuras satvēruši visapkārt stāvēja kalpi. Nosēdinājis mazo Mišu blakus un apkampis viņu ar kreiso roku, Ivans Petrovičs paraustīja grožus, un rati sāka ripot.

—   Nū-ū-ū-ū! — mazais Miša kliedza.

Liza, lāgā neatskārzdama, ko dara, māja viņiem nopakaļus ar lakatiņu. Ja viņa tobrīd paraudzltos spogulī, viņa redzētu pietvīkušu, smaidošu un tanī pašā laikā noraudājušos sejiņu. Līza īgņojās, ka nesēž blakus līksmajam Mišām un ka tūliņ pat viņa nez kāpēc nevar viņu noskūpstīt.

Nez kāpēc! . .. Kaut jupis rautu visu šo atturību!

—      Griša! Griša! — Līza ieskrēja guļamistabā un modināja Grohoļski. — Celies augšā! Atbraukuši! Mīlulīt!

—      Kas atbraukuši? — Grohoļskis vaicāja, atvēris acis.

—      Mūsējie … Vaņa un Miša . .. Atbraukuši! Kaimiņu vasarnīcā… Es skatos, bet viņi tur… Tēju dzēra … Miša arī… Miša kļuvis īsts eņģelītis, kaut tu viņu būtu redzējis! Ak svētā dievmāte!

—    Kas? Tu esi jocīga… Kas atbraucis? Kur?

—      Vaņa un Miša . .. Skatos uz pretējo vasarnīcu, bet viņi sēž un dzer tēju. Miša jau prot pats dzert tēju … Tu taču redzēji, ka vakar iekravājās? Viņi ir atbraukuši!

Grohoļskis sadrūma, paberzēja pieri un nobālēja.

—    Atbraucis? Vīrs? — viņš jautāja.

—    Nu jā …

—    Kādēļ?

—      Droši vien šeit dzīvos… Viņi nezina, ka mēs esam te, ja zinātu, tad skatītos uz mūsu vasarnīcu, bet tagad tikai dzēra tēju un … nelikās ne zinis …

—      Kur viņš ir tagad? Dieva dēļ, stāsti taču skaidri un gaiši! Nu, kur viņš ir?

—      Aizbrauca kopā ar Mišu makšķerēt… Aizbrauca ar divričiem. Vai vakar redzēji zirgus? Tie bija viņa zirgi… Vaņas… Vaņa ar tiem braukā. Griša, vai zini ko? Paaicināsim Mišu pie mums ciemos … Paaicināsim, vai ne? Viņš ir tik jauks zēns! Tik brīnišķīgs!

Grohoļskis iegrima domās, bet Līza tikai runāja un runāja…

—    Tā nu gan ir negaidīta sastapšanās… — Grohoļskis sacīja, kā jau parasti, pēc ilgām un moku pilnām pārdomām. — Kam varēja iešauties prātā, ka mēs šeit satiksimies? Labi… neko darīt… Lai jau. Acīm redzot, tā ir likteņa roka. Varu iedomāties, cik neveikli viņš jutīsies, sastapdamies ar mums!

—    Vai Mišu paaicināsim pie mums paciemoties?

—    Mišu paaicināsim … Ar Ivanu Petroviču gan būs neērti satikties… Ko es runāšu ar viņu? Par ko? Viņam būs neērti, un man būs neērti… Ar viņu sastapties nevajadzētu. Aprunāsimies, ja vajadzēs, ar kalpotāju starpniecību… Man, mīļā Līza, briesmīgi sāp galva … Rokas un kājas … Kaulus lauž. Vai galva man karsta?

Līza noglauda ar plaukstu Grohoļska pieri un atzina, ka galva esot karsta.

—    Visu nakti briesmīgi murgoju… Es šodien necelšos no gultas, pavāļāšos… Vajadzēs iedzert hinīnu. Sirsniņ, liec lai man atnes šurp tēju . . .

Grohoļskis norija hinīnu un zvilnēja gultā augu dienu. Viņš dzēra siltu ūdeni, vaidēja, mainīja veļu, činkstēja un visiem apkārtējiem iedvesa traku garlaicību. Grohoļskis kļuva neciešams, tiklīdz iedomājās, ka ir saaukstējies. Līzai atkal un atkal vajadzēja pārtraukt savus interesantos vērojumus un steigties no balkona uz Grohoļska istabu. Pusdienas laikā bija jāliek sinepju kompreses. Lasītāj, cik tas viss būtu garlaicīgi, ja manas varones acu priekšā nespīguļotu vis-ā-vis vasarnīca… Līza cauru dienu skatījās uz šo vasarnīcu un nezināja, ko darīt aiz laimes.

Pulksten desmitos Ivans Petrovičs un mazais Miša, atgriezušies no makšķerēšanas, ēda brokastis. Pulksten divos viņi ieturēja pusdienas un pulksten četros karietē kaut kur aizbrauca. Baltie zirgi aizrāva viņus vēja ātrumā. Septiņos pie viņiem atbrauca ciemiņi, vīrieši. Līdz pat pusnaktij uz balkona pie diviem galdiem spēlēja kārtis. Viens no viesiem lieliski muzicēja uz klavierēm. Ciemiņi trumpoja, dzēra, ēda, skaļi smējās. Ivans Petrovičs, pilnā kaklā smiedamies, stāstīja viesiem anekdoti no armēņu dzīves, stāstīja tik skaļi, ka varēja dzirdēt visās apkārtējās vasarnīcās. Bija ļoti jautri! Arī mazais Miša nosēdēja pie ciemiņiem līdz pusnaktij.

«Miša ir priecīgs, neraud,» Līza domāja, «tātad neatceras savu māti. Viņš tātad aizmirsis mani!»

Līzai sirds kļuva briesmīgi smaga. Viņa šņukstēja cauru nakti. Līzu mocīja gan sīkā sirdsapziņa, gan īgnums, gan skumjas, gan dedzīga vēlēšanās parunāties ar mazo Mišu, noskūpstīt viņu… No rīta viņa piecēlās ar sāpošu galvu un saraudātām acīm. Grohoļskis iedomājās, ka viņš ir šo asaru vaininieks.

—    Mīļā, neraudi! — viņš sacīja Līzai. — Šodien es jau jūtos vesels … Krūtis mazliet sāp, bet tas nekas.

Kad viņi dzēra tēju, vis-ā-vis vasarnīcā ēda brokastis. Ivans Petrovičs lūkojās šķīvī un neredzēja neko citu kā vien zoss gabalu, no kura sūcās laukā tauki.

—    Esmu ļoti apmierināts, — Grohoļskis čukstēja, iešķībi šad tad paskatīdamies uz Bugrovu. — Ļoti apmierināts, ka viņš dzīvo tik ciešami! Lai vismaz ar smalkām mēbelēm nomāc savas bēdas. Līza, aizsedz seju! Citādi ieraudzīs… Šobrīd man nav nekāda prieka tērzēt ar Bugrovu … Dievs ar viņu! Kāpēc traucēt viņa sirdsmieru?

Toties pusdienošana nenoritēja tik rāmi. . . Pusdienu laikā gadījās tieši tā «neveiklā situācija», no kuras tik ļoti baidījās Grohoļskis. Kad galdā pasniedza irbes — Grohoļska visvairāk iecienīto ēdienu, — Līza pēkšņi samulsa un Grohoļskis sāka slaucīt seju ar salveti. Uz vis-ā-vis vasarnīcas balkona viņi ieraudzīja Bugrovu. Viņš stāvēja, atspiedies ar rokām pret margām, un, acis izbolījis, blenza tieši uz viņiem

—    Līza, ej iekšā … Ej iekšā … — Grohoļskis čukstēja. — Es taču teicu, ka vajag pusdienot istabā! Nudien, tu esi…

Bugrovs skatījās, skatījās un uzreiz sāka kliegt. Grohoļskis palūkojās uz viņu un ieraudzīja ļoti izbrīnījušos seju.

—    Tie esat jūs! — Ivans Petrovičs kliedza. — Jūs? Arī jūs esat šeit? Labdien!

Grohoļskis pārvilka ar pirkstgaliem no viena pleca līdz otram. Tas nozīmēja, ka krūtis vārgas un tāpēc tik tālu klaigāt nedrīkst. Līzai aši aši iepukstējās sirds un aptumsa acis . . . Bugrovs steidzās lejup no sava balkona, pārskrēja pāri ceļam un pēc dažiem mirkļiem jau stāvēja zem balkona, uz kura pusdienoja Grohoļskis un Līza. Pagalam irbju cepetis!

—    Sveiki! — Bugrovs sacīja pietvīkdams, sabāzdams kabatās lielās rokas. — Jūs esat šeit? Arī jūs esat šeit?

—    Jā, arī mēs esam šeit. ..

—    Kādā sakarā jūs esat šeit?

—    Bet kādā sakarā jūs?

—    Es? Tas ir vesels stāsts! Draudziņ, vesela balāde! Neliecieties traucēties, ēdiet! Ziniet, es kopš tā laika. . . dzīvoju Orlas guberņā. Nomāju muižiņu. Lielisku muižu! Ēdiet jel! Dzīvoju tur kopš maija beigām, bet tad apnika … Tur ir auksts laiks, un turklāt arī ārsts ieteica braukt uz Krimu …

—    Vai tad jūs sirgstat? — Grohoļskis vaicāja.

—    īsti nezinu . . . visu laiku šeit it kā … krāc kaut kas …

Teikdams vārdu «šeit», Ivans Petrovičs pārbrauca ar plaukstu no kakla līdz vēdera vidum.

—    Tātad arī jūs esat šeit… Nu jā … Ļoti patīkami. Vai sen, kamēr ieradāties?

—    Kopš jūnija.

—    Līza, bet kā klājas tev? Vai esi vesela?

—    Vesela, — Līza atbildēja un samulsa.

—    Droši vien pēc mazā Mišas būsi noilgojusies? Protams. Viņš ir šeit, atvedu sev līdzi. . . Tūlīt likšu Ņikiforam, lai aiziet abi pie jums. Tas būs ļoti patīkami! Bet tagad, sveiki! Man tūdaļ jābrauc … Vakar iepazinos ar kņazu Ter-Gaimazovu … Sirsnīgs vīrs, kauč arī armēnis! Šodien pie viņa krokets . .. Spēlēsim kroketu . . . Visu labu! Zirgs man jau piebraukts.

Ivans Petrovičs apsviedās uz papēža, pagrozīja galvu un, pamājis ar roku adieu, aizsteidzās uz savu vasarnīcu.

—    Nelaimīgais! — Grohoļskis sacīja, lūkodamies viņam nopakaļus un dziļi nopūzdamies.

—    Kāpēc viņš ir nelaimīgais? — Līza vaicāja.

—    Redz tevi, un nav tiesību saukt par savu!

«Muļķis!» Līza uzdrošinājās domāt. «Lupata!»

Pievakarē Līza apkampa un skūpstīja Ņikifora atnesto mazo Mišu. Tas sākumā bļāva kā nelabais, bet, kad viņam piedāvāja kizila ogu ievārījumu, zēns sāka draudzīgi smaidīt.

Grohoļskis un Līza trīs dienas neredzēja Bugrovu. Viņš kaut kur klaiņāja un ieradās mājās tikai nakts melnumā. Ceturtajā dienā Bugrovs atnāca pie viņiem atkal pusdienu laikā . . . Viņš ieradās, sniedza abiem roku un apsēdās pie galda. Seja izskatījās nopietna . . .

—   Man jums kas sakāms, — viņš teica. — Izlasiet!

Bugrovs iedeva Grohoļskim vēstuli.

—    Izlasiet! Lasiet skaļi!

Grohoļskis skaļā balsī izlasīja:

—    «Mans mīļais, dieva svētītais un neaizmirstamais dēls Ivan! Saņēmu tavu godbijīgo un mīlestības pārpilno vēstuli, kurā tu aicini savu gauži veco tēvu uz svētības apveltīto un laimīgo Krimu paelpot jauko gaisu un redzēt novadu, ko man vēl nav bijis lemts skatīt. Uz tavu iepriekš minēto vēstuli atbildu, ka, saņēmis atvaļinājumu, ieradīšos pie tevis, taču uz īsu laiciņu. Mans dienesta biedrs tēvs Gerasims ir sirdzīgs vīrs, vārgs un viens ilgi palikt nevar. Sirds silst, ka tu neaizmirsti savus dzīvības devējus, savu tēvu un māti… Tēvu iepriecini ar laipnīgiem vārdiem, bet māti piemini savās lūgšanās; jo šāda uzvedība tevim piederas. Feodosijā mani sagaidi. Kas tā par Feodosijas pilsētu? Kāda izskatās? Liela patikšana būs to redzēt. Tavu krustmāti, kas tevi baznīcā klēpī turēja, arī sauc par Feodosiju. Tu raksti, ka ar dieva svētību esi vinnējis 200 000. Tas mani visai iepriecina. Taču nevaru tevi lielīt, ka, būdams uzkalpojies līdz diezgan svarīgam amatam, esi noniecinājis savu dienestu. Kronim kalpot piederas arī bagātniekam. Svētīju tevi allaž, tagadītēs un mūžīgi mūžam. Tevi sveicina Iļja Andronovs un Serjožka. Būtu atsūtījis viņiem katram pa desmitniekam. Viņi dzīvo lielā nabadzībā! Tavs mīlošais tēvs garīdznieks Pjotrs Bugrovs.»

Grohoļskis pilnā balsī izlasīja šo vēstuli, un abi ar Līzu jautājoši palūkojās uz Bugrovu.

—    Redziet, kas par būšanu, — Ivans Petrovičs pavisam apmulsis turpināja. — Līza, es tevi lūgtu, kamēr tēvs būs šeit, nerādīties viņam acīs, paslēpties. Aizrakstīju tēvam, ka esi slima un aizbrauci uz Kaukāzu ārstēties. Ja viņš tevi ieraudzīs, tad . . . pati saproti. .. Neērti. . . Hm . ..

—    Labi, — Līza teica.

«To var,» Grohoļskis domāja. «Ja Bugrovs ir uzupurējies, kāpēc neuzupurēties mums?»

—    Lūdzu … Ja redzēs, būs nelaime mājās … Viņš man dikti stingrs. Nolādēs tā, ka ne suns vairs no manis maizi neņems. Tu, Līza, nenāc laukā no savas istabas, un tas ir viss … Tēvs šeit ilgi nedzīvos. Neraizējies …

Garīdznieks Pjotrs ieradās itin drīz. Kādā jaukā rītā atsteidzās Ivans Petrovičs un noslēpumaini čukstēja:

—    Atbrauca! Tagad guļ! Lūdzu, lūdzu, paklausiet!

Līza nerādījās ārā no savām četrām sienām. Viņa

neuzdrošinājās iziet ne pagalmā, ne uz balkona. Debesis viņa redzēja tikai pa loga aizkaru spraugu . . . Par nelaimi Ivana Petroviča tētuks visu laiku pavadīja ārā un pat gulēja uz balkona. Parasti tēvs Pjotrs, mazs garīdznieks brūnā priestera tērpā un cilindrā ar uzslietām malām, lēnītēm pastaigājās ap vasarnīcu un ziņkāri vēroja caur savām sentēvu acenēm «svešo novadu». Viņam līdzi staigāja Ivans Petrovičs ar Staņislava ordeni pogcaurumā. Parasti viņš ordeni nenēsāja, taču, radagabaliem klātesot, labprāt palepojās. Radu pulkā viņš vienmēr piesprauda Staņislava ordeni.

Līza beidzās nost aiz garlaicības. Cieta arī Grohoļskis. Viņam bija jāklaiņā vienam, bez pavadones. Grohoļskis tikko valdīja asaras, bet. .. vajadzēja pakļauties liktenim. Turklāt vēl katru rītu atsteidzās Bugrovs un čukstus noskaitīja nevienam nevajadzīgu biļetenu par mazā tēva Pjotra veselību. Bugrovs apnika ar šiem biļeteniem.

—    Naktī tēvs gulēja labi! — Bugrovs ziņoja.

— Vakar ņēma ļaunā, ka man neesot sālītu gurķu . .. Mazo Mišu iemīļojis. Galviņu vien paijā .. .

Beidzot pēc kādām divām nedēļām mazais tēvs Pjotrs pēdējo reizi pastaigājās ap vasarnīcu un, Grohoļskim par lieliem priekiem, aizbrauca. Priesteris tēvs Pjotrs bija tiku tikām atpūties un aizbrauca briesmīgi apmierināts . . . Grohoļskis un Līza atkal sāka dzīvot kā senāk. Viņš atkal slavēt slavēja savu likteni. . . Taču Grohoļska laime nebija ilga. . . Radās jaunas bēdas, daudz rūgtākas nekā tēvs Pjotrs.

Pie viņiem katru dienu sāka klimst Ivans Petrovičs. Vaļsirdīgi sakot, viņš bija lāga vīrs, bet neciešamu raksturu. Ieradās pusdienu laikā, ieturēja pusdienas kopā ar viņiem un nosēdēja ļoti ilgi. Taču tas vēl nebūtu nekas. Bet bija jāpērk degvīns, ko cienāt Bugrovu pusdienās, kaut gan Grohoļskis degvīnu nevarēja ciest. Bugrovs izdzēra kādas piecas glāzītes un tarkšķēja visu pusdienu laiku. Arī tas vēl nebūtu nekas. . . Bet viņš nosēdēja līdz diviem naktī un neļāva iet gulēt… Pats galvenais — viņš uzdrošinājās runāt par to, par ko vajadzētu klusēt… Kad ap diviem naktī Bugrovs bija sadzēries degvīnu un šampanieti, viņš ņēma klēpī mazo Mišu un raudādams klāstīja viņam Grohoļska un Līzas klātbūtnē:

—    Manu dēliņ! Mihail! Kas es esmu? Kas? Es . . . esmu nelietis! Pārdevu tavu māti! Pārdevu par trīsdesmit sudraba grašiem .. . Lai debesu tēvs mani soda! Mihail Ivanič! Sivēntiņ! Kur ir tava māte? Pagalam! Nava! Pārdota verdzībā! Nelietis esmu .. . tātad . ..

Sīs asaras un vārdi krimta Grohoļska sirdi. Viņš bikli lūkojās uz nobālušo Līzu un lauzīja rokas.

—    Ejiet gulēt, Ivan Petrovič! — viņš kautrīgi lūdza.

—    Iešu arī. . . Iesim, Miša! Lai dievs mūs soda! Miegs no manis bēg, jo zinu, ka mana sieva ir verdzene .. . Mana prece, viņa nauda .. . Beigts un pagalam …

Dienā Grohoļskim Ivans Petrovičs bija tikpat neciešams. Ak šausmas — viņš ne soli neatkāpās no Līzas. Makšķerēja kopā ar viņu, stāstīja viņai anekdotes, pastaigājās kopā ar viņu. Reiz, izmantodams Grohoļska saaukstēšanos, pat vizināja Līzu savā karietē dievs to zina kur — līdz vēlai naktij.

«Tas ir neciešami! Necilvēciski!» Grohoļskis domāja, kodīdams lūpas.

Grohoļskim patika ik brīdi skūpstīt Līzu. Bez šīs saldenās mutēšanās viņš nespēja dzīvot, bet Ivana Petroviča klātbūtnē skūpstīties bija neērti. . . Tīrā mocība! Nabadziņš sāka justies vientuļš. Taču liktenis drīz apžēlojās par viņu. Ivans Petrovičs pēkšņi pazuda uz veselu nedēju. Atbrauca ciemiņi un aizveda viņu sev līdzi. Paņēma arī mazo Mišu.

Kādā jaukā rītā Grohoļskis ienāca no pastaigas savā vasarnīcā jautrs, starojošs.

—    Atbrauca! — viņš teica Līzai, berzēdams rokas. — Ļoti priecājos, ka viņš atbrauca . . . Ha-ha-ha!

—    Ko tu smejies?

—    Kopā ar viņu ir sievietes.

—    Kādas sievietes?

—    Nezinu . . . Tas ir labi, ka viņš sācis pīties ar sievietēm . . . Pat lieliski… Viņš vēl ir tik jauns, tik brašs .. . Panāc šurp! Paskaties .. .

Grohoļskis izveda Līzu uz balkona un rādīja viņai uz vis-ā-vis vasarnīcu. Abi smējās, līdz zemei locīdamies. Tas bija tik jocīgi. Vis-ā-vis vasarnīcas balkonā stāvēja Ivans Petrovičs un smaidīja. Apakšā, zem balkona, stāvēja divas svešas dāmas, tumšmates, un mazais Miša. Dāmas franciski kaut ko skaļi runāja un smējās.

—    Francūzietes, — Grohoļskis piebilda. — Tā, kas tuvāk pie mums, gluži glīta. Vieglā kavalērija, bet tas nekas . . . Arī tādu vidū ir interesantas sievietes . . . Taču cik viņas .. . nekautrīgas.

Jocīgi bija tas, ka Ivans Petrovičs, pārsvēries pār balkona margām un izstiepis lejup garās rokas, aptvēra ar tām vienas francūzietes plecus, sieviete skaļi smējās, un viņš to cēla augšā uz balkona un nolika uz tā.

Uzcēlis abas dāmas uz balkona, viņš uzcēla augšā arī Mišu. Dāmas noskrēja lejā, un atkal sākās cilāšana …

—   Jānudien, vareni muskuli! — Grohoļskis murmināja, raudzīdamies uz šīm izdarībām.

Cilāšana atkārtojās kādas sešas reizes. Dāmas bija tik jaukas, ka nemaz nekautrējās, ja stiprais vējš cilāšanas laikā pēc sava prāta darījās ar kleitām. Grohoļskis kaunīgi nolaida actiņas, kad dāmas, sasniegušas balkonu, cēla kājas pāri margām. Bet Līza skatījās un skaļi smējās! Tas viņai tīrais nieks! Nepieklājīgi uzvedās nevis vīrieši, no kuriem viņai, sievietei, vajadzētu kautrēties, bet dāmas!

Vakarā atsteidzās Ivans Petrovičs un gluži samulsis stāstīja, ka tagad viņš esot ģimenes cilvēks.

—    Nedomājiet, ka viņas ir šādas tādas, — Ivans Petrovičs apgalvoja. — Tiesa, viņas ir francūzietes, nepārtraukti klaigā, dzer vīnu . . . bet tas nekas! Franči tā ir audzināti! Ko tur var darīt. . . Man viņas, — Ivans Petrovičs piebilda, — atdeva kņazs . . . Gandrīz par velti. .. Uzplijās: ņem, ņem . . . Kādreiz vajadzēs jūs iepazīstināt ar kņazu. Izglītots cilvēks! Allaž tikai raksta un raksta … Vai zināt, kā viņas sauc? Vienu — par Fanniju, otru — par Izabellu … Eiropa! Ha-haha! … Rietumi! Sveiki!

Ivans Petrovičs tagad lika mierā Grohoļski un Līzu un ne soli neatkāpās no savām dāmām. Augu dienu viņa vasarnīcā skanēja sarunas, smiekli, trauku šķindoņa. Līdz vēlai naktij neizdzēsa ugunis. Grohoļskis jutās kā septītajās debesīs. Beidzot pēc ilga, moku pilna starplaika viņš atkal bija laimīgs un mierīgs. Ivans Petrovičs ar divām neiutās tik laimīgs kā Grohoļskis ar vienu. Bet ak vai! Liktenim nav sirds. Liktenis bīda Grohoļskus, Līzas, Ivanus, Mišas kā šaha figūras. Grohoļskim atkal vairs nebija miera.

Reiz (pēc kādas pusotras nedēļas), vēlu pamodies, Grohoļskis izgāja uz balkona un ieraudzīja ainu, kas viņu pārsteidza, sadusmoja un radīja viņā ārkārtīgu sašutumu. Zem vis-ā-vis vasarnīcas balkona stāvēja francūzietes un starp viņām … Līza. Viņa tērzēja un šad tad palūkojās uz savu vasarnīcu: vai nav pamodies tas tirāns, despots? (Tā Grohoļskis izskaidroja šos skatienus.) Ivans Petrovičs, kas stāvēja uz balkona ar atrotītām piedurknēm, uzcēla uz balkona Izabellu, pēc tam Fanniju un pēc tam . . . Līzu. Kad viņš cēla Līzu, Grohoļskim šķita, ka viņš Līzu piekļāva pie krūtīm . . . Arī Līza strauji cēla kāju pāri margām .. . Ak, sievietes! Itin visas viņas ir neizprotamas!

Kad Līza atgriezās no bijušā vīra vasarnīcas savējā un, it kā nekas nebūtu noticis, ienāca uz pirkstgaliem guļamistabā, Grohoļskis, bāls, ar sārteniem plankumiem uz vaigiem, zvilnēja pavisam bez spēka un vaidēja.

Ieraudzījis Līzu, viņš izlēca no gultas un sāka staigāt pa guļamistabu.

—    Ak tad tā jūs darāt? — viņš iespiedzās smalkā balstiņā. — Ak tad tā jūs darāt? Ļoti pateicos! Cienījamā kundze, tas ir nekrietni! Skaidrā valodā runājot, netikumīgi! Jel saprotiet!

Līza nobālēja un, protams, sāka raudāt. Sievietes, juzdamas, ka viņām ir taisnība, rājas un raud, bet, kad apzinās savu vainu, tad tikai raud.

—    Uz vienu roku ar šīm izvirtulēm?! Tas. . . Tas ir vairāk kā nepieklājīgi! Vai jūs zināt, kas viņas ir? Pērkamas sievietes. Kokotes! Un jūs, godīga sieviete, līdāt turpat, kur viņas?! Un tas . . . tas. Kas viņam vajadzīgs? Kas viņam vēl vajadzīgs no manis? Nesaprotu! Esmu atdevis viņam pusi savas mantas, atdevis vēl vairāk! Jūs pati to zināt! Esmu atdevis viņam to, kā man nav . .. Gandrīz visu atdevis .. . Bet viņš! Esmu pacietis, ka jūs sarunājaties uz «tu», lai gan viņam uz to nav nekādu tiesību, esmu pacietis, ka jūs pastaigājaties, skūpstāties pēc pusdienām. .. visu esmu pacietis, bet šādu tavu rīcību es nepacietīšu … Es vai viņš! Lai viņš brauc projām no šejienes, vai arī projām braukšu es! Tā dzīvot vairs nespēju … nē! Tu pati to saproti. . . Vai nu es, vai viņš… Tagad ir gana! Kauss pilns līdz malām … Es jau līdz šim tik daudz esmu izcieties . . . Tūdaļ iešu un aprunāšos ar viņu . . . Tūlīt pat! Kas tad viņš tāds ir? Vai tu redz, kāds lielmanis atradies! Nē, nē . . . Velti viņš ir tik augstās domās par sevi…

Grohoļskis sarunāja vēl ļoti daudzus drosmīgus … dzēlīgus vārdus, taču «tūlīt» negāja pie Bugrova: nobijās un sakaunējās. Pie Ivana Petroviča viņš devās pēc trijām dienām.

Iegājis Ivana Petroviča apartamentos, Grohoļskis muti vien iepleta. Viņu pārsteidza Bugrova mītnes greznība un bagātība. Samta tapetes, ārkārtīgi dārgi krēsli. . . pat soli spert bail. Grohoļskis savā mūžā bija redzējis daudz bagātu cilvēku, bet nevienā dzīvoklī nebija vērojis tik traku greznību. Taču kādu nekārtību viņš ieraudzīja, kad ar neizprotamu sirds drebēšanu iegāja zālē! Uz klavierēm šķīvji ar maizes kumosiem, uz krēsla glāze, zem galda grozs ar netīrām lupatām. Uz palodzēm izbārstītas riekstu čaumalas. Pats Bugrovs, kad ienāca Grohoļskis, arī nebija lāgā apkopies. Viņš staigāja pa zāli ar sārtu seju, nesasukājies, gandrīz kails un runājās pats ar sevi… Kā redzams, kaut kas viņu bija stipri satraucis. Uz dīvāna turpat zālē sēdēja mazais Miša un kliedza tā, ka visa māja trīcēja.

—    Tas ir drausmīgi, Grigorij Vasiļjič! — sacīja Bugrovs, ieraudzījis Grohoļski. — Man te tik liela nekārtība, tik liela nekārtība … Lūdzu, sēdieties! Piedodiet, ka esmu Ādama un Ievas tērpā . . . Tas nekas … Drausmīga nekārtība! Nesaprotu, kā cilvēki var šeit dzīvot. Nesaprotu! Apkalpotāji nepaklausīgi, klimats šausmīgs, viss dārgs . . . Muti ciet! — Bugrovs uzkliedza, pēkšņi apstājies pie mazā Mišas. — Muti ciet! Dzirdi, kad tev saka! Lops! Vai tu klusēsi?

Bugrovs paplēsa Mišu aiz auss.

—    Tas ir neciešami, Ivan Petrovič! — raudulīgā balsī ierunājās Grohoļskis. — Vai tik mazu bērnu drīkst sist? Jūs nudien esat . . .

—    Lai viņš nebļauj . .. Muti ciet! Nopēršu!

—    Miša, labiņais, neraudi… Tētis tevi vairs neaiztiks. Nesitiet viņu, Ivan Petrovič! Viņš taču vēl ir bērns . . . Nu, nu . . . Vai gribi zirdziņu? Es tev atsūtīšu zirdziņu . . . Jūs patiesi esat. . . cietsirdīgs . . .

Grohoļskis brīdi klusēja un jautāja:

—    Kā klājas jūsu dāmām, Ivan Petrovič?

—    Kā nu klājas .. . Padzinu . . . Bez kautrēšanās. Būtu viņas vēl kādu laiciņu paturējis, bet neērti: puika aug … Ņem par priekšzīmi tēvu … Ja es būtu viens,

tad pavisam kas cits … Un kādēļ lai es viņas te turētu? Pfu … īsta komēdija! Es viņām krieviski, bet šis man franciski. .. Neko nesaprot, tēs kaut mietu uz galvas.

—    Ivan Petrovič, atnācu pie jums darīšanās, aprunāties . . . Hm . . . Nav nekas sevišķs, tāpat vien . . . pāris vārdu . . . Patiesību sakot, gribu jums ko lūgt.

—    Ko tad?

—    Ivan Petrovič, vai jūs neatzītu par iespējamu aizbraukt … no šejienes? Mēs ļoti priecājamies, ka esat šeit, mums ļoti patīkami, bet, vai zināt, neērti. . . Jel saprotiet mani. Kaut kā neveikli. .. Nenoteiktas attiecības, pastāvīga neveiklība, vienam otru ieraugot … Vajadzētu doties projām … Pat nepieciešami… Jūs mani atvainojiet, bet… jūs pats, protams, apzināties, ka šādos apstākļos dzīvošana kaimiņos rada . . . pārdomas… Tas ir, ne jau pārdomas, bet uzplūst tādas nelādzīgas jūtas…

—   Jā… Tā nu tas ir. Es pats par to esmu gudrojis. Labi, braukšu projām.

—    Mēs jums būsim ļoti pateicīgi. Ticiet, Ivan Petrovič, saglabāsim par jums viscildenākās atmiņas! Upuris, kuru . . .

—    Labi… Bet kur es visas šīs mantas likšu? Vai zināt, nopērciet no manis šīs mēbeles! Gribat? Tās nebūs dārgas . . . Kādus astoņus .. . desmit tūkstošus . . . Mēbeles, kariete, klavieres …

—    Labi… Es jums došu desmit…

—    Tas ir lieliski! Jau rītdien aizceļošu. Uz Maskavu braukšu. Šeit nav iespējams dzīvot! Viss dārgs! Briesmīgi dārgs! Nauda kūst kā sniegs saulītē .. . Nevar ne soli paspert — tūkstotis pagalam … Es to nedrīkstu atļauties .. . Man ir ģimene … Paldies dievam, ka jūs no manis atpērkat mēbeles… Būs tomēr vairāk naudas, esmu pavisam bankrotējis …

Grohoļskis piecēlās, atsveicinājās no Bugrova un, laimē starodams, devās uz savu vasarnīcu. Vakarā Grohoļskis atsūtīja Bugrovam desmit tūkstošus.

Nākamajā dienā agri no rīta Bugrovs un Miša jau bija Feodosijā.

Pagāja daži mēneši. Pienāca pavasaris.

Līdz ar pavasari atnāca arī skaidras, gaišas dienas, kad dzīve nav tik nīstama un garlaicīga un viss šķiet daudz jaukāks . . . No jūras un no laukiem dvesa siltums … Sazēla jaunā zāle, kokos sazaļoja jaunās lapas. Daba augšāmcēlās un ietērpās jaunā rotā.

Šķita, ka cilvēkā vajadzētu sākt rosīties jaunām cerībām un jaunām vēlmēm, ja dabā viss ir atjaunojies, kļuvis spirgts, svaigs. Taču cilvēku grūti augšāmcelt.

Grohoļskis arvien vēl dzīvoja tanī pašā vasarnīcā. Viņa sīkās, pieticīgās cerības un vēlēšanās koncentrējās ap to pašu Līzu, ap viņu vienu pašu, ne ap ko citu! Grohoļskis joprojām nenovērsa no viņas acis un mierināja sevi ar domu: «Cik es esmu laimīgs!» Nabadziņš patiešām jutās briesmīgi laimīgs. Līza joprojām sēdēja uz balkona un garlaikodamās, neizpratnē lūkojās uz vis-ā-vis vasarnīcu un apkārtējiem kokiem, starp kuriem varēja saredzēt zilo jūru. Viņa joprojām lielāko tiesu klusēja, bieži raudāja un retumis lika Grohoļskim sinepju plāksterus. Starp citu, viņu varēja apsveikt sakarā ar kaut ko jaunu. Viņu sāka kaut kas krimst. Un šīs krimtējas bija skumjas. Līza ļoti skuma, skuma par dēlu, par agrāko dzīvi un prieku. Agrākā dzīve nebija sevišķi laimīga, tomēr līksmāka nekā tagadējā . .. Dzīvodama kopā ar vīru, viņa retumis aizgāja uz teātri, uz muižnieku biedrību, pie paziņām. Bet šeit pie Grohoļska? Šeit viss tukšs, kluss . . . Blakus ir viens cilvēks, bet arī tas ar savām kaitēm un nerimtīgiem salkaniem skūpstiem līdzīgs vecam, nerunīgam krusttēvam, kam pastāvīgi birst prieka asaras. Garlaicīgi! Šeit nav Miheja Sergejeviča, kurš tik labprāt dejoja ar viņu mazurku, nav arī Spiridona Nikolajiča, avīzes «Guberņas Ziņotājs» redaktora dēla. Spiridons Nikolajičs lieliski dziedāja un deklamēja dzejoļus. Nav galda ar uzkodām, nav viesu, nav aukles Gerasimovnas, kas pastāvīgi pukojās uz Līzu, ka tā ēdot daudz ievārījuma … Neviena nav! Jāliekas vai zārkā, un jāmirst nost aiz garlaicības. Grohoļskis priecājās par savu vientulību, bet… viņš priecājās veltīgi. Viņš agrāk,

nekā bija lo pelnījis, dabūja samaksāt par savu egoismu. Maija sākumā, kad, šķiet, pat gaiss ir mīlas pilns un tvīkst aiz laimes, Grohoļskis zaudēja visu: gan mīlamo sievieti, gan .. .

Bugrovs arī togad atbrauca uz Krimu. Vis-ā-vis vasarnīcu viņš neīrēja un kopā ar mazo Mišu klaiņāja pa Krimas pilsētām. Pilsētās viņš dzēra, ēda, gulēja un spēlēja kārtis. Bugrovs nemaz vairs netiecās pēc makšķerēšanas, medībām, francūzietēm, kuras, starp mums runājot, viņu bija mazliet apzagušas. Viņš novājēja, vairs nestaroja un nesmaidīja pa visu ģīmi un sāka valkāt bieza audekla drānas. Ivans Petrovičs retumis ieradās ciemos arī Grohoļska vasarnīcā. Bugrovs veda Līzai ievārījuma burciņas, konfektes, augļus un it kā centās izkliedēt viņas garlaikošanos. Grohoļski šie apciemojumi neuztrauca, it sevišķi tāpēc, ka tie bija reti, īsi, un laikam Bugrovs ieradās mazā Mišas dēļ, kuram vairs nevarēja bez kāda iemesla atņemt tiesības tikties ar māti. Bugrovs atbrauca, izkravāja ciemkukuļus un, pateicis dažus vārdus, aizbrauca. Turklāt šos dažus vārdus viņš runāja nevis ar Līzu, bet ar Grohoļski. Līzai Bugrovs neteica nekā. Grohoļskis jutās mierīgs . . . Taču ir kāds sakāmvārds, ko Grohoļskim nevajadzētu aizmirst: «Nebaidies no suņa, kas rej, baidies no suņa, kurš klusē . ..» Šis sakāmvārds ir dzēlīgs, taču dzīvē dažreiz visai vērā ņemams.

Reiz, pastaigādamies pa dārzu, Grohoļskis sadzirdēja divas balsis. Viena bija vīrieša, otra — sievietes balss. Pirmā bija Bugrova, otrā — Līzas balss. Grohoļskis vērīgi paklausījās un bāls kā krīts klusiem soļiem devās pie tērzētājiem. Viņš apstājās aiz ceriņkrūma, sāka vērot un klausīties. Grohoļskim kājas un rokas kļuva aukstas. Uz pieres izspiedās saltas sviedru lāses. Lai nesagrīļotos un nenogāztos zemē, viņš pieturējās pie ceriņzariem. Viss pagalam!

Bugrovs bija apskāvis Līzu un klāstīja viņai:

— Mana mīļā! Ko lai mēs darām? Tāds ir bijis dieva prāts. Es esmu nelietis… Es tevi pārdevu. Ļāvos iekārdināties no tā nešķīsteņa bagātības, kaut velns viņu rāvis … Kāds labums no šīs bagātības? Tikai nemiers un plātīšanās! Ne miera, ne laimes, ne dienesta

pakāpju . . . Tupu kā stulbenis uz vienas vietas un ne soli uz priekšu . . . Vai esi dzirdējusi? Andrjuša Markuzins par galda priekšnieku uzkalpojies… Andrjuša, tas mujķis! Bet es sēžu . . . Ak dievs, ak dievs! Tevi pazaudēju, laimi pazaudēju. Nelietis esmu! Riebeklis! Vai domā, ka pastardienā man labi klāsies?

—    Vaņa, brauksim projām no šejienes! — Liza sāka raudāt. — Man ir garlaicīgi.. . Mirstu nost aiz skumjām.

—    Nevar . .. Nauda ir saņemta.

—    Atdod to atpakaļ!

—    Labprāt atdotu, bet. . . meklē nu vēju laukā! Viss nodzīvots! Sirsniņ, jāsakož zobi. . . Dievs mūs soda. Mani — par mantkārību, tevi — par vieglprātību. Neko darīt. Mocīsimies… Pacieties, debesīs labāk ies.

Reliģisku jūtu uzplūdos Bugrovs pacēla augšup acis.

—    Bet es šeit dzīvot nevaru! Man ir skumji!

—    Ko lai darām? Vai tad man nav skumji? Vai tad man bez tevis ir priecīgi ap sirdi? Esmu iztvīcis, noilgojies! Arī krūtis sākušas sāpēt! … Tu esi mana likumīgā sieva, miesa no manas miesas. . . vienota miesa … Dzīvo, pacieties! Bet es … braukāšu pie tevis, apciemošu.

Pieliecies pie Līzas, Bugrovs čukstēja, taču tik skaļi, ka varēja dzirdēt vairāku asu atstatumā:

—    Līžulīt, es pie tevis atnākšu arī naktī. . . Neraizējies . . . Esmu apmeties Feodosijā, tuvu . . . Dzīvošu tur, netālu no tevis, kamēr visu nenoplenderēšu … Bet noplenderēšu visu līdz pēdējai kapeikai drīz vien! E-e-eh! Kas tā par dzīvi? Garlaicība, sirgums no galvas līdz kājām . . . krūtis sāp un vēders sāp . . .

Bugrovs apklusa. Tagad vajadzēja runāt Līzai. . . Ak dievs, cik cietsirdīga ir šī sieviete! Viņa sāka raudāt, sūroties, minēja visus sava mīļākā trūkumus, klāstīja par savām mokām . . . Grohoļskis, viņā klausīdamies, jutās gluži kā laupītājs, ļaundaris, bende . . .

—    Viņš mani nomocījis! — Līza beidzot sacīja.

Nākdams laukā pa dārza vārtiņiem pēc tam, kad

atvadoties bija saskūpstījies ar Līzu, Bugrovs uzskrēja virsū Grohoļskim, kas stāvēja pie vārtiņiem un viņu gaidīja.

—    Ivan Petrovič! — Grohoļskis teica mirēja balsi. — Es visu dzirdēju un redzēju. . . Jūs nerīkojaties godīgi, bet es jums neko nepārmetu . .. Arī jūs mīlat Līzu . . . Taču saprotiet, ka viņa pieder man! Man! Es nespēju dzīvot bez viņas! Kā jūs to nesaprotat? Pieņemsim, jūs viņu mīlat, ciešat, bet vai tad es kaut daļēji neesmu atlīdzinājis par jūsu ciešanām? Dieva dēļ, brauciet projām! Dieva dēļ, brauciet! Aizbrauciet no šejienes uz visiem laikiem. Ļoti lūdzu jūs! Citādi jūs mani nobendēsiet. . .

—    Man nav kurp braukt, — Bugrovs dobji atbildēja.

—    Hm . . . Ak visu jau esat izšķiedis . . . Jums ir aizrautīga daba . . . Nu labi. . . Brauciet uz manu muižu, uz Cerņigovas guberņu . . . Vai gribat? Es jums uzdāvināšu to muižu . . . Maza, bet vērtīga … Goda vārds, vērtīga!

Bugrovs smaidīja kā saulīte. Pēkšņi viņš jutās kā septītajās debesīs.

—    Es jums uzdāvināšu . . . Jau šodien rakstīšu pārvaldniekam un aizsūtīšu pilnvaru pārdošanas līguma noslēgšanai. Sakiet visiem, ka muižu esat nopircis . . . Brauciet! Lūgšus lūdzos jūs!

—    Labi. . . Braukšu projām … Es saprotu.

—    Dosimies pie notāra . . . Tūlīt, — teica Grohoļskis, kļūdams priecīgs, un steidzās izrīkot, lai iejūdz zirgus.

Nākamās dienas vakarā, kad Līza sēdēja uz sola, kur parasti notika viņas rendez-vous ar Ivanu Petroviču, pie Līzas lēnītēm pienāca Grohoļskis. Viņš apsēdās blakus Līzai un saņēma viņas roku.

—    Mīļā Līza, vai tev ir garlaicīgi? — viņš ierunājās pēc īsa klusumbrīža. — Tu garlaikojies? Vai mēs nevarētu kaut kur aizbraukt? Kāpēc visu laiku sēžam mājās? Vajag pabraukāt, līksmoties, iepazīties . . . Vajag taču?

—    Man nevajag nekā, — Līza teica un gluži bāla, novājējusi paraudzījās uz taciņu, pa kuru pie viņas mēdza nākt Bugrovs.

Grohoļskis iegrima domās. Viņš zināja, ko Līza gaida un ko viņai vajag.

—   Līza, iesim iekšā, — Grohoļskis sacīja. — Gaiss kļūst mitrs .. .

—    Ej . . . Arī es lūlīt iešu.

Grohoļskis atkal iegrima domās.

—           Tu gaidi viņu? — Grohoļskis jautāja un sāpīgi saviebās, it kā viņa sirdi kāds būtu sažņaudzis nokaitētās knaiblēs.

—          Jā… Es gribēju iedot Vaņam zeķītes, lai aizved tās Mišām …

—    Ivans Petrovičs neatnāks.

—    Kā tu to zini?

—    Viņš ir aizbraucis . . .

Līzai acis iepletās platas jo platas . . .

—           Viņš aizbrauca . . . Aizbrauca uz Čerņigovas guberņu. Es viņam uzdāvināju savu muižu …

Līza briesmīgi nobālēja un, lai nepakristu, pieķērās Grohoļskim pie pleca.

—           Es viņu pavadīju līdz tvaikonim.. . Pulksten trijos …

Līza pēkšņi sakampa galvu, pastreipuļoja dažus soļus, noslīga uz sola, un viņas augums sāka raustīties.

—           Vaņa! — viņa izmisīgi sauca. — Vaņa! Arī es braukšu, Vaņa! . . . Labiņais!

Līzu pārņēma histērijas lēkme . . .

Kopš tā vakara līdz pat jūlijam dārzā, pa kuru_ pastaigājās vasarnieki, bija redzamas divas ēnas. Ēnas klaiņāja no rīta līdz vakaram un viesa vasarniekos apnicību. Līzas ēnai neatlaidīgi sekoja Grohoļska ēna. Es dēvēju viņus par ēnām, jo no kādreizējās Līzas un Grohoļska nebija vairs ne vēsts.

Viņi izskatījās novājējuši, nobāluši, sarāvušies un drīzāk atgādināja ēnas nekā dzīvus cilvēkus . .. Abi kļuva arvien vārgāki gluži kā blusa klasiskajā anekdotē par ebreju, kas pārdevis blusu pulveri.

Jūlija sākumā Līza aizbēga no Grohoļska, atstājusi zīmīti, kurā rakstīja, ka uz laiciņu aizbraucot pie «dēla». Uz laiciņu! Viņa aizbēga naktī, kad Grohoļskis bija aizmidzis.

Izlasījis Līzas vēstuli, Grohoļskis veselu nedēļu klīda ap vasarnīcu kā prātu zaudējis, ne ēda, ne gulēja. Augustā viņš izslimoja atguļas tīfu, septembrī aizceļoja uz ārzemēm. Tur viņš sāka žūpot. Alkoholā un izvirtībā viņš cerēja rast mieru. Grohoļskis noplītēja visu savu mantu, taču viņam, nabadziņam, neizdevās aizmirst iemīļoto sievieti ar kaķenītes purniņu. No laimes neviens nenomirst, nenomirst arī no nelaimes. Grohoļskis nosirmoja, bet nenomira. Viņš ir dzīvs vēl tagad. No ārzemēm atbraucis, Grohoļskis devās paskatīties «ar acs kaktiņu» uz Līzu. Bugrovs sagaidīja viņu ar atplestām rokām un ļāva ciemoties savā muižā, cik vien ilgi Grohoļskim tīk. Viņš ciemojas pie Bugrova vēl līdz šim …

Togad man gadījās braukt cauri Bugrova muižai Grohoļevkai. Ierados tieši vakariņu laikā. Ivans Petrovičs gauži priecājās, ka esmu iegriezies pie viņiem, un sāka mani cienāt. Bugrovs bija kļuvis resnāks un mazliet izblīdis. Seja, tāpat kā senāk, apaļa, āda sārtena un spīdīga. Pleiķa vēl nebija. Arī Līza kļuvusi tuklāka. Taču apaļīgums viņas sejai nepiestāv. Ģīmītis vairs neizskatās pēc kaķenītes purniņa un — diemžēl! — sāk atgādināt roņa purnu. Līzas vaigi kļūst apaļāki gan uz augšu, gan uz priekšu, gan uz sāniem. Bugrovi dzīvo lieliski. Visa kā viņiem ir gana. Apkalpotāju un ēdamā pilna māja.

Kad bijām ieturējuši vakariņas, izraisījās valodas. Biju aizmirsis, ka Līza neprot muzicēt, un lūdzu, lai viņa kaut ko nospēlē uz klavierēm.

—  Viņa nespēlē! — Bugrovs sacīja. — Viņa nav mūziķe . . . Hei! Kas tur ir? Ivan! Paaicini šurp Grigoriju Vasiļjeviču! Ko viņš tur dara? — Pievērsdamies man, Bugrovs piebilda: — Tūlīt atnāks spēlmanis . . . Ģitāru spēlē. Klavieres turam Mišas dēļ, viņu mācām …

Pēc brīža zālē ienāca Grohoļskis — samiegojies, nesukājies, neskuvies . . . Ienāca, pasveicināja mani un apsēdās uz attālākā krēsla.

—   Kurš tad tik agri iet gulēt? — Bugrovs viņam sacīja. — Esi gan tu izlaidies! Tikai guļ un guļ… Miegapūznis! Uzspēlē mums kaut ko jautrāku . . .

Grohoļskis uzskaņoja ģitāru, sāka trinkšķināt stīgas un dziedāja:

«Vakar gaidīju es draugu . . .»

Klausījos dziedāšanā, skatījos uz tuklo, pašapmierināto Bugrova mūli un domāju: «Riebīgs ģīmis!» Man gribējās raudāt. .. Beidzis dziesmu, Grohoļskis paklanījās mums visiem un izgāja no zāles.

—    Ko lai es ar viņu iesāku? — Bugrovs man sacīja, kad Grohoļskis aizvēra durvis. — Posts man ar viņu! Dienā allaž kaut ko domā, domā . . . bet naktīs vaid… Aizmidzis, bet vaid un elš . . . Laikam kāda slimība . .. Ko lai iesāku ar viņu, nudien, nevaru saprast! Traucē nakts mieru . . . Baidos, ka nesajūk prātā. Citi pēc tam domās, ka viņam pie manis bijusi slikta dzīve . . . bet kur te kas slikts? Gan ēd kopā ar mums, gan dzer kopā ar mums .. . Naudu gan viņam nedodam … Ja iedodam, viņš to nodzer vai aizlaiž vējā . . . Redz, kāda nasta uz maniem pleciem! Kungs, piedod man, grēciniekam!

Mani lūdza pārnakšņot. Kad otrā rītā pamodos, blakus istabā Bugrovs kādu strostēja:

—    Liec mūlāpam dievu lūgt, viņš sev pierē punu uzdauzīs! Kas tad airus krāso zaļā krāsā? Stulbeni, padomā taču! Vajag apjēgt! Nu ko tu klusē?

—    Es… es… aplam izdarīju… — taisnojās aizsmacis tenors.

Šī tenora balss bija Grohoļska balss.

Uz dzelzceļa staciju mani pavadīja Grohoļskis.

—    Viņš ir despots, tirāns, — Grohoļskis man čukstēja visu ceļu. — Viņš ir cēls cilvēks, bet tirāns! Viņam nav ne sirds, ne prāta .. . Moka mani! Ja nebūtu tās cildenās sievietes, sen būtu aizgājis no viņa . .. Man žēl atstāt Līzu. Mums abiem kopā ciest tomēr ir vieglāk.

Grohoļskis nopūtās un turpināja:

—    Viņa ir stāvoklī. . . Vai pamanījāt? Patiesību sakot, tas ir mans bērns . . . Mans . . . Viņa drīz atskārta, ka kļūdījusies, un atkal ļāvās man. Viņa Bugrovu nevar ciest…

—    Jūs esat lupata! — es nesavaldījos un pateicu Grohoļskim.

—    Jā, esmu vāja rakstura cilvēks.. . Tas viss ir tiesa. Tāds esmu piedzimis. Vai zināt, kā esmu nācis pasaulē? Mans nelaiķa papus ļoti nerrojis kādu sīku ierēdnlti. Trakoti nerrojis! Sagandējis viņam visu dzīvi! Nu jā . .. Manai nelaika mātei bijusi mīksta sirds, viņa bijusi vienkāršu ļaužu gājuma, sīkpilsonīte. .. Aiz žēluma padarījusi šo ierēdnīti par sev tuvu cilvēku… Nu jā .. . Tā es esmu nācis pasaulē . . . No apspiesta cilvēka.. . Kur lai es būtu ņēmis stingru raksturu? No kurienes? Bet nozvanīja jau otro reizi.. . Ardievu! Iegriezieties vēl pie mums, bet nesakiet Ivanam Petrovičam to, ko par viņu jums stāstīju!

Paspiedu Grohoļskim roku un steigšus iekāpu vagonā. Viņš paklanījās pret manu vagonu un devās pie ūdens tovera. Tātad sagribējies dzert…

VELĪNIE ZIEDI

Veltīts N. 1. Korobovam

I

Tas notika tumšā rudens «pēcpusdienlaikā» kņazu Priklonsku namā.

Vecā kņaziene un kņaze Marusja stāvēja jaunā kņaza istabā, lauzīja rokas un gauži lūdzās. Lūdzās tik ļoti, kā vien spēj lūgties nelaimīgas, raudošas sievietes: lūdzās, dievu piesaukdamas, godu un mirušā kņaza pīšļus pieminēdamas.

Kņaziene nepakustēdamās stāvēja iepretim dēlam un raudāja.

Ļaudama vaļu asarām un saviem vārdiem, ik brīdi pārtraukdama Marusju, viņa bērtin apbēra kņazu ar pārmetumiem, ar skarbiem un pat rupjiem vārdiem, ar glāstiem, ar lūgšanos … Tūkstoškārt kņaziene pieminēja tirgoni Furovu, kas protestējis viņu vekseli, pieminēja nelaiķi tēvu, kurš tagad zārkā apgriezīšoties otrādi, un tā tālāk. Atgādināja pat par ārstu Toporkovu.

Ārsts Toporkovs kņaziem Priklonskiem bija gluži kā skabarga acī. Toporkova tēvs bija dzimtcilvēks Seņka, mirušā kņaza kambarsulainis. Ņikifors, viņa mātesbrālis, vēl tagad kalpoja par kambarsulaini pie izcilās personas — kņaza Jegoruškas. Un viņš pats, ārsts Toporkovs, agrā bērnībā dabūjis pa skaustu, ja slikti nospodrinājis kņazu nažus, dakšiņas, apavus un patvārus. Bet tagad viņš — nu, vai tas nav muļķīgi? — ir jauns, lielisks ārsts, dzīvo kā kungs velnišķīgi lielā namā, brauc divjūgā, it kā «iezāģēdams» Priklonskiem, kas staigā kājām un ilgi kaulējas, iekām salīgst karieti.

—    Visi Toporkovu lur cieņā un godā, — teica kņaziene raudādama, asaras birdinādama, — visi viņu mīl, viņš ir bagāts, skaists, visur viņu aicina … Tavs bijušais kalps, Ņikifora radinieks! Kauns runāt! Un kāpēc? Tāpēc, ka viņš labi uzvedas, neplītē, ar sliktiem cilvēkiem nedraudzējas . .. Strādā no rīta līdz naktij … Bet tu? Ak dievs, ak debesu tēvs!

Kņaze Marusja, gadus divdesmit veca, jauka jaunava, gluži kā angļu romāna varone ar brīnišķīgām, linu baltām matu cirtām, ar lielām, gudrām acīm dienvidu debess krāsā, lūdzās brāli Jegorušku tikpat neatlaidīgi.

Viņa runāja arī reizē ar māti, skūpstīja brāļa durstīgās ūsas, kuras oda pēc saskābuša vīna, glāstīja brāļa kailo pauri, vaigus, un kļāvās pie viņa kā pārbiedēts šunelis. Viņa neteica neko citu kā vienīgi maigus vārdus. Kņaze nespēja brālim pasacīt neko tādu, kas mazliet atgādinātu dzēlību. Viņa tik ļoti mīlēja brāli! Pēc kņazes domām, izvirtušais brālis — atvaļinātais huzārs kņazs Jegoruška bija visaugstākās patiesības un viscildenākās tikumības paraugs! Viņa bija pārliecināta — gandrīz fanātiski pārliecināta, ka šim piedzērušajam dulburim ir sirds, kuras dēļ viņu varētu apskaust visas pasaku fejas. Viņa domāja, ka kņazs Jegoruška ir neveiksminieks, nesaprasts, neatzīts cilvēks. Kņaza žūpošanu, izvirtību Marusja piedeva gandrīz ar sajūsmu. Un kā vēl! Jegoruška jau sen bija iestāstījis māsai, ka viņš dzerot aiz bēdām: vīnā un degvīnā viņš noslīcinot savu bezcerīgo mīlestību, kas kveldinot viņa sirdi, un, izvirtušu meiču skāvienos gulēdams, pūloties aizraidīt no savas huzāra galviņas viņas — bezcerīgās mīlestības brīnišķīgo tēlu. Bet vai ir kāda Marusja, kāda sieviete, kas mīlestību neuzskata par tūkstoškārt cienījamu iemeslu, kura dēļ viss jāpiedod? Vai ir tāda sieviete?

—    Zorž! — Marusja teica, piekļaudamās brālim un skūpstīdama viņa dzērumā uzpampušo ģīmi un sarkano degunu. — Tu dzer aiz bēdām, tas ir tiesa… Taču aizmirsti savas bēdas, ja tas ir taisnība! Vai tiešām visiem nelaimīgajiem jāžūpo? Pacieties, esi vīrs, cīnies! Saņem dūšu! Ar tik izcilu prālu kā tev, ar tik godīgu, mīlošu sirdi var paciest likteņa triecienus! Ai, ai! Jūs, neveiksminieki, visi esat mazdūšīgi! . ..

Marusja (lasītāji, piedodiet viņai) atcerējās Turgeņeva Rudinu un sāka klāstīt par viņu Jegoruškam.

Kņazs Jegoruška gulēja gultā un ar mazām, sarkanām ačelēm blenza griestos. Galvā mazliet dūca, kuņģī un pakrūtē kņudēja labi paēduša cilvēka tīksme. Viņš nule bija ieturējis pusdienas, izdzēris pudeli sarkanvīna un tagad, smēķēdams trīskapeiku cigāru, svētlaimīgi atpūtās. Jegoruškas apmiglotajās smadzenēs un činkstošajā sirsnelē ņudzēja visdažādākā kalibra jūtas un ieceres. Jegoruškam bija žēl raudošās mātes un māsas un tanī pašā laikā dikti gribējās iztriekt viņas no istabas: sievieši neļāva nosnausties, nokrākties. Kņazs Jegoruška dusmojās, ka viņam uzdrošinās klāstīt pamācības un reizē ar to viņu mocīja mazi (droši vien arī mazas) sirdsapziņas pārmetumi. Viņš bija dumjš, bet ne tik pārāk dumjš, lai neapzinātos, ka Priklonsku dzimta tiešām iet bojā pa daļai arī viņa dēļ.

Kņaziene un Marusja lūdzās ļoti ilgi. Ēdamistabā iededzināja lampas, atnāca kāda viešņa, un nu lūdzās viņas visas. Beidzot Jegoruškam apnika nomodā vāļāties. Viņš izstaipījās, kauli vien nokrakšķēja, un teica:

—    Lai notiek, labošos!

—    Dižciltīga vīra goda vārds?

—    Lai dievs mani soda!

Māte un māsa sakampa viņa rokas savējās un lika vēlreiz nodievoties un zvērēt pie goda vārda. Jegoruška vēlreiz nodievojās, zvērēja pie goda vārda un teica, lai pērkons viņu nosperot tepat uz vietas, ja viņš neatmetīšot savu izlaidīgo dzīves veidu. Kņaziene lika viņam noskūpstīt svētbildi. Jegoruška noskūpstīja arī svētbildi un pārmeta krustu trīs reizes. Vārdu sakot, bija dots pats īstākais zvērests.

—    Mēs tev ticam! — teica kņaziene un Marusja un klupa klāt, lai apkamptu Jegorušku. Viņas tam noticēja. Kā lai netic vissvinīgākajam goda vārdam, izmisīgai dieva vārda piesaukšanai un svētbildes skūpstīšanai, ja tas viss tiek darīts vienkop? Turklāt, kur ir mīlestība, tur ir arī vistrakākā uzticēšanās. Viņas atplauka un abas gluži kā jūdu meitas, kas svin Jeruzalemes atjaunošanu, devās svinēt Jegoruškas garīgo augšāmcelšanos. Izvadījušas viešņu, māte un meita apsēdās kaktiņā un čukstus spriedelēja, kā tiks uz ceļa viņu Jegoruška, kā viņš sāks jaunu dzīvi. .. Viņas nolēma, ka Jegoruška kāps augstu, ka viņš drīz uzlabos dzimtas apstākļus, un viņiem nebūs jācieš tik liela nabadzība — sāņus paliks šis nejaukais Rubikons, pāri kuram ar tik lielām mokām jāiet visiem savas mantas izšķērdētājiem. Viņas nosprieda ari to, ka Jegoruška katrā ziņā apprecēs bagātnieci un skaistuli. Viņš ir tik izskatīgs, gudrs un tik dižciltīgs, ka diez vai atradīsies sieviete, kas uzdrošināsies viņu nemīlēt! Beigās kņaziene sāka stāstīt, kā dzīvojuši viņu senči, kuru pēdās drīz sāks iet Jegoruška. Priklonsku vectēvs bijis sūtnis un pratis visas Eiropas valodas, tēvs bijis kāda ļoti slavena pulka komandieris, bet dēls būs . . . būs . . . kas tad viņš būs?

— Gan jūs redzēsiet, kas viņš būs! — iesaucās kņaze. — Gan jūs redzēsiet!

Viena otru apguldījušas, viņas vēl ilgi runājās par brīnišķīgo nākotni. Aizmigušām viņām rādījās gauži apburoši sapņi. Guļot viņas smaidīja aiz laimes, — tik jauki bija šie sapņi. Ar šiem sapņiem liktenis laikam atlīdzināja viņām par šausmām, ko kņaziene un Marusja pārcieta nākamajā dienā. Liktenis ne vienmēr ir skops: dažreiz tas samaksā jau iepriekš.

Apmēram pulksten trijos naktī, tieši tanī laikā, kad kņaziene sapnī redzēja savu bebe lieliskā ģenerāļa mundierī un Marusja pa miegam aplaudēja brālim, kas bija teicis lielisku runu, pie kņazu Priklonsku nama piebrauca vienkārši ormaņa rati. Tajos sēdēja «Chateāu de Fleur» oficiants, turēdams skāvienos līdz nesamaņai sareibušā kņaza Jegoruškas dižciltīgo augumu. Jegoruška bija galīgi pilnā un «viesmīļa» apkampienos kuļājās kā zostēviņš, kuru, nule nokautu, nes uz virtuvi. Ormanis nolēca no bukas un piezvanīja pie parādes durvīm. Iznāca Ņikifors un pavārs, samaksāja ormanim un piedzērušās miesas stiepa augšā pa kāpnēm. Vecais Ņikifors, nemaz nebrīnīdamies, nešausminādamies ar veiklu roku izģērba ļengano augumu, ieguldīja dziļāk pēlī un apklāja ar segu. Apkalpotāji neteica neviena vārda. Viņi jau gadu gadiem bija pieraduši saskatīt savā kungā kaut ko tādu, kas jānēsā, jāizģērbj, jāapsedz, un tāpēc nepavisam nebrīnījās un nešausminājās. Piedzērušais Jegoruška viņiem bija gauži parasts.

Otrā rītā gan vajadzēja šausmināties.

Ap pulksten vienpadsmitiem, kad kņaziene un Marusja dzēra kafiju, ēdamistabā ienāca Ņikifors un ziņoja gaišībām, ka ar kņazu Jegorušku vairs neesot labi.

—    Man domāt, viņš mirst nost! — Ņikifors teica. — Lūgtu, paskatieties!

Marusjai un kņazienei seja kļuva bāla kā krīts. Kņazienei no mutes izkrita biskvīta kumoss. Marusja apgāza kafijas tasi un abām rokām sakampa krūtis, kurās pukstēja pēkšņi pārsteigtā, satrauktā sirds.

—    Pulksten trijos naktī atbrauca, tā sakot, kunga prātā, — Ņikifors ziņoja trīcošā balsī. — Kā jau allažiņ . . . Bet tagad, dievs to zina no kā tas, svaidās un vaid …

Kņaziene un Marusja satvēra viena otras roku un skrēja uz Jegoruškas guļamistabu.

Jegoruška, bāli zaļgans, izspūris, ļoti sakrities gulēja zem biezas flaneļa segas, smagi elpoja, trīcēja un svaidījās. Viņa galva un rokas ne mirkli nerimās, kustējās un raustījās. No krūtīm plūda vaidi. Osās ieķēries mazs kriksītis kaut kā sarkana, laikam asiņu. Ja Marusja tuvāk pieliektos pie brāļa sejas, viņa saskatītu, ka uz virslūpas ir brūcīte un augšējā žoklī trūkst divu zobu. No visa auguma dvesa karstums un alkohola dvaka.

Kņaziene un Marusja noslīga uz ceļiem un sāka skaļi raudāt.

—    Mēs esam vainojamas viņa nāvē! — Marusja teica un sakampa galvu. — Vakar apbēdinājām viņu ar pārmetumiem … un viņš to nav spējis izciest! Viņam ir maiga sirds! Maman, mēs esam vainīgas!

Apzinādamās savu vainu, viņas abas plati iepleta acis un, drebēdamas no galvas līdz kājām, piekļāvās viena otrai. Tā trīc un spiežas viens pie otra cilvēki, kas redz, ka tūlīt virs viņu galvām ar drausmīgu brīkšķi un brākšķi sagrūs griesti un viņus sašķaidīs.

Pavārs atģidās un aizskrēja pēc ārsta. Atnāca ārsts Ivans Adolfovičs, mazs cilvēciņš, kurš, šķiet, sastāvēja vienīgi no liela pleiķa, dumjām cūkas ačelēm un apaļa vēderiņa. Priklonskas priecājās par viņu gluži kā par tēvu. Viņš paostīja gaisu Jegoruškas guļamistabā, pataustīja pulsu, dziļi nopūlās un saviebās.

—    Gaišīb, neraizējieties! — ārsts sacīja kņazienei lūdzošā balsī. — Es nezin, bet pēc manu saprašan, gaišīb, es neatzīstu, ka jūsu dēls būtu, tā sakot, iekš lielām briesmām . . . Gan jau!

Taču Marusjai viņš sacīja pavisam ko citu:

—     Kņaze, es nezin, bet pēc manu saprašan … Katram savs uzskats, kņaze. Pēc manu saprašan viņa gaišīb kņazs … pff! … švah, kā saka vācieši… Tak viss atkarīgs … atkarīgs, tā sakot, no krīzes.

—    Vai bīstami? — Marusja klusu vaicāja.

Ivans Adolfovičs sarauca pieri un sāka pierādīt, ka ikvienam ir savi uzskati. .. Viņam iedeva trīs rubļus. Ārsts pateicās, samulsa, nokāsējās un steigšus aizgāja.

Kņaziene un Marusja pēc laiciņa atguvās un nolēma aizsūtīt pēc slavenības. Dārgas ir slavenības, bet… ko lai dara? Tuva cilvēka dzīvība lielāka manta nekā nauda. Pavārs aizskrēja pie Toporkova. Protams, mājās viņš to nesastapa. Atstāja ārstam zīmīti. Toporkovs tik drīz nemaz neieradās. Viņu gaidīja, sirdij stingstot, satraukti visu dienu, gaidīja visu nakti, gaidīja otrā rītā. . . Gribēja sūtīt pat pēc cita ārsta un nolēma Toporkovam pateikt tieši acīs, ja viņš atbrauks, ka viņš ir neuzvedīgs, ka otrreiz lai viņš neuzdrošinās tik ilgi likt sevi gaidīt. Kņazu Priklonsku nama iemītnieki bija reizē nobēdājušies un arī sašutuši līdz sirds dziļumiem. Beidzot pulksten divos nākamajā dienā pie nama lieveņa pieripoja kariete. Ņikifors lielā steigā tipināja uz durvīm un pēc īsa brīža gauži godbijīgi vilka nost savam radagabalam drapa mēteli. Toporkovs iekāsējās, lai kungi dzirdētu, ka viņš ir atnācis, un, ne ar vienu nesasveicinājies, devās slimnieka istabā. Gāja cauri zālei, viesistabai, ēdamistabai, ne uz vienu nepaskatīdamies, svinīgi, gluži kā ģenerālis, spīguļojošo zābaku čīkstoņai skanot pa visu māju. Toporkova lielais augums iedvesa cienību. Viņš bija stalts, svinīgs, solīds un ellišķīgi samērīgs, gluži kā izgrebts no ziloņkaula. Zelta brilles un ārkārtīgi nopietnā, vienaldzīgā seja viņa lepnīgo stāju darīja vēl svarīgāku. Pēc izcelšanās Toporkovs bija plebejs, taču plebejisks viņā, izņemot spēcīgo, attīstīto muskulatūru, nebija gandrīz nekas. Viss kundzisks un pat džentlmenisks. Seja sārta, glīta un, ja ticam viņa pacienšu apgalvojumam, ļoti skaista. Kakls balts kā sievietei. Mati mīksti kā zīds un skaisti, bet diemžēl apcirpti. Ja Toporkovs pievērstu vairāk uzmanības savam izskatam, viņš matus neapcirptu, Jautu tiem vīties cirtās līdz pat apkaklei. Seja glīta, taču pārāk atturīga un pārāk nopietna, lai liktos patīkama. Šī vienaldzīgā, nopietnā, nekustīgā seja nepauda neko, izņemot lielu dienu dienā, smagā darbā sakrājušos nogurumu.

Marusja devās pretim Toporkovam un, rokas lauzīdama, sāka lūgties. Līdz šim viņa nekad un nevienu nebijajūgusies.

—    Arst, glābiet viņu! — Marusja sacīja, lūkodamās uz Toporkovu platām acīm. — Ļoti lūdzu jūs! Pajaujos vienīgi uz jums!

Toporkovs nevērīgi pagāja garām Marusjai un devās pie Jegoruškas.

—    Atvērt ventilāciju! — viņš komandēja, iegājis pie slimnieka. — Kāpēc nav atvērta ventilācija? Ko lai viņš elpo?

Kņaziene, Marusja un Ņikifors skrēja pie logiem un krāsns. Logos jau bija ielikti dubultrāmji, un nekāda ventilēšana nebija iespējama. Krāsns pašlaik nekūrās.

—    Ventilācijas nav, — kņaziene bikli sacīja.

Dīvaini .. . Hm … Kā lai ārstē šādos apstākjos!

Es neārstēšu!

Ierunādamies mazliet skaļāk, Toporkovs piebilda:

—    Nesiet viņu zālē! Tur nav tik smacīgi. Paaiciniet apkalpotājus!

Ņikifors steidzās uz gultu un nostājās pie pagalvja. Kņaziene, sarkdama, ka viņai tik vien ir apkalpotāju kā Ņikifors, pavārs un pusaklā istabene, pati satvēra otru gultas galu. Arī Marusja satvēra gultas galu un

cēla, cik jaudas. Sirmais, nevarīgais večuks un divas vājas sievietes krekšķot pacēla gultu un, paši saviem spēkiem neticēdami, streipuļodami nesa gultu, bīdamies, ka tā izslīdēs no rokām. Kņazienei uz pleciem pārplīsa kleita, pakrūtē kaut kas it kā pārtrūka, Marusjas acu priekšā griezās zaji riņķi un briesmīgi sāka sāpēt rokas, — tik smags bija Jegoruška! Bet viņš, medicīnas doktors Toporkovs, svinīgi soļoja aiz gultas un dusmīgi viebās, ka viņam šādu nieku dēļ jāaizkavējas. Pat pirkstu nepacēla, lai palīdzētu dāmām! Ir nu gan lops! .. .

Gultu nolika blakus klavierēm. Toporkovs norāva slimniekam segu un, uzdodams kņazienei jautājumus, izģērba Jegorušku, kas nemierīgi svaidījās. Kreklu novilka vienā mirklī.

—    Lūdzu, runājiet īsāk! Tas neattiecas uz slimību! — Toporkovs kā skaldīt skaldīja, klausīdamies kņazienē. — Nepiederīgie var iziet no istabas!

Paklauvējis ar veserīti pa Jegoruškas krūtīm, viņš apvēla sirdzēju uz vēdera un klauvēja atkal; sēkdams klausījās (ārsti vienmēr sēc, slimniekus izklausīdami) un konstatēja dzērāja delīriju bez komplikācijām.

—    Derētu uzvilkt trako kreklu, — ārsts sacīja vienmērīgā balsī, skaidri uzsvērdams katru vārdu.

Izteicis vēl dažus padomus, viņš uzrakstīja recepti un aši devās uz durvīm. Recepti rakstot, ārsts, starp citu, iejautājās, kāds esot Jegoruškas uzvārds.

—    Kņazs Priklonskis, — kņaziene atbildēja.

—    Priklonskis? — Toporkovs pārjautāja.

«Cik drīz tu esi aizmirsis savu bijušo . . . muižnieku uzvārdu!» kņaziene domāja.

Vārdu «kungu» kņaziene neuzdrošinājās izteikt pat domās: bijušā dzimtcilvēka stāja bija pārāk ietekmīga!

Priekšnamā viņa piegāja pie Toporkova un, sirdij trīcot,jautāja:

—    Arst, vai viņš nav bīstams?

—    Manuprāt, nav.

—    Vai, pēc jūsu domām, viņš izveseļosies?

—    Ceru, — ārsts salti atbildēja un, mazliet pamājis ar galvu, devās lejup pa kāpnēm pie saviem zirgiem, tikpat staltiem un lepniem kā viņš pats.

Ārsts aizgāja, kņaziene un Marusja pirmoreiz pēc veselas diennakts raizēšanās brīvi uzelpoja. Slavenais Toporkovs bija iedvesis viņām cerību.

—    Cik viņš ir uzmanīgs, cik jauks! — kņaziene teica, sirdī svētīdama itin visus ārstus. Mātēm patīk medicīna, un viņas tai tic, ja saslimuši viņu bērni!

—    Va-arens kungs! — piebilda Ņikifors, kas kņazu namā sen nebija redzējis nevienu citu kā Jegoruškas draugus — pleikas un plītniekus. Večukam nenāca ne prātā, ka šis varenais kungs bija tas pats noskretušais Koja, ko Ņikiforam pirms gadiem ne vienreiz vien bija vajadzējis aiz kājām vilkt no ūdensvedēja ratu apakšas un nosukāt.

Kņaziene slēpa Ņikiforam, ka viņa radagabals ir ārsts.

Vakarā pēc saules rieta Marusju, kuras spēki bija izsīkuši aiz bēdām un noguruma, pēkšņi pārņēma nevaldāmi drebuļi, tik nevaldāmi, ka vajadzēja likties gultā. Drebuļiem sekoja lieli karstumi un sāpes sānos. Visu nakti Marusja murgoja un vaidēja:

—    Maman, es mirstu!

Kad nākamajā rītā pēc pulksten deviņiem atbrauca Toporkovs, viņam vajadzēja ārstēt nevis vienu,_ bet divus slimniekus: kņazu Jegorušku un Marusju. Ārsts teica, ka Marusjai esot plaušu karsonis.

Kņazu Priklonsku mājās sāka dvakot nāves elpa. Neredzamā, bet briesmīgā nāve rēgojās pie divu gultu galvgaļiem, ik brīdi draudēdama vecajai kņazienei nolaupīt viņas bērnus. Kņaziene izmisumā kļuva kā bez prāta.

—    Nezinu! — Toporkovs viņai sacīja. — Nevaru zināt, es neesmu pareģis. Noskaidrosies pēc dažām dienām.

Šos vārdus viņš teica vienaldzīgi, salti un šaustīja ar tiem nelaimīgo veco sievu. Kaut vienu cerības vārdiņu! Nelaime kņazienei šķita vēl lielāka tāpēc, ka Toporkovs sirdzējiem neparakstīja gandrīz nekādas zāles, nodarbojās tikai ar izklauvēšanu un rāšanos, ka gaiss neesot svaigs, komprese neesot uzlikta īstajā vietā un īstajā laikā. Visas šīs jaunās modes izdarības vecenīte turēja par pilnīgi veltīgiem niekiem. Dienu un nakti

viņa nerimtīgi klaiņāja no vienas gultas pie otras, aizmirsusi itin visu citu, klusībā dodama dievam svinīgus solījumus un skaitīdama lūgsnas.

Delīriju un plaušu karsoni kņaziene uzskatīja par visbīstamākajām slimībām, un, kad Marusjas krēpās parādījās asinis, kņaziene iedomājās, ka Marusjai esot «dilonis visupēdīgajā pakāpē», un noģība.

Jūs sapratīsiet, cik liels bija kņazienes prieks, kad Marusja slimības septītajā dienā pasmaidīja un sacīja:

—    Esmu vesela.

Septītajā dienā samaņu atguva arī Jegoruška. Pielūgdama ārstu kā dievekli, smiedamās un raudādama aiz laimes, kņaziene piegāja pie atbraukušā Toporkova un sacīja:

—   Doktor, esmu jums parādā pateicību par manu bērnu glābšanu. Paldies!

—    Ko jūs teicāt?

—    Esmu parādā jums lielu pateicību! Jūs izglābāt manus bērnus!

—    Ahā. .. Septītā diena! Es gaidīju piektajā. Lai gan viss vienalga. Dodiet šos pulverīšus rītā un vakarā. Kompreses vēl lieciet. Smago segu varat aizstāt ar vieglāku. Dēlam dodiet dzert kaut ko skābu. Rītvakar atbraukšu.

Slavenība, pamājusi ar galvu, vienmērīgiem soļiem, gluži kā ģenerālis, devās uz kāpnēm.

II

Skaidra, dzidra diena ar nelielu salu, viena no tām rudens dienām, kad labprāt samierināmies gan ar aukstumu, gan ar drēgnumu, gan ar smagām galošām. Gaiss tik caurspīdīgs, ka saskatāms visaugstākajā baznīcas tornī tupošā krauķa knābis; gaiss piesātināts ar rudens smaržām. Izejiet ārā, un vaigos iekvēlosies veselīgs sārtums, līdzīgs laba Krimas ābola sārtumam, sen nobirušās dzeltenās lapas, kas pacietīgi gaida pirmo sniegu un ko mīda gājēji, zeltaini spīd saules gaismā, raidīdamas starus kā červonci. Daba laižas snaudā klusi, rāmi. Ne vēja, ne troksnīša. Nekustīgā

un mēmā daba, pavasarī un vasarā it kā pārguruši, tīksminās siltajos, mīlīgajos saules staros, un, raugoties uz šo topošo mieru, mums pašiem gribas gūt mieru…

Tāda bija diena, kad Marusja un Jegoruška sēdēja pie loga un pēdējo reizi gaidīja Toporkovu. Silta, glāsaina gaisma plūda cauri Priklonsku nama logiem; tā vizmoja uz paklājiem, krēsliem, klavierēm. Viss bija šīs gaismas apstarots. Marusja un Jegoruška lūkojās pa logu uz ielu un svinēja savas izveseļošanās dienu. Veselību atguvušie ļaudis, it īpaši, ja viņi ir jauni, vienmēr Joti laimīgi. Viņi izjūt un izprot veselību, kuru neizjūt un neizprot parastie veselie cilvēki. Veselība ir brīvība, bet kas gan vēl, izņemot brīvlaistos, priecājas par brīvību? Marusja un Jegoruška ik mirkli jutās kā brīvlaistie. Cik labi viņiem bija! Viņiem, īsi runājot, gribējās elpot, raudzīties caur logiem, staigāt, dzīvot, un visas šīs vēlēšanās piepildījās ik mirkli. Furovs, kas protestēja vekseļus, Jegoruškas uzvešanās, nabadzība, tenkas — viss bija aizmirsts. Aizmirsts nebija tikai patīkamais, neuztraucošais: jaukais laiks, nākamās ziemas balles, labā maman un . . . ārsts. Marusja smējās un runāja bez mitas. Valodu galvenā tēma — ārsts, kuru ierodamies viņi gaidija ik brīdi.

— Apbrīnojams cilvēks, visuspēcīgs cilvēks! — Marusja teica. — Cik visuspēcīga ir viņa prasme! 2orž, padomā, kāds cildens varoņdarbs: cīnīties pret dabu un uzvarēt!

Marusja runāja un pēc katras pārspīlēti svinīgās, bet vaļsirdīgi pateiktās frāzes ar rokām un acīm veidoja lielu izsaukuma zīmi.

Jegoruška klausījās māsas jūsmīgajos vārdos, mirkšķināja ačeles un piebalsoja. Arī viņš cienīja Toporkova skarbo seju un bija pārliecināts, ka par savu izveseļošanos parādā pateicību tikai Toporkovam. Maman sēdēja turpat blakus un starojoša, līksma piedalījās bērnu lielajos priekos.

Viņai patika ne vien Toporkova prasme ārstēt, bet arī «pamatīgums», ko kņaziene bija paspējusi saskatīt ārsta sejā.

Veciem ļaudīm nez kāpēc dikti patīk šis «pamatīgums».

Tikai žēl, ka viņš … ka viņš cēlies no tik zemas kārtas, — kņaziene sacīja, nedroši palūkojusies uz meitu. — Ari viņa amats. . . nav visai tīrs. Mūžīgi daždažādās būšanās rakņājas . . . Pē!

Kņaze pietvīka un pārsēdās citā atzveltnes krēslā, tālāk no mātes. Arī Jegoruška šķebinādamies saviebās.

Viņš nevarēja ciest lielkundzisku uzpūtību un vīzdegunību.

Nabadzība izmāca jebkuru! Jegoruška ne vienreiz vien bija pats izbaudījis tādu cilvēku vīzdegunību, kuri bagātāki par viņu.

—    Mutter, — viņš teica, nicinoši paraustīdams plecus, — kam galva uz pleciem un pilns maks kabatā, tam mūsdienās katri raduraksti ir labi, bet, kam galvas vietā cilvēka rumpja sēžamvieta un kabatas vietā ziepju burbulis, tas … ir nulle, tā tās lietiņas!

To klāstīdams, Jegoruška izturējās kā papagailis. Šos pašus vārdus viņš pirms diviem mēnešiem dzirdēja no kāda seminārista, ar kuru sakāvās biljarda zālē.

—    Es savu kņaza titulu labprāt apmainītu pret Toporkova galvu un maku, — Jegoruška piebilda.

Marusja palūkojās uz brāli pateicības pilnām acīm.

—    Maman, es jums sacītu daudz ko, bet jūs nesapratīsiet, — Marusja nopūtās. — Jūs nekādi nevar novirzīt uz citādām domām … Ļoti žēl!

Kņaziene bija pieķerta rutlnierismā, samulsa un sāka taisnoties.

—    Neaizmirstiet, ka Pēterburgā es pazinu kādu ārstu, baronu, — viņa teica. — Jā, jā . . . Un ārzemēs arī. . . Tas ir tiesa . . . Izglītība nozīmē daudz ko. Nu jā…

Pēc divpadsmitiem atbrauca Toporkovs. Viņš ienāca tāpat kā pirmajā reizē: ienāca svinīgi, ne uz vienu neskatīdamies.

—    Nedzert alkoholiskus dzērienus un pēc iespējas izvairīties no pārmērībām, — viņš griezās pie Jegoruškas, nolicis cepuri. — Uzmaniet savas aknas. Tās jums jau stipri palielinātas. Aknu palielināšanās ir tikai alkoholisku dzērienu lietošanas sekas. Dzeriet manis parakstītos minerālūdeņus.

Pagriezies pret Marusju, Toporkovs arī viņai izteica dažus rezumējošus padomus.

Marusja uzmanīgi klausījās, it kā dzirdētu interesantu pasaku, un raudzījās mācītajam vīram tieši acīs.

—    Nu? Ceru, ka sapratāt? — Toporkovs viņai jautāja.

—    Jā, jā! Mērci.

Vizīte ilga tieši četras minūtes.

Toporkovs nokāsējās, paņēma cepuri, pamāja ar galvu. Marusja un Jegoruška dzēlās ar acīm mātē. Marusja pat pietvīka.

Kņaziene, gorīdamās kā pīle, sarkdama piegāja pie ārsta un neveikli ielika savu roku viņa baltajā plaukstā.

—    Atļaujiet jums pateikties! — kņaziene sacīja.

Jegoruška un Marusja nodūra acis. Toporkovs pacēla plaukstu pie acīm un ieraudzīja naudas vīkšķi. Nemaz nekautrēdamies un nenolaizdams acis, viņš saslapināja ar siekalām pirkstgalu un čukstus saskaitīja naudas zīmes. Viņš saskaitīja divpadsmit divdesmit piecu rubļu gabalus. Ne jau velti Ņikifors vakar kaut kur aizsteidzās ar kņazienes rokas sprādzēm un auskariem! Pār Toporkova seju pārslīdēja gaišs mākonītis, kaut kas līdzīgs zaigai, kādu glezno svēto ģīmjos; lūpas uz mirkli savilkās smaidā. Kā redzams, Toporkovs bija ļoti apmierināts par atalgojumu. Saskaitījis naudu un ielicis to kabatā, viņš vēlreiz pamāja ar galvu un devās uz durvīm.

Kņaziene, Marusja un Jegoruška urbtin urbās ar skatieniem ārsta mugurā, un visi trīs uzreiz juta, ka viņiem sažņaudzas sirds. Acis aizmiglojās no siltām, labām jūtām; šis cilvēks aiziet un vairs neatnāks, bet viņi jau bija pieraduši pie ārsta vienmērīgajiem soļiem, pie balss, kas skaldīt noskaldīja katru vārdu, un pie ārsta nopietnās sejas. Mātes apziņā pavīdēja sīka iecere. Pēkšņi viņai uznāca vēlēšanās apmīļot šo neaptēsto cilvēku.

«Viņš, nabadziņš, ir bārenis,» kņaziene domāja. «Vientuļš.»

—    Doktor, — viņa sacīja maiga vecas sievas balsī.

Ārsts paraudzījās atpakaļ.

—    Ko?

—   Vai neizdzersiet kopā ar mums glāzi kafijas? Esiet nu tik laipns!

Toporkovs sarauca pieri un lēni izvilka no kabatas pulksteni. Paraudzījies uz to un mirkli padomājis, viņš sacīja:

—    Es dzeršu tēju.

—    Lūdzu, sēdieties! Šeit!

Toporkovs nolika cepuri un apsēdās; sēdēja taisni kā manekens, kam saliekti ceļgali, iztaisnoti pleci un kakls. Kņaziene un Marusja sāka steigšus rīkoties. Marusjas acis kļuva platas jo platas, norūpējušās, it kā viņai būtu uzdots neatrisināms uzdevums. Ņikifors, ģērbies melnā, apvalkātā frakā, uzvilcis pelēkus cimdus, rosījās pa visām istabām. Mājā skanēja tējas trauki un šķindēdamas krita tējkarotes. Jegorušku nez kāpēc uz brītiņu izaicināja no zāles, izaicināja klusītēm, noslēpumaini.

Toporkovs, gaidīdams tēju, nosēdēja savas desmit minūtes. Viņš sēdēja un lūkojās uz klavieru pedālī, nepakustinādams ne rokas, ne kājas un nebilzdams ne vārda. Beidzot atvērās viesistabas durvis. Priekā starodams, nāca Ņikifors ar lielu paplāti rokās. Uz paplātes sudraba glāžturos divas glāzes: viena ārstam, otra Jegoruškam. Ap glāzēm visai simetriski salikti piena trauciņi ar svaigu un karsētu krējumu, graudu cukurs, cukura knaiblītes, citrona ripiņas ar dakšiņu un biskvīti.

Aiz Ņikifora, savilcis trulu, svinīgu ģīmi, nāca Jegoruška.

Gājienu noslēdza kņaziene ar sasvīdušu pieri un Marusja ar platām acīm.

—    Lūdzu, iebaudiet! — kņaziene uzrunāja Toporkovu.

Jegoruška paņēma glāzi, pagājās sāņus un uzmanīgi iedzēra vienu malku. Toporkovs paņēma glāzi un arī iedzēra malku. Kņaziene un kņaze apsēdās nostāk un pētīgi vērās ārsta sejā.

—    Jums varbūt nav pietiekami salda tēja? — kņaziene jautāja.

—    Nē, pietiekami salda.

Kā jau tas bija gaidāms, iestājās klusums — nepatīkams, pretīgs klusums, kad nez kāpēc visi jūtas briesmīgi neveikli un apmulsuši. Ārsts dzēra tēju un neteica ne vārda. Laikam viņš ignorēja citus un domāja tikai par tēju.

Kņaziene un Marusja, kurām briesmīgi gribējās parunāties ar gudru cilvēku, nezināja, kā lai valodas sāk; abas baidījās izrādīt savu muļķību. Jegoruška skatījās uz ārstu, un pēc acīm bija redzams, ka Jegoruška grasās kaut ko jautāt, bet nekādi nevar sadūšoties. Iestājās kapa klusums, ko retumis pārtrauca guldzieni. Toporkovs rija tējas malkus loti skaļi. Viņš nemaz nekautrējās un dzēra, kā patika. Rijot šķidrumu, skanēja troksnītis, kas loti līdzinājās zilbei «gli». Šķita, ka tējas malks no Toporkova mutes krīt bezdibenī un tur nožļakst pret kaut ko platu, gludu. Klusumu paretam pārtrauca arī Ņikifors; viņš atkal un atkal čamstināja lūpas, kodīja zobus, it kā pārbaudīdams, kā šis viesis — šis ārsts garšo.

—    Vai tiesa, ka smēķēt esot kaitīgi? — Jegoruška beidzot sadūšojās un vaicāja.

—    Nikotīns, tabakas alkoloīds, iedarbojas uz organismu kā viena no stiprajām indēm. Indes daudzums, kas iekļūst organismā ar katru papirosu, ir niecīgs, taču tas iekļūst ilgāku laiku. Indes daudzums, tāpat kā tās iedarbība ir pretēji proporcionāla indes lietošanas ilgumam.

Kņaziene un Marusja pārmija skatienus: gudrs vīrs! Jegoruška biežāk sāka mirkšķināt acis un izstiepa savu zivs ģīmi. Nabadziņš, viņš ārsta teikto nesaprata.

—    Mūsu pulkā, — viņš ierunājās, vēlēdamies zinātniskas valodas aizstāt ar parastām, — dienēja viens virsnieks. Kāds Košečkins, gauži lādzīgs puisis. Briesmīgi līdzīgs jums! Briesmīgi! Gluži kā divas ūdens lāses. Nebūtu iespējams pat atšķirt! Vai viņš nav jūsu radinieks?

Ārsts neatbildēja, ar skaļu guldzienu norija tējas malku, viņa lūpu kaktiņi mazliet savilkās augšup un saviebās nicinošā smīnā. Viņš klaji nicināja Jegorušku,

—    Arst, sakiet man — vai esmu pilnīgi izveseļojusies? — Marusja jautāja. — Vai varu cerēt, ka galīgi izveseļošos?

—    Jā gan. Es ceru, ka pilnīgi izveseļosieties, jo . . .

Ārsts, augstu pacēlis galvu un lūkodamies Marusjai

tieši acis, sāka skaidrot par plaušu karsoņa sekām. Viņš runāja vienmērīgi, ļoti skaidri, vienādā skaļumā izteikdams katru vārdu. Visi klausījās ļoti labprāt, ar baudu, bet diemžēl šis vienaldzīgais cilvēks nemācēja runāt populāri un neatzina par vajadzīgu pielāgoties citu smadzeņu attīstībai. Ārsts vairākkārt minēja vārdu «abscess», «saistaudainā pārveidošanās» un vispār runāja ļoti labi un skaisti, bet ļoti nesaprotami. Nolasīja veselu lekciju, kas piebārstīta ar medicīnas terminiem, un neizteica nevienu frāzi, ko klausītāji būtu sapratuši. Un tomēr viņi sēdēja, mutes atpletuši, un blenza uz zinātnieku gandrīz svētsvinīgi. Marusja nenovērsa acu no ārsta lūpām un tvēra katru vārdu. Vina lūkojās uz Toporkovu un salīdzināja šo seju ar tām sejām, ko redzēja ik dienas.

Cik maz līdzinājās šā skolotā cilvēka nogurusi seja dzērumā novārgušajām, trulajām viņas pielūdzēju — Jegoruškas draugu sejām, kuri bija viņai apnikuši ar saviem nemitīgajiem apciemojumiem! Plītnieki, pleikas, no kuriem Marusja ne reizi nebija dzirdējusi labu, krietnu vārdu, nederēja pat par kāju pameslu šim vīram ar salto, bezkaislīgo, bet gudro un augstprātīgo seju.

«Lieliska seja!» domāja Marusja, jūsmodama gan par seju, gan par balsi, gan par vārdiem. «Cik izcils prāts, un cik lielas zināšanas! Kāpēc Zoržs ir karavīrs? Ari viņam vajadzēja kļūt par zinātnieku.»

Jegoruška jūsmīgi skatījās uz ārstu un domāja:

«Ja viņš runā par gudrām lietām, tātad atzīst mūs par gudriem. Tas ir labi, ka sabiedrībā esam sevi tā nostādījuši. Taču es izdarīju briesmīgu muļķību, samelodams par Košečkinu.»

Kad ārsts beidza lekciju, klausītāji dziļi nopūtās, it kā būtu veikuši lielu varoņdarbu.

—    Cik labi ir visu zināt! — kņaziene nopūtās.

Marusja piecēlās un, it kā vēlēdamās atmaksāt ārstam par lekciju, piesēdās pie klavierēm un uzsita pa taustiņiem. Viņai ļoti gribējās iesaistīt ārstu sarunā, iesaistīt labi dziļi, jūtami, un mūzika vienmēr vedina uz sarunām. Gribējās arī palielīties ar savām spējām, tiekoties ar šo gudro, saprotošo cilvēku.

—    Tā ir Šopēna kompozīcija, — kņaziene ierunājās, sapņaini smaidīdama un salikusi rokas kā institūta audzēkne. — Jauks darbs! Doktor, uzdrīkstos palepoties, ka Marusja ir lieliska dziedone. Mana audzēkne … Sendienās man bija krāšņa balss. Un tā. . . Jūs viņu pazīstat?

Kņaziene minēja kādas izdaudzinātas krievu dziedātājas vārdu.

—    Viņa man parādā pateicību … Jā… Es viņai pasniedzu stundas. Bija jauka meitene! Attāla radiniece manam mirušajam kņazam… Vai jums patīk dziedāšana? Lai gan kādēļ es to jautāju? Kam gan nepatīk dziedāšana!

Marusja sāka spēlēt valša izteiksmīgāko daļu un smaidot palūkojās uz ārstu. Viņa gribēja pēc ārsta sejas redzēt, kā viņu ietekmējusi šī mūzika.

Taču neko neizdevās saskatīt. Ārsta seja joprojām bija vienaldzīga un neizteiksmīga. Viņš steigšus beidza dzert tēju.

—    Esmu ļoti iemīļojusi šīs valša taktis, — Marusja sacīja.

—    Tencinu, — ārsts teica. — Vairāk negribu.

Viņš norija pēdējo malku, piecēlās, jau paņēma cepuri, nepavisam nevēlēdamies noklausīties valsi līdz beigām. Kņaziene pielēca kājās. Marusja samulsa un aizvainota taisīja ciet klavieres.

—    Jūs jau aizejat, — kņaziene sacīja pavisam sadrūmusi. — Vai nevēlaties vēl kaut ko? Ceru, doktor … Mūsu mītni tagad jūs zināt. Vakarā, kādreiz . .. Neaizmirstiet mūs …

Ārsts divas reizes pamāja ar galvu, neveikli paspieda kņazes sniegto roku un klusēdams devās pie sava kažoka.

—    Ledus gabals! Malkas pagale! — kņaziene teica, kad ārsts bija aizgājis. — Tas ir šausmīgi! Smieties neprot, koka dievs! Mari, velti tu viņam spēlēji. Patiešām, it kā būtu uzkavējies tikai tējas dēļ! Izdzēra un aizgāja!

—     Maman, bet cik viņš gudrs! Ļoti gudrs! Ar ko lai viņš pie mums runā? Es esmu neskolota, Zoržs sevī ierāvies un visu laiku klusē .. . Vai tad mēs protam risināt gudras valodas? Neprotam!

—    Te nu jums bija plebejs! Te nu jums bija Ņikifora radinieks! — Jegoruška sacīja, izdzerdams no piena trauciņiem krējumu. — Vai tu redz? Racionāli, indiferenti, subjektīvi.. . Blēdis, bārstīt bārsta gudrus vārdus! Vai tu redz, kāds plebejs? Bet kāda viņam kariete! Paskatieties! Eleganta!

Visi trīs paskatījās pa logu uz karieti, kurā iekāpa slavenība, ģērbusies lielā lāčādas kažokā. Kņaziene piesarka aiz skaudības; Jegoruška zīmīgi piemiedza aci un iesvilpās. Marusja karieti neredzēja. Viņa nespēja to saskatīt: Marusja vērīgi lūkojās uz ārstu, kas viņu bija tik ļoti ietekmējis. Vai ir kāds, uz kuru neiedarbojas jaunais un nepierastais?

Bet Toporkovs Marusjai bija pat pārāk jauns un nepierasts . . .

Uzsniga pirmais sniegs, pēc tam otrais, trešais, un sākās ilgā ziema ar spelgoņas salu, kupenām un lāstekām. Man nepatīk ziema, un es neticu tiem, kuri saka — ziema viņiem patīkot. Arā auksts, istabas dūmainas, galošas mitras. Ziema ar savām burvīgajām mēnesnīcas naktīm, ar trijjūgiem, medībām, koncertiem un ballēm lāgiem ir skarba kā vīramāte, lāgiem raudulīga kā veca meita, apnīk ļoti ātri, ir pārāk gara un sagandē ne vienu vien skumīgu, vientuļu mūžu.

Kņazu Priklonsku mājās dzīve ritēja vecajās sliedēs. Jegoruška un Marusja jau bija pavisam izveseļojušies, un pat māte vairs neuzskatīja viņus par slimiem. Materiālie apstākļi, tāpat kā līdz šim, nemaz neuzlabojās. Stāvoklis kļuva arvien sliktāks un sliktāks, naudas arvien mazāk un mazāk. Kņaziene ieķīlāja un pārķīlāja visas savas dārglietas, mantotās un iegādātās. Ņikifors joprojām pļāpāja bodītē — kurp kņaziene viņu sūtīja ņemt uz parāda dažādus sīkumus, — ka lielkungi esot no viņa palienējuši trīssimt rubļu un nemaz nedomājot atdot. Tāpat pļāpāja arī pavārs, kuram bodnieks aiz līdzcietības uzdāvināja savus vecos zābakus. Furovs kļuva vēl uzplijīgāks. Ne uz kādiem pagarinājumiem vairs neielaidās un ļoti skarbi runāja ar kņazieni, kad tā lūgtin lūdzās, lai vēl pagaidot un viņas vekseli neprotestējot. Par Furova rīcību sadzirdējuši, sāka brēkāt arī citi kreditori. Kņazienei katru rītu bija jāpieņem notāri, tiesu pristavi un kreditori. Šķita, ka drīz sāksies maksātnespējīga parādnieka prāva.

Kņazienes spilvenā joprojām neizžuva asaru valgme. Dienā kņaziene centās nezaudēt dūšu, bet naktī ļāva pilnu vaļu asarām un raudāja cauru nakti, līdz pat rītam. Nevajadzēja nekur tālu meklēt, lai atrastu šādas raudāšanas iemeslus. Tie bija tepat deguna galā: dūrās acīs ar savu taustāmību un spilgtumu. Nabadzība, ik brīdi aizvainotā patmīlība, un . .. kas to aizvainoja? — Niecīgi ļautiņi, visvisādi Furovi, pavāri, bodnieķeļi. Iemīļotās mantas tika ieķīlātas, šķiršanās no tām skāra kņazienes sirdi kā ar nazi. Jegoruškas dzīve joprojām bija ļoti nekārtīga, Marusja vēl neizprecināta . . . Vai nu mazums iemeslu, lai raudātu? Nākotne miglā tīta, bet arī cauri miglai kņaziene saskatīja Jaunus rēgus. Sliktu vien varēja gaidīt no šīs nākotnes. No tās nekā laba necerēja, no tās baidījās . . .

Naudas kļuva arvien mazāk un mazāk, bet Jegoruška uzdzīvoja arvien vairāk un vairāk, viņš plītēja neatlaidīgi, nikni, it kā cenzdamies atgūt slimības laikā nokavēto. Viņš nodzēra visu, kas viņam piederēja un kas viņam nepiederēja, savu un citu mantu. Izlaidībā Jegoruška bija pārdrošs un nekaunīgs kā viens velns. Aizņemties naudu no pirmā pretimnācēja — tas viņam tīrais nieks. Spēlēt kārtis, lai gan kabatā ne kapeikas, — tā Jegoruškam bija parasta rīcība, bet iedzert un saēsties uz citu rēķina, smalki izvizināties ar cita ormani un ormanim nesamaksāt — to Jegoruška neuzskatīja par grēku. Viņš bija pārvērties ļoti maz: senāk dusmojās, ja par viņu smējās, bet tagad Jegoruška tikai mazlietiņ samulsa, kad viņu izgrūda vai izvadīja laukā.

Pārvērtās viena pati Marusja. Viņa noskārta kaut ko jaunu, jaunu un ārkārtīgi briesmīgu. Marusja vīlās savā brālī. Nez kāpēc viņai pēkšņi šķita, ka Jegoruška vairs neizskatās pēc neatzīta, nesaprasta cilvēka, ka viņš gluži vienkārši ir pats parastākais cilvēks, tāds pats kā visi un pat vēl sliktāks. .. Viņa vairs neticēja brāļa nelaimīgajai mīlestībai. Drausmīga, jauna atziņa! Veselām stundām sēdēdama pie loga un bez mērķa lūkodamās uz ielu, Marusja iztēlojās brāļa seju un pūlējās saskatīt tajā kaut ko harmonisku, kas neļauj vilties, taču šajā pelēcīgajā ģīmī neizdevās saskatīt neko citu kā tukšu cilvēciņu! Niekkalbi! Blakus šai sejai Marusjas iztēlē pavīdēja brāļa biedru, ciemiņu, mierinošu vecenīšu, līgavaiņu ģīmji, raudulīgā, bēdās notrulinātā pašas kņazienes seja, — un skumjas sažņaudza Marusjas nelaimīgo sirdi. Cik pliekana, pelēcīga un stulba, cik muļķīga, garlaicīga un laiska dzīve līdzās šiem tuvajiem, mīļajiem, bet sīkmanīgajiem cilvēkiem!

Skumjas sažņaudza viņas sirdi, elpa aizrāvās no kaislīgas, ķecerīgas vēlēšanās . . . Bija brīži, kad viņai neatvairāmi gribējās aiziet, bet kurp? Protams, turp, kur dzīvo cilvēki, kas pārlieku nebaidās no nabadzības, nav izvirtuši, strādā, caurām dienām netarkšķ ar muļķīgām vecenēm un piedzērušiem muļķiem .. . Marusjas iztēlē neatvairāmi rēgojās viena krietna, saprātīga seja; šajā sejā viņa saskatīja gan prātu, gan daudz jo daudz zināšanu, gan nogurumu. Šo seju nevarēja aizmirst. Marusja viņu iztēlojās katru dienu viņa vislaimīgākajos brīžos, tieši tad, kad šis vīrs strādāja vai izlikās strādājam.

Ārsts Toporkovs katru dienu greznajās kamanās ar lāčādas pārsegu un resnu kučieri uz bukas drāzās garām Priklonsku namam. Pacientu Toporkovam bija ļoti daudz. Viņš steidzās vizītēs no agra rīta līdz vēlam vakaram un pa dienu paspēja izbraukāt visas ielas un šķērsielas. Kamanās Toporkovs sēdēja tāpat kā atzveltnes krēslā, svinīgi, stalti izslējis galvu un plecus, nelūkodamies sāņus. Lāčādas kažoka pūkainā apkakle aizsedza seju, redzēt varēja vienīgi balto, gludo pieri un zelta brilles, bet Marusjai pietika arī ar to. Viņai šķita, ka no šā cilvēces labdara acīm cauri briļļu stikliem plūst salti, lepni, nicinoši stari.

«Šim vīram ir tiesības nicināt!» Marusja domāja. «Viņš ir ļoti gudrs! Tomēr cik greznas kamanas, cik brīnišķīgi zirgi! Un viņš esot bijušais dzimtcilvēks! Kādam spēkavīram jābūt šim cilvēkam, kurš piedzimis par sulaini, bet kļuvis tāds, kāds viņš ir tagad, — nepieejams!»

Marusja viena vienīgā atcerējās ārstu, pārējie jau sāka viņu aizmirst un drīz aizmirstu pavisam, ja viņš pats neatgādinātu par sevi. Viņš sevi atgādināja pārāk nekautrīgi.

Otrajos ziemsvētkos pusdienlaikā, kad Priklonski bija mājās, priekšnamā bikli iešķindējās zvans. Ņikifors atvēra durvis.

—    Vai kņazienīte mā-ā-jās? — no priekšnama skanēja vecīga balss, un, nenogaidot atbildi, viesistabā ieslīdēja maza vecenīte. — Labdien, kņazienīt, jūsu gaišība . .. labdare! Kā labpatikas dzīvot?

—    Ko jūs vēlaties? — kņaziene uzprasīja, ziņkāri lūkodamās uz veceni. Jegoruška iespurdzās, ar plaukstu aizsedzis muti. Viņam šķita, ka vecenes galva līdzīga mazai, pāraugušai melonei ar kātiņu augšgalā.

—    Cienmāt, vai nepazīstat? Vai patiesi nepazīstat? Prohorovieni esat aizmirsuši? Jūsu dēliņam, kņazam, palīdzēju nākt pasaulē!

Večukiņa pietipināja pie Jegoruškas, aši nomutēja viņa krūtis un roku.

—    Es nesaprotu, — Jegoruška dusmīgi murmināja, slaucīdams roku svārkos. — Tas vecais velns Ņikifors laiž iekšā visādas mai.. .

—    Ko jūs vēlaties? — kņaziene atkārtoja, un viņai šķita, ka vecene sīvi ož pēc kokeļļas.

Vecā apsēdās krēslā un ar gauži gariem aplinkiem ķiķinādama un koķetēdama (preču mātes vienmēr koķetē) pavēstīja, ka kņazienei esot prece, bet viņai, vecenei, pircējs. Marusja pietvīka. Jegoruška skaļi iesmējās un, ziņkārības dzīts, piegāja pie vecenes.

—    Dīvaini, — sacīja kņaziene. — Tātad atnācāt kā preciniece? Mari, apsveicu, tev ir radies līgavainis! Kas viņš ir? Vai drīkstu zināt?

Vecā sāka šņākujot, iebāza roku azotē un izvilka sarkanu katūna lakatu. Atraisījusi lakata mezglus, viņa pakratīja to virs galda, un reizē ar uzpirksteni izkrita fotokartīte.

Visi sarauca degunu: no sarkanā lakata ar dzeltenajām puķēm dvesa tabakas dvaka.

Kņaziene paņēma kartīti un negribīgi pacēla pie acīm.

—    Skaistulis, cienmāt! — preciniece sāka lielīt attēlu. — Bagāts, smalks cilvēks .. . Varens cilvēks, nav alkūliķis . . .

Kņaziene strauji piesarka un sniedza kartīti Marusjai. Tā nobālēja.

—    Dīvaini, — sacīja kņaziene. — Ja doktoram labpatikās, tad, manuprāt, viņš pats varēja… Starpniecība šeit vismazāk vajadzīga! … Izglītots cilvēks un uzreiz … Vai viņš jūs sūtīja? Pats?

—    Kā tad, pats … Dikti jūs viņam iepatikušies … Smalka ģimene.

Marusja pēkšņi iekliedzās un, sažņaugusi rokā kartīti, izskrēja no viesistabas.

—    Dīvaini, — kņaziene turpināja. — Taisni jābrīnās … Nezinu pat, ko jums sacīt. . . No doktora to nekādi negaidīju… Kādēļ jums vajadzēja pūlēties? Viņš pats varēja ierasties . . . pat apvainojoši. .. Par ko viņš mūs tur? Mēs neesam nekādi tirgoņi… Un arī tirgoņi tagad sākuši dzīvot citādi.

—   Tips! — Jegoruška nodīca, ar nicināšanu raudzīdamies uz vecenes galviņu.

Atvaļinātais huzārs daudz ko dotu, ja viņam kaut reizi atjautu iesist «knipi» pa šo galviņu! Viņam nepatika vecenes, tāpat kā lielam sunim nepatīk kaķi, un viņu pārņēma īsta suņa sajūsma, redzot melonei līdzīgo galvu.

—    Nu, cienmāt? — preciniece atsāka nopūzdamās. — Kaut arī viņš nav no kņazu gājuma, bet varu sacīt, cienmāt kņazienīt. . . Jūs esat mūsu labdari. Ai, grēki, grēki! Vai tad viņš nevaid dižciltīgs? Gan augstas skolas beidzis, gan bagāts, gan debesu tēvs apveltījis viņu ar visādu greznību, svētā dievmāte. .. Bet, jebšu vēlaties, lai pats nāk pie jums, tad lūgtum . . . Labu prātu atnāks. Kālab lai neatnāktu? Atnākt var . . .

Uzlikusi kņazienei roku uz pleca, vecene pievilka viņu sev tuvāk un iečukstēja ausi:

—    Sešdesmit tūkstošus prasa . . . Vai nu nezināms! Sieva paliek sieva, un nauda paliek nauda. Pati labi saprotat. . . Viņš man saka — sievu bez naudas neņemšu, jo viņa pie manis iemantos visādas patikšanas . . . Lai būtu viņai savs kapitāls .. .

Kņaziene pietvīka gluži sarkana un, smagajai kleitai čaukstot, piecēlās no krēsla.

—    Papūlieties pateikt doktoram, ka esam visai izbrīnījušies, — viņa sacīja. — Apvainoti… Tā nedrīkst. Vairāk neko jums neteikšu… Zorž, kāpēc tu klusē? Lai viņa iet projām! Pacietības mērs ir pilns!

Pēc precinieces aiziešanas kņaziene sakampa galvu, noslīga uz dīvāna un vaidēja.

—    Lūk, cik tālu esam nokļuvuši! — viņa vaimanāja. — Ak dievs! Kaut kāds dakterītis, draņķis, vakarējais sulainis mūs bildina! Dižciltīgais! . . . Dižciltīgais! Ha! Ha! Vai jūs redzat, kāda dižciltība! Precinieci atsūtījis! Nav vairs dzīvs jūsu tēvs! Viņš to neatstātu nesodītu! Vulgārais stulbenis! Bezkauņa!

Tomēr kņazieni mazāk aizvainoja tas, ka viņas meitu bildinājis plebejs, nekā tas, ka kņazienei prasa sešdesmit tūkstošus,, kuru viņai nav. Kņaziene necieta pat pusvārdos izteiktu piezīmi par viņas nabadzību. Kņaziene vaimanāja līdz vēlam vakaram un naktī divas reizes pamodās, lai paraudātos.

Taču precinieces ierašanās nevienu neietekmēja tik ļoti kā Marusju. Nabaga meitenei piesitās nikns jo nikns drudzis. Trīcēdama no galvas līdz kājām, viņa iekrita gultā, kveldošo galvu pabāza zem spilvena un cik nu spēdama sāka risināt jautājumu:

«Vai tiešām?!»

Gauži grūts jautājums. Marusja nemaz nezināja, kā sev uz to atbildēt. Tajā izpaudās gan viņas izbrīna, gan apmulsums, gan kluss prieks, kuru atzīt nez kāpēc pašai bija kauns un kuru gribējās noslēpt no sevis pašas.

«Vai tiešām?! Viņš, Toporkovs . . . Nevar būt! Kaut kas nav skaidrs! Vecenīte būs samuldējusies!»

Tanī pašā laikā ilgas — saldas jo saldas, vissvētākās, burvīgākās ilgas, no kurām stingst sirds, kvēlo galva, riņķoja Marusjas prātiņā, un visu viņas mazo būtni pārņēma neizskaidrojama jūsma. Viņš, Toporkovs, vēlas Marusju par savu sievu, bet Toporkovs taču tik stalts, skaists, gudrs! Viņš veltījis savu dzīvi cilvēcei un… braukā tik greznās kamanās!

«Vai tiešām?!»

«Viņu var mīlēt!» Marusja pievakarē nolēma. «Ai, esmu ar mieru! Esmu brīva no visiem aizspriedumiem un šim dzimtcilvēkam došos līdzi visur, kur vien viņš vēlas! Lai māte saka kaut vienu vārdu — es aiziešu no viņas! Esmu ar mieru!»

Citus jautājumus, mazāk svarīgus un pavisam nesvarīgus, Marusjai nebija laika risināt. Vai tie tagad izšķirošie? Kāda nozīme šeit preciniecei? Kāpēc un kad viņš iemīlējis viņu, Marusju? Kāpēc neierodas pats, ja mīl? Kāda daļa viņai par šiem un daudziem citiem jautājumiem? Viņa jutās pārsteigta, izbrīnījusies . .. laimīga … viņai pietika arī ar to.

— Esmu ar mieru! — viņa čukstēja, cenzdamās iztēlē iedomāties viņa seju ar zelta brillēm, caur kurām raugās saprātīgas, solīdas, nogurušas acis. — Lai nāk! Esmu ar mieru.

Tolaik, kad Marusja, tā domādama, svaidījās gultā un ar visu savu būtni juta, ka viņu kveldina laime, preciniece staigāja pa tirgoņu mājām un neskopodamās izdāļāja ārsta fotogrāfijas. Iedama no vienas bagātas mītnes uz otru, viņa meklēja preci, kurai varētu ieteikt «dižciltīgo» pircēju. Toporkovs nebija viņu sūtījis tieši pie Priklonskiem. Ārsts viņai teica — ej, kur gribi. Pret savām laulībām, kas viņam bija nepieciešamas, viņš izturējās vienaldzīgi: Toporkovu nemaz neinteresēja, kur iet preču māte . . . Ārstam bija vajadzīgi sešdesmit tūkstoši. Sešdesmit tūkstoši, ne mazāk! Namu, kuru Toporkovs gribēja pirkt, viņam lētāk neatdeva. Bet aizņemties šādu summu nekur nevarēja, uz nomaksu pārdevēji neielaidās. Atlika tikai viens: precēt naudu, un to ārsts arī darīja. Marusja viņa

tieksmēs sasaistīt savu dzīvi ar Himenaja saitēm, jānudien, nepavisam nebija vainojama!

Pulksten vienos naktī māsas guļamistabā klusītēm ienāca Jegoruška. Marusja jau bija izģērbusies un pūlējās aizmigt. Negaidītā laime bija viņu nogurdinājusi: Marusjai gribējās kaut kā nomierināt nerimtīgo sirdi, kuras pukstieni, kā viņai likās, skanēja pa visu māju. Ikvienā Jegoruškas sejas krunciņā mita tūkstošiem noslēpumu. Viņš noslēpumaini iekāsējās, zīmīgi palūkojās uz Marusju, un, it kā vēlēdamies pateikt viņai kaut ko briesmīgi svarīgu un citiem neizpaužamu, apsēdās uz māsas kājām un mazliet pieliecās viņai pie auss.

—    Maša, vai zini, ko tev sacīšu? — viņš klusu ierunājās. — Teikšu vaļsirdīgi. .. Par savu viedokli, nu jā . . . Tāpēc, ka runāju tavas laimes dēļ… Vai esi aizmigusi? Tavas laimes dēļ . . . Precies ar to … Toporkovu! Neklīrējies, precies — un . . . beigta balle! Cilvēks viņš visādā ziņā vērtīgs, lai sakām ko sacīdami… Un bagāts. Tas nekas, ka cēlies no zemas kārtas. Neliecies ne zinis.

Marusja ciešāk aizvēra acis. Viņai bija kauns. Tanī pašā laikā ļoti patīkami, ka brālis labvēlīgi izturas pret Toporkovu.

—    Toties viņš ir bagāts! Vismaz nebūsi bez sava maizes kumosa. Bet, iekām gaidīsi kņazu vai grāfu, paskaties vien, nosprāgsi vēl badā . . . Mums taču nav ne kapeikas! Viss aizlaists vējā! Tukšpadsmit! Vai tu esi aizmigusi, vai? Paklau! Kas klusē — tas piekrīt.

Marusja pasmaidīja. Jegoruška iesmējās un cieši pirmoreiz visā viņas mūžā noskūpstīja māsai roku.

—    Precies. . . Viņš ir izglītots cilvēks. Cik mums būs labi! Vecene vairs negaudos!

Jegoruška ļāvās sapņiem. Pasapņojis viņš sapurināja galvu un teica:

—    Vienu gan es nesaprotu . .. Kāda velna pēc viņš sūtīja precinieci? Kāpēc nenāca pats? Te kaut kas nav kārtībā. .. Viņš nav no tādiem vīriem, kas sūta precinieci.

«Tas ir tiesa,» Marusja domāja, nez kāpēc saraudamās. «Te kaut kas nav kārtībā . . . Precinieci sūtīt ir muļķīgi. Patiešām, ko tas nozīmē?»

Jegoruška, kuram parasti nepiemita nekāda lielā sajēga, šoreiz sajēdza:

—    Neaizmirsīsim, ka viņam pašam nav laika apkārt vazāties. Aizņemts cauru dienu. Kā apsvilis skraidelē pie slimniekiem.

Marusja nomierinājās, taču ne uz ilgu laiku. Jegoruška brīdi klusēja un teica:

—    Es nesaprotu vēl vienu: viņš tai raganai licis teikt, ka pūrā vajagot būt vismaz sešdesmit tūkstošiem. Vai dzirdēji? Citādi nevarot.

Marusja pēkšņi atvēra acis, nodrebēja no galvas līdz kājām, žigli piecēlās sēdus un pat aizmirsa apklāt plecus ar segu. Acis dzirkstīja, vaigi iekvēlojās.

—    To saka tā vecene! — viņa teica, paraudama Jegorušku aiz rokas. — Pasaki vecajai, ka tie ir meli! Tādi cilvēki, tas ir, tādi kā viņš. .. nevar tā teikt. Viņš un . . . nauda?! Ha-ha! Šādu zemiskumu var iedomāties tikai tie, kuri nezina, cik viņš lepns, cik godīgs, nesavtīgs! Jā! Tas ir vislieliskākais cilvēks! Citi viņu negrib saprast!

—    Arī es tā domāju, — Jegoruška sacīja. — Vecene samelojusies. Laikam gribējusi Toporkovam iztapt. Pieradusi tur pie saviem tirgoņiem.

Marusjas galviņa apstiprinoši pamāja un ātri paslīdēja zem spilvena. Jegoruška piecēlās un izstaipījās.

—    Māte bimbā, — viņš teica. — Bet mēs ar viņu nerēķināsimies. Tātad viss kārtībā? Esi ar mieru?_Lieliski. Nav ko klīrēties. Ārsta madāma . .. Ha-ha! Ārsta madāma!

Jegoruška paplikšķināja Marusju pa kājas pēdu un Joti apmierināts izgāja no guļamistabas. Likdamies gulēt, viņš jau sacerēja garu sarakstu, kurā bija viesi, ko viņš aicinās uz kāzām.

«Šampanietis būs jāņem pie Aboltuhova,» Jegoruška domāja aizmigdams. «Uzkodas jāņem no Korčalova … Tam ir svaigi ikri. Un arī omāri. . .»

Otrā dienā no rīta Marusja, vienkārši, bet loti gaumīgi un mazliet koķeti apģērbusies, sēdēja pie loga un gaidīja. Pulksten vienpadsmitos Toporkovs aizdrāzās garām, bet pie viņiem neiegriezās. Pēc pusdienām viņš vēlreiz aizdrāzās ar saviem meļņiem tieši zem

logiem, taču neizkāpa un pat nepaskatījās uz logu, pie kura sēdēja Marusja ar rožainu lentīti matos.

«Viņam nav laika,» Marusja domāja, priecādamās par Toporkovu. «Atbrauks svētdienā …»

Tomēr viņš neatbrauca arī svētdienā. Neatbrauca ne pēc mēneša, ne pēc diviem, ne pēc trim mēnešiem . . . Protams, Toporkovs nemaz nedomāja par Priklonskiem, bet Marusja gaidīja un novājēja gaidīdama… Sāpes, nevis parastas, bet smeldzošas, neremdināmas, krimta viņas sirdi.

«Kāpēc viņš nebrauc?» Marusja sev jautāja. «Kāpēc? Ahā . . . zinu . .. Viņš aizvainots par to, ka . . . Kādēļ viņš aizvainots? Tādēļ, ka māte tik nedelikāti izturējās pret veco precinieci. Viņš tagad domā, ka nevaru viņu iemīlēt. ..»

—    L-l-lops! — purpināja Jegoruška, kurš jau kādas desmit reizes bija iegriezies pie Aboltuhova un jautājis, vai tas nevarot pasūtīt visaugstākā labuma šampanieti.

Pēc lieldienām, kas togad bija marta beigās, Marusja rimās gaidīt Toporkovu.

Reiz Jegoruška iegāja pie viņas guļamistabā un ļauni, pilnā kaklā smiedamies, stāstīja, ka viņas «līgavainis» apprecējis tirgoņa meitu . . .

—   Man ir tas gods apsveikt! Man ir tas gods! Haha-ha!

Šī vēsts pārāk cietsirdīgi skāra manu mazo varoni.

Viņa galīgi zaudēja dūšu un nevis vienu dienu, bet mēnešiem personificēja neattēlojamas skumjas un izmisumu. Marusja izrāva no matiem rožaino lentīti un sāka nīst dzīvi. Taču cik netaisna un neobjektīva ir mīlestība! Marusja arī tagad izgudroja attaisnojumu viņa rīcībai. Ne jau velti Marusja bija salasījusies romānus, kuros precas un laulājas, lai spītētu mīlamiem cilvēkiem, lai spītētu, lai liktu saprast, lai iedzeltu, sāpinātu.

«Viņš, man spītēdams, apprecējis to muļķi,» Marusja domāja. «Cik nelabi darījām, apvainojoši izturēdamies pret viņa precību piedāvājumu! Tādi cilvēki kā viņš apvainojumus neaizmirst!»

Vaigos izzuda veselīgais sārtums, lūpas vairs neprata smaidīt, prāts atteicās sapņot par nākotni — Marusja galīgi nogāja no grauda! Viņai šķita, ka līdz ar Toporkovu izgaisis arī viņas dzīves mērķis. Kam Marusjai tagad dzīve, ja viņa var izvēlēties vienīgi muļķus, liekēžus, uzdzīvotājus! Viņa pavisam nolaidās. Neko neievērodama, ne par ko nelikdamās ne zinis, neko neuzklausīdama, viņa vadīja savu garlaicīgo, pelēcīgo dzīvi, kā daudzas mūsu neprecētās sievietes, gan vecmeitas, gan jaunas meitas … Marusja nepievērsa uzmanību saviem neskaitāmajiem preciniekiem, radiniekiem, paziņām. Uz sliktajiem materiālajiem apstākļiem raudzījās vienaldzīgi, apātiski. Viņa pat nepamanīja, ka banka pārdeva kņazu Priklonsku namu ar visām tā vēsturiskajām, Marusjai tik mīļajām, vecajām iedzīves lietām, nepamanīja, ka vajadzēja pārvākties uz jaunu dzīvokli, vienkāršu, lētu, sīkpilsoniskā gaumē iekārtotu. Tas bija ilgs, smags miegs, kurā tomēr netrūka sapņu. Viņa redzēja sapņos Toporkovu daždažādās situācijās: kamanās, kažokā, bez kažoka, sēdošu, svinīgi soļojošu. Visa dzīve Marusjai tagad risinājās tikai sapņos.

Taču nodārdēja pērkons — nokrita sapņu tīmekļi no gaiši zilajām acīm ar linu baltajām skropstām . .. Vecā kņaziene, nespēdama pārciest dzimtas sabrukumu, jaunajā dzīvoklī saslima un nomira, neatstādama saviem bērniem neko citu kā svētību un dažus tērpus. Marusjai mātes nāve bija briesmīga nelaime. Sapņu tīmekļi nokrita, un to vietā stājās bēdas.

III

Pienāca rudens, tikpat drēgns un dubļains kā pērnajā gadā.

Bija pelēks, lietains rīts. Tumšpelēkie, gluži kā ar dubļiem notrieptie mākoņi aizsedza visu debesi un ar savu stingumu iedvesa skumjas. Šķita, ka saules nemaz vairs nav; veselu nedēļu tā ne reizi nebija paraudzījusies uz zemi, it kā bīdamās aptraipīt savus starus ar šķidrajiem dubļiem . . .

Lietus lāses bungoja pa logiem sevišķi stipri, vējš raudādams elsoja dūmeņos un gaudoja kā suns, kam pazudis saimnieks … Nebija nevienas sejas, kura nepaustu bezcerīgu garlaicību.

Labāk visbezcerīgākā garlaicība nekā tās neizbrienamās skumjas, kādas torīt aizēnoja Marusjas seju. Čāpodama pa šķidrajiem dubļiem, mana varone vilkās pie ārsta Toporkova. Kādēļ Marusja gāja pie viņa?

«Es eju ārstēties!» viņa domāja.

Bet, lasītāji, neticiet viņai! Ne jau velti Marusjas sejā atspoguļojās iekšēja cīņa.

Kņaze piegāja pie Toporkova mājas un kautrīgi, sirdij sažņaudzoties, parāva zvana stiepli. Pēc brītiņa aiz durvīm skanēja soļi. Marusja juta, ka ceļi ļogās un kājas kļūst aukstas kā ledus. Durvīs noklakšķēja atslēga, un Marusja ieraudzīja glītas istabenes jautājošo ģīmīti.

—    Vai ārsts mājās?

—    Mēs šodien nepieņemam. Rītdien! — istabene atteica un, sadrebēdama no uzplūdušā drēgnuma, pakāpās atpakaļ. Durvis aizcirtās Marusjai tieši degungalā, notrīcēja, un istabene tās aizslēdza ar skaļu klakšķi.

Kņaze sakaunējās un lēni vilkās uz mājām. Tur viņa par velti redzēja sen apnikušu izrādi. Izrāde nebūt nebija kņaziem piedienīga!

Mazā viesistabā uz dīvāna, kas apvilkts ar jaunu, spīdošu katūnu, sēdēja kņazs Jegoruška. Viņš sēdēja pa turku modei, parāvis sev apakšā kājas. Kņazam iepretim uz grīdas zvilnēja viņa draudzene Kalērija Ivanovna. Abi spēlēja kārtis uz «knipjiem» un dzēra. Kņazs dzēra alu, viņa dulcineja — madēru. Uzvarējušais guva ne vien tiesības iesist pretiniekam ar kārti pa degunu, bet dabūja arī divdesmit kapeikas. Kalērijai Ivanovnai, kā dāmai, bija maza priekšrocība: divdesmit kapeikas viņa varēja aizstāt ar skūpstu. Sī spēle abiem sagādāja neattēlojamu baudu. Viņi smējās kā negudri, viens otram knieba, ik brīdi lēca kājās un viens otru trenkāja. Jegoruška vinnēdams nezināja aiz priekiem, ko darīt. Viņu sajūsmināja valšķīgā vairīšanās, kad Kalērija Ivanovna sniedza Jegoruškam paspēlēto skūpstu.

Kalērija Ivanovna, gara, tieva tumšmate ar varen melnām uzacīm un izvelbtām vēža acīm, nāca pie Jegoruškas katru dienu. Viņa ieradās pie Priklonskiem jau pirms desmitiem no rīta, dzēra tēju, pusdienoja, ieturēja vakariņas un pulksten vienos nakti devās projām. Jegoruška mēģināja iegalvot māsai — Kalērija Ivanovna esot dziedone, ļoti cienījama dāma un tā tālāk.

—    Tu parunājies ar viņu! — Jegoruška pūlējās iestāstīt māsai. — Gudriniece! Kaut kas neredzēts!

Manuprāt, vairāk taisnības bija Ņikiforam, kad viņš godāja Kalēriju Ivanovnu par vazaņķi un Kavalēriju Ivanovnu. Ņikifors nīda viņu no visas sirds un nespēja savaldīties, kad vajadzēja šo sievieti aptekalēt. Viņš noskārta patiesību, un veca, uzticama kalpa nojauta pauda, ka šī sieviete nedrīkstētu atrasties viņa kungu tuvumā. . . Kalērija Ivanovna bija dumja un aprobežota, taču ik dienas gāja projām no Priklonskiem pieēdusies, ar vinnēto naudiņu kabatā un pārliecību, ka Priklonski bez viņas nespēj dzīvot. Viņa bija tikai kluba marķiera sieva, bet Priklonsku dzīvoklī tomēr neierobežota saimniekotāja. Šai cūkai patika likt kājas uz galda.

Marusja pārtika no pensijas, ko viņa saņēma par tēva nopelniem. Tēva pensija bija lielāka nekā parastā ģenerāļa pensija. Marusjas daļa bija niecīga. Taču arī ar šo daļu pietiktu bezrūpīgai dzīvei, ja vien Jegoruškam nebūtu tik daudz iegribu.

Viņš, kas nevēlējās un neprata strādāt un negribēja ticēt, ka ir tukšinieks, sāka trakot, ja kāds ieteica samierināties ar apstākļiem un pēc iespējas ierobežot savas iegribas.

—    Kalērijai Ivanovnai negaršo teļa gaļa, — viņš bieži teica Marusjai. — Viņai vajadzētu cāļa cepeša. Velns jūs var saprast! Uzņematies saimniekot, bet neprotat! Lai rītdien vairs nebūtu šīs pliekanās teļa miesas! Mēs šo sievieti nomērdēsim badā!

Marusja piesardzīgi mēģināja iebilst un, lai nesāktos nepatikšanas, nopirka cāli.

—    Kāpēc šodien nebija cepeša? — dažreiz kliedza Jegoruška.

—    Tāpēc, ka vakar ēdām cāļus, — Marusja atbildēja.

Taču Jegoruška vāji prata saimniekošanas aritmētiku un iebildumus nemaz neuzklausīja. Pusdienās viņš neatlaidīgi prasīja sev alu, Kalērijai Ivanovnai — vīnu.

—     Vai kārtīgas pusdienas var būt bez vīna? — Jegoruška jautāja Marusjai, raustīdams plecus un brīnīdamies par cilvēku muļķību. — Ņikifor! Lai būtu vīns! Tavs pienākums par to gādāt! Bet tu, Maša, kaunies! Nevaru taču es pats sākt saimniekot! Jums gan patīk bendēt manus nervus!

Tas bija neapvaldīts sibarīts! Viņam palīgos drīz nāca Kalērija Ivanovna.

—     Vai kņazam vīnu pasniegs? — viņa vaicāja, redzēdama, ka klāj pusdienu galdu. — Un kur ir alus? Vajag aiziet pēc alus! Kņaze, iedodiet Ņikiforam naudu, lai nopērk alu. Vai jums ir sīknauda?

Kņaze teica, ka sīknauda esot un atdeva pēdējās kapeikas. Jegoruška un Kalērija ēda, dzēra un neredzēja., ka Marusjas pulksteni, gredzenus, auskarus, mantiņu pēc mantiņas aiznesa uz lombardu, ka vecu lietu uzpircējam pārdeva viņas dārgos tērpus.

Viņi neredzēja un nedzirdēja, cik īgni krekstēdams un purpinādams vecais Ņikifors slēdza vaļā savu lādīti, kad Marusja aizņēmās no viņa naudu rītdienas pusdienām. Šiem vulgārajiem un trulajiem cilvēkiem, kņazam un viņa mietpilsonei, par visu to nebija nekādas daļas!

Nākamajā dienā pirms pulksten desmitiem Marusja devās pie Toporkova. Durvis atslēdza tā pati glītā istabene. Ievedusi kņazi priekšnamā un vilkdama viņai nost mēteli, istabene nopūtās un sacīja:

—    Jaunkundz, jūs taču zināt? Ārsts par padomu ņem vismaz piecus rubļus. To jūs iegaumējiet.

«Kādēļ viņa man to saka?» Marusja domāja. «Cik liela nekaunība! Viņš, nabadziņš, pat nezina, ka viņam tik nekaunīgi apkalpotāji!»

Tanī pašā mirklī Marusjai iedrebējās sirds: kabatā tikai trīs rubļi, lai gan Toporkovs taču nedzīs viņu projām nieka divu rubļu dēļ.

No priekšnama Marusja iegāja uzgaidāmajā istabā, kur jau sēdēja daudz jo daudz slimnieku. Protams, vairums veselības alcēju bija dāmas. Viņas sasēdušās uz visām uzgaidāmajā telpā esošajām mēbelēm, sasēdušās grupās un tērzēja. Sarunas gauži raitas, par visu un par visiem: par laiku, par slimībām, par ārstu, par bērniem . .. Visi runāja pilnā balsī, skali smējās kā pašu mājās. Dažas, gaidīdamas savu kārtu, adīja un izšuva. Vienkārši un slikti ģērbtu cilvēku uzgaidāmajā telpā nebija. Blakus istabā slimniekus pieņēma Toporkovs. Pie viņa sirdzēji gāja pēc kārtas. Gāja bālām sejām, nopietni, mazliet drebēdami, bet ārā nāca aplaimoti, piesarkuši, sasvīduši kā pēc grēksūdzes, it kā nokratījuši kādu pārmērīgu nastu. Katrai slimniecei Toporkovs veltīja ne vairāk kā desmit minūtes. Šķiet, slimības nebija nekādas smagās.

«Cik ļoti tas viss līdzinās šarlatānismam!» klusībā teiktu Marusja, ja pati nebūtu aizņemta ar savām domām.

Marusja iegāja ārsta kabinetā pēdējā. Ieiedama kabinetā, kurš bija piekrauts grāmatām ar vācu un franču uzrakstiem uz sējumu muguriņām, viņa trīcēja, kā trīc vista, kas nule izpeldināta aukstā ūdenī. Viņš stāvēja istabas vidū, atspiedies ar kreiso roku pret rakstāmgaldu.

«Cik viņš ir skaists!» šāda doma vispirms pavīdēja pacientes prātā.

Toporkovs nekad nedižojās un arī diez vai kādreiz bija pratis dižoties, bet visas pozas, kurās viņš jebkad nostājās, izskatījās nez kāpēc sevišķi majestātiskas. Poza, kādā viņu ieraudzīja Marusja, atgādināja to majestātisko modeļu stāju, pēc kuriem mākslinieki glezno diženus karavadoņus. Pie Toporkova rokas, kura bija atspiesta pret galdu, samesti no pacientēm nule saņemtie desmit un piecu rubļu papīrīši. Turpat stingri noteiktā kārtībā salikti instrumenti, mašīnītes, caurulītes — Marusjai tas viss šķita gauži nesaprotams, gauži «zinātnisks». Tas un grezni iekārtotais kabinets, viss, kopā ņemot, papildināja lielisko ainu. Marusja aizvēra durvis un apstājās. . . Toporkovs parādīja ar roku uz krēslu. Mana varone lēnītēm piegāja pie krēsla un apsēdās. Toporkovs majestātiski

paspēra soli, apsēdās otrā krēslā vis-ā-vis un jautājošām acīm dzēlās Marusjas sejā.

«Viņš mani nepazīst!» Marusja domāja. «Citādi viņš neklusētu . . . Ak dievs, kāpēc viņš klusē? Kā lai es sāku?»

—    Nu? — Toporkovs norūca.

—           Klepus, — Marusja čukstēja un, it kā savus vārdus apliecinādama, divas reizes ieklepojās.

—    Vai sen?

—    Jau divus mēnešus … Naktīs vairāk.

—    Hm … Drudzis?

—    Nē, drudža, šķiet, nav . . .

—          Jūs laikam esat pie manis ārstējusies? Ar ko slimojāt toreiz?

—    Bija plaušu karsonis.

—    Hm … Jā, atceros . .. Šķiet, jūs esat Priklonska?

—          Dzersiet šos pulverīšus . .. pirms gulēt iešanas . .. izvairieties no saaukstēšanās …

Toporkovs steigšus uzrakstīja recepti, piecēlās un nostājās pirmītējā pozā. Piecēlās arī Marusja.

—    Vai vairāk nekas?

—    Nekas.

Toporkovs neatlaidīgi blenza uz Marusju. Skatījās uz viņu un uz durvīm. Viņš bija nevajīgs un gaidīja, lai Marusja iet projām. Bet viņa stāvēja, raudzījās uz Toporkovu, priecājās par viņu un gaidīja, ka ārsts ko sacīs. Cik viņš bija skaists! Klusējot pagāja labs brīdis. Beidzot Marusja sarāvās, saskatīja ārsta lūpās žāvas, acīs gaidas, pasniedza viņam trīs rubju gabalu un devās uz durvīm. Ārsts nosvieda naudu uz galda un aizslēdza durvis.

Iedama mājās no ārsta, Marusja briesmīgi dusmojās:

«Kāpēc neparunājos ar viņu? Kāpēc? Gļēvule esmu, tā ir tā vaina! Viss iznāca kaut kā muļķīgi… Tikai iztraucēju viņu. Kāpēc turēju rokā to zemisko naudu gluži kā rādīdama? Nauda ir tik delikāta manta. .. Lai dievs pasarga! Cilvēku var aizvainot! Jāmaksā tā, lai tas nedurtos acīs. Kāpēc es klusēju? … Viņš man būtu izstāstījis, izskaidrojis… Es saprastu, kāpēc ieradusies preciniece …»

Pārnākusi mājās, Marusja apgūlās gultā, pabāza galvu zem spilvena, — tā viņa darīja vienmēr, kad jutās uztraukusies. Taču viņai neizdevās nomierināties. Marusjas istabā ienāca Jegoruška un sāka staigāt no viena kakta uz otru, zābakiem klaudzot un čīkstot.

Viņa seja bija noslēpumaina …

—    Ko tev vajag? — Marusja vaicāja.

—           Ahā . .. Bet es domāju, ka esi aizmigusi, negribēju modināt. Gribu tev kaut ko paziņot. . . ļoti patīkamu. Kalērija Ivanovna vēlas dzīvot pie mums. Es viņu ļoti lūdzu.

—          Tas nav iespējams! C'est impossible! Kādu sievieti tu esi lūdzis?

—           Kāpēc nav iespējams? Viņa ir ļoti jauka … Palīdzēs tev saimniekošanā. Viņa apmetīsies stūra istabā.

—    Stūra istabā nomira maman! Tas nav iespējams!

Marusja grozījās, drebēja, it kā viņai kāds būtu

iedūris ar adatu. Sārti plankumi saplauka uz vaigiem.

—           Tas nav iespējams! 2orž, tu mani nogalināsi, ja piespiedīsi dzīvot kopā ar šo sievieti! Labiņais 2orž, nevajag! Nevajag! Mans mīļais! Es tevi lūdzu!

—          Kāpēc viņa tev nepatīk? Nesaprotu! Meitietis kā jau meitietis . . . Gudra, jautra.

—    Es viņu nemīlu …

—           Bet es mīlu. Es mīlu šo sievieti un gribu, lai viņa dzīvotu kopā ar mani!

Marusja sāka raudāt… Viņas bālajā sejā iegūlās izmisums …

—    Es nomiršu, ja viņa dzīvos šeit. . .

Jegoruška savā nodabā sāka klusi kaut ko svilpot un, brītiņu pastaigājis, devās laukā no Marusjas istabas. Pēc brīža viņš ienāca atkal.

—    Aizdod man rubli, — Jegoruška teica.

Marusja viņam iedeva rubli. Vajag taču kaut kā remdināt Jegoruškas bēdas, jo viņā, pēc Marusjas domām, tagad risinājās šausmīga cīņa: mīlestība uz Kalēriju cīnījās pret pienākuma apziņu!

Vakarā pie kņazes ienāca Kalērija.

—          Kāpēc jūs mani nemīlat? — Kalērija vaicāja, apkampdama kņazi. — Es taču esmu nelaimīga!

Marusja atraisījās no viņas skāvieniem un teica:

—    Man nav iemesla jūs mīlēt!

Marusja dārgi samaksāja par šo frāzi! Kalērija, pēc mēneša iekravājusies istabā, kurā nomira maman, vispirms atzina par vajadzīgu atriebties par šo frāzi. Viņa izvēlējās visrupjāko atriebības veidu.

—    Ko jūs tā klīrējaties? — viņa ikreiz jautāja kņazei pie pusdienu galda. — Tādiem nabagiem kā jums vajag nevis klīrēties, bet labiem ļaudīm paldies sacīt. Ja es būtu zinājusi, ka jūsu mājās tik liels trūkums, nekad nenāktu pie jums dzīvot. Par ko gan esmu iemīļojusi jūsu brālīti?! — viņa piebilda nopūzdamās.

Pārmetumi, pusvārdi un smīnēšana beidzās ar skaļu zvaigāšanu par Marusjas nabadzību. Jegoruška nelikās ne zinis par šo smiešanos. Viņš turēja sevi par Kalērijas parādnieku un pacieta visu. Bet Marusjai marķiera laulātās draudzenes un Jegoruškas draugaļas idiotiskā zvaigāšana bija tikpat kā inde.

Marusja cauriem vakariem sēdēja virtuvē un nevarīga, novārgusi, nedroša slacīja ar asarām Ņikifora platās plaukstas. Ņikifors šņukstēja kopā ar Marusju un kaisīja sāli viņas brūcēs, atminēdamies pagātni.

—   Dievs viņus sodīs! — Ņikifors mierināja Marusju. — Neraudiet.

Ziemā Marusja vēlreiz devās pie Toporkova.

Kad viņa iegāja ārsta kabinetā, viņš sēdēja atzveltnes krēslā arvien vēl skaists un cēls . .. Šoreiz viņa seja izskatījās ļoti nogurusi.. . Toporkovs mirkšķināja acis kā cilvēks, kam neļauj gulēt. Nepaskatījies uz Marusju, viņš pamāja ar zodu uz vis-ā-vis krēslu. Marusja apsēdās.

«Viņam sejā skumjas,» Marusja domāja, raudzīdamās uz ārstu. «Viņš laikam jūtas ļoti nelaimīgs ar savu tirgoņu kārtas sievu!»

Brīdi viņi sēdēja klusēdami. Ai, ar kādu baudu viņa tam sūrotos par savu dzīvi! Viņa paustu ārstam to, ko viņš nevarētu izlasīt nevienā no šīm grāmatām ar franču un vācu virsrakstiem.

—    Klepus, — Marusja čukstēja.

Ārsts mirkli palūkojās uz viņu.

—    Hm . . . Drudzis?

—    Jā, vakaros.. .

—    Naktīs svīstat?

—    Jā …

—    Izģērbieties …

—    Kā jūs teicāt? .. .

Toporkovs ar nepacietīgu rokas mājienu parādīja sev uz krūtīm. Marusja sarkdama lēni pogāja vaļā uz krūtīm podziņas.

—    Izģērbieties. Lūdzu, drīzāk!… — teica Toporkovs un paņēma rokā veserīti.

Marusja izvilka no piedurknes roku. Toporkovs ātri piegāja viņai klāt un vienā mirklī ar ievingrinātu roku nolaida līdz jostas vietai viņas apģērbu.

—    Atpogājiet kreklu! — ārsts sacīja un, negaidīdams, kad to izdarīs pati Marusja, atpogāja pie kakla kreklu; pacienti pārņēma lielas šausmas, bet ārsts jau klauvēja ar veserīti pa baltajām, noliesējušām krūtīm . . .

—    Nolaidiet rokas. .. Netraucējiet. Es jūs neapēdīšu, — Toporkovs murmināja, bet Marusja sarka un no visas sirds vēlējās, kaut varētu ielīst zemē.

Toporkovs izklauvēja un sāka klausīties. Izrādījās, ka kreisās plaušas galotnes skaņas ir dobjākas. Skaidri sadzirdami čirkstoši krācieni un sēcoša elpošana.

—    Apģērbieties, — Toporkovs sacīja un sāka izjautāt: vai dzīvoklis esot labs, vai dzīves veids normāls un tā tālāk.

—    Jums jābrauc uz Samaru, — viņš teica, nolasījis Marusjai veselu lekciju par normālu dzīves veidu. — Tur dzersiet kumisu. Tas ir viss. Ilgāk jūs neaizkavēšu . ..

Marusja lielā steigā aizpogāja podziņas, neveikli pasniedza ārstam piecus rubļus un, mirkli pastāvējusi, izgāja no šī zinātniskā kabineta.

«Viņš mani izmeklēja veselu pusstundu,» Marusja domāja, iedama mājās, «bet es klusēju! Klusēju! Kāpēc neparunājos ar viņu?»

Marusja gāja mājās un domāja nevis par Samaru, bet par ārstu Toporkovu. Kam viņai Samara? Tiesa, tur nebūs Kalērijas Ivanovnas, bet nebūs arī Toporkova!

Dievs ar viņu, ar to Samaru! Marusja gāja, dusmojās un tanī pašā laikā triumfēja: viņš atzinis viņu par slimu, un tagad Marusja var iet pie viņa bez kautrēšanās, cik vien viņai tīk, kaut vai katru nedēļu! Viņa kabinetā ir tik labi, tik mājīgi! It īpaši jauks ir dīvāns, kas nolikts pie kabineta dibensienas. Uz šī dīvāna viņa vēlētos pasēdēt blakus Toporkovam un patērzēt gan par šo, gan par to, pasūroties, palūgt, lai viņš neņem tik lielu naudu no slimniekiem. No bagātiem, protams, var un vajag ņemt daudz, bet trūcīgie jāārstē lētāk.

«Viņš nesaprot dzīvi, nemāk atšķirt bagāto no nabagā,» Marusja domāja. «Es viņam to iemācītu!»

Arī šoreiz Marusjai mājās bija izrāde bez maksas. Jegoruška vāļājās uz dīvāna, viņu bija pārņēmusi histērijas lēkme. Viņš skaļi raudāja, lamājās, drebēja kā drudzī. Pa uzblīdušo dzērāja ģīmi ritēja asaras.

—    Kalērija aizgājusi! — viņš vaimanāja. — Jau divas naktis mājās nav gulējusi! Viņa ir sadusmojusies!

Taču Jegoruška raudāja velti. Vakarā atnāca Kalērija, piedeva viņam un aizveda Jegorušku sev līdzi uz klubu.

Jegoruškas izlaidība sasniedza apogeju … Viņam vairs nepietika ar Marusjas pensiju, un viņš sāka «strādāt». Jegoruška aizņēmās naudu no apkalpotājiem, blēdījās kāršu spēlē, zaga no Marusjas naudu un mantas. Reiz, iedams blakus Marusjai, viņš izvilka tai no kabatas divus rubļus, kurus Marusja bija sakrājusi, lai iegādātos kurpes. Vienu rubli Jegoruška atstāja sev, bet par otru nopirka Kalērijai bumbierus. Paziņas novērsās no Jegoruškas. Kādreizējie Priklonsku dzimtas ciemiņi, Marusjas paziņas, tagad gluži atklāti godāja Jegorušku par «augstdzimušo šuleru». Pat «Chāteau de Fleur» «skuķes» neuzticīgi raudzījās uz viņu un smīkņāja, kad Jegoruška, aizņēmies no kāda jauna paziņas naudu, aicināja meičas sev līdzi vakariņot.

Marusja redzēja un saprata šo izlaidības apogeju…

Arī Kalērijas nekaunība auga crescendo.

—    Lūdzu, nerakņājieties pa manām drānām, — Marusja reiz viņai sacīja.

—    Jūsu kleitām tas neko nekaitēs, — Kalērija atbildēja. — Bet, ja turat mani par zagli, tad . . . lūgtum. Es aiziešu.

Jegoruška, māsu lādēdams, veselu nedēļu sēdēja pie Kalērijas kājām, lūgdamies, lai viņa neiet projām.

Taču šāda dzīve ilgi turpināties nevar. Ikvienam stāstam ir savas beigas, beidzās arī šis mazais romāns.

Pienāca meteņdiena, reizē ar to pienāca priekšpavasaris. Dienas pastiepās garākas, palāses tecēja no jumtiem, no laukiem plūda svaiga dvesma, kuru ieelpojot cilvēki jauš pavasari. ..

Kādā meteņdienas vakarā Ņikifors sēdēja pie Marusjas gultas .. . Jegoruška un Kalērija nebija mājās.

—    Ņikifor, es degu, — Marusja sacīja.

'Bet Ņikifors činkstēja un urdīja viņas rētas ar atmiņām par pagātni. . . Viņš stāstīja par kņazu, par kņazieni, par viņu dzīvi… Attēloja mežus, kuros medījis mirušais kņazs, laukus, pa kuriem viņš auļojis pakaļ zaķiem, Sevastopoli. Sevastopolē kņazu ievainojuši. Daudz ko stāstīja Ņikifors. Marusjai jo sevišķi patika klausīties par muižu, kuru pirms pieciem gadiem pārdeva parādu segšanai.

—    Dažkārt izgāju uz balkona … Pavasaris, tā sakot, sākas. Ak debesu tēvs! Acis nenovērstu no dieva pasaulītes! Mežs vēl tumšs, bet no tā plūstin plūst līksmība! Upīte jauka, dziļa. . . Jūsu māmiņai savās jaunajās dienās labpatika makšķerēt zivtiņas … Gadījās reizes, kad augām dienām nostāvēja pie upes … Patika svaigā gaisā pabūt. .. Daba!

Ņikifors stāstīdams aizsmaka. Marusja klausījās viņā un nelaida projām no sevis. Vecā sulaiņa sejā Marusja redzēja atspoguļojamies visu, ko viņš klāstīja par Marusjas tēvu, par māti, par muižu. Marusja klausījās, vērīgi lūkojās Ņikifora sejā, un viņai gribējās dzīvot, būt laimīgai, makšķerēt tanī pašā upē, kur makšķerējusi viņas māte… Upe, aiz upes lauks, aiz lauka zilgmo meži, un tam visam pāri mīļi mirdz silta saule . .. Cik jauki tur dzīvot!

—    Mīļais Ņikifor, — Marusja teica un sažņaudza viņa izģindušo roku, — labiņais. . . Aizdod man rītdien piecus rubļus … Pēdējo reizi… Vai varēsi?

—    Varēšu .. . Man jau tikai pieci vien vairs ir. Ņemiet, gan jau dievs atkal gādās …

—    Labiņais, es atdošu. Patapini!

Otrā dienā no rīta Marusja uzvilka labāko kleitu, iesēja matos rožainu lentīti un devās pie Toporkova. Pirms iziešanas no mājas viņa kādas desmit reizes paraudzījās uz sevi spogulī. Toporkovu priekšnamā viņu ielaida ārsta jaunā istabene.

—    Vai jūs zināt? — Marusjai vajcāja jaunā istabene, vilkdama viņai nost mēteli. — Ārsts par padomu ņem vismaz piecus rubļus .. .

Uzgaidāmajā telpā šoreiz bija sevišķi daudz pacienšu. Itin visi krēsli aizņemti. Kāds vīrietis sēdēja pat uz klavierēm. Slimnieku pieņemšana sākās pulksten desmitos. Pulksten divpadsmitos ārsts pieņemšanu pārtrauca, lai izdarītu operāciju, un pieņemšanu atsāka divos. Marusjas kārta pienāca tikai tad, kad pulkstenis bija četri.

Nepadzērusi tēju, gaidīšanas nogurdināta, drudzī un uztraukumā trīcēdama, viņa pat neapjēdza, kad jau sēdēja atzveltnes krēslā iepretim ārstam. Smadzenēs dīvains tukšums, mute sausa, acis aizmiglojušās. Cauri šai miglai viņa redzēja kaut ko tikai pavīdam .. . Pavīdēja viņa galva, pavīdēja rokas, veserītis . ..

—    Vai uz Samaru braucāt? — ārsts jautāja Marusjai. — Kāpēc nebraucāt?

Viņa neko neatbildēja. Toporkovs paklauvēja pa viņas krūtīm un tās izklausīja. Kreisajā pusē dobjā skaņa pārņēmusi gandrīz visu plaušu. Dobjā skaņa bija dzirdama arī labās plaušas galotnē.

—   Jums nevajag braukt uz Samaru. Nebrauciet, — Toporkovs sacīja.

Marusja cauri miglai saskatīja tādu kā līdzjūtību kalsenajā, nopietnajā sejā.

—    Nebraukšu, — viņa čukstēja.

—    Pasakiet saviem vecākiem, lai viņi nelaiž jūs ārā. Izvairieties no trekniem, grūti sagremojamiem ēdieniem …

Toporkovs deva padomus, aizrāvās un nolasīja veselu lekciju.

Marusja sēdēja, neko nedzirdēja un cauri miglai lūkojās uz viņa lūpu kustībām. Kņazei šķita, ka ārsts runā pārāk ilgi. Beidzot viņš apklusa, piecēlās un, gai-

dīdāms, kad paciente ies projām, neatlaidīgi caur acenēm raudzījās uz Marusju.

Viņa projām negāja. Marusjai patika sēdēt šinī ērtajā krēslā, un bija baismīgi iet mājās pie Kalērijas.

—    Esmu beidzis, — ārsts sacīja. — Ilgāk jūs neaizkavēšu.

Marusja pavērsa pret Toporkovu seju un skatījās uz vinu.

«Nedzeniet mani projām!» ārsts noskārstu no Marusjas acīm, ja viņš kaut mazliet būtu fizionomists.

Pa Marusjas vaigiem sāka ritēt nevaldāmas, lielas asaras, rokas nevarīgi nokārās abpus krēsla.

—    Es jūs mīlu, ārst! — viņa čukstēja.

Koši sārta blāzma kā liela dvēseles ugunsgrēka atspulga izplūda pa viņas kaklu un seju.

—    Es jūs mīlu! — Marusja čukstēja atkal, viņas galva divas reizes sašūpojās, nespēcīgi slīga lejup un ar pieri pieskārās pie galda.

Bet ārsts? Ārsts . . . nosarka pirmoreiz visas savas prakses laikā. Viņš sāka mirkšķināt acis kā zēns, kuram liek tupēt uz ceļgaliem … Ne no vienas pacientes viņš nekad nebija dzirdējis šādus tik sirsnīgus vārdus! Ne no vienas sievietes! Vai viņš nav pārklausījies?

Sirds nemierīgi nodrebēja un straujāk iepukstējās . . . Ārsts apjucis nokāsējās.

—    Mikolaša! — no blakus istabas skanēja balss, un pievērto durvju spraugā bija redzami tirgoņu kārtas sie_vas sārtie vaigi.

Ārsts tūlīt atsaucās uz šo aicinājumu un ātri izgāja no kabineta. Viņš labprāt izmantotu katru ieganstu, lai tikai varētu izkļūt no neveiklā stāvokļa.

Kad pēc minūtēm desmit ārsts iegāja atpakaļ kabinetā, Marusja gulēja uz dīvāna. Viņa gulēja uz muguras, seju pavērsusi augšup. Viena roka sniedzās līdz grīdai kopā ar malu šķipsnu. Marusja bija noģībusi. Toporkovs pietvīcis, ar nemierīgi pukstošu sirdi klusi piegāja pie pacientes un atraisīja cieši savilktās saitītes. Ārsts norāva vienu āķi, un, pats to nemanīdams, ieplēsa kleitu. No visām tērpa rišiņām, krokām un ielocēm bira uz dīvāna viņa receptes, viņa kartītes, vizītkartes un fotokartītes . . .

Ārsts apslacīja Marusjas seju ar ūdeni… Viņa atvēra acis, paslējās uz elkoņa un, lūkodamās uz ārstu, iegrima domās. Marusja nespēja atģisties: kur viņa atrodas?

—   Es jūs mīlu! — viņa izdvesa, atskārtusi, ka ir pie Toporkova.

Mīlestības un liela lūguma pilnās acis neatlaidīgi raudzījās ārsta sejā. Viņa skatījās kā aizšauts zvēriņš.

—    Ko tad es varu darīt? — ārsts jautāja, nezinādams, ko iesākt… To viņš vaicāja balsī, kuru Marusja nepazina, vaicāja nevis vienaldzīgi, nevis katru zilbi uzsvērdams, bet laipnā, gandrīz maigā balsī…

Viņas roka elkonī saliecās, galva noslīga uz dīvāna, bet acis joprojām lūkojās ārstā …

Viņš stāvēja iepretim Marusjai, saskatīja viņas acīs lielu lūgumu un domāja, ka viņa stāvoklis ir šausmīgs. Krūtīs pukstēja sirds, smadzenēs risinājās kaut kas nebijis, svešs… Tūkstoš neaicinātu atmiņu virmoja kvēlojošajā galvā. Kur radās šīs atmiņas? Vai tiešām tās izraisījušas šīs mīlas un lūguma pilnās acis?

Toporkovs atcerējās savu tālo bērnību, kad viņš berza lielkungu patvārus. Aiz atmiņām par patvāriem un saņemtajiem belzieniem prātā pavīdēja labdari, labdares smagos salopos, baznīcas skola, kur viņu aizsūtīja «balss» dēļ. Baznīcas skolai ar pēršanu un smilšainu biezputru sekoja garīgais seminārs. Seminārā latīņu valodas kalšana, badošanās, sapņošana, lasīšana, mīlestība pret semināra tēva ekonoma meitu. Viņš atcerējās, ka pretēji labvēļu gribai aizbēga no semināra uz universitāti. Aizbēga bez kapeikas kabatā, novalkātos zābakos. Cik daudz jaukuma bija šajā bēgšanā! Universitātē badošanās un salšana darba labā … Grūts ceļš!

Beidzot viņš uzvarēja, ar pieri izlauza tuneli uz dzīvi, izsoļoja cauri šim tunelim, un . . . kas tagad ir? Viņš lieliski pārzina savu amatu, daudz lasa, daudz strādā un ir ar mieru strādāt dienu un nakti…

Toporkovs pašķielēja uz desmit un piecu rubļu papīrīšiem, kas samesti uz galda, prātā iešāvās kundzes, no kurām nule bija saņēmis šo naudu, un viņš nosarka … Vai tiešam tikai piecu rubļu gabalu un bagātu kundžu dēļ viņš nostaigājis grūto ceļu? Jā, tikai Lo dēļ…

Zem atmiņu nastas saguma ārsta diženais augums, pazuda lepnā stāja un krunkās saviebās gludā seja.

—    Ko tad es varu darīt? — viņš čukstēja vēlreiz, skatīdamies Marusjai acīs.

Viņam kļuva kauns no šīm acīm.

Ja nu viņa jautā: ko tu esi paveicis un ko ieguvis savas ārsta prakses laikā?

Piecu rubļu un desmit rubļu papīrīšus, neko vairāk! Zinātne, dzīve, dvēseles miers — viss ziedots tiem. Tomēr nauda viņam devusi varen lepnu dzīvokli, lieliskus ēdienus, zirgus — visu to, ko ar vienu vārdu dēvē par komfortu.

Toporkovs atcerējās savus seminārista laika «ideālus», universitātes laika sapņus, un viņam šķita, ka šie mīkstie krēsli un dīvāni, kas apvilkti ar dārgu samtu, grīda, kas viscaur nosegta ar paklāju, šie svečturi, šis pulkstenis, kas maksā trīssimt rubļu, ir tikai baismīgi, neizbrienami dzīves dubļi!

Viņš strauji pieliecās, izcēla Marusju no dubļiem, kuros viņa gulēja, augstu pacēla visu viņas augumu…

—    Neguli šeit! — viņš sacīja un novērsās no dīvāna.

It kā pateikdamies par to, brīnišķīgi linu balti mati šaltīm plūda uz viņa krūtīm . . . Pie viņa zelta brillēm iemirdzējās Marusjas acis. Cik brīnišķīgas acis! Neatvairāmi gribējās tām pieskarties!

—    Atnes man glāzi tējas! — Marusja čukstēja.

Nākamajā dienā Toporkovs sēdēja blakus Marusjai pirmās klases vagona kupejā. Viņš veda Marusju uz Dienvidfranciju. Dīvains cilvēks! Viņš zināja, ka izveseļoties nav nekādu cerību, zināja tikpat skaidri kā to, ka viņam ir pieci pirksti, un tomēr veda Marusju … Visu ceļu atkal un atkal izklauvēja, izklausīja, iztaujāja. Viņš negribēja ticēt savām zināšanām un visiem spēkiem centās sadzirdēt Marusjas krūtīs kaut vismazāko cerības pazīmi!

Nauda, kuru vēl vakar viņš tik čakli krāja, tagad ceļojumā kusa milzīgos vairumos.

Šobrīd viņš atdotu visu, kaut tikai vienā šīs meitenes plaušā nebūtu dzirdami nolādētie gārdzieni! Viņam un viņai tik ļoti gribējās dzīvot! Viņiem bija uzlēkusi saule, un viņi gaidīja dienu … Taču saule neglāba no tumsas, un .. . puķēm nav lemts ziedēt vēlā rudenī!

Kņaze Marusja nomira, nenodzīvojusi Dienvidfrancijā ne trīs dienas.

Toporkovs, atgriezies no Francijas, dzīvoja tāpat kā senāk. Tāpat kā senāk viņš ārstē bagātas kundzes un krāj piecniekus. Tomēr viņā vērojama arī pārvērtība! Runādams ar sievieti, viņš raugās sāņus, kaut kur tālē… Nez kāpēc viņam kļūst baigi, ja viņš skatās sievietes sejā …

Jegoruška ir sveiks un vesels. Viņš pametis Kalēriju un tagad dzīvo pie Toporkova. Ārsts devis viņam pajumti savās mājās un lutina kā vien spēdams. Jegoruškas zods ārstam atgādina Marusjas zodu, un tāpēc viņš Jauj Jegoruškam noplītēt savus piecu rubļu gabalus.

Jegoruška ir ļoti apmierināts.

IEKRITU

No Ļigovskas-Černorečenskas bankas vēstures

«Miegs nāk!» es domāju, sēdēdams bankā. «Aiziešu mājās un likšos uz auss.»

—    Nu gan ir svētlaime! — es čukstēju, uz ātru roku paēdis pusdienas un stāvēdams pie savas gultas. — Jauki dzīvot pasaulē! Lieliski!

Nepārtraukti smaidīdams, staipīdamies un tīksminādamies gultā tikpat kā runcis piesaulltē, es aizvēru acis un laidos miegā. Aizvērtajās acīs ņirbēja aplīši; galvā riņķoja migla, plivinājās dīvaini spārni, augšup uz debesīm no galvas lidoja kaut kas pūkains . . . lejup no debesīm galvā blīvējās vate . . . Viss tik liels, mīksts, pūkains, miglains … Miglā skraidelēja mazi cilvēciņi. Viņi paskraidelēja, pagrozījās un pazuda miglas vālos.. . Kad izgaisa pēdējais cilvēciņš un Morfejs savu darāmo bija gandrīz padarījis, es sarāvos.

—    Ivan Osipič, tūlīt šurp! — kaut kur ierēcās vairākas balsis.

Atvēru acis. Blakus istabā kaut kas noklaudzēja, kāds atkorķēja pudeli. Pagriezos uz otriem sāniem un uzvilku segu uz galvas.

—    «Jūs mīlēju, un mīla vēl var būt…» — baritons sāka dziedāt blakus istabā.

—   Kāpēc neiegādājaties sev klavieres? — jautāja kāda cita balss.

—    Vel-lni, — es pukojos. — Neļaus aizmigt!

Blakus istabā atkorķēja otru pudeli un šķindēja

trauki. Kāds staigāja, piešiem skanot. Ar blīkšķi aizcirtās durvis.

—      Timofej, vai drīz nesīsi patvāri? Veicīgāk, brāl! Vēl dažus šķīvīšus! Nu, kungi? Pēc kristīga paraduma. Pa vienai jau var … Jaunkundzītes, švilpastītes, saldās kumpetītes, že vu pri!

Mani kaimiņi sāka uzdzīvot. Pabāzu galvu zem spilvena.

—      Timofej! Ja atnāk tas garais gaišmatis lāčādas kažokā, pasaki viņam, ka esam šeit…

Es nospļāvos, pielēcu kājās un dauzīju pie sienas. Viesnīcas blakus istabā plītnieki apklusa. Atkal aizvēru acis. Ņirbēja aplīši, lidoja pūkas, slīdēja vate … Bet — diemžēl! — pēc brītiņa uzdzīvotāji atkal auroja.

—      Kungi! — es kliedzu lūdzošā balsī. — Galu galā tā taču ir cūcība! Lūdzu jūs! Esmu slims un gribu gulēt.

—      Guliet, neviens jums to neliedz; bet, ja esat slims, ejiet pie daktera! «Jums, bruņiniekiem, gods un mīla …» — baritons dziedāja.

—      Cik tas ir muļķīgi! — es teicu. — Ļoti muļķīgi! Pat zemiski.

—      Lūdzu nespriedelēt! — aiz sienas skanēja vecīga balss.

—      Nudien jābrīnās! Pavēlnieks atradies! Varens lielkungs! Kas jūs tāds esat?

—    Nespriedelēt!!!

—    Bezkauņas! Piestrēbušies šņabi un auro!

—      Nespriedelēt!!!. — savas desmit reizes atkārtoja aizsmakusi vecīgā balss.

Es grozījos gultā. Doma, ka nespēju aizmigt dīkdienīgu uzdzīvotāju dēļ, pamazām padarīja mani gluži traku … Blakus istabā sāka dancot…

—      Ja neapklusīsiet, — es kliedzu, dusmās rīstīdamies, — sūtīšu pēc policijas! Sulain! Timofej!

—      Nespriedelēt!!! — vēlreiz iekliedzās vīrs ar vecīgo balstiņu.

Pielēcu no gultas un kā ārprātīgs drāzos pie kaimiņiem. Lai notiek kas notikdams, bet gribēju panākt savu.

Tur uzdzīvoja… Uz galda sakrautas pudeles. Pie galda sēdēja tēvaiņi ar izvelbtām vēžu acīm. Istabas pretējā galā uz dīvāna zvilnēja vecītis ar pliku pauri… Uz viņa krūtīm dusēja daudziem pazīstamās blondās kokotes galviņa. Vecais blenza uz manas istabas sienu un ķērca:

—    Nespriedelēt!

Pavēru muti, gribēju sākt lamāties, bet… ak šausmas!!! Tobrīd saskatīju, ka šis večuks ir tās bankas direktors, kurā es kalpoju. Vienā mirklī izgaisa mans miegs, manas dusmas un dūša saskrēja papēžos… Steigšus izslīdēju no kaimiņu istabas.

Direktors veselu mēnesi neskatījās uz mani un neteica man neviena paša vārda . .. Mēs izvairījāmies viens no otra. Pēc mēneša viņš iešķībi pienāca pie mana galda un, galvu pieliecis, zemē lūkodamies, sacīja:

—    Es domāju … cerēju, ka pats pratīsieties … Bet redzu, ka nemaz netaisāties … Hm … Neuztraucieties. Varat pat apsēsties … Es domāju, ka . .. Mums abiem te dienēt nav iespējams .. . Jūsu uzvešanās Bultihina mēbelētajās istabās . . . Jūs tik dikti nobiedējāt manu radinieci… Jūs saprotat. .. Savas lietas nododiet Ivanam Ņikitičam . ..

Pacēlis galvu, viņš aizgāja no mana galda . . .

Bet es esmu beigts un pagalam.

NEVEIKSMĪGA VIZĪTE

Frants iesteidzas namā, kurā nekad vēl nav bijis. Viņš ir ieradies vizītē . . . Priekšnamā frants sastop gadus sešpadsmit vecu meiteni katūna kleitiņā un baltā priekšautiņā.

—          Vai jūsējie mājās? — viņš nekautrīgi uzprasa meitenei.

—    Mājās.

—    Mm . .. īsta plūmīte! Arī kundze ir mājās?

—    Mājās, — meitene saka un nez kāpēc nosarkst.

—          Mm .. . Kumosiņš! Šķe-e-elmīte! Kur lai nolieku cepuri?

—    Kur vēlaties. Laidiet mani! Dīvaini. . .

—    Ko tu sarksti? -Ir nu gan! Es taču neaprīšu . ..

Frants uzsit meitenei ar cimdu pa jostas vietu.

—    Ir nu gan! Bet nekas! Tīri glīta! Ej piesaki!

Meitene nosarkst kā magone un aizskrien.

—          Vēl pārāk jauna! — frants nospriež un iet viesistabā.

Viesistabā notiek sastapšanās ar mājasmāti. Viņi apsēžas, tērzē . . .

Pēc brīža viesistabā ienāk meitene ar priekšautiņu.

—          Mana vecākā meita! — mājasmāte saka un pamāj uz katūna kleitiņas pusi.

Komentāri lieki.

DIVI SKANDALI

— Kļūsiet, velns jūs rāvis! Ja šie tenori ar savām āža balsīm dziedās katrs savā meldiņā, es aiziešu! Rudmate, skatieties notīs! Jūs, rudmate, trešā no labās puses! Es runāju ar jums! Ja neprotat dziedāt, kāda velna pēc dzenaties uz skatuvi un ķērcat kā vārna? Sāciet visu no gala!

Tā viņš kliedza un klaudzināja ar diriģenta nūjiņu pa partitūru. Šiem diriģentu kungiem ar kuplajām malu kodaļām daudz kas tiek piedots. Un citādi arī nevar būt. Ja diriģents triec pie velna, rājas un plūc sev matus, tad līdz ar to viņš aizstāv svēto mākslu, ar kuru neviens lai neuzdrīkstas jokus dzīt. Viņš allaž ir modrs; ja nebūtu viņa, visi sāktu raidīt zālē riebīgos pustoņus, kuri atkal un alkal sagrauj un iznīcina harmonisko saskaņu. Viņš saudzē šo saskaņu un tās labā gatavs pakārt visu pasauli un pakārties pats. Uz viņu nevar dusmoties. Ja viņš aizstāvētu sevi, tas būtu kas cits!

Viņa rūgtās žults lielākā daļa skāra rudmataino meiteni, kas labajā flangā stāvēja trešā. Viņš bija ar mieru šo meiteni apēst, iedzīt zemē, salauzīt viņas kauliņus un izsviest pa logu. Viņa visbiežāk uzņēma nepareizu toni, un diriģents šo meiteni, rudmati, nīda un nicināja vairāk nekā jebkuru citu visā pasaulē. Ja viņa iegrimtu zemē, nomirtu tepat diriģenta acu priekšā, ja notašķījies lampzinis aizdedzinātu viņu lampas vietā vai, visiem redzot, piekautu, diriģents skaļi smietos aiz laimes.

—    Bet velns jūs rāvis! Saprotiet taču beidzot, ka jūs no dziedāšanas un mūzikas sajēdzat tikpat kā es no vaļu medībām! Rudmate, es runāju ar jums! Ieskaidrojiet viņai, ka tur nav «fa diez», bet tikai «fa»! Pamāciet tai stulbenei lasīt notis! Nu, dziediet viena pati! Sāciet! Otrā vijole, vācies pie velna ar savu neieziesto lociņu!

Viņa, astoņpadsmit gadu veca meitene, stāvēja, skatījās uz notīm un trīcēja kā stīga, kas skarbi parauta ar pirkstu. Mazā seja atkal un atkal piesarka gluži kā ugunsgrēka atspulgā. Acīs mirdzēja asaras, kuru katru brīdi tās varēja birt uz nošu zīmēm ar melnām galviņām, kas līdzīgas kniepadatām. Ja zīžainie, zeltainie mati, kuri šaltīm plūda uz meitenes pleciem un muguru, paslēptu viņu no citiem, meitene justos laimīga.

Viņas krūtis cilājās zem ņiebura kā vilnis. Tur aiz ņiebura, zem krūtīm, valdīja briesmīgs juceklis: skumjas, sirdsapziņas mokas, nicināšana pašai pret sevi, bailes … Nabaga meitene jutās vainīga, un sirdsapziņa krimta katru viņas auguma cīpsliņu. Viņa vainīga pret mākslu, diriģentu, pret biedriem, orķestri un droši vien būs vainīga arī pret skatītājiem … Ja viņu izsvilps, tā būs tūkstoškārt pelnīta izsvilpšana. Meitenes acis baidījās lūkoties uz citiem, bet viņa juta, ka visi raugās uz viņu ar naidu un nicināšanu … It īpaši viņš! Viņš labprāt aiztriektu meiteni līdz pasaules malai, tālāk no savām muzikālajām ausīm.

«Ak dievs, liec man dziedāt, kā pienākas!» meitene domāja, un viņas spēcīgajā, trīsuļojošajā soprānā ieskanējās izmisums.

Viņš negribēja saprast šo pieskaņu, rājās un kampa sevi aiz garajiem matiem. Meitenes ciešanas viņam bijušas nebijušas, ja vakarā ir izrāde!

—    Tas nu vairs nekur neder! Šī skuķe ar savu kazas balsi šodien mani nobendēs! Jūs neesat primadonna, bet veļas mazgātāja! Paņemiet no rudmates notis!

Viņa ļoti priecātos, ja spētu dziedāt labi, uzņemt pareizo toni. .. Meitene prata uzņemt pareizo toni, lieliski pārzināja savu darbu. Bet vai tad viņa vainīga, ka acis šoreiz iespītējušās? Šīs skaistās, bet nepaklausīgās acis, kuras viņa lādēs līdz savai pēdējai stundiņai, šīs acis raugās nevis notīs un neuzmana diriģenta nūjiņas kustības, bet lūkojas viņa matos un acīs . . . Meitenes acīm patika izpūruši mati un diriģenta acis, no kurām uz viņu bira dzirkstis un kurās bija baigi skatīties. Nabaga meitene kā neprātīga mīlēja šo seju, kurā vīdēja mākoņi un zibšņi. Vai tad meitene vainīga, ka viņas prātiņš domā ne tikai par mēģinājumu, bet risina nepiederīgas domas, kas kavē darīt darbu, dzīvot, rast mieru . . .

Viņas skatiens urbās notīs, no notīm pārlēca uz diriģenta nūjiņu, no nūjiņas uz viņa balto kaklasaiti, zodu, ūsiņām un tā tālāk .. .

—    Paņemiet no viņas notis! Viņa ir slima! — diriģents beidzot kliedza. — Es mēģinājumu neturpināšu!

—   Jā, esmu slima, — rudmate padevīgi čukstēja, būdama ar mieru atvainoties tūkstoškārt. . .

Meiteni atlaida uz mājām, un izrādē viņas vietā dziedāja cita, kurai sliktāka balss, bet kura prot kritiski izturēties pret savu darbu, strādāt godīgi, apzinīgi, nedomādama par balto kaklasaiti un ūsiņām.

Arī mājās diriģents meitenei nedeva miera. Atbraukusi no teātra, viņa iekrita gultā. Uzrāvusi spilvenu uz galvas, meitene aizvērto acu tumsiņā redzēja dusmu izķēmoto diriģenta seju, un viņai šķita, ka diriģents sit viņai ar savu nūjiņu pa deniņiem. Šis bezkauņa bija viņas pirmā mīlestība!

Bet pirmie kucēni jāslīcina.

Nākamajā dienā pēc mēģinājuma pie viņas atbrauca biedri, skatuves mākslinieki, lai apvaicātos par meitenes veselību. Avīzēs un afišās bija sacīts, ka viņa sasirgusi. Atbrauca teātra direktors, režisors, un ikviens apliecināja viņai godbijīgu līdzjūtību. Atbrauca arī viņš.

Kad viņš nestāv pretim orķestrim un neskatās uz partitūru, viņš ir pavisam cits cilvēks. Tad viņš ir pieklājīgs, laipns un godbijīgs kā zēns. Sejā iegūlies godbijīgs, saldens smaidiņš. Nemaz nerunājot par triekšanu pie velna, dāmu klātbūtnē viņš pat baidās smēķēt un pārcelt kāju pār kāju. Labāku un pieklājīgāku cilvēku nekā viņš grūti atrast.

Diriģents atbrauca ļoti norūpējies un sacīja, ka viņas slimība esot liela nelaime mākslai, ka viņas biedri un viņš pats ar mieru atdot visu, lai tikai «notre petit Tossignol» būtu vesela un neraizētos. Ak, šīs slimības! Tās daudz nolaupījušas mākslai. Jāpasakot direktoram, ja uz skatuves arī turpmāk būšot caurvējš, neviens šeit vairs nestrādāšot, aiziešot visi. Veselība esot vislielākā manta! Diriģents sirsnīgi paspieda rudmates rociņu, neliekuļoti nopūlās, palūdza atļauju vēlreiz ierasties pie viņas un aizbrauca, lādēdams slimības.

Lielisks puisis! Taču, kad viņa paziņoja, ka esot vesela un uznāca uz skatuves, viņš atkal sūtīja rudmati pie velna uz elli un sejā atkal plaiksnījās zibšņi.

Patiesību sakot, diriģents bija ļoti lādzīgs puisis. Reiz viņa stāvēja aiz kulisēm un, atbalstījusies pret rožu krūmu ar koka ziediem, vēroja diriģenta kustības. Sajūsmā aizrāvās elpa, skatoties uz šo cilvēku. Viņš stāvēja aiz kulisēm un, skaļi smiedamies, kopā ar Mefistofeli un Valentīnu dzēra šampanieti. No viņa lūpām, kas pieradušas sūtīt pie velna, sprēgāt sprēgāja atjautas. Izdzēris trīs glāzes, diriģents devās projām no dziedoņiem un gāja uz orķestra pusi, kur mūziķi jau uzskaņoja vijoles un čellus. Diriģents soļoja viņai garām smaidīdams, starodams, rokas vicinādams. Vina sejā spulgoja apmierinātība. Kas uzdrošināsies sacīt, ka viņš ir vājš difiģents? Neviens! Meitene nosarka un viņam uzsmaidīja. Diriģents bija krietni iereibis, apstājās uz mirkli un sacīja:

— Esmu atmaidzis, — viņš teica, — ak dievs! Šovakar jūtos tik labi! Ha-lia! Šovakar jūs visi esat tik jauki! Jums ir brīnišķīgi mati! Ak dievs, vai tiešām līdz šim neesmu pamanījis, ka šai lakstīgalai tik burvīgas krēpes?

Diriģents pieliecās un noskūpstīja matu cirtām klāto meitenes plecu.

Esmu atmaidzis tā nolādētā vīna dēļ . . . Mana mī|ā lakstīgala, jūs taču vairs nekļūdīsieties? Dziedāsiet. uzmanīgi? Kāpēc tik bieži noslīdat no pareizā toņa? Zeltainā galviņa, senāk jums tas negadījās!

Diriģents atmaiga vēl vairāk un noskūpstīja meitenes roku. Ierunājās arī viņa:

—    Nerājiet mani … Es taču … es . . . Jūs mani nobendējat ar savu bāršanos … Es to neizcietīšu … Zvēru jums!

Asaras sariesās viņas acīs. Meitene, pati to nemanīdama, ielika roku diriģenta elkonī un gandrīz ar visu svaru iekārās tajā.

—    Jūs taču nezināt. . . Jūs esat tik jauns. Zvēru jums…

Viņš apsēdās uz rožu krūma un tikko nenogāzās no tā . . . Lai nenogāztos, viņš satvēra meiteni ap vidukli.

—    Mazulīt, zvans. Līdz nākamajam starpbrīdim!

Pēc izrādes vina nebrauca mājās viena. Kopā ar meiteni brauca piedzērušais, aiz laimes zvaigājošais, atmaigušais viņš! Cik viņa bija laimīga! Ak dievs! Meitene brauca, juta viņa skāvienus un pati neticēja savai laimei. Rudmatei šķita, ka liktenis melo! Bet, lai nu būtu kā būdams, veselu nedēļu afišās bija lasāms, ka diriģents un viņa slimo . . . Viņš kā pielipis nodzīvoja pie rudmates veselu nedēļu, un šī nedēļa abiem šķita aizritam kā viens mirklis. Meitene ļāva viņam iet tikai tad, kad jau bija neērti slēpties no citiem un neko nedarīt.

—    Mūsu mīlestība jāizvēdina, — diriģents teica septītajā dienā. — Esmu noilgojies pēc sava orķestra . . .

Astotajā dienā viņš jau vicināja nūjiņu un sūtīja pie velna visus, ieskaitot pat «rudo».

Sievietes mīlā ir kā apmātas. Mana varone, sadraudzējusies un sākdama dzīvot kopā ar savu briesmoni, neatteicās no muļķīgajiem paradumiem. Viņa joprojām skatījās nevis uz notīm un diriģenta nūjiņu, bet uz viņa kaklasaiti un seju . . . Mēģinājumos, izrādēs viņa jau kuro reizi dziedāja vēl nepareizāk nekā senāk. Toties diriģents ļoti rāja viņu! Senāk rāja tikai mēģinājumos, tagad viņš to varēja darīt arī mājās pēc izrādes, stāvēdams pie rudmates gultas. Sentimentālā skuķe! Dziedot viņai vajadzēja tikai paraudzīties uz mīļo seju, lai balss iedrebētos vai paliktu iepakaļ par veselu ceturtdaļtakli. Kad meitene dziedāja, viņa no skatuves lūkojās uz diriģentu, kad nedziedāja, viņa stāvēja aiz kulisēm un nenovērsa acu no slaidā auguma. Starpbrīdī viņi satikās ģērbtuvē, abi dzēra šampanieti un zobojās par meitenes pielūdzējiem. Kad orķestris spēlēja uvertīru, viņa stāvēja uz skatuves un raudzījās uz diriģentu pa mazu priekškarā izgrieztu caurumiņu. Pa šo caurumiņu lūkodamies, aktieri zobojas par pirmās rindas plikajiem pauriem un pēc saskatāmo galvu skaita aplēš kases ienākumus.

Priekškara caurumiņa dēļ gāja bojā viņas laime. Notika skandāls.

Vienā no meteņu dienām pārpildītajā teātrī izrādīja «Hugenotus». Kad diriģents pirms izrādes sākuma līkumoja starp nošu pultīm uz savu vietu, viņa jau stāvēja pie aizkara un kāri, sirdij stingstot, lūkojās pa caurumiņu.

Viņš savilka tādu kā skābu, kā nopietnu ģīmi un pamāja uz visām pusēm ar nūjiņu. Atskanēja uvertīra. Diriģenta seja sākumā likās samērā mierīga… Pēc laiciņa, kad uvertīra jau bija gandrīz pusē, pa viņa labo vaigu pārskrēja zibšņi un labā acs piemiedzās. Labajā pusē nebija viss kārtībā: flauta neuzņēma pareizu toni, un fagots iekāsējās nelaikā. Klepošana var būt par iemeslu, ka instruments nokavējas. Pēc tam piesarka un sakustējās labais vaigs. Cik daudz nemiera un kvēles šajā sejā! Meitene skatījās uz viņu un jutās kā septītajās debesīs, visaugstākajā svētlaimē.

—   Čellu pie visiem velniem! — diriģents nomurmināja caur zobiem ātri, tikko dzirdami.

Šis čells pazīst notis, bet negrib pazīt instrumenta dvēseli! Vai maigo un liegi skanošo čellu var uzticēt cilvēkiem, kas nespēj just? Visā diriģenta sejā pavīdēja krampjaina grimase, un brīvā roka sakampa ptilti, it kā tā būtu vainīga, ka resnais čellists spēlē tikai naudas dēļ un nevis tāpēc, ka to vēlas viņa sirds!

—    Nost no skatuves! — tuvumā kāds iesaucās . . .

Diriģenta seja pēkšņi atplauka un iemirdzējās laimē.

Viņa lūpas smaidīja. Vienu no grūtajām partitūras lappusēm pirmās vijoles atskaņoja vairāk nekā spoži. Diriģenta sirdij tas pa prātam. Manai rudmatainajai varonei dvēseli pārņēma tāda liksme, it kā viņa pati spēlētu pirmās vijoles vai viņai būtu diriģenta sirds. Taču šī sirds nebija diriģenta sirds, kaut arī tajā mājoja šis diriģents. «Rudā velnata», skatīdamās uz smaidošo seju, pati sāka smaidīt. . . taču šoreiz smaidīšanai nebija īstais laiks. Notika kaut kas pārdabisks un briesmīgi muļķīgs …

Iepretim viņas acij caurumiņa pēkšņi vairs nebija. Kur tas palicis? Augšā kaut kas sāka šalkt, gluži kā vienmērīgs vējš… Garām rudmates sejai kaut kas slīdēja augšup. . . Kas noticis? Ar acīm viņa meklēja caurumiņu, lai saskatītu mīļo seju, taču pēkšņi ieraudzīja spožu jo spožu gaismu, kas sniedzās augsti un dziļi… Gaismas plūdos vīdēja daudz jo daudz uguņu un galvu, un starp šīm daždažādajām galvām viņa saskatīja diriģenta galvu … Diriģents palūkojās uz rudmati un izbrīnā sastinga. Pēc mirkļa izbrīnu aizstāja neattēlojamas šausmas un izmisums … Viņa, pati to neapjēgdama, paspēra pussoli uz rampas pusi.. . Otrajā balkonā kāds iesmējās, un drīz visu teātri pārņēma nerimstoši smiekli un svilpieni. Velns parāvis! «Hugenotos» dziedās kundzene ar cimdiem rokās, ar cepuri galvā, ģērbusies vismodernākajā tērpā! …

—    Ha-ha-ha!

Pirmajā rindā sakustējās smejošie plikpauri.. . Sacēlās troksnis .. . Bet viņa seja kļuva veca, grumbaina kā Ezopa ģīmis! No tās dvesa naids, lāsti.. . Viņš piecirta kāju un nosvieda zemē savu diriģenta nūjiņu, ko citkārt nebūtu ar mieru mainīt pat pret feldmaršala zizli. Orķestris brīdi vēl čīgāja un pļerkstēja, pēc tam apklusa… Viņa pakāpās atpakaļ un grīļodamās pameta acis sāņus . . . Tur bija kulises, un aiz tām blenza bāli, nikni purni. . . Sie zvēru purni šņāca . . .

—    Jūs mūs pazudināt! — antreprenieris šņāca.

Priekškars slīdēja lejup lēni, viļņodamies, nedroši, it

kā tam liktu slīdēt turp, kur nevajag . . . Viņa sagrīļojās un atbalstījās pret kulisi…

—   Dulnā, trakā, jūs mani pazudināt. .. kaut jupis tevi parautu, pretīgā riebekle!

To teica balss, kas pirms stundas, kad rudmate posās uz teātri, viņai čukstēja: «Manu mazulīt, tevi nevar nemīlēt! Tu esi mans labais ģēnijs! Tavs skūpsts ir tikpat vērts kā Muhameda paradīze!» Bet tagad? Viņa ir pagalam, jānudien pagalam!

Kad teātrī atjaunojās kārtība un satrakotais diriģents otrreiz sāka uvertīru, rudmate jau bija mājās. Viņa žigli izģērbās un ieslīdēja zem segas. Guļot mirt nav tik baismīgi kā stāvot vai sēžot, un meitene bija pārliecināta, ka sirdsapziņas mokas un skumjas viņu iedzīs kapā . . . Rudmate pabāza galvu zem spilvena un trīcēdama, baidīdamās domāt un aiz kauna nespēdama ne paelpot, svaidījās zem segas… Tā oda pēc cigāriem, kurus smēķēja viņš … Ko gan viņš sacīs, kad atnāks?

Naktī pirms pulksten trijiem viņš atnāca. Diriģents bija piežūpojies aiz bēdām un trakām dusmām. Viņa kājas ļodzījās, rokas un lūpas trīcēja kā lapas vieglā vēja pūsmā. Nenovilcis kažoku, nenoņēmis cepuri, viņš piegāja pie gultas un brīdi stāvēja klusēdams. Viņa aizturēja elpu.

—    Un tu vari gulēt, kaut gan esi apkaunojusi sevi visas pasaules priekšā, — viņš šņāca. — Tu, dēvēdamās par īstu skatuves mākslinieci, spēj samierināties ar savu sirdsapziņu! Atradusies īsta skatuves māksliniece! Ha! Ha! Ragana!

Viņš norāva meitenei segu un aizsvieda to pie kamīna.

—    Vai zini, ko esi izdarījusi? Tu mani iznerroji, kaut velns tevi parautu! Vai zini to? Vai arī tu nezini? Celies!

Diriģents parāva meiteni aiz rokas. Viņa apsēdās uz gultas malas un slēpa seju aiz izpūrušajām matu šķipsnām. Meitenes pleci raustījās.

—    Piedod man!

—   Ha! Ha! Rudmate!

Viņš parāva meitenes kreklu un ieraudzīja sniegbaltu, brīnišķīgu plecu. Taču šoreiz sieviešu pleci viņu nevaldzināja.

—   Arā no manas mājas! Apģērbies! Nožēlojamā, tu esi saindējusi manu dzīvi!

Viņa piegāja pie krēsla, uz kura juku jukām kaudzē samestas viņas drānas, un sāka ģērbties. Viņa esot saindējusi viņa dzīvi! Cik zemiski un nekrietni, ka viņa saindējusi šā diženā cilvēka dzīvi! Viņa aizies, lai izbeigtu šo zemisko rīcību. Gan jau kāds cits tad indēs dzīvi . . .

•— Ārā no šejienes! Tūliņ pat!

Viņš iesvieda meitenei sejā jaciņu un sakoda zobus tik stipri, ka tie nočirkstēja. Viņa apģērbās un nostājās pie durvīm. Viņš apklusa. Taču klusums neturpinājās ilgi. Diriģents grīļodamies ar roku rādīja meitenei uz durvīm. Meitene izgāja priekšnamā. Viņš atvēra āra durvis.

—    Vāķies, riebekle!

Satvēris meiteni aiz mazā pleca, diriģents viņu izgrūda laukā . . .

—    Ardievu! — meitene čukstēja, savu grēku nožēlodama, un pazuda tumsā.

Ārā migla un aukstums . . . Smidzināja sīks lielus …

—    Pie velna! — viņai paka| kliedza diriģents un, nemaz neklausīdamies, kā viņa aizbrien pa dubļiem, slēdza ciet durvis. Izdzinis draudzeni saltā miglā, viņš iegūlās siltajā gultā un sāka krākt.

—    To viņai vajadzēja! — diriģents teica otrā rītā pamodies, bet. .. viņš meloja! Pārmetumi mocīja viņa muzikālo dvēseli, un ilgas pēc rudmates krimta viņa sirdi. Veselu nedēļu viņš staigāja kā iereibis, ciezdams, rudmati gaidīdams un mocīdamies neziņā. Viņš cerēja, ka meitene atgriezīsies, ticēja tam .. . Bet viņa neatgriezās. Viņas programmā neietilpa tā cilvēka bendēšana, kuru viņa mīlēja vairāk nekā savu dzīvību. Rudmati izsvītroja no teātra mākslinieču saraksta «nepieklājīgas uzvešanās» dēļ. Notikušo skandālu viņai nepiedeva. Par atlaišanu meitenei nepaziņoja, jo neviens nezināja, kur viņa palikusi. Nezināja neko, bet spriedelēja daudz ko . . .

«Viņa būs nosalusi vai noslīcinājusies!» diriģents domāja.

Pēc pusgada rudmati aizmirsa. Arī diriģents viņu aizmirsa. Uz katra glīta mākslinieka sirdsapziņas ir daudz sieviešu, un, lai visas tās atcerētos, vajadzētu būt pārāk labai atmiņai.

Sajā saulē viss tiek sodīts, ja ticam tikumīgu un dievbijīgu cilvēku apgalvojumiem. Vai sodīts tika arī diriģents?

Jā, tika.

Aizritēja pieci gadi, un diriģents brauca cauri X pilsētai. X pilsētā ir lieliska opera, un viņš šajā pilsētā uzkavējās vienu dienu, lai iepazītos ar turienes māksliniekiem. Diriģents apmetās labākajā viesnīcā un jau pirmajā rītā pēc atbraukšanas saņēma vēstuli, kura skaidri liecināja, cik liela popularitāte ir manam garmatainajam varonim. Vēstulē viņš tika lūgts nodiriģēt «Fausta» izrādi. Diriģents N esot pēkšņi saslimis, un diriģenta nūjiņa vakanta. Vai viņš, mans varonis (bija lūgts vēstulē), nevarētu papūlēties, izmantot šo gadījumu un iepriecināt ar savu mākslu X pilsētas labākos mūzikas cienītājus? Mans varonis bija ar mieru.

Viņš satvēra diriģenta nūjiņu, un «svešie» mūziķi ieraudzīja seju ar zibšņiem un mākoņiem. Zibšņu bija daudz. Un nav ko brīnīties: mēģinājumu nebija, un ar savu mākslu vajadzēja lepoties tūlīt izrādē.

Pirmais cēliens aizritēja laimīgi. Tāpat arī otrais. Taču trešā cēliena laikā notika mazs skandāls. Diriģentam nepiemīt paradums lūkoties ne uz skatuvi, ne kur citur. Visa viņa uzmanība pievērsta partitūrai.

Kad trešajā cēlienā Margarita, brīnišķīgs, spēcīgs soprāns, pie ratiņa sāka dziedāt savu āriju, diriģents aiz patikas pasmaidīja: kundze dziedāja lieliski. Bet, kad šī pati kundze nokavējās par astotdaļu takts, diriģenta sejā pavīdēja zibšņi, un viņš ļoti naidīgi palūkojās uz skatuvi. Taču zibšņi pazuda kā nebijuši! Diriģenta mute izbrīnā plati pavērās, acis izpletās lielas kā teļam.

Uz skatuves pie ratiņa sēdēja tā rudā, kuru viņš kādreiz iztrieca no siltas gultas un izgrūda ārā, tumšā, saltā miglā. Pie ratiņa sēdēja viņa, rudmate, taču nevis tāda, kādu viņš izdzina, bet citāda. Seja tāda pati kā senāk, balss un augums sveši. Gan balss, gan augums bija vairāk izkopti, graciozāki un drosmīgāki.

Diriģents pavēra muti un nobālēja. Viņa nūjiņa nervozi sakustējās, bez jēgas pasvārstījās un sastinga . ..

— Tā ir viņa! — diriģents skaļi teica un sāka smieties.

Izbrīns, sajūsma un bezgalīgs prieks pārņēma diriģenta sirdi. Viņa rudmate, kuru viņš izdzina, nav gājusi bojā, bet varen izaugusi. Tas patika viņa diriģenta sirdij. Viens spīdeklis vairāk, un tāpēc mākslai, ko personificē viņš, priekā aizraujas elpa!

—    Tā ir viņa! Viņa!

Nūjiņa sastinga, un kad viņš, vēlēdamies glābt, kas vēl glābjams, to pavēzēja, nūjiņa izkrita no rokām un klaudzēdama aizripoja pa grīdu . . . Pirmās vijoles spēlētājs izbrīnā paskatījās uz diriģentu un pieliecās, lai paņemtu nūjiņu. Čellists domāja, ka diriģentam kļuvis nelabi, apklusa, bet tūlīt atsāka spēlēt, taču nereizē .. . Skaņas kūleņoja, virpuļoja un, meklēdamas izeju no haosa, sāka riebīgu kakofoniju . . .

Viņa, rudā Margarita, pielēca kājās, pārlaida dusmīgu skatienu «šiem dzērājiem», kuri . . . Rudmate nobālēja, un viņas skatiens aši slīdēja pār diriģenta seju . . .

Klausītāji, kuriem nav daļas ne par ko, kuri samaksājuši savu naudiņu, sāka klaudzināt un svilpt. . .

Skandāls kļuva vēl lielāks, kad Margarita iespiedzās tā, ka noskanēja viss teātris, un, rokas augšup pacēlusi, ar visu augumu tiecās uz rampu . .. Tagad viņa pazina šo diriģentu un neredzēja neko citu kā zibšņus un mākoņus, kas atkal ieplaiksnījās viņa sejā.

—    Ak tu nolādētā riebekle! — viņš kliedza un uzgāza ar dūri pa partitūru.

Ko teiktu Guno, ja redzētu, kā ņirgājas par viņa mākslas darbu! Guno nogalinātu šo diriģentu, un tas būtu pareizi darīts!

Diriģents kļūdījās pirmoreiz savā mūžā, un šo kļūdu — šo skandālu nespēja sev piedot.

Viņš izskrēja no teātra ar asiņojošu apakšlūpu un, iesteidzies viesnīcā, ieslēdzās savā istabā. Ieslēdzies nenāca laukā trīs dienas un trīs naktis, droši vien nodarbodamies ar pašapceri un paššaustīšanu.

Mūziķi stāsta, ka viņš šajās trijās diennaktīs nosirmojis un izrāvis no savas galvas pusi matu . . .

— Es viņu apvainoju! — tagad viņš raud, tiklīdz piedzeras. — Es sagandēju viņas āriju! Es neesmu nekāds diriģents!

Kāpēc viņš neteica neko līdzīgu toreiz, kad rudmati izdzina?

IDILLE — DIEMŽĒL UN AK VAI!

—    Mans tēvocis ir vislieliskākais cilvēks! — ne vienreiz vien man sacīja kapteiņa Nasečkina nabaga radinieks un vienīgais mantinieks Griša. — Es mīlu viņu ar visu savu sirdi. . . Labiņais, aiziesim pie viņa! Viņš Joti priecāsies!

Grišas acīs sariesās asaras, kad viņš runāja par tēvoci. Gods kam gods — Griša nekaunējās no šīm sirsnīgajām asarām un raudāja, visiem redzot! Uzklausīju viņa lūgumu un pirms nedējas iegriezos pie kapteiņa. Kad iegāju priekšnamā un pametu acis zālē, ieraudzīju aizkustinošu ainu. Lielā atzveltnes krēslā zāles vidū sēdēja vecīgais, kalsenais kapteinis un dzēra tēju. Viņam iepretim Griša, nometies uz viena ceļgala, jūsmīgi maisīja ar karotīti vecīša tēju.

Večukiņa brūno kaklu skāva Grišas līgavas jaukā rociņa . . . Nabaga radinieks un viņa līgava ķīvējās, kurš no viņiem pirmais noskūpstīšot tēvocīti, un dāsni apveltīja večuku ar skūpstiem.

—   Mantinieki, tagad saskūpstieties paši! — Nasečkins purpināja, vai ģībdams aiz laimes .. .

Starp šīm trijām būtnēm valdīja apskaužamas saites. Es, cietsirdīgais cilvēks, sastingu aiz laimes un skaudības, lūkodamies uz viņiem . . .

—    Jā! — Nasečkins teica. — Varu sacīt: gana esmu dzīvojis! Lai dievs dod tādu mūžu katram. Cik storu vien neesmu apēdis! Bail iedomāties! Piemēram, atceros kaut vai to stori, ko apēdām Skopinā … Hm! Vēl tagad slienas tek …

—    Pastāstiet, pastāstiet! — teica līgava.

—    Aizbraucu, bērniņi, uz Skopinu ar saviem tūkstošiem un tūlīt… hm … pie Rikova … pie Rikova kunga. Cilvēks . . . lielisks! Zelta cilvēks! Džentlmenis! Sagaidīja kā tuvu radu! Man domāt, kāda viņam vajadzība ar mani… kā ar tuvinieku! Jānudien! Ar kapiju cienāja … Pēc kapijas uzkodas … Galds … Uz galda prom nešanai un uz vietas dzeršanai… Store… no viena galda gala līdz otram … Omāri… ikriņi. Resturācija!

Es iegāju zālē un pārtraucu Nasečkina stāstu. Tas notika tieši tanī dienā, kad maskavieši pa telegrāfu saņēma pirmo ziņu, ka Skopinas banka pārtraukusi maksājumus.

—    Par bērniņiem priecājos! — Nasečkins man teica pēc pirmajiem apsveikuma vārdiem un, vērsdamies pie viņiem, lielīgi turpināja: — Un sabiedrība smalka… Iestāžu priekšnieki, garīdzniecība… priesteri — mūki, mācītāji… Pēc katras glāzītes piegāju, lai dod man savu svētību … Rikovs pats viss vienos ordeņos … Ģenerāli varētu pārtrumpot… Apēdām stori… Pasniedza otru … Apēdām … Pēc tam sterletes vira … fazāni…

—    Jūsu vielā es tagad žagotos un mocītos ar grēmām no to storu ēšanas, bet jūs lielāties… — es teicu. — Vai daudz esat zaudējis pie tā Rikova?

—    Kāpēc zaudējis?

—    Jūs vēl brīnāties? Banka taču pagalam!

—    Blēņas! Veca dziesma… Biedēja arī senāk…

—   Tātad jūs vēl nezināt? Cienījamais Serafion Jegorič! Bet tas taču … tas taču … Lasiet!

Iebāzu roku kabatā un izvilku milzīgu avīzes lapu. Nasečkins uzlika brilles un, neuzticīgi smaidīdams, sāka lasīt. Jo ilgāk viņš lasīja, jo bālāks un garāks kjuva viņa ģīmis.

—    Ba… ba… bankrotējusi! — viņš sāka vaimanāt un drebēja no galvas līdz kājām. — Ak mana nabaga galviņa!

Griša nosarka, izlasīja avīzi, nobālēja… Trīcošā roka sniedzās pēc cepures… Līgava sagrīļojās…

— Kungi! Vai tiešām jūs tikai tagad uzzinājāt par to? Visa Maskava par to jau runā. Kungi! Neuztraucieties!

Pēc stundas es viens vienīgais stāvēju blakus kapteinim un viņu mierināju:

—          Neraizējieties, Serafion Jegorič! Gan būs labi. Nauda pagalam, toties bērniņi palikuši.

—          Tas ir tiesa… Nauda ir manta, kuru kodes un rūsa maitā … Bērniņi… Tiesa kas tiesa.

Bet diemžēl! Pēc nedēļas sastapos ar Grišu.

—           Draudziņ, aizejiet pie tēvoča! — es viņam sacīju. — Kāpēc neaizejat pie viņa? Pavisam esat pametis veco vīru!

—          Jupis viņu rāvis! Dikti man vajadzīgs tas vecais velns! Stulbenis! Nevarēja atrast citu banku!

—    Tomēr aizejiet! Viņš taču jūsu tēvocis!

—           Viņš? Ha-ha! … Jūs zobojaties? Kur jūs to ķērāt? Viņš ir manas pamātes brālēna pusbrāļa pusbrālis! No baltās ķēves trešajā augumā! Mūsu sētnieka brālēna švāģeris!

—    Vismaz līgavu aizsūtiet pie Nasečkina!

—           Jā! Kāds velns jūs dīdīja, ka rādījāt to avīzi pirms kāzām! Līdz kāzām varējāt pagaidīt ar savām jaunajām vēstīm!… Tagad viņa savu mūli griež uz citu pusi. Arī šņakstinājusi zobus pēc tēvoča lielā maizes klaipa! Velna stulbene! Tagad esot vīlusies.

Un tā, pats to nevēlēdamies, izjaucu ciešu jo ciešu trio … visapskaužamāko trio!

BARONS

Barons — mazs, izģindis, gadus sešdesmit vecs večuks. Starp viņa kaklu un mugurkaulu ir platleņķis, kas drīz kļūs par taisnleņķi. Viņam ir liela, stūraina galva, blāvas acis, deguns kā bumbulis un mēļgans zods. Pa visu seju izplūdis pelēcīgs zilganums — droši vien tāpēc, ka spirts atrodas tajā skapī, ko butafors reti kad aizslēdz. Jāpiebilst, ka Barons dzer ne vien teātra spirtu, bet dažreiz arī šampanieti, ko ļoti bieži var atrast ģērbtuvēs līdz galam neiztukšotās pudelēs un glāzēs. Viņa vaigi un maisiņi zem acīm karājas un trīc kā žāvēšanai izkārtas lupatas. Pleiķis mazliet iezaļgans no ausainas kažokādas cepures, kurai zaļa odere un kuru Barons, ja nav uzlicis galvā, uzkar uz sabojāta gāzes degļa aiz trešās kulises. Viņa balss drebuļo kā ieplīsis kastrolis. Bet uzvalks? Ja jūs zobojaties par šo uzvalku, tātad neatzīstat autoritātes, un ar to nav ko lepoties. Brūni svārki bez pogām ar spīdošiem elkoņiem un oderi, kas sadilusi un pārvērtusies par bārkstīm, — lieliski svārki. Tie kuļājas uz Barona šaurajiem pleciem kā uz salauzta drēbju pakaramā, bet… kas no tā jāsecina? Toties šie svārki kādreiz ieskāvuši visizcilākā komiķa ģeniālo augumu. Samta vestei ar gaišzilām puķēm ir divdesmit izplīsušu caurumu un bezgala daudz traipu, bet nevar taču aizsviest šo vesti, ja tā atrasta viesnīcas istabā, kurā mitinājies varenais Salvini! Kas var galvot, ka šo vesti nav valkājis pats traģiķis? Tā atrasta nākamajā dienā pēc skatuves milža aizbraukšanas, tātad var zvērēt, ka tā ir īsta. Kaklauts, kas silda Barona kaklu, ir tikpat ievērojams. Ar to var palielīties, lai gan gluži higiēnisku un estētisku apsvērumu dēj šo apģērba gabalu vajadzētu aizstāt ar mazāk novalkātu un tīrāku. Kaklauts izgriezts no lielā apmetņa, ar kādu sendienās savus plecus sedzis Ernesto Rosi, «Makbetā» tērzēdams ar raganām.

—    Mans kaklauts ož pēc karaļa Dunkana asinīm! — Barons bieži mēdz sacīt, meklēdams savā kaklautā parazītus.

Par Barona raibajām, svītrotajām biksēm var smieties, cik jums tīk. Senāk tās nav valkājusi neviena autoritatīva persona, lai gan aktieri zobojas, ka bikses šūtas no tā tvaikoņa burām, ar kuru Zāra Bernara braukusi uz Ameriku. Bikses pirktas no vietu ierādītāja Nr. 16.

Barons ziemu un vasaru valkā lielas galošas, lai apavi plīstu mazāk un lai viņš nesaaukstētu reimatisma skartās kājas caurvējā, kas velk pa sufliera būdas grīdu.

Baronu var sastapt tikai trijās vietās:_kasē, sufliera būdā un aiz skatuves vīriešu ģērbtuvē. Ārpus šīm vietām viņš neeksistē un diez vai ir iedomājams. Kasē viņš pārnakšņo, dienā pieraksta teātra ložu abonementu uzvārdus un spēlē ar kasieri dambreti. Vecais un skrofulozais kasieris ir vienīgais cilvēks, kas uzklausa Baronu un "atbild uz viņa jautājumiem. Sufliera būdā Barons pilda savus svētos pienākumus; tur viņš pelna dienišķās maizes kumosu. Šī būda tikai no ārpuses nokrāsota balta jo balta; iekšpusē būdas sienas klāj zirnekļu tīmekļi, rēgojas spraugas un skabargas. Ož pēc mitruma, žāvētām zivīm un alkohola. Starpbrīžos Barons kvern vīriešu ģērbtuvē. Iesācēji, kas pirmoreiz ienāk šajā ģērbtuvē, ieraudzījuši Baronu, skaļi smejas un aplaudē. Viņi domā, ka tas ir aktieris.

—    Bravo, bravo! — viņi sauc. — Jūs esat lieliski nogrimējies! Cik jums jocīgs ģīmītis! Kur jūs ņēmāt tik īpatnēju kostīmu?

Nabaga Barons! Citi neatzīst par iespējamu, ka viņam varētu būt sava seja!

Ģērbtuvē Barons priecājas, vērodams skatuves zvaigznes, un, ja nav zvaigžņu, uzdrošinās iespraust citu sarunās savas piebildes, kuru viņam ļoti daudz. Piebildēs neviens neklausās, jo tās visiem apnikušas un smako pēc rutīnas; par tām gluži nekautrīgi neliekas ne zinis. Pret Baronu vispār izturas nekautrīgi. Ja Barons maisās pa kājām un citus traucē, viņam saka: vācieties! Ja viņš no savas būdas čukst pārāk klusi vai pārāk skaļi, viņu sūta pie velna un draud ar naudas sodu vai atlaišanu no darba. Baronam tiek tēmēta aizkulišu atjautu un kalambūru lielākā daļa. Uz viņa ādas ikviens droši var izmēģināt savu asprātību; Barons neatbildēs.

Pagājuši jau divdesmit gadi kopš laika, kad viņu sāka saukāt par «Baronu», bet visos šajos divdesmit gados viņš ne reizi nav protestējis pret šo palamu.

Uzdot Baronam pārrakstīt lomu un nesamaksāt — var arī to. Visu var! Barons smaida, atvainojas un samulst, ja viņam uzkāpj uz kājas. Visiem redzot, iepļaukājiet viņu pa krunkainajiem vaigiem, un — dodu jums goda vārdu — viņš neiesniegs sūdzību miertiesnesim. Izplēsiet no viņa slavenajiem, gauži iemīļotajiem svārkiem gabalu oderes, kā to nesen izdarīja jeune premier, viņš tikai pamirkšķinās ačeles un nosarks. Tik stipri viņš nomākts un pazemīgs! Neviens viņu neciena. Kamēr Barons dzīvs, viņu pacieš, kad nomirs, viņu aizmirsīs tūliņ pat. Viņš ir nožēlojams radījums!

Bet kādreiz taču bija laiks, kad Barons gandrīz kļuva par biedru un brāli cilvēkiem, kurus viņš pielūdza un kurus mīļoja vairāk nekā savu dzīvību. (Viņš nespēja nemīlēt tos, kas dažreiz mēdz būt Hamleti un Franči Mori!) Viņš pats gandrīz kļuva par skatuves mākslinieku un droši vien kļūtu par to, ja ceļā negadītos kāds smieklīgs nieks. Talanta bija daudz, vēlēšanās arī daudz, sākumā bija arī protekcija, bet trūka tīrā nieka: drosmes. Baronam mūžīgi šķita, ka tās, šīs galvas, ar kurām pilni visi pieci balkoni, apakša un augša, tūlīt skaļi smiesies un kāsēs, ja viņš sadūšosies uznākt uz skatuves. Barons šausmās nobālēja, sarka un nespēja vairs parunāt, ja viņam piedāvāja debitēt.

— Es mazliet pagaidīšu, — viņš sacīja.

Un viņš gaidīja tik ilgi, kamēr kļuva vecs, izšķieda savu mantu un, protekcijas izmantodams, apsēdās sufliera būdā.

Viņš kļuva par suflieri, bet tā nebija nelaime. Tagad viņu vairs neizdzīs no teātra tāpēc, ka viņam nav biļetes: viņš ir amata persona. Viņš sēž pirms pirmās rindas, redz skatuvi labāk nekā visi citi un nemaksā ne kapeikas. Tas ir jauki. Barons ir laimīgs un apmierināts.

Savus pienākumus viņš pilda lieliski. Pirms izrādes vairākkārt izlasa lugu, lai nekļūdītos, un, kad noskan pirmais zvans, viņš jau sēž sufliera būdā un šķirsta grāmatiņu. Visā teātrī grūti atrast čaklāku cilvēku nekā viņš.

Un tomēr Barons jāpadzen no teātra.

Teātrī nekārtība nav paciešama, bet Barons dažreiz sagādā drausmīgas nekārtības. Viņš taisa skandālus.

Kad aktieri uz skatuves tēlo sevišķi labi, viņš novērš acis no teksta grāmatiņas un vairs nečūkst. Ļoti bieži viņš pārtrauc lasīšanu ar saucieniem «bravo!», «lieliski!» un uzdrošinās aplaudēt tad, kad publika neaplaudē. Reiz Barons sāka pat svilpt, un tāpēc viņu gandrīz atlaida no darba.

Vispār — palūkojieties uz Baronu, kad viņš sēž savā smirdošajā būdā un čukst. Viņš sarkst, bālē, plāta rokas, čukst skaļāk, nekā vajadzīgs, viņam trūkst elpas. Dažreiz viņa balss dzirdama pat gaiteņos, kur pie mēteļiem žāvājas vietu ierādītāji. Viņš uzdrošinās pat rāties no savas būdas un dot aktieriem padomus.

— Labo roku augšā! — viņš bieži čukst. — Jūsu vārdi ir kveldoši, bet seja kā ledus! Šī loma jums neder! Šai lomai jūs vēl esat pārāk zaļš! Būtu redzējis, kā šo lomu tēloja Ernesto Rosi! Šaržēšana nav vajadzīga! Ak dievs! Jūs visu sagandējāt ar savusīkpilsonisko izturēšanos!

Barons čukst tamlīdzīgus vārdus, lai gan vajadzētu čukstēt to, kas iespiests grāmatiņā. Velti teātrī pacieš šo ērmu. Ja viņš būtu padzīts, skatītāji nepiedzīvotu nesen notikušo skandālu.

Tas bija šāds.

Tovakar izrādīja «Hamletu». Teātris pilns. Mūsu dienās Šekspīru klausās tikpat labprāt kā pirms simt gadiem. Kad izrāda Šekspīra lugu, Barons jūtas ārkārtīgi uztraukts. Vipš daudz dzer, daudz runā un nemitīgi berž ar dūrēm deniņus. Viņa deniņos mutuļo veseli domu spieti. Vecīgās smadzenes satrauktas no trakas skaudības, izmisuma, naida, ilgām . . . Viņam pašam vajadzētu tēlot Hamletu, lai gan Hamletam lāgā nepiederas kūkums un spirts, ko butafors aizmirst ieslēgt skapī. Viņam — un nevis šiem pigmejiem, kas šovakar tēlo sulaiņus, rītvakar savedējus, parītvakar Hamletu! Četrdesmit gadus Barons studē šo Dānijas princi, par kuru sapņo visi nopietnie skatuves mākslinieki un kurš devis iespēju izpelnīties lauru vainagu ne tikai Šekspīram vien. Četrdesmit gadus Barons studē, cieš, sadeg ilgās . . . Nāve nav vairs aiz kalniem. Tā atnāks drīz un aizvedīs Baronu no teātra uz visiem laikiem . . . Kaut reizi savā mūžā viņam laimētos pastaigāt pa skatuvi prinča vamzī, jūras tuvumā pie klintīm, kur tuksnešainais klajš.

Jau pati vieta izmisuma dīgļus Vieš smadzenēs, kad lejup raugās acs, Kur simtiem dziļumā šķīst bangas Un dzelme dobji rūc.

Ja pat sapņi tagad liek dilt Baronam kā sniegam saulītē, tad kādās liesmās sadegtu plikpaurainais Barons, ja sapņi pārvērstos par īstenību!

Tanī vakarā Barons bija ar mieru skaudības un niknuma dēļ sagraut visu pasauli. Hamleta loma uzticēta puikam, kurš runā smalkā balstiņā, un galvenais — rudmatim. Vai tad Hamlets bijis rudmatis?

Barons sēdēja savā būdā kā uz karstām oglēm. Kad Hamlets nebija uz skatuves, Barons vēl izturējās samērā mierīgi, bet, kad uz skatuves uznāca rudmatis ar smalko balstiņu, Barons sāka grozīties, rosīties, purpināt. Viņa čukstēšana vairāk līdzinājās vaidēšanai nekā suflēšanai. Rokas drebēja, lappuses sajuka, svečturus Barons bīdīja gan tālāk, gan vilka tuvāk.. .

Barons dzēlās ar acīm Hamleta sejā un lāgiem vairs nečukstēja… Vecajam vīram kvēli gribējās izraut no rudās galvas itin visus matus. Labāk lai Hamlets būtu plikpaurains nekā ruds! Ja šaržēt, tad šaržēt, velns parāvis!

Otrajā cēlienā Barons nemaz vairs nečukstēja, bet ļauni ķiķināja, lamājās un šņāca. Laime, ka aktieri labi prata lomas, un nemanīja, ka suflieris klusē.

—    Tas nu gan ir Hamlets! — Barons pukojās. —? Negribas muti dzisināt! Ha-ha! Junkuru kungi nezina savu īsto vietu! Viņiem vajadzētu skraidīt pakaļ šuvējām, nevis tēlot uz skatuves. Ja Hamleta seja izskatītos tik muļķīga, diez vai Šekspīrs būtu sarakstījis šo traģēdiju!

Kad Baronam apnika rāties, viņš sāka mācīt rudmataino aktieri. Žestikulēdams, seju viebdams, lasīdams lomas un dauzīdams ar dūrēm teksta grāmatiņu, Barons uzstāja, lai aktieris klausītu viņa padomiem. Barons gribēja glābt Šekspīru no apgānīšanas, un Šekspīra dēļ viņš bija ar mieru darīt visu ko: sarīkot kaut simttūkstoš skandālu!

Dialogos ar citiem aktieriem rudais Hamlets bija neciešams. Viņš vaikstījās kā tas «parūkainais rakaris» — aktieris, par kuru pats Hamlets saka: «Tāds nelga būtu nosukājams.» Kad rudmatis sāka deklamēt, Barons vairs neizcieta. Slāpdams aiz elpas trūkuma un ar pliko pauri bukņīdams būdas griestus, viņš piespieda kreiso roku pie krūtīm un ar labo žestikulēja. Vecīga, ķērkstoša balss iejaucās rudmatainā aktiera tekstā un piespieda viņu paskatīties atpakaļ uz sufliera būdu.

Sauss izcepis Un aptriepts asinīm, Pirrs pekliskais ar zvēra acīm meklē Cilts tēvu Priāmu.

Līdz jostas vietai izslējies no būdas, Barons pamāja ar galvu pirmajam aktierim un piebilda, nevis vairs deklamēdams, bet nevērīgi, vienaldzīgi:

—    Turpini!

Pirmais aktieris turpināja skandēt lomu, bet ne tūlīt. Kādu mirkli viņš vilcinājās, un mirkli teātrī valdīja liels klusums. Šo klusumu pārtrauca pats Barons, kad, pavirzoties atpakaļ, viņa galva nobūkšķēja gar sufliera būdas malu. Atskanēja smiekli.

— Bravo, bundzinieki — kliedza no galerijas.

Skatītāji domāja, ka Hamletu pārtraucis nevis suflieris, bet vecais bundzinieks, kurš snauda orķestrī. Bundzinieks ākstīdamies paklanījās pret galeriju, un smiekli pāršalca visu teātri. Publikai teātrī patīk pārpratumi, un, ja lugu vietā inscenētu pārpratumus, skatītāji maksātu par biļetēm divkāršu cenu.

Pirmais aktieris turpināja tēlot savu lomu, un pamazām teātrī iestājās klusums.

Bet ērmīgais Barons, sadzirdējis smieklus, kļuva gluži sarkans aiz kauna, sakampa kailo pauri, droši vien aizmirsis, ka tur vairs nav matu, kuros kādreiz iemīlējās skaistas sievietes. Tagad par viņu ne vien zobosies visa pilsēta un visi humoristiskie žurnāli, tagad viņu padzīs no teātra! Barons kvēlot kvēloja aiz kauna, dusmojās uz sevi, bet viņa rokas un kājas tomēr trīcēja sajūsmā: viņš nule bija deklamējis!

«Tā nebija tava darīšana, vecais, sarūsējušais krampi!» viņš domāja. «Tavs pienākums — būt tikai par suflieri, ja negribi, lai tev sadod pa skaustu kā pašam pēdīgajam sulainim. Bet tas tomēr bija neciešami! Rudmatainais puika jānudien tēloja neciešami! Vai tad šo ainu tā var risināt?»

Urbdamies ar acīm aktierī, Barons atkal sāka purpināt padomus. Vēlreiz viņš nespēja paciest un vēlreiz sasmīdināja publiku. Šis savādnieks bija pārāk nervozs. Kad aktieris, deklamēdams otrā cēliena pēdējo monologu, mazliet atvilka elpu, lai klusējot pašūpotu galvu, no būdas atkal skanēja žultaina, nicinoša, naidīga balss, kuru diemžēl laiks jau bija sabendējis un kurai vairs nebija spēka:

Asiņainais blēciil Baudkārais, izvirtušais nodevēji

Brīdi paklusējis, Barons dziļi nopūtās un piebilda ne tik skaļi:

Ha! Kāds es ēzelis! …

Ak, kauns man! Kauns!

Šī balss būtu īstā un nevis rudmatainā Hamleta balss, ja cilvēki pasaulē nekļūtu veci. Daudz ko sagandē un daudz ko sagrauj vecums.

Nabaga Barons! Lai gan viņš nav ne pirmais, ne pēdējais.

Tagad viņu padzīs no teātra. Arī jūs piekritīsiet, ka tas ir nepieciešams.

LABSIRDĪGAIS PAZIŅA

Pa spoguļgludo ledu slīd vīriešu stulmu zābaki un sieviešu zābaciņi ar kažokādas apmali. Slīdošo kāju tik daudz, ka būtu tās Ķīnā, tām nepietiktu bambusa nūju. Saule spīd sevišķi spoži, gaiss sevišķi dzidrs, vaigi kvēlo spilgtāk nekā parasti, actiņas sola vairāk, nekā pienākas … Ar vārdu sakot, cilvēciņ, dzīvo un priecājies! Bet. . .

«Nekas nesanāks!» teic liktenis, kura personificējums ir mans labsirdīgais paziņa.

Tālu no slidotavas sēžu uz sola zem kaila koka un tērzēju ar «viņu». Labprāt apēstu šo meiteni ar visu cepurīti, kažociņu un kājiņām, pie kurām spīguļo slidas — tik jauka viņa ir! Ciešu un tanī pašā laikā tīksminos! Ak, mīlestība! Taču … nekas nesanāk …

Mums garām iet mūsu departamenta «Atverovičs un Aizverovičs», mūsu Arguss un Merkūrijs, pīrādznieks un izsūtāmais Spevsips Makarovs. Viņš nes vīriešu un sieviešu galošas, droši vien ekselencīgas. Spevsips mani militāri sveicina, jūsmīgi un mīlīgi apstājas pie paša sola.

—   Salst, jūsu augst. . . augstdzimt. . . Derētu iebaudīt tējiņu! He-he-he!

Iedodu viņam divdesmit kapeiku ripiņu. Šāda laipnība Spevsipu neizsakāmi aizkustina. Viņš ašāk sāk blisināt ačeles, paraugās visapkārt un čukst:

—    Man dikti jūs žēl, sirds sāp, jūsu labdzimtība! . . . Trakoti žēl! Gluži kā sava puikiņa . . . Jūs esat zelta cilvēks! Dvēseles cilvēks! Pati labsirdība! Mūsu ciešu-

Utis! Kad viņdien viņš, tas ir, ekselence, jums uzklupa — kjuvu skumīgs! Jānudien! Domāju — kāpēc viņš jūs tā strostē? Jūs esot gan sliņķis, gan pienapuika, viņš jūs padzīšot un tā tālāk tādā pašā vīzē … Kāpēc? Kad iznācāt no viņa kabineta, nevarēju jūs ne pazīt. Jānudien… Bet es skatījos, un man bija žēl… Jā, jā, man vienmēr silst sirds pret ierēdņiem!

Uzrunādams manu kaimiņieni, Spevsips piebilst:

—    Gauži nevarīgs viņš pie mums tanīs papīru kalnos. Viņam nav pa spēkam tie āķīgie papīri. .. Būtu pūlējies tirgoņu būšanās . .. vai garīdznieku būšanās… Jānudien! Neviens papīrs viņam neiznāk jēdzīgs … Viss veltīgi! Tāpēc arī dabū sutu . . . Pats viņu pagalam nomocījis. Grib aiztriekt ratā … Bet man ir žēl. Viņa labdzimtība ir lāga vīrs …

Meitene lūkojas man acīs ar gauži aizvainojošu līdzcietību!

—    Vācies! — es saku Spevsipam, un man aizraujas elpa.

Jūtu, ka nosarkušas pat manas galošas. Apkaunoja mani, nelietis! Bet pa gabaliņu, aiz kailajiem krūmiem, sēž viņas papiņš, klausās un blenž uz mums, lai turpmāk es, kamēr neesmu kļuvis par titulārpadomnieku, neuzdrošinātos ne domāt par… Otrā pusē aiz citiem krūmiem pastaigājas viņas mammucīte un uzmana «viņu». Jūtu šīs četras acis … un labprāt nosprāgtu …

ATRIEBĪBA

Bija mūsu ingenue benefices diena.

Pirms desmitiem no rīta pie viņas durvīm stāvēja komisko lomu tēlotājs. Viņš brīdi vērīgi klausījās un atkal ar lielajām dūrēm dauzīja pa abām durvju pusēm. Aktierim katrā ziņā bija jāsastop ingenue. Viņai vajadzēja kāpt laukā no gultas — vienalga, cik ļoti nāktu miegs …

—      Atveriet taču, velns parāvis! Vai ilgi man vēl būs jāsalst un jāstingst šajā caurvējā? Ja jūs zinātu, ka gaitenī ir divdesmit grādu sals, jūs man neliktu gaidīt tik ilgi! Vai jums varbūt nemaz nav sirds?

Ceturksni pēc desmitiem komiķis sadzirdēja dziļu nopūtu. Nopūtai sekoja lēciens no gultas un pēc lēciena tupelīšu šļūkšana.

—    Ko jūs vēlaties? Kas jūs esat?

—    Tas esmu es …

Komiķim nemaz nevajadzēja minēt savu uzvārdu. Viņu viegli varēja pazīt pēc balss, kas šņāca un plerkšķēja kā difterijas slimniekam.

—    Pagaidiet, es apģērbšos …

Pēc brīža komiķi ielaida. Viņš iegāja, noskūpstīja ingenue roku un apsēdās uz gultas malas.

—      Atnācu pie jums darīšanās, — aktieris teica, aizsmēķēdams cigāru. — Pie citiem eju tikai darīšanās, staigāšana ciemos — tā ir dīkdieņu kungu priekšrocība. Bet tagad runāšu lietišķi… Šovakar jūsu lugā es tēlošu grāfu … Jūs to, protams, zināt?

—    Zinu.

—    Vecu grāfu. Otrajā cēlienā uznākšu uz skatuves ritasvārkos. Ceru, ka zināt arī to . . . Vai zināt?

—    Zinu.

—    Lieliski. Ja nebūšu ģērbies rītasvārkos, grēkošu pret patiesību. Taču uz skatuves, tāpat kā visur, pirmajā vietā ir patiesība! Lai gan, mademoiselle, kāpēc es to stāstu? Vaļsirdīgi sakot, cilvēks taču tāpēc ir radīts, lai tiektos pēc patiesības …

—    Jā, tas ir tiesa …

—    Tātad pēc visa teiktā jūs saprotat, ka rītasvārki man nepieciešami. Bet man nav grāfam piedienīgu rītasvārku. Ja parādīšos skatītājiem savos katūna rītasvārkos, jūs daudz ko zaudēsiet. Jūsu beneficei tas būs traips.

—    Vai es varu jums palīdzēt?

—    Varat. Jūsējais atstāja jums lieliskus, gaiši zilus rītasvārkus ar samta apkakli un sarkaniem pušķiem. Lieliskus, brīnišķīgus rītasvārkus!

Mūsu ingenue pietvīka. . . Actiņas piesarka, sāka mirkšķināties un dzirkstīja kā saules gaismā iznestas stikla krelles.

—    Jūs man aizdosiet tos rītasvārkus šāvakara izrādei . . .

Ingenue sāka staigāt pa istabu. Nesukātie mati juku jukām aizsedza seju un plecus . . . Viņa kustināja lūpas un pirkstus . . .

—    Nē, nevaru! —'aktrise teica.

—    Tas ir dīvaini … Hm .. . Vai drīkstu zināt, kāpēc nevarat?

—     Kāpēc? Ak dievs, tas taču tik saprotami! Vai es varu? Nē! . . . Nē! . .. Nekad! Viņš neglīti izturējās pret mani, viņš bija netaisns .. . Tas ir tiesa! Viņš izturējās pret mani kā pēdīgais nelietis … Es tam piekrītu! Viņš mani pameta vienīgi tāpēc, ka man ir maza alga un es neprotu izmantot vīriešus! Viņš gribēja, lai ņemu no šiem kungiem naudu un dodu šo nešķīsto naudu viņam, — viņš to gribēja! Zemiski, riebīgi! Šādas pretenzijas spēj izvirzīt tikai nekaunīgi un vulgāri cilvēki!

Ingenue atkrita krēslā, uz kura bija nolikts tikko izgludināts krekls, un aizsedza seju ar rokām. Starp sīkajiem pirkstiņiem komiķis ieraudzīja mirdzošus punktus: asaru lāsēs atspoguļojās logs . . .

—    Viņš mani aplaupīja! — aktrise turpinaja šņukstēdama. — Būtu labāk aplaupījis, bet kādēļ vajadzēja pamest? Kādēļ? Ko viņam esmu nodarījusi? Ko esmu tev nodarījusi? Ko?

Komiķis piecēlās un piegāja pie aktrises.

—    Neraudiet! — viņš sacīja. — Asaras ir mazdūšības pazīme. Turklāt jūs varat rast mierinājumu kuru katru mirkli . .. Nomierinieties! .. . Māksla ir visradikālākais mierinātājs!

Taču radikālais mierinātājs neko nespēja darīt.

Šņukstiem sekoja histērijas lēkme.

—    Tas pāries! — komiķis teica. — Es pagaidīšu.

Gaidīdams, kamēr meitene atģidīsies, viņš pastaigāja pa istabu, nožāvājās un atlaidās gultā. Tā bija sievietes gulta, bet ne tik mīksta kā tās gultas, kurās atdusas kārtīgu teātru ingenues. Komiķim sānos dūrās atspere, pleiķi kņudināja spalvas, kuru gali bikli raudzījās cauri sārtenajai spilvendrānai. Gultas malas aukstas kā ledus. Taču, nelikdamies par to ne zinis, nekauņa saldi izstaipījās. Velns parāvis, šīs meitiešu gultas tik jauki smaržo!

Viņš gulēja un tīksmi staipījās, bet ingenue pleci krampjaini raustījās, no krūtīm plūda neskaidri vaidi, pirksti snaikstījās un plucināja uz krūtīm flaneļa jaciņu . . . Komiķis viņai atgādināja visnelaimīgāko lappusi vienā no viņas visnelaimīgākajiem romāniem! Histērija ilga labu bridi. Kad ingenue atguvās, viņa pasvieda atpakaļ matus, pārlaida skatienu istabai un atsāka runāt.

Ja dāma runā ar jums, nav labi gulēt gultā. Vispirms jābūt pieklājīgam. Komiķis nokrekšķējās, piecēlās un apsēdās.

—    Viņš izturējās pret mani negodīgi, — aktrise turpināja, — bet tāpēc jau man nav jāatdod jums rītasvārki. Kaut arī viņš ir rīkojies zemiski, es joprojām viņu mīlu, un rītasvārki ir vienīgā manta, kas man palikusi pēc viņa aiziešanas! Kad redzu rītasvārkus, domāju par viņu un … raudu …

—         Man nav nekādu iebildumu pret šādām cildenām jūtām, — teica komiķis, — gluži otrādi, mūsu reālistiskajā, velnišķīgi praktiskajā laikmetā patīkami sastapt sievieti ar šādu sirdi un šādu dvēseli. Ja iedosiet man rītasvārkus uz vienu vakaru, tas būs upuris, es tam piekrītu . . . Bet padomājiet, cik patīkami ir upurēt mākslai!

Mazliet padomājis, komiķis nopūtās un piebilda:

—      Jo vairāk tāpēc, ka jau rītdien tos jums atdošu …

—    Neparko!

—      Kāpēc gan ne? Es taču tos neapēdīšu, atdošu! Patiešām, jūs esat. . .

—    Nē, nē! Neparko!

Ingenue sāka skraidīt pa istabu un māja ar rokām.

—       Neparko! Jūs gribat atņemt man vienīgo dārgumu! Drīzāk nomiršu, bet nedošu! Es vēl mīlu to cilvēku!

—       Kundze, Joti labi saprotu, taču neapjēdzu tikai vienu: kā jūs rītasvārkus varat apmainīt pret mākslu? . . . Jūs taču esat skatuves māksliniece!

—    Neparko! Nemaz nerunājiet!

Komiķis nosarka un pakasīja kailo pauri. Viņš brītiņu klusēja, tad jautāja:

—    Nedosiet?

—    Neparko!

—      Hm . . . Tā-ā … Tas ir biedriski … Tā rīkojas tikai darbabiedri!

Komiķis nopūtās un turpināja:

—       Zel, velns parāvis! Ļoti žēl, ka esam biedri tikai vārdos, bet ne darbos. Lai gan nesaskaņa starp vārdiem un darbiem mūsu laikos ir ļoti raksturīga. Ieskatieties, piemēram, literatūrā! Ļoti žēl! Bet mūs, skatuves māksliniekus, it īpaši dzen postā solidaritātes, patiesa biedriskuma trūkums. .. Ai, kā tas mūs dzen postā! Lai gan nē! Tas tikai liecina, ka neesam aktieri, neesam mākslinieki. Mēs esam sulaiņi, novis skatuves mākslinieki! Skatuve mums dota vienīgi lādē], lai rādītu publikai savus kailos elkoņus un plecus… lai šķelmīgi mirkšķinātu ar acīm … lai kairinātu galerijas instinktus … Nedosiet?

—    Ne par kādu naudu!

—    Tas jūsu pēdējais vārds?

—    Jā …

—    Jauki…

Komiķis uzlika galvā platmali, svinīgi atsveicinādamies, paklanījās un izgāja no ingenue istabas. Sarkans kā vēzis, trīcēdams aiz dusmām, lamu vārdus purpinādams, viņš devās pa ielu tieši uz teātri. Komiķis gāja un cirta ar spieķa galu pa sasalušo bruģi. Ar kādu baudu viņš savērtu savus nelietīgos darbabiedrus uz šīs zarainās nūjas! Vēl labāk — ja viņš ar savu aktiera spieķi varētu izdurt cauri visai zemeslodei! Ja viņš būtu astronoms, viņš prastu pierādīt, ka šī ir vissliktākā planēta!

Teātris atrodas ielas viņā galā, kādus trīssimt soļus no cietuma. Teātra ēka nokrāsota ķieģeļsarkana. Krāsa aiztriepusi visu, rēgojas vienīgi dziļās, melnās spraugas, kuras liecina, ka teātris būvēts no koka. Kādreiz šinīs telpās bijis spīķeris, kurā krauti maisi ar miltiem. Spīķeris paaugstināts par teātri nevis kādu nopelnu dēļ, bet tāpēc, ka tas bijis pilsētas visaugstākais šķūnis.

Komiķis gāja uz kasi. Tur pie netīra dēļu galda sēdēja viņa draugs kasieris Stamms, vācietis, kurš dēvējās par angli. Kasieris bija pusakls, kurls muļķis, taču ar visu to viņš godbijīgi uzklausīja savus darbabiedrus.

Komiķis iegāja kasē, sarauca uzacis un apstājās iepretim kasierim gluži kā bokseris, sakrustojis uz krūtīm rokas. Aktieris brīdi klusēja, pašūpoja galvu un iesaucās:

—    Mister Štamm, kā pavēlēsiet nosaukt tādus cilvēkus?

Komiķis uzsita ar dūri pa galdu un lielās dusmās atslīga uz koka sola. Nevis straume, bet vesels okeāns dzēlīgu, izmisīgu, traku vārdu plūda no viņa mutes, ko iežogoja sen neskūtu bārdas rugāju lauks. Lai jūt līdzi vismaz kasieris! Skuķe, sentimentāla čīkstala, necienīgi izturējās pret tā vīra lūgumu, bez kura atbalsta sabruktu viss šis draņķīgais šķūnis! Izturējās neatsaucīgi (es nemaz nerunāju par pakalpošanu) pret pirmo komiķi, kuru pirms desmit gadiem aicināja uz galvaspilsētas teātri! Kaut kas neciešams!

Taču šajā nelaimīgajā teātrī ir neciešams aukstums.

Suņu būdā nav aukstāk. Vecais kasieris dara gudri, jo sēž, uzvilcis*kažoku un tūbas galošas. Logi aizsalusi, pa grīdu svilpo vējš, ko apskaustu pat ziemeļpola vēji. Durvis nav lāgā aizveramas, un to malas baltu sarmu klātas. Velns viņu sazin kas te notiek! Tik auksti, ka negribas pat dusmoties.

— Viņa mani atcerēsies! — komiķis pabeidza savu filipiku.

Aktieris uzcēla uz sola kājas, parāva tās zem sava kažoka, ko viņš pirms divpadsmit gadiem bija mantojis no kāda drauga, aktiera, kurš nomira ar diloni. Komiķis ciešāk ietuntuļojās kažokā, apklusa un pūta elpu uz krūtīm kažokā.

Mēle klusēja, bet toties darbojās smadzenes. Šīs smadzenes gudroja. Vajag taču atriebties tai nekaunīgajai, nepieklājīgajai skuķei!

Komiķis vienīgi acis neaizsedza ar kažoku, ļāva tām vaļu: skatieties, ja gribat… Turklāt acīm jau nav auksti. Kasē acīm nav nekā interesanta. Aiz dēļu barjeras galds, pie galda sols, uz sola vecais kasieris suņādas kažokā un velteņos. Viss pelēcīgs, ikdienišķs, vecs. Pat netīrumi šeit ir veci. Uz galda vēl neskarta biļešu grāmatiņa. Pircēji nenāk. Viņi sāks nākt pusdienlaikā. Atskaitot galdu, solu, biļetes un kaktā papīru čupu — nekā vairs nav. Drausmīga nabadzība un drausmīga garlaicība!

Lai gan man jāatvainojas: kasē ir viens greznuma priekšmets. Šis priekšmets nomests zem gaida kopā ar nevajadzīgiem papīriem, kurus neizslauka tikai tāpēc, ka laiks ir ļoti auksts. Turklāt arī slota kaut kur pazudusi.

Zem galda nomesta liela apputējusi un apdriskāta kartona lapa. Kasieris mīda to ar saviem velteņiem un spļauj uz tās bez kautrēšanās. Šī lapa ir tas greznuma priekšmets. Uz tā lieliem burtiem rakstīts: «Šīsdienas izrādei visas biļetes izpārdotas.» Greznuma priekšmetam visā savas eksistences laikā ne reizi nav vajadzējis karāties virs kases lodziņa, un neviens skatītājs nevar lielīties, ka redzējis šo uzrakstu. Labs, bet izsmējīgs plakāts! 2ēl, ka tas nekad nav jālieto. Skatītājiem šis plakāts nepatīk, bet toties tanī iemīlējušies visi aktieri!

Komiķa skatieni, kas slīdēja pa sienām un pa grīdu, neviļus ieraudzīja šo dārgumu. Komiķim nepiemita nekāda lielā apķērība, bet šoreiz viņš bija apķērīgs. Ieraudzījis kartona lapu, viņš uzsita sev pa pieri un iesaucās:

—    Ideja! Jauki!

Viņš piecēlās un pavilka tuvāk ziņojumu, uz kura rakstīts, ka biļetes izpārdotas.

—           Lieliski! Vienreizēji! Tas viņai maksās dārgāk nekā gaišzilie rītasvārki ar sarkanajiem pušķiem!

Pēc desmit minūtēm kartona plakāts pirmo un pēdējo reizi visā savas eksistences laikā karājās virs lodziņa un … meloja.

Plakāts meloja, bet tam noticēja. Vakarā mūsu ingenue gulēja savā istabā un raudāja tik skaļi, ka skanēja visa viesnīca.

—    Skatītājiem es nepatīku! — viņa šņukstēja.

Vienīgi vējš nebija laisks un juta viņai līdzi. Viņš,

šis lādzīgais vējš, raudāja dūmenī un vēdināšanas caurulēs, raudāja daždažādās balsīs un droši vien no sirds. Vakarā krogā sēdēja komiķis un dzēra alu. Dzēra alu un — vairāk neko.

PĀRDZĪVOJUMS

Psiholoģiska etide

Bija Jaungads. Es iegāju priekštelpā.

Tur stāvēja šveicars un vēl daži mūsējie: Ivans Ivaničs, Pjotrs Kuzmičs, Jegors Sidoričs … Visi bija sanākuši parakstīties lapā, kas gauži svinīgi nolikta uz galda. (Jāpiebilst, ka papīrs nebija no lētajiem, Nr. 8.)

Palūkojos uz lapu. Parakstu pārāk daudz un … ak, liekulība! Ak, divkosība! Kur esat jūs, švīkas, šņīpas, cilpas, astītes? Visi burti apaļi, vienlīdzīgi, gludi kā sārteni vaidziņi. Redzu pazīstamus uzvārdus, bet parakstus vairs nepazīstu. Vai šie kungi savus parakstus nav pārveidojuši?

Piesardzīgi iemērcu spalvu tintnīcā, nez kāpēc samulsu, aizturēju elpu un piesardzīgi rakstīju savu uzvārdu. Parasti, uzvārdu rakstīdams, nekad beigās nepievilku pēdējo burtu, bet tagad es to pievilku: pavisam skaidri.

—           Ja gribi, es tevi pazudināšu, — pie auss sadzirdēju Pjotra Kuzmiča balsi un elpas sēkšanu.

—    Kā tu to izdarīsi?

—    Ņemšu un pazudināšu. Jā. Vai gribi? He-he-he!

—           Te nedrīkst smieties, Pjotr Kuzmič. Neaizmirstiet, kur jūs atrodaties. Smīnēšana vairāk nekā nevietā. Atvainojiet, bet, manuprāt… Tā ir profanācija, necienība, tā sakot.. .

—    Ja gribi, es tevi pazudināšu.

—    Kā tu to izdarīsi? — es vaicāju.

—           Are, tā… Tāpat kā mani pirms pieciem gadiem pazudināja fon Klauzens … He-he-he! Ļoti vienkārši…

Ņemšu un pievilkšu pie tava uzvārda glaunu švīku. Lepnu švīku pievilkšu. He-he-he! Tavu parakstu padarīšu negodbijīgu. Vai gribi?

Es nobālēju. Patiešām, šis cilvēks ar zilpelēko degunu varēja darīt ar manu dzīvi, ko vien gribēja. Bailīgi un ar tādu kā cienību paskatījos viņa ļaunajās acīs…

Cik maz vajadzīgs, lai iegrūstu bezdibenī cilvēku!

—    Vai arī uzpilināšu tinti pie tava paraksta. Būs nejauks traips . . . Vai gribi?

Iestājās klusums … Viņš ar sava spēka apziņu, dižens, lepns, ar iznīcinošu indi rokā, bet es ar savu nespēka apziņu, nožēlojams, iznīcības apdraudēts — abi klusējām … Viņš dzēlās manā bālajā sejā ar savām acu spolēm, es vairījos no šā skatiena.

—    Es pajokoju, — viņš beidzot sacīja. — Nebaidies.

—    Ļoti pateicos jums! — es sacīju un pateicības pārpilns spiedu viņam roku.

—    Pajokoju … Un tomēr varu . . . Iegaumē … Ej … Kamērt es vēl jokoju… Pēc brīža, dievs vien to zina . ..

KA LAI NEMANAS

Jaungada pačalojum$

Zahara Kuzmiča Djadečkina mītnē viesības. Sagaida Jaungadu un dzimšanas dienā apsveic mājasmāti Melāniju Tihonovnu.

Viesu ir daudz. Visi cienījami, solīdi, prātīgi un uzticami ļaudis. Nelieša neviena. Sejās saldena jūsma, patikšana un pašcieņas apziņa. Zālē uz liela, vaska drēbes apvilkta dīvāna sēž dzīvokļa saimnieks Gusevs un bodnieks Razmahalovs, no kura Djadečkini ņem pārtikas preces uz parāda. Viņi spriedelē par līgavaiņiem un savām meitām.

—    Tagadītēs grūti atrast cilvēku, — saka Gusevs, — kas nedzertu un būtu kārtīgs.. . cilvēku, kas pūlētos vaiga sviedros ..-. Grūti atrast!

—    Mājās galvenais ir kārtība, Aleksej Vasiļjič! Tās nebūs, ja mājās nebūs tā … kas … mājās kārtību …

—    Ja mājās nevaid kārtības, tad . .. viss šitā . . . Šajā pasaulē savairojies daudz dumību … un kur lai te rastos kārtība? Hm …

Viņiem blakus uz krēsliem sēž trīs vecenītes un jūsmīgi skatās runātājiem mutēs. Acīs iegūlusies izbrīna par tik izcilu «prātu un saprašanu». Kaktā stāv radagabals Gurijs Markovičs un aplūko svētbildes. Saimnieku guļamistabā skaļas balsis. Tur jaunkundzes un kavalieri spēlē loto. Likme — viena kapeika. Pie galda stāv pirmās klases ģimnāzists Koļa un raud. Gribas spēlēt loto, bet viņam neļauj apsēsties pie galda. Vai tad Koļa vainīgs, ka viņš ir mazs un ka viņam nav kapeikas?

—    Muļķi, nebjauj 1 — ciemiņi viņu mierina. — Nu ko tu bļauj? Gribi, lai māte tevi nosukā?

—    Kas tur bļauj? Vai Koļa? — no virtuves dzirdama māmiņas balss. — Es viņu, delveri, maz esmu pērusi… Varvara Gurjevna, paplēsiet viņu aiz auss!

Saimnieku gultā, kas apklāta ar izbalējušu katūna segu, sēž divas jaunkundzes rožainās kleitās. Viņām iepretim stāv gadus divdesmit trīs vecs puisis, Kopaiskis, kurš dien apdrošināšanas sabiedrībā; en face viņš izskatās gluži pēc runča. Kopaiskis lakstojas.

—    Man nav nodoma precēties, — viņš saka dižodamies, ar pirkstiem vilkdams nost no kakla augstās apkaklītes asās malas. — Sieviete cilvēka dzīvē ir starojošs punkts, bet viņa cilvēku var arī nobendēt. Ļauns radīj ums!

—    Bet vīrieši? Vīrieši nespēj mīlēt. Viņi dara visādas rupjības.

—    Cik jūs esat naivas! Neesmu ne ciniķis, ne skeptiķis, bet tomēr saprotu, ka vīrieši jūtu ziņā vienmēr stāvēs augstākā punktā.

No kakta kaktā kā vilks sprostā nemierīgi staigā pats Djadečkins un viņa pirmdzimtais Griša. Viņi deg kā elles ugunīs. Pusdienās stipri iedzēruši un tagad traki gribas salāpīt paģiras… Djadečkins iet virtuvē. Tur mājasmāte kaisa virsū pīrāgam cukuru.

—    Malaša, — Djadečkins saka. — Vajadzētu pasniegt uzkodas. Ciemiņiem derētu kaut ko iebaudīt…

—    Lai tik pagaida … Tagad izdzersiet un apēdlsiet visu, bet ko iikšu galdā pulksten divpadsmitos? Nenomirsiet. Ej projām … Negrozies te degungalā.

—    Malaša, tikai pa vienai glāzītei… Tādēļ tev nekāds deficīts neradīsies . . . Vai drīkstu?

—    Uzplijas kā miegs! Ej projām, kad tev saka! Vācies un pasēdi pie viesiem! Ko maisies pa virtuvi?

Djadečkins smagi nopūšas un iziet no virtuves. Viņš iet, lai paskatītos pulkstenī. Šautras rāda — astoņas minūtes uz divpadsmitiem. Līdz sengaidītajam mirklim vēl piecdesmit divas minūtes. Tas ir šausmīgi! Gaidīšana uz iedzeršanu ir visgrūtākā gaidīšana. Labāk salā piecas stundas gaidīt vilcienu nekā piecas minūtes gaidīt iedzeršanu .. . Djadečkins ar naidu skatās pulkstenī un, mazliet pastaigājies pa istabu, lielo rādītāju pavirza piecas minūtes uz priekšu… Bet Griša? Ja Grišam tūlīt nedos iedzert, viņš aizies uz traktieri un dzers tur. Aiz ilgām nomirt viņš nav ar mieru . . .

—     Mammucīt, — Griša saka, — viesi dusmojas, ka jūs nepasniedzat uzkodas! Viena vienīga cūcība… Badā mērdējat! .. . Būtu iedevusi pa glāzītei!

—    Pagaidiet… Maz vairs palicis … Drīz dabūsiet … Nebalzies te pa virtuvi.

Griša aizcērt durvis un vai simto reizi iet skatīties pulksteni. Lielais rādītājs ir nežēlīgs! Stāv gandrīz turpat, kur stāvējis.

—    Paliek iepakaļ! — Griša sevi mierina un ar pirkstu pabīda šautru par septiņām minūtēm uz priekšu.

Garām pulkstenim skrien Koļa. Viņš apstājas tam iepretim un sāk skaitīt līdzi sekundes… Koļam briesmīgi gribas drīzāk sagaidīt mirkli, kad kliegs «urā!». Pulksteņa rādītājs ir tik nekustīgs, ka, šķiet, dur tieši sirdī. Koļa uzkāpj uz krēsla, tramīgi palūkojas visapkārt un nolaupa mūžībai piecas minūtes.

—    Ejiet paskatieties, quel heur est-il? — viena no jaunkundzēm sūta Kopaiski. — Es mirstu aiz nepacietības. Drīz taču Jaungads! Jauna laime!

Kopaiskis sasit kopā papēžus un jož uz pulksteni.

—     Velns parāvis! — viņš murmina, skatīdamies uz rādītājiem. — Cik vēl ilgi! Bet trakoti gribas ēst… Katrā ziņā noskūpstīšu Katju, kad kliegs «urā!».

Kopaiskis paiet nost no pulksteņa, apstājas … īsu brīdi padomājis, viņš dodas atpakaļ un saīsina veco gadu par sešām minūtēm. Djadečkins izdzer divas glāzes ūdens, bet… sirds deg! Viņš staigā, staigā, staigā… Sieva atkal un atkal triec viņu laukā no virtuves. Pudeles, kas saliktas uz palodzes, plosa viņa dvēseli. Ko darīt? Nav vairs spēka ciest! Viņš vēlreiz ķeras pie pēdējā līdzekļa. Pulkstenis viņam pakalpos. Mājastēvs iet bērnistabā, kur karājas pulkstenis, un pēkšņi ierauga ainu, kas viņa — tēva sirdij nav patīkama: pie pulksteņa stāv Griša un bīda rādītāju.

—    Tu … tu … ko tu dari? Vai dzi? Kāpēc pabīdīji šautru? Nudien muļķis! Paklausies? Kāpēc? Nu?

Djadečkins kāsē, brīdi pastomās, briesmīgi saviebjas un māj ar roku.

—           Kāpēc? A-a-a … Bīdi vēl taču, kaut tā neliete nosprāgtu! — viņš saka un, atgrūdis dēlu no pulksteņa, pavirza šautru.

Līdz Jaungadam vēl vienpadsmit minūtes. Papucis un Griša ieiet zālē un sāk kārtot galdu.

—          Malaša! — Djadečkins sauc. — Tūlītēs būs Jaungads!

Melānija Tihonovna izsteidzas no virtuves un iet pārbaudīt laulātā drauga apgalvojumu . . . Viņa ilgi skatās pulkstenī: nē, vīrs nemelo.

—           Ko nu lai daru? — viņa čukst. — Man taču šķiņķim zirnīši vēl nav izvārījušies! Hm. īsta sodība. Ko likšu viņiem galdā?

Mazliet padomājusi, Melānija Tihonovna ar trīcošu roku pabīda lielo rādītāju atpakaļ. Vecais gads atgūst divdesmit minūtes.

—          Gan pagaidīs! — mājasmāte saka un steidzas uz virtuvi.

PIEZĪMES

VĒSTULE MACITAM KAIMIŅAM

Pirmoreiz stāsts iespiests žurnālā «CipcK03a», 1880. g., 10. nr., «Žurnāla «CTpeK03a» arhīvā», ar nosaukumu «Donas muižnieka Stepana Vladimiroviča N. vēstule mācītam kaimiņam d-ram Fridriham». Paraksts:… v. Cehovs šo darbu pārveidojis un ievietojis savā stāstu krājumā, ko viņš sakārtojis publicēšanai 1883. g. otrajā pusē. Stāstu krājumu ar sava brā]a mākslinieka N. P. Čehova ilustrācijām autors bija nodomājis izdot par saviem līdzekļiem, bet, tā kā līdzekļu nebija, tad grāmatas iespiešanu vajadzēja pārtraukt, un stāstu krājums nemaz neiznāca. Krājuma pirmajās loksnēs iespiesti vienpadsmit stāsti un stāsta «Tūkstoš un viena kaisle jeb baigā nakts» sākums. (Loksnes saglabājušās A. P. Čehova Maskavas mājā — muzejā.)

«Vēstuli mācītam kaimiņam» pārrediģēdams ievietošanai stāstu krājumā, Čehovs licis citu nosaukumu, citu vēstules adresātu un vēstules rakstītāja vārdu (sākotnējais paraksts bija «Stepans Vladimira dēls») un izdarījis vairākus stilistiskus labojumus.

Žurnāla «CTpcK03a» redakcija, saņēmusi stāstu, žurnāla «Vēstulniekā» atbildēja Čehovam: «Dračevkā, A. Ce-va kgm. Pavisam labi. Atsūtīto publicēsim. Svētījam jūs turpmākiem varoņdarbiem.» («GrpeK03a», 1880. g., 2. nr.) Turklāt žurnāla redakcija 1880. g. 20. janvāri nosūtīja jaunajam autoram šādu vēstuli: «Cienīts kungs! Redakcijai ir tas gods paziņot Jums, ka Jūsu atsūtītais stāsts uzrakstīts tīri labi un tiks iespiests žurnālā. Redakcija piedāvā honorāru — 5 kapeikas par rindu. Redaktors I. Vasiļevskis.»

Čehovs šo stāstu uzskatīja par savu pirmo publicēto darbu. Vēstulē F. D. Batjuškovam 1904. g. 19. janvārī Čehovs raksta: «… pirmais nieciņš 10—15 rindu apmērā tika nodrukāts 1880. g. martā vai aprīlī žurnālā «CTpeK03a».> Rakstnieka brālis un viņa biogrāfs Mihails Pavlovičs arī apgalvo, ka šis stāsts esot A. P. Cehova darbu pirmais publicējums presē.

M. P. Cehova, atcerēdamās Cehovu zēna gados, saka: «Brāļu vidū tolaik viņš spēja vislabāk izdomāt visādus niķus un stiķus: viņš inscenēja lekcijas un ainiņas, viņš kādu atdarināja vai kādu tēloja. Piemēram, viņš tēloja vecu profesoru, kas lasa lekcijas, kurās gandrīz vārds vārdā klausījāmies to, kas vēlāk bija lasāms Antona Pavloviča pašā pirmajā stāstā «Vēstule mācītam kaimiņam».» («Antons Cehovs un viņa sižeti», M., 1923. g., 12. lpp.) To pašu apgalvo Mihails Pavlovičs grāmatā «Ap Cehovu» (M., 1933. g., 76. lpp.); viņš domā, ka «šī vēstule atdarināta pēc Antona Pavloviča vectēva Jegora Mihailoviča vēstules, ko viņš rakstījis savam tēvam Paveļam Jegorovičam. Vēstuli norakstījis pats Antons Pavlovičs ar savu roku jau 1878. g., un šis noraksts saglabājies līdz šim laikam . ..» («Antons Cehovs un viņa sižeti», 25. lpp.)

JA DIVUS ZAĶUS ĶERS — NEVIENU NENOTVERS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «CTpeK03a», 1880. g., 19. nr., ar apakšvirsrakstu Romāns vienā dajā bez prologa un epiloga. Paraksts: Cehonte (Cehova literārās darbības pirmā laikmeta pseidonīms). Ar nelieliem labojumiem un bez apakšvirsraksta Cehovs to bija sagatavojis stāstu krājumam, kam vajadzēja iznākt 1883. gadā autora apgādā un kas līdzekļu trūkuma dēļ neiznāca.

Karsas cietoksnis — turku cietoksnis, kuru 1877.—1878. g., krievu un turku kara laikā, ieņēma krievu karaspēks.

O tempora, o mores — ak laiki, ak tikumi! (Lat.)

Kašaiots — līdz 20 metriem garš vaļu sugas dzīvnieks.

' X

PAPUCIS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «GrpeK03a», 1880. g., 26. nr. Paraksts: An. C. Ar nelieliem labojumiem sagatavots stāstu krājumam, kas neiznāca. Vēlāk ievietots krājumā «Smieklu un joku pasaulē» (Pēterb., 1900).

Pariss — leģendārā Trojas karaļa Priāma dēls, kas nolaupījis grieķu karaļa Menelaja skaisto sievu Helēnu; šā iemesla dēļ esot izcēlies Trojas karš.

Grand mērci — sirsnīgi pateicos. (Fr.ļ Au revoir — uz redzēšanos. (Fr.)

MANA JUBILEJA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «CTpeK03a», 1880. g., 27. nr. Paraksts: Prozaiskais dzejnieks.

«Ņiva» («Hhb3») — ilustrēts nedēļas žurnāls, kas iznāca Pēterburgā kopš 1870. g.

«Ņeva» («IleBa») — ilustrēts nedēļas žurnāls Pēterburgā 1879.— 1887. g.

«Ogoņoks» («OroneK») — ilustrēts nedēļas žurnāls, kas iznāca Pēterburgā 1879.—1883. g.

«Strekoza» («CTpeK03a») — humoristisks nedēļas žurnāls, kas iznāca Pēterburgā kopš 1875. gada.

TŪKSTOŠ UN VIENA KAISLE JEB BAIGĀ NAKTS

Romāns vienā da/ā ar epiloga Veltīts Viktoram Igo

Pirmoreiz iespiests žurnālā «CTpcK03a», 1880. g., 30. nr. Paraksts: Antoša Č. Sagatavots 1883. gada stāstu krājumam, abus apakšvirsrakstus apvienojot vienā: Bikls Viktora Igo atdarinājums. Vēlāk ievietots krājumā «Smieklu un joku pasaulē» (Pēterb., 1900). Stāstiņš uzrakstīts kā franču rakstnieka Viktora Igo (1802—1885) darbu parodija.

Sv. Elma ugunis — mirdzums, kas novērojams vasarā pērkona negaisā un ziemā sniega vētru laikā.

Košē — važonis. (Fr. cocher.)

Noziedzīgo Danaja meitu muca — muca bez dibena, kuru saskaņā ar sengrieķu mītiem vajadzēja ellē piepildīt Argosas valdnieka Danaja meitām, kas bija nogalinājušas savus vīrus.

PAR ĀBOLTIŅIEM

Pirmoreiz iespiests žurnālā «CrpcK03a», 1880. g., 33. nr. Paraksts: Cehonte. Vēlāk ievietots krājumā «Smieklu un joku pasaulē» (Pēterb., 1900).

Eižens Si (1804—1857) — franču rakstnieks, daudzu romānu («Parīzes noslēpumi», «Mūžīgais Zīds», «Dabas noslēpumi» u. c.) autors.

PIRMS KĀZĀM

Pirmoreiz iespiests žurnālā «CTpeK03a», 1880. g., 41. nr., ar apakšvirsrakstu: Dāvinu savai sirdsmīja/ai. Stipri saīsināts un stilistiski nogludināts neiznākušajam stāstu krājumam, atmetot arī apakšvirsrakstu. Vēlāk ievietots krājumā «Smieklu un joku pasaulē» (Pēterb., 1900).

Salvete, boni luturi conļuges — lai dzīvo nākamie labie laulātie draugi. (Lat.)

«Razvječeņije» («Pa3B.ieqeiilie») — literatūras un humora žurnāls, kas iznāca Maskavā kopš 1859. gada.

P0TERDIENA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Byan.ibi!HK», 1881. g., 26. nr., ar virsrakstu «Divdesmit devītais jūnijs» un apakšvirsrakstu: Joks. Ar labpatiku veltīts mednieku kungiem, kas vāji šauļ un nemaz neprot šaut. Paraksts: Antoša Cehonte. Ar pārveidotu virsrakstu un stilistiskiem labojumiem bija sagatavots neiznākušajam stāstu krājumam.

» X

TEMPERAMENTI

Saskaņā ar pēdējiem zinātnes secinā/umiem

Pirmoreiz iespiests žurnālā «3pHTeJib», 1881. g., 5. nr. Paraksts: Antoša C***. Ar nedaudziem labojumiem un saīsinājumiem bija paredzēts 1883. gadā neiznākušajam stāstu krājumam.

Hūlelands Vilhelms (1762—1836) — vācu ārsts, grāmatas «Makrobiotik» (dzīvības pagarināšana) autors.

Bebē — bērns. (Fr.)

Spilzbube — blēdis. (Vac.)

Similia similibus curanlur — līdzīgu ārstē ar līdzīgu. (Lat.)

Vaniļas vanilalum et omnia vanitas — niecības niecība un visvisāda niecība. (Lat.)

Pour manger — dienišķās maizes dēļ. (Fr.)

Debē un Zozans — fizioloģijas un ģimenes higiēnas grāmatu autori.

Vetļanskas mēris — mēris, kas izcēlās 1878. gadā Astrahaņas guberņas Vetļanskas staņicā.

«Lučinuška» — krievu tautas dziesma.

VAGONA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «3pHTeJlb», 1881. g„ 9. nr., ar virsrakstu «Ceļa piezīmju fragmenti». Paraksts: Antoša C. Ar dažiem labojumiem un citu virsrakstu bija paredzēts neiznākušajam stāstu krājumam.

Polakovs S. S. — dzelzceļu koncesionārs.

Vis-ā-vis — pretimsēdētājs. (Fr.)

Pačulijas ella — no pačulijas lapām iegūta eļļa, kuru lieto parfimērijā un ziepju rūpniecībā.

TIESA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «3pHTC.ib», 1881. g., 14. nr., ar virsrakstu «Sādžas glezniņas, a) Tiesa». Paraksts: Antoša Čehonte. Kārtojot savus kopotus rakstus A. F. Marksa izdevumā, Čehovs visu tekstu pārstrādājis, taču kopotos rakstos šo stāstiņu nav uzņēmis.

ESMU AIZMIRSIS!!

Pirmoreiz iespiests žurnālā «MocKBa», 1882. g„ 8. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

Sprechen Sie! Geben Sle! — Runājiet! Dodiet! (Vāc.) Hongroise — ungāru. (Fr.) Facilitē — vieglāks. (Fr.)

DZĪVE JAUTĀJUMOS UN IZSAUCIENOS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «ByAH'ibiiHK», 1882. g., 9. nr. Paraksts: Antoša Cehonte.

Facilis — viegls. (Lat.)

Ut consecutivum — gramatiska forma ar saikli ut. (Lat.)

Borns Georgs — vācu bulvārrakstnieks.

«Stre/ņa» — Maskavas ārpilsētas restorāns.

Salon — Salon de variete — izpriecu lokāls Maskavā.

«Jars» — restorāns Maskavā.

Ma tante — krustmāte. (Fr.)

Mērci, mon oncle — paldies, tēvoc. (Fr.)

«Suls» («UIyr») — humoristisks žurnāls ar noslieci uz pornogrāfiju, iznāca Pēterburgā.

GRĒKSŪDZE JEB OĻA, ZEŅA, ZOJA Vēstule

Pirmoreiz iespiests žurnālā «ByflHJibiiHKJ>, 1882. g., 12. nr., bez apakšvirsraksta. Ar nelieliem labojumiem un apakšvirsrakstu bija sagatavots 1883. gada stāstu krājumam.

Ma chčre — mana dārgā. (Fr.)

Aristids — senās Grieķijas valstsvīrs, dēvēts par «Taisnīgo».

Katons — senās Romas valstsvīrs, kas cieši sargāja sabiedrības tikumību.

Hohlovs (baritons), Kočetova (koloratūrsoprāns), Barcals (tenors), Usatovs (bass), Korsovs (baritons) — Maskavas Lielā teātra operdziedoņi.

«Rakstnieki brāļi, mūsu dzīvē vienmēr kaut kas liktenīgs slēpfas!» — no Ņekrasova dzejoja «Slimnīcā».

ZAĻĀ STRĒLE Mazs romāns

Pirmoreiz iespiests žurnāla «Mocrnsa», 1882. g., 15. nr., literārajā pielikumā. Paraksts: Antoša Cehonte. Stāsts bija ilustrēts ar mākslinieka N. P. Cehova zīmējumu «Pēc satikšanās».

Dažām stāsta personām Cehovs piedēvējis savu paziņu un radinieku uzvārdus: Korobovs — Čehova universitātes biedrs, vēlāk ārsts; Jekaterina Ivanovna — Korobova sieva; mākslinieks Cehovs — Čehova brālis.

Grande dame — cēla dāma. (Fr.)

Pikets — sena kāršu spēle diviem partneriem.

«SATIKSANĀS GAN NOTIKA, TACU .. .»

Pirmoreiz iespiests žurnālā «MocKBa», 1882. g., 17. nr., ar nosaukumu «Vasarnīcu stāsti». Paraksts: Antoša Čehonte.

Vēstulile ar sārtu oblatiti — senāk vēstules mēdza aizlīmēt ar mazu ripiņu, kas bija pagatavota no saldas, lipīgas vielas.

Processus condi loideus et musculus sterno-cleido-mastoideus — sajūga piedēklis (saista apakšžokli ar augšējo) un krūšu-atslēgas kaula-krutsgala muskulis.

KORESPONDENTS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «ByAHJibHHK», 1882. g., 20. un 21. nr. Paraksts: Antoša Cehonte.

Bokū mersi — ļoti pateicos. (Fr. — mērci beaucoup.)

Sakramento — zvēru. (Itāl. — sacramento.J

«Goloss» («Tojioc») — avīze, kuru Pēterburgā no 1863. līdz 1884. gadam izdeva A. A. Krajevskis.

P/evna — Bulgārijas pilsēta, kuru krievu un turku kara laikā (1877—1878) turki bija pārvērtuši par cietoksni. Pēc ilgāka aplenkuma krievu karaspēks 1877. gada beigās to ieņēma.

«Russkij kurjer» («PyccKHH Kypbcp») — liberāla avīze, kas iznāca Maskavā no 1879. līdz 1889. gadam un 1891. gadā.

«Severnaja pčeJa» («CeBepHaa niejia») — avīze, kuru izdeva Pēterburgā no 1825. līdz 1864. gadam F. V. Bulgarins un N. J. Grečs. Faktiski politiskās slepenpolicijas orgāns.

«Sin olečestva» («Cmi OTeiecTBa») — avīze, kuru no 1862. līdz 1868. gadam izdeva A. V. Starčevskls.

«Moskovskije» — avīze «Moskovskije vedomostji» («m0ck0bck!ie BeaoMOCTH»), kas iznāca Maskavā kopš 1756. gada. 1863.—1886. gadā to izdeva un rediģēja M. N. Katkovs, kas avīzi pārvērta galējās reakcijas orgānā.

HorribilS dietu — baismīgi sacīt. (Lat.)

LAUKU ESKULAP1

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Cbct h T6HH», 1882. g., 22. nr. Paraksts: Antoša.

Liquor leiti — dzelzs šķīdinājums. (Lat.) Olei ricini — rlcinej]a. (Lat.) Ammonii caustici — ožamais spirts. (Lat.)

VELTĪGA UZVARA Stāsts

Pirmoreiz iespiests žurnālā «By,iji.nb]ii!k»1 1882. g., sākot ar 24. nr. un beidzot ar ;34. nr. Paraksts: A. Čohonte.

Sis stāsts radies derību dēļ, jo Cehovs saderējis ar žurnāla «ByAH.'ibHHK» redaktoru, ka uzrakstīs ārzemju romānu un «ne sliktāku» par toreiz tulkotajiem ārzemju romāniem. Kad «Veltīgā uzvara» parādījusies žurnālā, redakcija saņēmusi' daudzas vēstules ar jautājumu, vai tikai autors nav Maurs Jokajs vai Fridrihs Spīlhāgens. Patiesībā Cehova stāsts ir loti ražīgā ungāru rakstnieka Maura Jokaja (1825— 1904) romānu lieliska stilizācija. Stāsts arī vairākkārt ekranizēts (1916—1924).

Salto mortale — lēciens, vairākkārt apgriežoties gaisā. (Itāl.)

Pieņus venter non studēt libenter — brīvā tulkojumā: vēders, kas briest, nevar mācības ciest. (Lat.)

Sancta simplicitas — svētā vientiesība. (Lat.)

Buljonas Gottrīds (miris no0. g.) — hercogs, viens no pirmā krusta kara vadoņiem, ieņēmis 1099. gadā Jeruzalemi.

Bilrots Teodors (1829—1895) — vācu hirurgs.

«Bokačo» — vācu komponista F. Zupē (1820—1895) operete.

«Figaro» — reakcionāra Parīzes avīze.

BEIGTA BALLE

Vodeviiisks nolikums

Pirmoreiz iespiests žurnālā «CnyTHHK», 1882. g., 11. nr. Līdzās apakšvirsrakstam ir paraksts: Antoša Cehonte.

nejēdzīgs notikums

Kaut kas romanam līdzīgs

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Cbct ii Teim», 1882. g„ 179. un 180. nr. Paraksts: Antoša Cehonte.

Fets A. A. (1820—1892) — krievu dzejnieks, viens no izcilākajiem «tīrās mākslas» pārstāvjiem.

Sans doute — bez šaubām. (Fr.)

DIVDESMIT DEVĪTAIS JONIJS

Stāsts, ko pavēstījis mednieks, kurš nekad netrāpa mērķī

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Cnj'tiihk», 1882. g., 12. nr. Paraksts: Antoša Cehonte.

KURS NO TRIJIEM

Vecs, taču mūžam Jauns stāsts

Pirmoreiz iespiests žurnālā «CnyTiitiK», 1882. g., 14. nr. Paraksts: Antoša Cehonte.

VIŅŠ UN VIŅA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «MiipcKoii to.ik», 1882. g., 26. nr. Paraksts: A. Cehonte. Autors šo stāstu stilistiski izlabotu ietilpinājis savā stāstu krājumā «Melpomenas pasakas», M., 1884.

Pali Adelīna (1843—1919) — itāliešu dziedone.

Quasi — it kā. (Lat.)

Grand-hotel — viesnīca. (Fr.)

Le mari d'elle — viņas vīrs. (Fr.)

En masse — vispār. (Fr.)

A propos — starp citu. (Fr.)

GADA TIRGO

Pirmoreiz iespiests žurnālā «MocKBa», 1882. g., 28. nr. Paraksts: Antoša Cehonte.

Et cetera — un tā tālāk. (Lat.)

Suum cuique — katram savs. (Lat.)

LIELMĀTE

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Moenna», 1882. g., 29., 30. un 31. nr. 29. nr. bez paraksta, 30. un 31. nr. paraksts: Antoša Cehonte. «Patiesi pienākas» — baznīcas dziesma. Finissez, donc — beidziet taču. (Fr.)

DZĪVĀ PRECE

Veltīts F. F. Popudoglo

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Mhpckoh tojik», 1882. g., 28. nr.; 29. nr.; 30. nr.; 31. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Stāsts veltīts A. Cehova draugam Fjodoram Fedosejevičam Popudoglo (miris 1883. g. 14. oktobrī). Popudoglo bija «ByflH.n>hhk», «Mockoūckhh jihctok» un citu sīkās preses izdevumu līdzstrādnieks, lielāko tiesu rakstīja tirgoņu dzīves tēlojumus. Drīz pēc Popudoglo nāves A. Cehovs raksta savam brālim Aleksandram (1883. g. starp 14. un 19. oktobri): «14. oktobrī nomira mans draugs Fjodors Fedosejevičs Popudoglo. Man tas ir neaizstājams zaudējums. Fedosejevičs nebija nekāds lielais talants, kaut arī žurnālā «By,nnjihniik» ievieto viņa ģīmetni. Viņš bija vecs avīžu vilks ar lielisku literāru ožu, un tādi ļaudis mums, iesācējiem, ļoti vērtīgi. Kā garnadzis naktīs slepus gāju pie viņa uz Kudrinū, un viņš man izkratīja savu sirdi. Fedosejičs bija pret mani labvēlīgs. Es pazinu viņu caur im caurēm… Nomira no alkohola un labiem draugiem, kuru nomina sunt odiosa Neapdomība, paviršība, nevērīga izturēšanās pret savu un citu dzīvi — lūk, tāpēc viņš nomira 37 gadu vecumā.»

Žurnālā «ByAHJlbiiHK» (1883. g., 42. nr.) ievietotajā nekrologā nosauktas Popudoglo sarakstītās nelielās sadzīves ainiņas un stāsti, kuru viela ņemta galvenokārt no tirgoņu dzīves un kuri liecina par Popudoglo novērotāja spējām. Redakcija atzīmē: «Diemžēl grūtie dzīves apstākli piespieda viņu, kā pie mums tagad mēdz sacīt, «sadrumstaloties» un izšķiest savu talantu sīkmanīgā avīžu darbā, kas tomēr deva viņam un viņa ģimenei maizes kumosu… Daudzu avižnieku liktenis.»

«Novoļe vremja» («Hoūoe BpeMH») — reakcionāra avīze, kuru kopš 1868. g. izdeva Pēterburgā A. S. Suvorins. Nepazīstamais» — A. S. Suvorina pseidonīms. Horribile dietu — baismīgi teikt. (Lat.) Adieu — ardievu. (Fr.) Rendez-vous — satikšanās. (Fr.)

VĒLĪNIE ZIEDI

Veltīts N. I. Korobovam

Pirmoreiz iespiests žurnālā «MiipcKOH tojik», 1882. g., 37. nr.; 38. nr.; 39. nr.; 41. nr. Paraksts: A. Cehonte.

PSRS Valsts Centrālajā literatūras un mākslas arhīvā (VCLMA) atrodas divi autora manuskripta melnraksti: vienā (1 lappuse) ir stāsta sākums; otrs (18 lappuses) atbilst stāsta pirmajai nodaļai.

Pirmais rokraksts identisks ar otrās nodaļas sākumu, izņemot trīs nenozīmīgas atšķirības.

Stāsta pirmās nodaļas manuskripta melnraksts stipri atšķiras no iespiestā teksta.

Stāsts veltīts Nikolajam Ivanovičam Korobovam, A. Čehova studiju biedram, kurš vēlāk kļuva par ārstu. Korobovs, būdams students, kādu laiku dzīvoja Cehovu ģimenē Maskavā kā pansionārs. Čehova attiecības pret Korobovu bija draudzīgas, un Cehovs ar viņu sarakstījās līdz sava mūža beigām.

Die Muttei — māte. (Vāc.)

C'est impossible — tas nav iespējams. (Fr.)

IEKRITU

No Ļigovskas-Černorečenskas bankas vēstures

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1882. g., 47. nr. Paraksts: Antoša Cehonte. Saglabājies izgriezums no žurnāla «Ockojikh» ar nepabeigtiem Čehova labojumiem (Valsts Saltikova-Sčedrina publiskajā bibliotēkā Ļeņingradā).

Izgriezumā nosvītrots apakšvirsraksts un ierakstīts papildinājums.

Sāktos labojumus nepabeidzis, Cehovs uz izgriezuma uzrakstījis: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.»

Ar šo stāstu sākās Cehova ilggadējā līdzdarbība žurnālā «Ocko/ikh». Žurnāla redaktors N. A. Ļeikins 1882. g. 14. novembrī rakstīja A. Cehovam: «Cienīts kungsl Man ir tas gods Jums paziņot, ka stāstiņus, ko divas reizes man atsūtījāt, esmu saņēmis un izraudzījis no tiem ievietošanai žurnālā «Ocko-ikh» trīs stāstus: «Runa un siksniņa», «Neveiksmīgā vizīte» un «Iekritu». Par šo stāstu atsūtīšanu izsaku Jums pateicību. Taču divus Jūsu stāstus «Izmācījās» un «Starp citu» steidzos nosūtīt Jums atpakaļ līdz ar šo vēstuli. Vispār man patīkama Jūsu līdzdarbība. Jūsu mazos prozas sacerējumus vienmēr labprāt publicēšu, ja tie būs atbilstoši žurnāla programmai. Ja Jums būtu sīkumiņi nodaļai «Drumstaliņas» vai teksti zīmējumiem, lūdzu, atsūtiet ari tos.» Ļeikins nākamajā — 3. decembra vēstulē paziņoja Cehovam, ka maksāšot viņam honorāru — 8 kapeikas par rindu.

2e vu pii — lūdzu jūs. (No franču — je vous pris.)

NEVEIKSMĪGA VIZĪTE

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikii», 1882. g., 48. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

DIVI SKANDĀLI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «MupCKofi tojik», 1882. g., 46. nr., ar veltījumu: Veltīts F. O. Šehtelim. Paraksts: A. Cehonte. Izlabotu un bez veltījuma autors šo stāstu ievietojis stāstu krājumā «Melpomenas pasakas», M., 1884.

Francis (Fjodors) Osipovičs Šehtelis (1859—1926) bija Cehovu ģimenes tuvs paziņa, Nikolaja Cehova skolas biedrs Glezniecības, tēlniecības un arhitektūras skolā, vēlāk arhitektūras akadēmiķis. Astoņdesmitajos gados Šehtelis ievietoja savus zīmējumus žurnālos «Coepl ioK» un «By,ļh;n>mik» ar savu parakstu un ar parakstiem: «F. S.» un «Fiņšampaņ». Šehtelis darinājis vāka zīmējumu Cehova stāstu krājumam «Raibie stāsti» (1886). Cehovs sarakstījās ar Sehteli līdz sava mūža beigām.

Pēc M. P. Cehova vārdiem, par diriģenta prototipu Cehovam bijis mūziķis P. A. Sostakovskis, ar kuru brāļi Antons un Nikolajs

Cehovi bijuši pazīstami un pie kura aizstaigājuši bez sevišķas aicināšanas. («Ap Cehovu», M., 1933. g., 117. un 118. lpp.) Notre petit rossignol — mūsu mazā lakstīgala. (Fr.)

IDILLE — DIEMŽĒL UN AK VAI!

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1882. g., 51. nr. Paraksts: Antoša Cehonte. Saglabājies manuskripta — autogrāfa melnraksts (VCLMA).

Melnraksta manuskripta teksts tikai nedaudz atšķiras no žurnālā iespiestā teksta.

Stāstā minētais Rikovs plaši pazīstams kā viens no galvenajiem vainīgajiem viņa vadītās Skopinas bankas skandalozajā bankrotēšanā 80. gadu sākumā. Par Rikova prāvu Cehovs rakstīja 1884. g. novembrī un decembrī avīzē «ncTepfivprcKaa ra3eta».

BARONS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «MHpcKoi'i to,ik», 1882. g., 47. nr. Paraksts: A. Cehonte. Autors šo stāstu pēc pārrediģēšanas ietilpinājis stāstu krājumā «Melpomenas pasakas», M., 1884.

Stāstu otrreiz iespiežot, Cehovs to stipri saīsinājis, it īpaši izklāstījumu par Barona agrāko dzīvi, un izdarījis ļoti daudzus stilistiskus labojumus.

Salvini Tomazo (1829—1916) un Rosi Ernesto (1829—1896) ■— itāliešu traģiķi, kuru viesizrādes notikušas Krievijā.

Bernara Zāra (1844—1923) franču drāmas aktrise, kuras viesizrādes notikušas Krievijā 1881. g. beigās.

Par Zāras Bernaras viesizrādēm Cehovs rakstīja 1881. g. decembri žurnālā «3pirreJib».

Jeune premier — aktieris, kas tēlo pirmā mīlētāja lomas. (Fr.)

LABSIRDĪGAIS PAZIŅA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1882. g„ 52. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

ATRIEBĪBA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «MHpcKoii tojik», 1882. g., 50. nr. Paraksts: A. Cehonte. Autors stāstu pēc pārrediģēšanas ievietojis stāstu krājumā «Melpomenas pasakas», M., 1884.

Pirms ietilpināšanas krājumā stāstā izdarīti stilistiski labojumi un pārveidotas stāsta beigas.

Ingenue — aktrise, kas tēlo jaunu, naivu meiteņu lomas. (Fr.)

Filipika — nikna, atmaskojoša runa (Gr.)

PĀRDZĪVOJUMS Psiholoģiska etīde

Pirmoreiz iespiests žurnālā «3pHTe.il>», 1883. g., 1. nr. Paraksts: Antoša Cehonte.

KA LAI NEMANĀS

Jaungada pačalo ļums

Pirmoreiz iespiests žurnālā «3pHTC.'ib», 1883. g., 1. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

En lace — no priekšas. (Fr.)

Quel heur est-il? — Cik pulkstenis? (Fr.)

SATURS

A. Cehovs KOPOTI RAKSTI. I

Redaktore L. Spriijģc. Māksi, redaktors A. Jegers. Tehn. redaktore V. Diana. Korektore T. I'ētersone. Nodota salikšanai 1966. g. 1. marla. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 8. jūlijā. Papīra lormāts K4XI08.'32. 15.91 fiz. Iespiedi.; 26.09 uzsk. iespiedi.; 26.15 irdevn. I. Metiens 15000 eks. Maksā 1 rbl. 6 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bnlv. 24. Izdevu. Nr. 20I40/D2931. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina iela 137/139. Pašūt. Nr. 134. K1

1 Sinī un turpmākajos šo Kopotu rakstu sējumos A, P. Cehova vēstules minētas pēc izdevuma: A. I~I. l Iex0B. FIojih. co6p. coi. h hhccm b 20-th T0Max. roaihth3/iat, M. 1944—1951.

1 Vārdi ir nīstami, neminēsim tos. (Lat.) 490

[1] «goldaugens» tulkojumā nozīme «zelta acis». (a. Čehova pie zl mc.)

Content

Čehovs Antons Kopoti raksti I Stāsti 1880-1882

VĒSTULE MĀCĪTAM KAIMIŅAM

JA DIVUS ZAĶUS ĶERS — NEVIENU NENOTVERS

PAPUCIS

MANA JUBILEJA

TūKSTOŠ UN VIENA KAISLE jeb BAIGĀ NAKTS

PAR ĀBOLTIŅIEM

PIRMS KĀZĀM

PĒTERDIENA

TEMPERAMENTI

VAGONĀ

TIESA

ESMU AIZMIRSIS!!

DZĪVE JAUTĀJUMOS UN IZSAUCIENOS

grēksūdze jeb oļa, ZEŅA, ZOJA

PIRMAIS GADĪJUMS

OTRAIS GADĪJUMS

TREŠAIS GADĪJUMS

ZAĻA STRĒLE

«SATIKŠANĀS GAN NOTIKA, TACU …»

KORESPONDENTS

LAUKU ESKULAPI

VELTĪGĀ UZVARA

BEIGTA BALLE

NEJEDZĪGS NOTIKUMS

DIVDESMITDEVĪTAIS JŪNIJS

KURŠ NO TRIJIEM

VIŅŠ UN VIŅA

GADA TIRGŪ

LIELMĀTE

DZĪVA PRECE

VELĪNIE ZIEDI

IEKRITU

NEVEIKSMĪGA VIZĪTE

DIVI SKANDALI

IDILLE — DIEMŽĒL UN AK VAI!

BARONS

LABSIRDĪGAIS PAZIŅA

ATRIEBĪBA

PĀRDZĪVOJUMS

KA LAI NEMANAS

PIEZĪMES

SATURS