Čehovs Antons

Kopoti raksti III stāsti 1884-1885

Antons Čehovs

KOPOTI raksti III stāsti 1884-1885

.

DRĀMA MEDĪBĀS

Patiess notikums

Reiz 1880. gada aprīlī ap dienas vidu manā kabinetā ienāca sargs Andrejs un noslēpumaini ziņoja, ka redakcijā ieradies kāds kungs un ļoti lūdzot satikšanos ar redaktoru.

—   Laikam ierēdnis, — Andrejs piebilda, — ar kokardi …

—   Palūdz viņu atnākt citā reizē, — es teicu. — Šodien esmu aizņemts. Saki, ka redaktors pieņem tikai sestdienās.

—    Viņš jau aizvakar bija atnācis, vaicāja pēc jums. Saka, esot liela vajadzība. Lūdz gandrīz vai raudādams. Sestdienā it kā viņš nevarot… Vai pavēlēsiet pieņemt?

Es nopūtos, noliku spalvu un sāku gaidīt kungu ar kokardi. Iesācēji rakstnieki un vispār cilvēki, kuri nav informēti par redakcijas noslēpumiem un kuros vārds «redakcija» izraisa svētas trīsas, liek sevi gaidīt krietnu laika sprīdi. Pēc redaktora aicinājuma «lūdz iekšā» viņi ilgi kāsē, ilgi šņaukājas, lēnām atver durvis, vēl lēnāk ienāk un tā atņem daudz laika. Kungs ar kokardi turpretim nelika sevi gaidīt. Nebija vēl aiz Andreja ne lāgā aizdarījušās durvis, kad ieraudzīju savā kabinetā garu, plecīgu vīru, kas vienā rokā turēja papīru vīstokli un otrā — cepuri ar kokardi.

Cilvēkam, kas tā tīkoja tikties ar mani, manā garajā stāstā piešķirta ļoti ievērojama loma. Nepieciešams attēlot viņa ārieni.

Viņš, kā jau teicu, bija gara auguma, plecīgs un drukns kā labs darba zirgs. Viss viņa augums izdvesa veselību un spēku. Seja sārta, rokas lielas, krūtis platas, muskuļainas, mati biezi kā veselīgam zēnam. Viņam ap četrdesmit gadu. Ģērbies ar gaumi jaunā pēc pēdējās modes nesen šūdinātā triko uzvalkā. Pār krūtīm liela zelta važa ar brelokiem, uz mazā pirkstiņa sīkām, spilgtām zvaigznītēm zaigo briljanta gredzens. Bet, kas pats galvenais un kas tik ļoti svarīgs ikvienam daudzmaz kārtīgam romāna vai garā stāsta varonim, — viņš ir ārkārtīgi skaists. Neesmu sieviete un neesmu mākslinieks. Maz saprotu no vīriešu skaistuma, taču kungs ar kokardi ārējā izskata ziņā mani ietekmēja. Viņa lielā, muskuļotā seja man palikusi atmiņā uz visiem laikiem. Sai sejā redzams īsts grieķu deguns ar kumpumu, plānas lūpas un jaukas, zilas acis, kurās atviz labsirdība un vēl kaut kas, kam grūti izvēlēties piemērotu nosaukumu. Šo «kaut ko» var novērot mazu dzīvnieku acīs, kad tie skumst vai kad tiem sāp. Kaut kas lūdzošs, bērnišķīgs, klusu ciešanu pilns … Viltīgiem un ļoti gudriem cilvēkiem nemēdz būt tādas acis.

Visā sejā tā vien staro vienkāršība, plašs, dabisks vēriens, patiesība… Ja tie nebūtu meli, ka seja ir dvēseles spogulis, tad pirmajā dienā, kad satiku kungu ar kokardi, es varētu dot goda vārdu, ka viņš neprot melot. Būtu varējis pat saderēt.

Vai es zaudētu derības vai ne, — lasītājs redzēs tālāk.

Kastaņbrūnie mati un bārda ir biezi un mīksti kā zīds. Mēdz teikt, ka mīksti mati esot maigas, liegas, «mīkstas» dvēseles pazīme … Noziedzniekiem un ļauniem, stūrgalvīgiem cilvēkiem pa lielākai daļai ir cieti mati. Vai tas tiesa vai ne, — lasītājs atkal redzēs tālāk. Ne sejas izteiksme, ne bārda — nekas kungam ar kokardi nav tik maigs un tik liegs kā viņa lielā, smagā auguma kustības. Šais kustībās jūtama laba audzināšana, vieglums, grācija un pat — piedodiet par izteicienu — zināma sievišķība. Manam varonim nevajag stipri pūlēties, lai saliektu pakavu vai sapiestu dūrē sardīņu bundžiņu, tomēr neviena no viņa kustībām neatklāj viņa fizisko spēku. Durvju rokturi vai cepuri viņš tver kā tauriņu: maigi, saudzīgi, viegli pieskaroties ar pirkstiem. Viņa soļi ir nedzirdami, rokas spiediens neva

li rīgs. Veroties viņā, katrs aizmirst, ka viņš ir spēcīgs kā Goliāts, ka viņš ar vienu roku var pacelt to, ko nepacels pieci redakcijas Andreji. Noraugoties viņa vieglajās kustībās, nevar ticēt, ka viņš ir stiprs un smagnējs. Spensers varētu viņu nosaukt par grācijas paraugu.

Ienācis pie manis kabinetā, viņš samulsa. Viņa maigo, jūtīgo dvēseli droši vien šokēja mans sapīkušais, neapmierinātais izskats.

—    Atvainojiet, dieva dēļ! — viņš iesāka maigā, sulīgā baritona balsī. — Es ielaužos pie jums nelaikā un lieku jums taisīt manis dēļ izņēmumu. Jūs esat tik nodarbināts! Bet redziet, kā ir, redaktora kungs: rīt es aizbraucu uz Odesu ļoti svarīgās darīšanās … Ja man būtu iespējams atlikt šo braucienu līdz sestdienai, ticiet man, es nelūgtu jūs pieņemt mani izņēmuma kārtā. Es dziļi cienu noteikumus, jo man patīk kārtība …

«Cik daudz gan viņš runā!» es nodomāju, stiepdams roku pēc spalvas un tā likdams saprast, ka man nav laika. (Toreiz man jau apmeklētāji bija pārāk apnikuši!)

—    Es uzkavēšu jūs tikai vienu brīdi! — atvainodamies turpināja mans varonis. — Bet vispirms atļaujiet iepazīties … Tieslietu kandidāts Ivans Petrovičs Kamiševs, bijušais tiesas izmeklētājs … Man nav gods piederēt pie tiem, kas raksta, taču esmu ieradies pie jums tīri literāros nolūkos. Jūsu priekšā ir cilvēks, kas vēlas kļūt par iesācēju, kaut gan viņam jau gandrīz četrdesmit gadu. Bet labāk vēlu kā nekad.

—   Ļoti priecājos … Ar ko varu pakalpot?

Cilvēks, kas vēlējās kļūt par iesācēju, atsēdās un turpināja, lūkodamies ar savām lūdzošajām acīm grīdā:

—    Atnesu jums nelielu stāstu, ko man gribētos ievietot jūsu laikrakstā. Teikšu jums vaļsirdīgi, redaktora kungs: esmu uzrakstījis savu stāstu nevis autora slavas labad un ne tīksmu izjūtu dēļ. .. Sīm labajām tieksmēm esmu jau par vecu. Bet uzstājos autora lomā aiz merkantiliem apsvērumiem … Gribas nopelnīt… Man tagad nav gluži nekāda darba. Biju, ziniet, tiesas izmeklētājs S. apriņķī, nostrādāju pāri par pieciem gadiem, tomēr neiedzīvojos kapitālā, ne arī bez riska tiku cauri…

Kamiševs uzmeta man savu labsirdīgo skatienu un klusi iesmējās.

—   Apnicīgs darbs … Strādāju, strādāju, atmetu ar roku un aizgāju. Darba man tagad nav, gandrīz nav ko ēst. . . Un, ja jūs par spīti visam iespiedīsiet manu stāstu, tad izdarīsiet man vairāk nekā pakalpojumu . . . Jūs man palīdzēsiet. . . Laikraksts gan nav nespējnieku patversme, nav nabagmāja … Es to zinu, bet. .. esiet gan tik laipns . ..

«Tu melo!» es nodomāju.

Breloki un gredzens mazajā pirkstiņā ne visai saskanēja ar rakstīšanu dienišķās maizes dēļ, un pāri Kamiševa sejai arī pārslīdēja tikko jaušams, ar pieredzējušu aci uztverams mākonītis, ko var pamanīt tikai reti melojošu cilvēku sejās.

—   Kāds ir jūsu stāsta sižets? — es jautāju.

—   Sižets … Kā lai jums saka? Sižets nav jauns . .. Mīlestība, slepkavība … Jūs izlasīsiet un redzēsiet. .. «No tiesas izmeklētāja piezīmēm …»

Es laikam saviebos, jo Kamiševs samulsis sāka mirkšķināt acis, sarāvās un ātri noteica:

—   Mans stāsts uzrakstīts pēc agrāko tiesas izmeklētāju šablona, tomēr… jūs tanī atradīsiet īstenību, patiesību … Viss, kas tur attēlots, viss no viena gala līdz otram norisinājās manu acu priekšā … Es biju aculiecinieks un pat dalībnieks.

—   Galvenais nav patiesība . . . Nav vajadzīgs katrā ziņā redzēt, lai attēlotu … Tas nav svarīgi. Mūsu nabaga publikai jau sen līdz kaklam apnikuši Gaborio un Škļarevskis. Tai apnikušas visas šīs noslēpumainās slepkavības, slepenpolicistu pārgudrības un ārkārtīgā izmeklētāju attapība. Publika, protams, mēdz būt dažāda, bet es runāju par to publiku, kas lasa manu avīzi. Kāds ir jūsu stāsta nosaukums?

—   «Drāma medībās».

—   Hm . . . Ziniet, nav nekas nopietns . .. Bez tam, vaļsirdīgi runājot, man sakrājies tik daudz materiālu, ka tik tiešām nav iespējams pieņemt jaunus darbus, pat ja tiem būtu neapšaubāmas pozitīvas īpašības …

—   Bet manu darbu gan, lūdzu, pieņemiet… Jūs sakāt, ka nav nekas nopietns, bet grūti taču spriest par darbu, ja tas nav lasīts … Un vai tiešām jūs nevarat pieļaut iespēju, ka arī tiesas izmeklētāji varētu rakstīt nopietni?

To visu Kamiševs izrunāja stostīdamies, grozīdams pirkstos zīmuli un raudzīdamies uz savām kājām. Viņš galu galā stipri apjuka un sāka mirkšķināt acis. Man kļuva viņa žēl.

—   Labi, atstājiet, — es sacīju. — Tikai nevaru apsolīt, ka jūsu stāsts tiks izlasīts drīzā laikā. Jums būs jāpagaida …

—   Ilgi?

—   Nezinu . .. Pienāciet tā … pēc menešiem diviem, trim…

—   Ilgi gan . .. Tomēr nedrīkstu uzbāzties … Lai notiek pēc jūsu prāta …

Kamiševs piecēlās un paņēma cepuri.

—   Paldies par audienci, — viņš teica. — Iešu tagad mājās un lološu cerības. Trīs mēneši cerību! Taču esmu jums apnicis. Man tas gods atvadīties!

—   Atļaujiet tikai vienu vārdu, — es sacīju, šķirstīdams viņa biezo ar sīku rokrakstu pierakstīto burtnīcu. — Jūs šeit rakstāt pirmajā personā . . . Jūs tātad ar liesas izmeklētāju apzīmējat pats sevi?

—   Jā, bet ar citu uzvārdu. Mana loma šai stāstā ir mazliet skandaloza … Neērti taču ar savu vārdu . . . Tātad pēc trim mēnešiem?

—   Jā, laikam gan ne agrāk …

—   Palieciet vesels!

Bijušais tiesas izmeklētājs galanti atvadījās, uzmanīgi satvēra durvju rokturi un prom bija, atstājis uz mana galda savu sacerējumu. Es paņēmu burtnīcu un noglabāju galdā.

Skaistā Kamiševa stāsts nogulēja manā galdā divus mēnešus. Reiz, braucot tieši no redakcijas uz vasarnīcu, es atcerējos to un paņēmu līdz.

Sēžot vagonā, atšķīru burtnīcu un sāku lasīt no vidus. Vidus mani ieinteresēja. Tās pašas dienas vakarā, kaut arī man nebija laika, izlasīju visu stāstu no sākuma līdz vārdam «Beigas», kas bija uzrakstīts plaši izriestiem burtiem. Naktī es vēlreiz izlasīju šo stāstu, bet rītausmā staigāju pa terasi no viena kakta uz otru un berzēju sev deniņus, it kā gribētu izmēzt no galvas jaunu, pēkšņi radušos, mokpilnu domu… Bet doma tiesām bija mokpilna, neciešami dzēlīga… Man likās — es, nebūdams tiesas izmeklētājs un vēl mazāk zvērināts psihologs, esmu atklājis kāda cilvēka drausmīgu noslēpumu, gar ko man nav nekādas daļas … Es staigāju pa terasi un centos neticēt savam atklājumam…

Kamiševa stāsts neparādījās manā laikrakstā, un, kāda iemesla pēc — to lasītājs dabūs zināt mūsu sarunas beigās. Ar lasītāju es sastapšos vēlreiz. Tagad turpretim, uz ilgu laiku šķiroties no viņa, lieku priekšā izlasīt Kamiševa stāstu.

Šis stāsts nav nekas izcils. Tanī ir daudz stieptu vietu, ne mazums negludumu … Autors pārāk ciena efektus un stiprus izteicienus … Redzams, ka viņš raksta pirmoreiz mūžā ar neievingrinātu, nenorūdītu roku … Tomēr viņa stāstu viegli lasīt. Fabula ir, jēga arī, un vissvarīgākais, ka stāsts ir oriģināls, ļoti raksturīgs un, kā mēdz sacīt, sui generis. Tam ir arī zināma literāra vērtība. Ir vērts izlasīt… Te tas ir.

DRĀMA MEDĪBAS

No tiesas izmeklētāja piezīmēm

—   Vīrs nogalinājis savu sievu! Ak, kads jus muļķis! Dodiet man beidzot cukuru!

Šis sauciens mani pamodināja. Es izstaipījos un sajutu visos locekļos smagumu, nespēku … Var nogulēt sev roku un kāju, bet šoreiz man šķita, it kā es būtu nogulējis visu savu augumu no galvas līdz papēžiem. Pēcpusdienas miegs smacīgā, sutīgā gaisā ar mušu un odu sīkšanu nevis spirdzina, bet izmiekšķē. Viscaur nosvīdis un gluži salauzts, piecēlos un piegāju pie loga. Pulkstenis bija pāri pieciem vakarā. Saule stāvēja vēl augstu un cepināja tikpat cītīgi kā pirms trim stundām. Līdz saulrietam un vēsumam palika vēl daudz laika.

—   Vīrs nogalinājis savu sievu!

—   Nevajag melst niekus, Ivan Demjanič! — es noteicu, iesizdams vieglu knipi Ivanam Demjaničam pa degunu. — Vīri nogalina sievas tikai romānos un tad arī tropiskajās zemēs, kur verd afrikāņu kaislības, draudziņ. Mums turpretim pietiek arī tādu šausmu kā uzlaušanas zādzības vai dzīvošana ar svešu vārdu.

—   Uzlaušanas zādzības… — caur savu līko degunu nošņāca Ivans Demjaničs… — Ak, kāds jūs muļķis!

—   Nu, ko lai dara, draudziņ? Vai mēs, cilvēki, vainīgi, ka mūsu smadzenēm nolikta robeža? Kaut gan, Ivan Demjanič, nav nekāds grēks būt muļķim šādā temperatūrā. Tu gan esi prāta vīrs, bet varbūt arī tavas smadzenes kļuvušas gurdākas un trulākas šai karstumā.

Manu papagaili sauc nevis vienkārši par papagaili un ne kādā citā putna vārdā, bet par Ivanu Demjaniču. Šo vārdu viņš ieguva gluži nejauši. Reiz mans sulainis Polikarps, tīrīdams viņa sprostu, pēkšņi atklāja kaut ko, bez kā mans cildenais putns vēl šobaltdien tiktu godināts par papagaili. . . Slaistam pēkšņi ne no šā, ne no tā iešāvās prātā, ka mana papagaiļa deguns ļoti līdzinoties mūsu sādžas bodnieka Ivana Demjaniča degunam, un kopš tā brīža papagailis uz visiem laikiem paturēja gardeguņa bodnieka vārdu un tēvavārdu. Polikarpa veiklās iedomas pēc visa sādža nokristīja manu dīvaino putnu par Ivanu Demjaniču. Ar Polikarpa gādību putns kļuva slavens, bet bodnieks pazaudēja savu īsto vārdu: viņu līdz sava mūža galam lauku ļaužu valodās minēs kā «izmeklētāja papagaili».

Ivanu Demjaniču nopirku no sava priekšgājēja mātes — tiesas izmeklētājs Pospelovs neilgi pirms manas iecelšanas bija miris. Nopirku līdz ar senlaicīgajām ozolkoka mēbelēm, virtuves krāmiem un vispār ar visu saimniecību, kas bija palikusi pēc nelaiķa. Manas sienas vēl līdz šim laikam rotā viņa radinieku ģīmetnes, un virs manas gultas aizvien vēl karājas paša saimnieka portrets. Nelaiķis, kalsnējs, stiegrains vīrs ar rudām ūsām un biezu apakšlūpu, izbolījis acis, sēž izbalējušā riekstkoka ietvarā un nenovērš no manis skatienu, kamēr es guļu viņa gultā … Neesmu noņēmis no sienas neviena attēla, īsi sakot, dzīvoklis atstāts tāds pats, kādu to saņēmu. Esmu pārāk laisks, lai nodarbotos pats ar savu komfortu, un atļauju pie savām sienām karāties ne tikai nelaiķiem, bet pat dzīviem cilvēkiem, ja viņi to vēlēsies.[1]

Ivanam Demjaničam bija tikpat karsts kā man. Viņš bužināja spalvas, izpleta spārnus un skaļi izkliedza teikumus, ko bija iemācījies no mana priekšgājēja Pospelova un Polikarpa. Lai ar kaut ko nosistu pēcpusdienas brīvo laiku, atsēdos pie sprosta un sāku vērot papagaili, kas cītīgi meklēja un neatrada atpestīšanu no tām mokām, kuras sagādāja tveice un kukaiņi viņa spalvās … Nabadziņš likās ļoti nelaimīgs …

—   Bet cikos viņš mostas? — manas ausis sasniedza kāda balss no priekšnama . ..

—   Kā kuro reizi! — Polikarpa balss atbildēja. — Reizēm pamostas piecos, bet gadās arī, ka gulšņā līdz rītam … Skaidrs, nav ko darīt…

—   Jūs būsiet viņa kambarsulainis?

—   Kalps. Nu, netraucē mani, ciet klusu … Vai tad neredzi, ka es lasu?

Es pavēros priekšnamā. Tur uz lielas, sarkanas lādes zvilnēja mans Polikarps un, kā parasti, lasīja grāmatu. Ieurbies ar savām miegainajām, nekad nemirkšķinošajām acīm grāmatā, viņš kustināja lūpas un rauca pieri. Kā redzams, Polikarpu kaitināja svešais, garais, bārdainais vīrs, kas stāvēja lādes priekšā un veltīgi pūlējās izraisīt sarunu. Man parādoties, vīrs atkāpās soli no lādes un kareiviski izstiepās manā priekšā. Polikarps savilka neapmierinātu seju un, neatraujot acis no grāmatas, mazliet paslējās uz augšu.

—   Ko tev vajag? — es pievērsos vīram.

—   Esmu no grāfa, jūsu labdzimtība. Grāfs lūdza jūs pasveicināt un tūdaļ ierasties pie viņa …

—   Vai tad grāfs atbraucis? — es brīnījos.

—   Tieši tā, jūsu labdzimtība… Pagājušajā naktī atbrauca … Te, lūdzu, būs vēstule …

—   Tad jau atkal visi velni vaļā! — mans Polikarps noteica. — Divus gadus bez viņa mierīgi nodzīvojām, bet tagad atkal apriņķī ietaisīs cūku kūti. Atkal aiz negoda nevarēs elpu atvilkt.

—   Ciet klusu, tev nekā neprasa!

—   Man arī nevajag prasīt… Pats pateikšu. Atkal brauksiet no viņa mājās piedzērušā nejaucībā un peldēsiet ezerā tāds, kā stāvat, ar visām drēbēm.. . Pēc tam tīri nu! Pat trijās dienās nav iztīrāms!

—   Ko grāfs tagad dara? — es pavaicāju vīram.

—   Labpatikās nosēsties pie pusdienu galda, kad mani pie jums sūtīja. . . Pirms pusdienām peldētavā zivtiņas makšķerēja … Kā pavēlēsiet atbildēt?

Es uzplēsu vēstuli un izlasīju sekojošo:

«Mans mīļais Lokok! Ja esi dzīvs, sveiks un vesels un neesi vēl aizmirsis savu visžūpīgāko draugu, tad, nekavējoties ne mirkļa, ietērpies savās drānās un auļo pie manis. Atbraucu tikai pagājušajā naktī, bet jau mirstu aiz garlaicības. Nepacietība, ar kādu Tevi gaidu, nepazīst robežu. Gribēju gandrīz vai pats aizbraukt Tev pakaļ un atvest Tevi uz savu midzeni, taču karstums saistījis visus manus locekļus. Sēžu kā piesiets un vēdinos ar vēdekli. Nu, kā Tu dzīvo? Kā klājas Tavam visgudrajam Ivanam Demjaničam? Vai Tu vēl vienmēr karo ar savu pedantu Polikarpu? Atbrauc drīzāk un pastāsti.

Tavs A. K.»

Nevajadzēja skatīties uz paraksLu, lai lieliem burtiem rakstītajā neglītajā rokrakstā pazītu mana drauga — grāfa Alekseja Karņejeva skurbās rokas darbu, jo viņš reti mēdza rakstīt. īsā vēstule, tās pretenzija uz zināmu rotaļīgumu un ņiprums liecināja, ka mans aprobežotais draugs saplēsis daudz pastpapīra, iekām sacerējis šo vēstuli.

Vēstulē grāfs bija apgājis vietniekvārdu «kurš» un cītīgi atvairījis nelokāmos divdabjus — tie visi grāfam uz viena rāviena reti padodas.

— Kā pavēlēsiet atbildēt? — vīrs atkārtoja.

Uz šo jautājumu es neatbildēju uzreiz, un arī ikviens morāli tīrs cilvēks vilcinātos manā vielā. Grāfs mīlēja mani un no visas sirds uzmācās man par draugu, es turpretim nesajutu pret viņu nekā līdzīga draudzībai un pat nevarēju viņu ciest; tāpēc būtu godīgāk tieši reizi par visām reizēm atsacīties no viņa draudzības nekā doties pie viņa un liekuļot. Turklāt doties pie grāfa nozīmēja vēlreiz nogrimt tajā dzīvē, ko mans Polikarps daudzināja par «cūku kūti» un kas pirms diviem gadiem, visu laiku līdz grāfa aizbraukšanai uz Pēterburgu, gandēja manu stipro veselību un kaltēja manas smadzenes. Šī palaidnīgā, neparastā, efektu un skurbas trakulības pilnā dzīve gan nepaguva satricināt manu organismu, toties padarīja mani pazīstamu visā guberņā … Esmu populārs…

Saprāts pauda man visu īsto patiesību, kauns par neseno pagātni sārtoja man seju, sirds sažņaudzās, iedomājoties vien, ka man pietrūks drosmes atsacīties no brauciena pie grāfa, bet es daudz nesvārstījos. Cīņa ilga ne vairāk par minūti.

—   Pasveicini grāfu, — es teicu vēstnesim, — un pateicies, ka viņš mani atcerējies. Pasaki, ka esmu aizņemts un ka . .. Pasaki, ka es . . .

Un lai pašā mirklī, kad no manas mutes jau varēja atskanēt noteikts «nē», mani piepeši pārņēma smaga sajūta . . . Likteņa lēmuma dēļ lauku nomalē aizraidīto jauno cilvēku, kurā bija tik daudz dzīvības, spēku un alku, pārņēma skumju un vientulības izjūta.

Es atcerējos grāfa dārzu ar vēso oranžēriju krāšņumu un šauro pamesto aleju puskrēslu… Šīs alejas, ko no saules pasargā vecās liepas ar savu zaļo, kopā savīto zaru velvi, pazīst mani… Tām pazīstamas arī sievietes, kas puskrēslā meklējušas manu mīlestību . .. Man ienāca prātā greznā viesistaba ar saldo laiskumu, ko izdveš samta dīvāni, smagie aizkari un paklāji, kas ir tik mīksti kā dūnas, to laiskumu, kas tā patīk jauniem, veselīgiem dzīvniekiem. . . Man atausa atmiņā mana skurbā nebēdnība, kas nepazina robežu savā plašumā, velnišķīgajā lepnumā un dzīves nicināšanā. Un manam lielajam, miega nogurdinātajam augumam no jauna iegribējās kustību…

—   Saki, ka ieradīšos!

Vīrs palocījās un aizgāja.

—   Kaut zinājis, nebūtu viņu, velnu, laidis iekšā! — norūca Polikarps, ātri un bez kāda mērķa šķirstīdams grāmatu.

—   Liec nost grāmatu un ej apseglo Zorku! — es stingri noteicu. — Aši!

—   Aši… Kā tad, katrā ziņā … Tā jau nu ņemšu un skriešu… Ja vēl būtu pa darīšanām jājis, bet skaidri doties velnam rīklē iekšā!

Tas tika sacīts pusčukstus, bet tā, lai es dzirdētu. Sulainis, nočukstējis rupjību, izstiepās manā priekšā un, nicīgi ņirgdams, sāka gaidīt atbildes vētru, taču es izlikos, it kā nemaz nebūtu dzirdējis viņa vārdus. Mana klusēšana ir vislabākais un asākais ierocis sadursmēs ar Polikarpu … Nicīgi palaist gar ausīm viņa sirdīgos vārdus — tas atbruņo viņu un padara mīkstu. Kā sods tas iedarbojas spēcīgāk nekā belziens pa pakausi vai lamu straume… Kad Polikarps izgāja sētā seglot Zorku, es ielūkojos grāmatā, kuru viņš nupat lasīja … Tas bija «Grāfs Monte-Kristo», baismīgais Dimā romāns . . . Mans civilizētais muļķis lasa visu, sākot ar dzertuvju izkārtnēm un beidzot ar Ogistu Kontu, kas stāv man lādē kopā ar citām grāmatām, kuras esmu pametis un vairs nelasu; bet no visa iespiestā un rakstītā viņš atzīst tikai stipri aizrautīgos šausmu romānus ar dižciltīgiem «kungiem», indēm un pazemes ejām, visu pārējo turpretim viņš dēvē par «blēņām». Viņa lasīšanu man iznāks pieminēt vēl turpmāk, bet tagad — laiks doties ceļā! Pēc stundas ceturkšņa manas Zorkas pakavi jau vilnīja putekļus ceļā no sādžas līdz grāfa muižai. Saule tuvojās savai nakts dusai, bet karstumu un tveici vēl varēja izjust… Sakaitētais gaiss bija nekustīgs un sauss, kaut gan mans ceļš vijās gar milzīga ezera krastu … Labajā pusē es redzēju ūdens masu, pa kreisi manu skatienu priecēja ozola birzs jaunā, pavasarīgā lapotne, tomēr mani vaigi izjuta Sahāru.

«Būs negaiss!» es domāju, sapņodams par labu, saltu lietus brāzmu . ..

Ezers rāmi dusēja. Ne ar vienu skaņu tas neapsveica manas Zorkas skrējienu, un vienīgi jaunas tilbītes pīkstieni traucēja nekustīgā milzeņa kapa klusumu. Saule raudzījās tanī kā lielā spogulī un applūdināja visu ezera plašumu no mana ceļa līdz tālajam krastam ar žilbinošu gaismu. Apžilbušajām acīm šķila, ka daba iegūst savu gaismu nevis no saules, bet no ezera.

Svelme bija iedzinusi snaudā visu dzīvo radību, ar ko tik bagāts ezers un tā zaļie krasti. .. Bija paslēpušies putni, neplunčojās zivis, dzestrumu klusām gaidīja lauka sienāži un zemes vēži. Visapkārt bija tuksnesis. Tikai retumis mana Zorka ietrauca mani biezā piekrastes odu mākonī, un tālu ezerā varēja redzēt tik tikko kustamies trīs laiviņas, kuras piederēja mūsu zvejniekam — vecajam Mihejam, kas nomāja visu ezeru.

Es jāju nevis pa taisnu līniju, bet ar līkumu gar apaļā ezera piekrasti. Doties taisni varēja tikai laivā, turpretim jājot pa sauszemes ceļu iznāca liels līkums un ap astoņas liekas verstis. Veroties uz ezeru, es visu laiku redzēju pretējo mālaino krastu, virs kura balti vizēja ziedošā ķiršu dārza josla, bet pāri ķiršiem pacēlās grāfa rija, uz kuras bija satupuši dažādu krāsu baloži, un rēgojās mazais, baltais grāfa baznīcas zvanu tornis. Mālainajā piekrastē atradās ar buraudeklu apsista peldētava; uz margām žāvējās palagi. To visu es redzēju, un manām acīm šķita, it kā mani no drauga grāfa šķirtu tikai kāda versts, kaut gan, lai nokļūtu līdz grāfa muižai, man vajadzēja noauļot sešpadsmit verstu.

Ceļā es domāju par savām dīvainajām attieksmēm ar grāfu. Man bija interesanti sev tās noskaidrot, tās regulēt, taču — ak vai! — tas izrādījās man neveicams uzdevums. Lai cik es domāju, lēmu, tomēr galu galā man bija jāsamierinās ar secinājumu, ka vāji pazīstu pats sevi un cilvēku vispār. Ļaudis, kas pazina mani un grāfu, dažādi iztulkoja mūsu savstarpējās attieksmes. Stulbeņi, kas neredz tālāk par savu degunu, mēdz apgalvot, ka dižciltīgais grāfs saskatījis «nabadzīgajā un vienkāršajā» tiesas izmeklētājā labu pakalpiņu, pudeles brāli. Es, kas rakstu šīs rindas, pēc viņu izpratnes rāpoju un loku ceļus pie grāfa galda drupaču un atkritumu labad! Pēc viņu domām, dižciltīgais bagātnieks, S. apriņķa bubulis un apskaužamais, ir ļoti gudrs un liberāls; citādi šai gadījumā nebūtu saprotama žēlīgā nosliece līdz draudzībai ar nemantīgu izmeklētāju un tas īstenais liberālisms, kas grāfu padarījis nejūtīgu pret manu «tu». Gudrākie cilvēki turpretim izskaidro mūsu tuvās attieksmes ar «garīgo interešu» kopību. Es un grāfs esam vienā vecumā. Abi esam beiguši vienu un to pašu universitāti, abi juristi un abi ļoti maz zinām: es vēl šo to zinu, grāfs turpretim aizmirsis un noslīcinājis alkoholā it visu, ko reiz zinājis. Abi esam augstprātīgi un kaut kādu tikai mums zināmu iemeslu dēļ kā mežoņi vairāmies sabiedrības. Abi mēs nepievēršam ne mazāko uzmanību labāko aprindu (t. i., S. apriņķa) domām, abi esam netikumīgi un abi neņemsim labu galu. Tādas ir «garīgās intereses», kas mūs saista. Nekā vairāk par mūsu attieksmēm nevar pateikt cilvēki, kas mūs pazīst.

Viņi, protams, pasacītu vairāk, ja zinātu, cik vāja, maiga un pakļāvīga ir mana drauga — grāfa daba un cik stiprs un spēcīgs esmu es. Viņi sacītu daudz ko, ja zinātu, kā mani ieredzēja šis nevarīgais cilvēks un kā es viņu neieredzēju! Viņš pirmais piedāvāja man savu draudzību, un es pirmais uzrunāju viņu ar «tu», bet ar kādu starpību noskaņā! Viņš labu jūtu uzplūdumā apskāva mani un bikli izlūdzās manu draudzību, es turpretim, nicinājumā un pretīguma jutu pārņemts, reiz viņam pateicu:

—   Pietiek tev melst blēņas!

Un šo «tu» viņš uzņēma kā draudzības izpausmi un sāka to lietot, atmaksādams man ar godīgu, brālīgu «tu»…

Jā, es rīkotos labāk un godīgāk, ja pagrieztu savu Zorku un jātu atpakaļ pie Polikarpa un Ivana Demjaniča.

Vēlāk ne reizi vien tiku domājis: cik nelaimju man būtu atkritis un cik daudz laba es būtu izdarījis saviem tuvākiem, ja tai vakarā man pietiktu apņēmības griezties apkart, ja mana Zorka saktu trakot un aizrautu mani tālāk no šā baismā, lielā ezera! Daudz mokpilnu atmiņu tagad nenospiestu manas smadzenes un neliktu manai rokai laiku pa laikam pamest spalvu un saķert galvu! Tomēr neaizsteigšos notikumiem priekšā — jo vairāk tāpēc, ka turpmāk, vēl daudz būs jāpakavējas pie rūgtiem brīžiem. Tagad par kaut ko jautru…

Mana Zorka ietrauca mani pa grāia muižas vārtiem. Pie pašiem vārtiem tā paklupa, man izslīdēja kāja no kāpšļa, un es tik tikko nenogāžos zemē.

—   Ļauna zīme, kungs! — man uzsauca kāds zemnieks, kas stāvēja pie garo grāfa zirgu staļļu durvīm.

Es ticu tam, ka cilvēks, kas nokrīt no zirga, var lauzt kaklu, bet neticu iepriekšējām ļaunām zīmēm. Atdevis zemniekam pavadu un nodauzījis ar pletni putekļus no stulmu zābakiem, es ieskrēju mājā. Mani neviens nesagaidīja. Logi un durvis istabās bija līdz galam vaļā, un tomēr gaisā varēja sajust smagu, dīvainu smaku. Tā bija senlaicīgu pamestu telpu smaka, sajaukta ar patīkamu, bet asu, narkotisku smaržu, ko izdvesa siltumnīcas augi, kuri nesen bija ienesti no oranžērijas istabās .. . Zālē uz dīvāna, kas bija apsists ar gaišzilu zīda audumu, vāļājās divi saburzīti spilveni, un pie dīvāna uz apa|ā galda es ieraudzīju glāzi ar dažām lāsēm šķidruma, kas istabā izplatīja stiprā Rīgas balzama smaržu. Tas viss liecināja, ka māja apdzīvota, taču es, apstaigājis visas vienpadsmit istabas, nesastapu nevienas dzīvas dvēseles. Mājā valdīja tāds pats tuksnesis kā visapkārt ezeram…

No tā saucamās «mozaīkas» viesistabas lielas stikla durvis veda uz dārzu. Ar troksni atrāvu tās vaļā un pa lielo marmora terasi nokāpu dārzā. Te, pagājis dažus solus pa aleju, satiku deviņdesmit gadu veco Nastasju, kas kādreiz bijusi grāfa aukle. Tā bija maziņa, krunkaina, nāves aizmirsta būtne ar pliku galviņu un dzēlīgām acīm. Kad skatās viņas sejā, negribot jāatceras saimes ļaužu dotā iesauka «Pūcene» … Mani ieraudzījusi, viņa nodrebēja, un viņai tik tikko nenokrita zemē glāze ar krējumu, ko viņa nesa abām rokām.

—   Sveika, Pūcene! — es viņai teicu.

Viņa greizi pavērās manī un klusēdama aizgāja garām … Es satvēru viņu aiz pleca …

—   Nebaidies, muļķe … Kur grāfs?

Vecene parādīja uz savām ausīm.

—   Tu esi kurla? Vai sen jau tāda kļuvusi?

Vecene, par spīti savam lielajam vecumam, lieliski dzird un redz, taču atzīst par vajadzīgu apvainot savus maņas orgānus… Es padraudēju viņai ar pirkstu un atlaidu vaļā.

Nogājis vēl dažus soļus, izdzirdu balsis, bet brītiņu vēlāk ieraudzīju arī cilvēkus. Tai vietā, kur aleja paplašinājās par laukumiņu, ko ieskāva čuguna soli, augstu, baltu akāciju ēnā stāvēja galds, uz kura spīdēja patvāris. Pie galda sarunājās. Es klusām pa zāli piegāju pie laukumiņa un, paslēpies aiz ceriņkrūma, sāku acīm meklēt grāfu.

Mans draugs grāfs Karņejevs sēdēja pie galda uz saliekama, režģota krēsla un dzēra tēju. Viņam mugurā bija raibi rītsvārki, kurus biju redzējis pirms diviem gadiem, un galvā salmu cepure. Seja bija noraizējusies, koncentrēta, savilkta grumbās, tā ka cilvēks, kas viņu nepazīst, var iedomāties, ka viņu patlaban nomoka nopietnas domas, rūpes… Arēji grāfs nepavisam nav mainījies pa tiem diviem gadiem, kopš nebijām tikušies.

Tas pats mazais, kalsnais augums, mīksts un ļengans kā griezei. Tie paši šaurie diloņslimnieka pleci ar mazo, rudo galviņu. Deguntiņš, kā senāk, sārts, vaigi, tāpat kā pirms diviem gadiem, nokarājas kā lupatiņas. Sejā nekā drosmīga, spēcīga, vīrišķīga… Viss vājš, apātisks un ļengans. Iespaidīgas vienīgi lielās, nokarenās ūsas. Manam draugam kāds bija teicis, ka viņam piestāvot garas ūsas. Viņš noticējis un tagad ik rītus mēri, par cik garāka kļuvusi veģetācija virs viņa bālajām lūpām. Ar šīm ūsām viņš atgādina ūsainu, bet ļoti jaunu un vārgu kaķēnu.

Grāfam līdzās pie tā paša galda sēdēja man nepazīstams resns vīrs ar lielu galvu, apcirptiem matiem un ļoti melnām uzacīm. Viņa seja bija tukla un spīdēja kā nobriedusi melone. Ūsas garākas nekā grāfam, piere maza, lūpas sakniebtas, un acis laiski raugās debesīs … Sejas vaibsti izplūduši, taču raupji kā izžuvusi āda. Tas nav krieva tips … Resnais vīrs sēdēja bez svārkiem un bez vestes, kreklā vien, uz kura bija redzami tumši sviedru plankumi. Viņš dzēra nevis tēju, bet zelteri.

Pieklājīgā atstatumā no galda stāvēja drukns, neliels vīriņš ar sarkanu, tuklu pakausi un atļukušām ausīm. Tas bija grāfa pārvaldnieks Urbeņins. Viņa gaišības atbraukšanas gadījumā pārvaldnieks bija uzcirties jaunā, melnā uzvalkā un tagad neganti svīda. Sviedri plūstin plūda pa viņa sarkano, iedegušo seju. Līdzās pārvaldniekam stāvēja zemnieks, kas bija atvedis man vēstuli. Tikai tagad ievēroju, ka šim vīram tikai viena acs. Taisni izstiepies un pilnīgi nekustēdamies, viņš stāvēja kā statuja un gaidīja jautājumus.

—   Ņemt kaut vai, Kuzma, tavu paša pletni un sadot tev, cik tik uziet, — nošķirot katru vārdu, viņam teica pārvaldnieks savā ietekmīgajā un maigajā basa balsī. — Vai tad var tik nevīžīgi izpildīt kunga pavēles? Tev vajadzēja viņu lūgt ierasties šeit nekavējoties un izzināt, kad tieši viņš var būt klāt.

—   Jā, jā, jā . . . — grāfs nervozēja. — Tev vajadzēja visu izdibināt! Viņš sacījis: būšu! Bet ar to taču nepietiek! Viņš man vajadzīgs tūlīt! Vi-sā-dā zi-ņā tūlīt! Tu viņu lūdzi, bet viņš tevi nesaprata!

—   Kam viņš tev tā ievajadzejies? — resnais jauta ja grāfam.

—   Man viņš jāredz!

—   Tik vien? Bet, manuprāt, Alekscj, šis tavs izmeklētājs rīkotos prātīgāk, ja šodien pasēdētu savās mājās. Man tagad prāts nenesas uz viesiem.

Es iepletu lielas acis. Ko nozīmēja šis kundziskais, pavēlnieciskais «man»?

—    Bet tas jau nav viesis! — lūdzošā balsī teica mans draugs. — Viņš tevi netraucēs atpūsties pēc ceļa. Ar viņu, lūdzu, bez kādām ceremonijām! … Tu redzēsi, kas tas par cilvēku! Uzreiz iemīļosi un iedraudzēsies ar viņu, mīlīt!

Es iznācu no ceriņkrūmiem un devos pie galda. Grāfs ieraudzīja mani, pazina, un viņa sejā tūdaļ atstaroja smaids.

—   Te viņš ir! Te viņš ir! — iesaucās grāfs, sarkdams aiz prieka un uzlēkdams kājās. — Cik tas jauki, ka esi klāt!

Pieskrējis pie manis, viņš palēcās, apskāva mani un ar savām asajām ūsām vairākas reizes noskrāpēja man vaigu. Skūpstiem sekoja ilgstošs rokas spiediens un ielūkošanās man acīs …

—   Tu, Sergej, nepavisam neesi pārvērties! Arvien vēl tāds pats! Tāds pats skaistulis un spēkavīrs! Paldies, ka pagodināji mani un ieradies!

Atbrīvojies no grāfa skavām, es apsveicinājos ar pārvaldnieku, savu labu paziņu, un atsēdos pie galda.

—   Ak draudziņ! — satrauktais un iepriecētais grāfs turpināja. — Kaut tu zinātu, cik man patīkami redzēt tavu nopietno seju! Vai neesi ar viņu pazīstams? Atļauj tevi iepazīstināt: mans labs draugs Kaetans Kazimirovičs Pšehockis. Bet šis te, — viņš turpināja, norādīdams resnajam uz mani, — mans labais, sensenais draugs Sergejs Petrovičs Zinovjevs! Šejienes izmeklētājs …

Resnais ar melnajām uzacīm mazliet pacēlās un sniedza man savu tuklo, neganti nosvīdušo roku.

—   Ļoti patīkami… — viņš nomurmināja, mani aplūkodams. — Ļoti priecājos.

Izpaudis savas jūtas un nomierinājies, grāfs ielēja man glāzi aukstas, sarkanbrūnas tējas un piebīdīja kasti ar cepumiem.

—   Iebaudi… Braucot cauri Maskavai, nopirku pie Einema. Bet esmu uz tevi dusmīgs, Serjoža, tik dusmīgs, ka pat gribēju ar tevi salamāties! … Ne tikai neesi uzrakstījis man šais divos gados ne rindiņas, bet pat atbildējis ne uz vienu manu vēstuli! Draugi tā nedara!

—   Neprotu rakstīt vēstules, — es teicu, — turklāt nav arī laika sarakstīties. Un par ko, lūdzams, saki, es varēju tev rakstīt?

—   Vai nu mazums, par ko!

—   Nudien, nav par ko. Atzīstu tikai triju šķiru vēstules: mīlestības, apsveikumu un darījumu. Pirmās nerakstīju tāpēc, ka tu neesi sieviete, otrās tev nav vajadzīgas, bet no trešajām esam atbrīvoti, jo mums abiem savu mūžu nav bijis kopēju darījumu.

—   Pieņemsim, ka tas tā, — piekrita grāfs, kas ātri un labprāt bija ar visu vienis prātis, — tomēr varēji kaut rindiņu . .. Un bez tam, kā Pjotrs Jegoričs stāsta, visu šo divu gadu laikā tu ne reizes neesot bijis šeit, it kā dzīvotu tūkstoš verstu atstatumā vai arī. .. apsmādētu manu muižu. Varēji te padzīvot, pamedīt. Vai nu maz kas varēja te bez manis notikt!

Grāfs runāja daudz un ilgi. Reiz sācis runāt, viņš klabināja mēli neapklusis un bez gala, lai cik sīka un nožēlojama bija sarunas viela.

Skaņu izpaudumos viņš bija tikpat nenogurdināms kā mans Ivans Demjaničs. Es tikko varēju paciest viņu šās īpašības dēļ. Šoreiz viņu apstādināja sulainis Iļja, garš, tievs cilvēks nonēsātā, aptraipītā livrejā, pasniegdams grāfam uz sudraba paplātes glāzīti degvīna un pusglāzi ūdens. Grāfs izdzēra degvīnu, uzdzēra virsū ūdeni un saviebies pagrozīja galvu.

—   Tu vēl joprojām neesi atmetis tempt šņabi! — es teicu.

—   Neesmu atmetis, Serjoža!

—   Nu, atmet kaut skurbo paņēmienu viebties un grozīt galvu! Riebīgi.

—   Es, draudziņ, allaž atmetu… Man ārsti aizlieguši dzert. Dzeru tikai tāpēc, ka uzreiz nav veselīgi atmest … Vajag pamazām …

Es pavēros vārgajā, nodzīvotajā grāfa sejā, glāzītē, sulainī ar dzeltenajiem zābakiem kājās, pavēros polī ar melnajām uzacīm, kas jau kopš pirmās reizes nez kāpēc man izlikās nelietis un krāpnieks, pavēros vienacainajā zemniekā, kas bija izstiepies kā diegs, — un man kļuva baigi, smacīgi… Man piepeši iegribējās pamest visu šo netīro atmosfēru, iepriekš atdarot grāfam acis uz visu manu bezgalīgo antipātiju pret viņu… Bija mirklis, kad gribēju jau piecelties un aiziet… Tomēr neaizgāju … Mani traucēja (kauns atzīties!) vienkāršs fizisks slinkums …

—   Dod man arī degvīnu! — es sacīju Iļjam.

Garenas ēnas sāka gulties uz alejas un mūsu laukumiņa …

Tālīnā varžu kurkstoņa, vārnu ķērkšana un vālodzes dziesma jau sveica saulrietu. Bija klāt pavasara vakars …

—   Apsēdini Urbeņinu, — es grāfam pačukstēju. — Viņš stāv tavā priekšā kā puika!

—   Ak, man pašam nemaz neienāca prātā! Pjotr Jegorič, — grāfs pievērsās pārvaldniekam, — sēdieties, lūdzu! Ko jūs stāvat!

Urbeņins atsēdās un uzlūkoja mani ar pateicīgām acīm. Būdams mūžam vesels un jautrs, šoreiz viņš man likās slims, garlaicības pilns. Viņa seja bija it kā savītusi, miegaina, un acis raudzījās uz mums laiski, nelabprāt …

—   Kas jauns, Pjotr Jegorič? Kas labs? — Karņejevs viņam jautāja. — Vai nav kaut kas tāds … pavisam sevišķs?

—   Viss pa vecam, jūsu gaišība …

—   Vai nav, kā būs teikt… jaunas meitenītes, Pjotr Jegorič?

Tikumīgais Pjotrs Jegoričs nosarka.

—   Nezinu, jūsu gaišība… Es par to neinteresējos.

—   Ir, jūsu gaišība, — nobasēja līdz tam visu laiku klusējušais vienacainais Kuzma. — Un pat ļoti vērtīgas.

—   Labas?

—   Visādas ir, jūsu gaišība, katrai garšai… Ir brinetes, ir blundīnes un visādas …

—        Vai re! … Pag, pag … Tagad es tevi atceros … Mans bijušais loporello, sekretārs šais lietās … Tevi, šķiet, sauc par Kuzmu?

—   Tieši tā …

—        Atceros, atceros … Kādas tad tev tagad padomā? Droši vien visas zemniecltes?

—       Vairāk, zināms, zemniecltes, bet ir ari smalkākas . . .

—       Kur tad tu esi atradis smalkākas? — Iļja, piemiedzis acis, jautāja Kuzmam.

—        Klusajā nedēļā pastmeistaram atbrauca sievasmāsa … Nastase Ivanna … Meiča uz visām skrūvēm, — pats būtu nomēģinājis, bet vajadzīga nauda … Sārtums pār visu vaigu un viss pārējais… Ir ari vēl smalkāka. Tikai jūs vien gaidīja, jūsu gaišība. Jauniņa, apaļīga, ņipra… tīrā daiļava! Tādu daiļavu, jūsu gaišība, arī Pitinburgā nebūsiet redzējis . . .

—   Kas tad tā tāda?

—   Oļeņka, mežziņa Skvorcova meitiņa.

Zem Urbeņina iečīkstējās krēsls. Atspiedies ar rokām pret galdu un piesarcis, pārvaldnieks lēnām piecēlās un pievērsa seju vienacainajam zemniekam. Ne vairs nogurums un garlaicība, tagad sejā izpaudās stiprs naids …

—        Turi muti, nelieti! — viņš norūca. — Vienacainais riebekli! … Runā, ko gribi, bet neuzdrošinies aiztikt kārtīgus cilvēkus!

—       Es jūs neaiztieku, Pjotr Jegorič, — Kuzma pavisam mierīgi noteica.

—        Es nerunāju par sevi, stulbeni! Kaut gan . . . piedodiet, jūsu gaišība, — pārvaldnieks griezās pie grāfa.

—   Piedodiet, ka uztraucos, bet es lūgtu jūsu gaišību aizliegt savam loporello, kā jums labpatikās viņu nosaukt, pievērst savu uzcītību personām, kas pelna visu cienību!

—   Es jau neko… — nošļupstēja naivais grāfs.

—  Viņš nepateica nekā tāda sevišķa.

Apvainots un satraukts līdz pēdējai pakāpei, Urbeņins atgāja no galda un nostājās ar sāniem pret mums. Sakrustojis rokas uz krūtīm un mirkšķinādams acis, viņš noslēpa no mums savu sasarkušo seju aiz zariņa un nogrima domās.

Varbūt šis cilvēks sajuta, ka netālajā nākotnē viņa tikumiskajām jūtām būs jāpārcieš tūkstoškārt rūgtāki apvainojumi?

— Nesaprotu, par ko viņš apvainojās! — grāfs pačukstēja man. — Tad ta dīvainis! Nekas piedauzīgs taču nebija izteikts.

Pēc divu gadu atturīgas dzīves glāzīte degvīna mazliet apskurbināja mani. Smadzenēs un visā miesā ieplūda viegluma, tīksmes sajūta. Turklāt sāku just vakara dzestrumu, kas pamazām izkliedēja dienas smacīgumu . . . Liku priekšā pastaigāties. Grāfam un viņa jaunajam draugam polim no mājas iznesa svārkus, un mēs devāmies ceļā. Mums nāca līdz arī Urbeņins.

Grāfa dārzs, pa kuru staigājām, sava pārsteidzošā krāšņuma dēļ pelna, ka to sevišķi, speciāli attēlo. Botāniskajā, saimnieciskajā ziņā un daudzējādi citādi tas ir bagātāks un grandiozāks par visiem dārziem, kādus jebkad esmu redzējis. Bez pirmāk attēlotajām dzejiskajām alejām ar zaļajām velvēm tur atrodams it viss, ko vien var no dārza prasīt izlepušā lutekļa skatiens. Tur ir gan daždažādi iekšzemes un ārzemju augļu koki, sākot ar ķiršiem un plūmēm un beidzot ar aprikoziem, tik lieliem kā zoss ola. Zīdkoks, bārbele, franču bergamotes un pat eļļaskoks ik uz soļa . . . Tur ir gan pussagruvušās, sūnām apaugušas grotas, strūklakas, dīķīši zelta zivtiņām un ar roku ķeramām karpām, kalni, lapenītes, dārgas oranžērijas … Un šis retais, vectēvu un tēvu rokām radītais krāšņums, šī lielo, kuplo rožu, dzejisko grotu un bezgalīgo aleju bagātība bija barbariski nolaista un atstāta nezāļu, zagļu cirvju un kovārņu varā — šie putni nekautrēdamies vija savas kroplīgās ligzdas izcilajos kokos! Šās bagātības likumīgais īpašnieks nāca man līdzās, un, redzot šo pamestību un cilvēku brēcošo nevīžību, neviens muskulis nenodrebēja viņa izdēdējušajā un pārsātinātajā sejā, it kā viņš nebūtu dārza saimnieks. Tikai vienu reizi viņš, garām ejot, aizrādīja pārvaldniekam, ka nebūtu par Jaunu celiņus apkaisīt ar smiltīm. Viņš pievērsa uzmanību tam, ka trūka nevienam nevajadzīgo smilšu, bet nepamanīja kailos, aukstajā ziemā nokaltušos kokus un govis, kas klaiņāja pa dārzu. Uz viņa aizrādījumu Urbeņins atbildēja, ka dārza kopšanai esot vajadzīgs kāds desmits strādnieku, bet, tā kā viņa gaišībai netīkot dzīvot savā muižā, izdevumi par dārzu esot nevajadzīga un neproduktīva izšķērdība. Grāfs, protams, bija vienis prātis ar šādu argumentu.

—   Man arī nav laika, atzīstos! — Urbeņins atmeta ar roku. — Vasaru uz lauka, ziemu pilsētā jāpārdod labība … Nav laika domāt par dārzu!

Galvenā, tā saucamā «ģenerālaleja», kuras jaukums bija vecās, kuplās liepas un milzums tulpju, kas divās raibās svītrās vijās visā tās garumā, izbeidzās tālumā ar dzeltenu plankumu. Tā bija dzeltena mūra lapene, kur kādreiz atradusies bufete ar biljardu, ķegļiem un ķīniešu spēli. Mēs bez kāda mērķa devāmies uz šo lapeni … Pie ieejas mūs sagaidīja dzīvs radījums, kas mazliet satrauca nervus maniem mazdūšīgajiem ceļabiedriem.

—   Čūska!—pēkšņi iespiedzās grāfs, nobālējis un satvēris mani aiz rokas. — Paraugies!

Polis atkāpās soli atpakaļ, apstājās kā sastindzis un iepleta rokas, it kā aizsprostodams parādībai ceļu… Uz pussagruvušu akmens kāpnīšu augšējā pakāpiena gulēja jauna mūsu parastās krievu odžu sugas čūska. Mūs ieraudzījusi, tā pacēla galvu un sakustējās… Grāfs vēlreiz iespiedzās un paslēpās aiz manas muguras.

—   Nebaidieties, jūsu gaišība! — laiski noteica Urbeņins, uzlikdams kāju uz pirmā pakāpiena.

—   Bet ja iekož?

—   Nekodīs. Un vispār, taisnību sakot, šo čūsku kodiena bīstamība ir pārspīlēta. Man reiz iekoda veca čūska — un nenomiru, kā redzat. Cilvēka dzelonis ir bīstamāks par čūskas dzeloni! — Urbeņins nopūtās, izmantodams izdevību pamoralizēt.

Un patiešām. Pārvaldnieks nepaguva uzkāpt divus trīs pakāpienus, kad čūska izstiepās visā savā garumā un zibens ātrumā iespruka šķirbā starp divām plāksnēm. Iegājuši lapenē, mēs ieraudzījām otru dzīvu radību. Uz vecā, noplukušā, ar saplīsušu vadmalu apsistā biljarda galda gulēja neliels večuks, ģērbies zilos svārkos, svītrainās biksēs un ar žokejcepurīti galvā.

Viņš saldi un miermīlīgi dusēja. Ap viņa bezzobaino muti, kas atgādināja koka dobumu, un uz smailā deguna bija sametušās mušas. Izdilis kā ģindenis, atvērtu muti un nekustīgs viņš līdzinājās mironim, kas tikko atnests no morga, lai to uzšķērstu.

—   Franci! — Urbeņins viņu pagrūda. — Franci!

Pēc pieciem sešiem belzieniem Francis aiztaisīja muti,

pacēlās, pārlaida skatienu pār mums visiem un atkal apgūlās. Pēc brītiņa viņam mute bija atkal vaļā, un vieglā drebēšana, ko izraisīja krācieni, atkal traucēja gar degunu klaiņājošās mušas.

—   Guļ, palaidnīgā cūka! — Urbeņins nopūtās.

—   Tas, liekas, ir mūsu dārznieks Trihers? — grāfs jautāja.

—   Tas pats … Un tā katru mīļu dienu … Dienā guļ kā beigts, bet nakti spēlē kārtis. Šodien, stāsta, esot spēlējis līdz sešiem rītā …

—   Ko tad viņš spēlē?

—   Azartspēles … Visvairāk stukulku.

—   Nu, tādi vīri slikti strādā … Saņem algu par velti.

—   Ne tādēļ es to teicu, jūsu gaišība, — Urbeņins apķērās, — lai sūdzētos vai izrādītu nepatiku, bet tāpat… gribējās nožēlot, ka tāds spējīgs cilvēks padevies kaislībai. Bet viņš ir strādīgs, krietns… algu nesaņem par velti.

Mēs vēlreiz pavērāmies uz kāršu spēlmani Franci un izgājām no lapenes. Tad devāmies uz dārza vārtiņiem, pa kuriem varēja iziet uz lauku.

Reti kādā romānā nav ierādīta solīda loma dārza vārtiņiem. Ja jūs paši neesat to novērojuši, tad pajautājiet manam Polikarpam, kas savā mūžā pievārējis milzumu drausmīgu un nedrausmīgu romānu, un viņš droši vien apstiprinās jums šo nenozīmīgo, taču raksturīgo faktu.

Arī mans romāns nav atbrīvots no vārtiņiem. Bet mani vārtiņi atšķiras no citiem ar to, ka manai spalvai būs jāizvada tiem cauri daudz nelaimīgu cilvēku un gandrīz neviena laimīga, kā mēdz notikt pārējos romānos, tikai pretējā kārtībā. Un visļaunākais, ka šos vārtiņus man reiz jau vajadzēja attēlot, tikai ne kā romānistam, bet kā tiesas izmeklētājam … Manā romānā caur tiem izies vairāk noziedznieku nekā iemīlējušos.

Pēc stundas ceturkšņa mēs, atspiezdamies uz spieķiem, rāpāmies kalnā, ko pie mums dēvē par Akmens Kapu. Sādžās saglabājusies leģenda, ka zem šās akmens kaudzes atdusas kāds tatāru hans, kas baidījies, ka pēc viņa nāves ienaidnieki varētu apgānīt viņa pīšļus un tāpēc arī novēlējis apkraut sevi ar akmens kalnu. Taču šī leģenda nez vai ir patiesa . .. Akmens slāņi, to savstarpējais izvietojums un lielums izslēdz cilvēku roku iejaukšanos šā kalna tapšanā. Tas stāv savrup laukā un atgādina apgāztu kupolu.

Uzrāpušies kalnā, ieraudzījām visu ezeru tā burvīgajā plašumā un neattēlojamā skaistumā. Saule tur vairs neatspoguļojās; tā bija norietējusi un atstājusi aiz sevis platu, tumšsarkanu joslu, kas izdaiļoja apkaimi tīkamā, sārtdzeltenā krāsā. Pie mūsu kājām izpletās grāfa muiža ar māju, baznīcu un dārzu, bet tālumā, viņpus ezera, rēgojās pelēcīga sādžiņa, kur pēc likteņa lēmuma atradās mana rezidence. Ezera virsma joprojām bija nekustīga. Vecā Miheja laiviņas, atdalījušās cita no citas, trauca uz krastu.

Atstatu no manas sādžiņas tumsā bija redzama dzelzceļa stacija ar lokomotīves dūmiem, bet mums aiz muguras, otrpus Akmens Kapa, rēgojās cita ainava. Gar Kapa piekāji vijās ceļš, kura malās pacēlās vecas papeles. Šis ceļš veda uz grāfa mežu, kas aizstiepās līdz pašam apvārsnim.

Es un grāfs stāvējām kalnā. Urbeņins un polis kā smagi cilvēki atzina par labāku pagaidīt mūs lejā uz ceļa.

—   Kas tas par tipu? — es vaicāju grāfam, norādīdams uz poli. — Kur tu viņu rāvi?

—   Tas ir ļoti jauks kungs, Serjoža, ļoti jauks! — grāfs satraukts ierunājās. — Tu drīz sadraudzēsies ar viņu!

—   Nu, nezin vis. Kāpēc viņš visu laiku klusē?

—   Viņš pēc dabas ir nerunīgs! Toties cik gudrs!

—   Bet kas viņš par cilvēku?

—   Es iepazinos ar viņu Maskavā. Viņš ir ļoti jauks.

Vēlāk lu visu dabūsi zināt, Serjoža, bet tagad nejautā. Vai kāpsim lejā?

Mēs nokāpām no Kapa un devāmies pa ceļu uz mežu. Sāka manāmi tumst. No meža atskanēja dzeguzes kūkošana un nogurušas, laikam mazas lakstīgalas balss trīsas.

—   Au! au! — tuvodamies mežam, izdzirdām skaņu bērna balstiņu. — Ķeriet mani!

No meža izskrēja maza, gadus piecus veca meitene gaišzilā kleitā, ar linbaltu galviņu. Mūs ieraudzījusi, viņa sāka skaņi smieties un palēkdamās pieskrēja klāt Urbeņinam, un apskāva viņa ceļgalu. Urbeņins pacēla viņu un noskūpstīja uz vaiga.

—   Mana meitiņa Saša! — viņš sacīja. — Iepazīstinu.

Sašai no meža dzinās pakaļ gadu divpadsmit vecs

ģimnāzists, Urbeņina dēls. Mūs ieraudzījis, viņš neziņā noņēma cepuri, uzlika galvā un atkal noņēma. Aiz viņa lēni kustējās sarkans plankums. Sis plankums uzreiz saistīja mūsu uzmanību.

—   Kāda brīnumaina parādība! — iesaucās grāfs, saķerdams mani aiz rokas. — Paskaties! Cik burvīga! Kas tā par meiteni? Es pat nezināju, ka manos mežos mīt tādas najādas!

Es uzmetu acis Urbeņinam, lai pajautātu, kas tā par meiteni, un savādi, tikai šai mirklī pamanīju, ka pārvaldnieks briesmīgi piedzēries. Viņš bija sarkans kā vēzis, sagrīļojās un satvēra mani aiz elkoņa.

—   Sergej Petrovič! — viņš čukstēja man ausī, uzpūzdams spirta tvaikus. — Lūdzu — atturiet grāfu no tālākām piezīmēm par šo meiteni. Viņš aiz paraduma var pateikt kaut ko tādu, bet tā ir augstākā mērā cienījama būtne!

«Augstākā mērā cienījamā būtne» bija deviņpadsmit gadu veca meitene ar daiļu, gaišmatainu galviņu, labsirdīgām, gaišzilām acīm un garām cirtām. Viņa bija koši sarkanā pusbērna, pusjaunavas tērpā. Kājiņas, slaidas kā adatas, līdz ar savām sarkanajām zeķēm bija ieautas maziņos, gandrīz bērna zābaciņos. Viņas apaļie pleci visu laiku, kamēr par viņu jūsmoju, koķeti raustījās, it kā viņai saltu un it kā tos dzeltu mans skatiens.

—   Tik jauna seja un tik attīstītas formas! — man pačukstēja grāfs, kas jau agrā jaunībā bija pazaudējis spēju cienīt sievietes un nenoraudzīlies viņās no samaitāta dzīvnieka viedokļa.

Man turpretim, atceros, krūtīs iesila labas jūtas. Es vēl biju dzejnieks un mežu, maija vakara un tikko iezvīļojušās vakarzvaigznes mirgas varā spēju uzlūkot sievieti tikai kā dzejnieks … Es vēros sarkantērpa meitenē ar to pašu bijību, ar kādu biju paradis skatīties uz mežiem, kalniem, dzidrajām debesīm. Manī toreiz vēl bija saglabājusies zināma daļa sentimentalitātes, ko biju mantojis no savas mātes vācietes.

—   Kas tā tāda? — grāfs vaicāja.

—   Tā ir mežziņa Skvorcova meita, jūsu gaišība! — Urbeņins atbildēja.

—   Vai tā ir tā Oļeņka, par kuru runāja vienacainais zemnieks?

—   Jā, viņš minēja tās vārdu, — attrauca pārvaldnieks, veroties manī lielām, lūdzošām acīm.

Sarkantērpa meitene palaida mūs garām, acīm redzot, nepievērsdama mums ne mazākās uzmanības. Viņas acis lūkojās kaut kur sāņus, bet es, būdams cilvēks, kas pazīst sievietes, sajutu, ka manai sejai pievērstas viņas acu zīlītes.

—   Kurš no tiem ir grāfs? — izdzirdu aiz muguras viņas čukstus.

—   Lūk, tas ar garajām ūsām, — ģimnāzists atbildēja.

Un mēs izdzirdām sev aiz muguras sudrabainus

smieklus … Tie bija vilšanās smiekli. . . Viņa bija domājusi, ka grāfs, šo milzu mežu un plašā ezera īpašnieks, esmu es, nevis šis pigmejs ar izdēdējušo seju un garajām ūsām …

Es izdzirdu dziļu nopūtu, ko izdvesa druknās Urbeņina krūtis. Dzelzs cilvēks tikko kustējās.

—   Atlaid pārvaldnieku, — es pačukstēju grāfam. — Viņš ir slims vai arī .. . piedzēries.

—   Jūs, šķiet, esat slims, Pjotr Jegorič! — grāfs griezās pie Urbeņina. — Jūs neesat man vajadzīgs, tāpēc negribu jūs aizkavēt.

—   Neuztraucieties, jūsu gaišība. Pateicos par uzmanību, bet es neesmu slims.

Es atskatījos… Sarkanais plankums nekustējās un raudzījās mums pakaļ. . .

Nabaga gaišmatainā galviņa! Vai šai klusajā, miera pilnajā maija vakarā es varēju iedomāties, ka viņa vēlāk būs mana brāzmainā romāna varone?

Tagad, kad rakstu šīs rindas, manos siltajos logos nikni dauzās rudens lietus un kaut kur virs manis gaudo vējš. Es veros tumšajā logā un cenšos nakts melnumā ar iztēles spēku radīt savu mīļo varoni… Un es redzu viņu ar nevainīgi bērnišķo, naivo, labo sejiņu un mīlošajām acīm. Man gribas nosviest spalvu un saplēst, sadedzināt visu to, kas jau uzrakstīts. Kālab skart šās jaunās, bezgrēcīgās būtnes piemiņu?

Bet tepat arī, blakus manai tintnīcai, stāv viņas fotogrāfija. Te gaišmatainā galviņa parādīta visā savā dziļi kritušās, skaistās sievietes pasaulīgajā diženumā. Nekustīgas ir netiklības nogurdinātās, bet lepnās acis. Seit viņa ir tieši tā čūska, kuras kodiena bīstamību Urbeņins nenosauktu par pārspīlētu.

Viņa deva skūpstu vētrai, un vētra nolauza ziedu pie pašas saknes. Daudz iegūts, toties pārāk dārgi samaksāts. Lasītājs piedos viņas grēkus …

Mēs gājām pa mežu.

Priedes ir garlaicīgas savā klusajā vienmuļībā. Augumā tās ir vienādas, līdzīgas cita citai un visos gadalaikos izskatās tādas pašas, nepazīstot ne nāves, ne pavasara atjaunotnes. Toties tās valdzina ar savu grūtsirdību: nekustīgas, rāmas, it kā domātu skumjas domas.

— Vai negriezties atpakaļ? — grāfs aicināja.

Sim jautājumam nesekoja atbilde. Polim bija vienalga, kur atrasties. Urbeņins savu balsi neuzskatīja par izšķirīgu, bet mani pārāk iepriecināja meža dzestrums un sveķainais gaiss, lai grieztos atpakaļ. Turklāt vajadzēja taču vienalga kā, kaut vai pastaigājoties, nosist laiku līdz naktij. Domas par tuvo neprātīgo nakti radīja saldu sirds pagurumu. Es, kauns atzīties, sapņoju par to un domās jau iepriekš izjutu nakts baudu. Un pēc tās nepacietības, ar kādu grāfs atkal un atkal raudzījās pulkstenī, bija redzams, ka arī viņu plosa gaidas. Mēs jutām, ka saprotam viens otru.

Pie mežziņa mājiņas, kas atradās starp priedēm mazā kvadrātveida laukumiņā, mūs ar skaļām, dziedošām rejām sagaidīja divi mazi man nepazīstamas sugas spīdīgi, ugunsdzelteni suņi, lokani kā zuši. Pazinuši Urbeņinu, tie sāka priecīgi vicināt asti un skrēja viņam klāt, no kā varēja secināt, ka pārvaldnieks bieži mēdz apmeklēt mežziņa mājiņu. Tepat pie mājiņas mēs sastapām kādu puisi bez zābakiem un bez cepures, ar lieliem vasaras raibumiem izbrīna pilnajā sejā. Brītiņu viņš vērās uz mums klusēdams, acis izbolījis, bet tad, laikam pazinis grāfu, pārsteigumā nosēcās un pa galvu pa kaklu ieskrēja mājiņā.

—   Es zinu, kāpēc viņš aizskrēja, — grāfs iesmējās. — Es viņu atceros … Tas ir Miljka.

Grāfs nebija pārskatījies. Ne vēlāk par minūti Mitjka iznāca no mājiņas, nesdams uz paplātes glāzīti degvīna un pusglāzi ūdens.

—   Uz labu veselību, jūsu gaišība! — viņš teica, sniegdams paplāti un smaidīdams pār visu savu muļķīgo, izbrīna pilno seju.

Grāfs izdzēra degvīnu, «uzkoda» ūdeni, bet šoreiz nesaviebās. Simt soļu no mājiņas stāvēja čuguna sols, tikpat vecs kā priedes. Mēs apsēdāmies uz tā un sākām izbaudīt maija vakaru visā tā rāmajā skaistumā … Virs mūsu galvām ķērkdamas lidoja izbiedētās vārnas, no dažādām pusēm atskanēja lakstīgalu dziedāšana; citādi valdīja pilnīgs klusums.

Grāfs neprata klusēt pat rāmā pavasara vakara, kad cilvēka balss vismazāk patīkama.

—   Nezinu, vai tu būsi apmierināts, — viņš griezās pie manis. — Es pasūtīju vakariņās ķīšu zupu un medījumu. Pie degvīna pasniegs aukstu osetrīnu un sivēna gaļu ar mārrutkiem.

It kā saskaitušās par šo prozu, dzejiskās priedes piepeši sāka kustināt galotnes, un mežu satrauca klusas šalkas. Dzestrs vējiņš pārskrēja pāri izcirtumam un parotaļājās ar zāli.

—   Mierā! — Urbeņins uzsauca ugunskrāsas šuneļiem, kas ar savu pieglaudību neļāva viņam aizpīpēt papirosu. — Bet man rādās, ka šodien būs lielus. No gaisa jūtu. Šodien bija tik drausmīgs karstums, ka nav

jābūt mācītam profesoram, lai pareģotu lietu. Labībai tas nāks par labu.

«Bet kam tev labība,» man ienāca prātā, «ja grāfs to nodzers? Arī lietum nav vērts pūlēties.»

Mežam vēlreiz pārskrēja pāri vējiņš, taču šoreiz asāks. Priedes un zāle iešalcās skaļāk.

—   Iesim mājās.

Mēs piecēlāmies un sākām laiski čāpot atpakaļ, uz mājiņas pusi.

—   Labāk būt šādai gaišmatainai Oļeņkai, — es pievērsos Urbeņinam, — un dzīvot šeit kopā ar zvēriem nekā būt tiesas izmeklētājam un dzīvot ar cilvēkiem … Tas ir mierīgāk. Vai nav tiesa, Pjotr Jegorič?

—   Vienalga, par ko būt, kaut tikai sirds būtu mierīga, Sergej Petrovič.

—   Bet vai glītajai Oļeņkai sirds mierīga?

—   Vienīgi dievam zināma sveša dvēsele, bet man šķiet, ka viņai nav par ko raizēties. Bēdu nav daudz, grēku — kā mazam bērnam… Viņa ir ļoti laba meitene! Bet nu beidzot arī debess sākusi runāt par lietu …

Atskanēja it kā tālas karietes, it kā ķegļu spēles dārdoņa … Kaut kur tālu aiz meža norībēja pērkons … Mitjka, kas visu laiku bija mums sekojis, sarāvās un aši sāka mest krustus …

—   Negaiss! — grāfs satrūkās. — Tad ta pārsteigums! Šitā mūs ceļā panāks lietus… Un kā satumsis! Es jau teicu: griezīsimies atpakaļ! Bet nē, jūs gājāt tālāk . . .

—   Nogaidīsim mājiņā, kamēr negaiss beidzas, — es liku priekšā.

—   Kāpēc tad mājiņā? — ierunājās Urbeņins, kaut kā dīvaini mirkšķinādams acis. — Ja līs visu nakti, vai tad jūs visu nakti sēdēsiet mājiņā? Bet neuztraucieties … Ejiet vien, Mitjka aizskries pa priekšu, atsūtīs jums pretim karieti.

—   Nekas, vai tad nu visu nakti gāzīs lietus… Pērkona mākoņi parasti drīz pārskrien . .. Starp citu, neesmu vēl pazīstams ar jauno mežzini, un gribētos parunāt ar šo Oļeņku . .. izdibināt, kas tas par putniņu…

—   Man nav iebildumu! — grāfs piekrita.

—   Bet kā jūs iesiet tur iekšā, ja … ja tur tā … nav uzposts? — satraukts sāka šļupstēt Urbeņins. — Kam

sēdēt tur smacīgā gaisā, jūsu gaišība, ja varat būt mājās … Nesaprotu, kas par prieku! … Un iepazīties ar mežzini, ja viņš slims …

Bija skaidri redzams — pārvaldniekam ļoti negribas, ka mēs ieejam mežziņa mājiņā. Viņš pat iepleta rokas, it kā vēlētos mums aizšķērsot ceļu… No viņa sejas es nopratu, ka viņam ir iemesli mūs nelaist iekšā. Es cienu otra cilvēka iemeslus un noslēpumus, bet šoreiz mani stipri iekarsēja ziņkāre. Es pastāvēju uz sava, un mēs iegājām mājiņā.

—   Lūdzu, zālē! — nevis izteica, bet kaut kā dīvaini nožagojās baskājainais Mitjka, no prieka aizraudamies …

Iedomājieties vismazāko zāli pasaulē ar nekrāsotām koka sienām. Sienas apkārtas ar «Ņivas» oleogrāfijām un fotogrāfijām gliemežvāciņu jeb, kā tos pie mums mēdz saukt, gliemju rāmjos, kā arī ar diplomiem … Viens diploms — kāda barona pateicība par ilggadēju darbu, pārējie — zirgiem piešķirtie . . . Šur tur gar sienām vijas efejas .. . Kaktā mazas svētbildes priekšā lēni kvēlo zila liesmiņa un vāji atspulgojas sudraba ietvarā. Gar sienām blīv krēsli, acīm redzot, nesen pirkti… Nopirkts daudz lieku krēslu, bet arī tie visi tepat: nav kur likt… Te arī cieši cits pie cita atzveltņi un dīvāns sniegbaltos pārvalkos ar kruzuļiem un mežģinēm, kā arī apaļš, lakots galds. Uz dīvāna snauž pieradināts zaķis .. . Omulīgi, spodri un silti… Visur jūtamas sievietes rokas. Pat etažerīte ar grāmatām izskatās gluži nevainīga, sievišķīga, it kā tai gribētos pateikt, ka uz tās ir tikai vāji romāniņi un mierīgas dzejas … Šādu omulīgu, siltu istabiņu burvība pavasarī nav tā izjūtama kā rudenī, kad jāmeklē patvērums no aukstuma, mitruma . . .

Mitjka trokšņaini, šņākādams, pūzdams, skaļi čirkstinādams sērkociņus, iededza divas sveces un piesardzīgi nolika uz galda, it kā būtu novietojams piens. Mēs atsēdāmies atzveltņos, saskatījāmies un sākām smieties…

—   Nikolajs Jefimičs guļ slims, — Urbeņins paskaidroja namatēva prombūtni, — bet Olga Nikolajevna laikam aizgājusi pavadīt manus bērnus …

—   Mitjka, vai durvis aizslēgtas? — mēs izdzirdām vārgu tenora balsi no blakus istabas.

—   Aizslēgtas gan, Nikolaj Jefimič! — nogārdza Mitjka un pa galvu pa kaklu iebrāzās blakus istabā.

—   Nu, nu . . . Pielūko, lai visas būtu aizslēgtas… —• tā pati vārgā balss sacīja. — Ar slēdzeni, labi stipri… Ja līdīs zagļi, tu man pateiksi… Es viņus, neliešus, ar bisi… neģēļus tādus …

—   Visādā ziņā, Nikolaj Jefimič!

Mēs iesmējāmies un jautājoši pavērāmies Urbeņinā. Viņš nosarka un sāka kārtot loga aizkaru, lai apslēptu savu mulsu … Ko tas viss nozīmēja? Mēs atkal saskatījāmies.

Bet brīnīties nebija laika. Arā atskanēja steidzīgi soļi, tad bija dzirdams troksnis uz lieveņa un durvju vēršana. «Zālē» ielidoja meitene sarkanajā tērpā.

«Es mī-lu mai-ja pēr-kon-dār-dus!» viņa iedziedājās augstā, spiedzīgā soprāna balsī, pārtraucot savu spiegšanu ar smiekliem, bet, ieraudzījusi mūs, pēkšņi apstājās un apklusa.

Viņa samulsa un lēnām kā aitiņa iegāja istabā, no kurienes tikko bija atskanējusi viņas tēva Nikolaja Jcfimiča balss.

—   Nebija gaidījusi! — Urbeņins pasmīnēja.

Pēc brītiņa viņa klusām ienāca, atsēdās uz krēsla, kas bija vistuvāk durvīm, un sāka mūs aplūkot. Viņa raudzījās uz mums droši, tieši, it kā mēs nebūtu viņai sveši cilvēki, bet zooloģiskā dārza dzīvnieki. Brīdi arī mēs vērāmies viņā klusējot, nekustoties … Es būtu ar mieru kaut vai gadu nosēdēt nekustīgi un raudzīties viņā — tik daiļa viņa bija tai vakarā. Sārtums, svaigs kā gaiss, strauji elpojošas, cilājošas krūtis, cirtas, kas izsvaidītas uz pieres, uz pleciem, uz labās rokas, kas kārtoja apkaklīti, lielas, mirdzošas acis … tas viss vienā mazā augumā, kas aptverams ar vienu skatienu… Var palūkoties vienu reizi uz šo mazo platību un ieraudzīt vairāk, nekā veroties veselus gadsimtus nebeidzamā apvārsnī … Uz mani viņa skatījās nopietni, no apakšas uz augšu, jautājoši, turpretim, kad viņas acis pievērsās grāfam vai polim, es sāku tanīs vērot pretējo: skatienu no augšas uz leju un smīnus …

Pirmais ierunājos es . ..

—   Stādos priekšā, — es teicu, pieceldamies un tuvodamies viņai, — Zinovjevs… Bet tas, atjaujiet iepazīstināt, ir mans draugs grāfs Karņejevs… Lūdzam piedošanu, ka bez uzaicinājuma esam ielauzušies jūsu jaukajā mājiņā … Mēs, protams, nebūtu to darījuši, ja mūs nepārsteigtu negaiss…

—   Bet no tā taču mūsu mājiņa nesagrūs! — viņa smiedamās sacīja un sniedza man roku.

Viņa man parādīja burvīgus zobus. Atsēdos viņai līdzās uz krēsla un pastāstīju, cik negaidīti mūs ceļā pārsteidzis negaiss. Sākās saruna par laiku — visu sākumu sākums. Kamēr mēs ar viņu sarunājāmies, Mitjka bija jau paguvis divas reizes pasniegt grāfam degvīnu un no tā nešķiramo ūdeni… Izmantodams to, ka es uz viņu neskatos, grāfs pēc abām glāzītēm saldi saviebās un nogrozīja galvu.

—   Varbūt vēlaties uzkost? — Oļeņka man jautāja un, nenogaidījusi atbildes, izgāja no istabas.

Pirmās lāses sāka sisties rūtīs… Es piegāju pie loga… Bija jau pavisam tumšs, un cauri stiklam varēju saredzēt tikai lejup slīdošas lietus lāses un sava deguna atspulgu. Uzšķīlās zibens un apgaismoja dažas tuvākās priedes …

—   Vai durvis aizslēgtas? — es atkal izdzirdu vārgo tenoru. — Mitjka, ej, nelietīgā radība, aizslēdz durvis! Manas mocības, ak kungs!

Sieva ar divkāršu, iežmiegtu vēderu un mujķīgu, raižu pilnu seju ienāca zālē, zemu paklanījās grāfam un apklāja galdu ar baltu galdautu. Aiz viņas piesardzīgi virzījās Mitjka, nesdams uzkodas. Pēc brītiņa uz galda bija degvīns, rums, siers un šķīvis ar ceptu putnu. Grāfs izdzēra glāzīti degvīna, bet neēda. Polis aizdomīgi paostīja putnu un sāka to griezt.

—   Jau līst! Palūkojiet! — es teicu ienākušajai OJeņkai.

Sarkantērpa meitene pienāca pie mana loga, un tai pašā brīdī mūs uz mirkli apspīdēja gaiša mirdza… Augšā atskanēja rībiens, un man likās — kaut kas liels, smags norāvies no debesīm un dārdēdams gāžas zemē… Logu stikli un glāzītes, kas stāvēja grāfam priekšā, nodrebēja un izdvesa savu stikla skaņu … Spēriens bija stiprs …

—   Vai jūs bīstaties pērkona? — es vaicāju Oļeņkai.

Viņa piekļāva vaigu pie apaļā pleca un paraudzījās

manī ar bērnišķīgu paļāvību.

—   Bīstos, — viņa, mazliet padomājusi, nočukstēja. — Zibens nospēra manu māti… Par to pat rakstīja avīzēs … Mana māte gāja pa lauku un raudāja . .. Viņai bija grūta dzīve šai pasaulē … Dievs apžēlojās par viņu un nosita ar savu debesu elektrību.

—   Kā jūs zināt, ka tur ir elektrība?

—   Esmu mācījusies… Vai jūs zināt? Zibens nospertie, karā kritušie un grūtās dzemdībās mirušie nokļūst paradīzē… Tas nekur grāmatās nav rakstīts, bet tā ir. Mana māte tagad ir paradīzē. Man šķiet, ka arī mani kādreiz nospers zibens un arī es būšu paradīzē … Vai jūs esat izglītots cilvēks?

—   Jā …

—   Tad jūs nesmiesieties … Man gribētos nomirt, lūk, kā. Apvilkt visdārgāko moderno tērpu, kādu nesen redzēju šejienes bagātniecei muižniecei Seferai, uzlikt rokas sprādzes… Tad nostāties pašā Akmens Kapa augšā un ļaut sevi nospert zibenim tā, lai visi cilvēki redzētu … Briesmīgs pērkons, ziniet, un beigas …

—   Kāda traka fantāzija! — es pavīpsnāju, pavērdamies acīs, kas bija pilnas svētu šausmu baigās, taču efektīgās nāves priekšā. — Vai parastā ģērbā jūs negribat nomirt?

—   Nē… — Oļeņka nogrozīja galvu. — Un tā, lai visi ļaudis redzētu.

—   Jūsu tagadējais tērps ir skaistāks par visiem modernajiem un dārgajiem… Tas jums piestāv. Tanī jūs līdzināties sarkanam ziedam zaļā mežā.

—   Nē, tas nav tiesa! — Oļeņka naivi nopūtās. — Šis ir lēts tērps, tas nevar būt skaists.

Pie mūsu loga pienāca grāfs skaidri redzamā nolūkā parunāties ar glīto Oļeņku. Mans draugs runā trijās Eiropas valodās, bet neprot sarunāties ar sievietēm. Viņš kaut kā veltīgi pastāvēja pie mums, bezjēdzīgi pasmaidīja, norūca «mjā» un atkal atkāpās pie degvīna karafes.

—   Ienākot istabā, — es sacīju Oļeņkai, — jūs dziedājāt «Es mīlu maija pērkondārdus». Vai tad šis dzejolis komponēts?

—   Nē, es dziedu pēc sava prāta visus dzejoļus, kādus vien protu.

Es nejauši atskatījos. Uz mums lūkojās Urbeņins. Viņa acīs es pamanīju naidu, niknumu, kas nepavisam nepiestāv viņa labsirdīgajai, maigajai sejai.

«Viņš greizsirdīgs, vai?» man ienāca prātā.

Nabadziņš, uztvēris manu jautājošo skatienu, uzcēlās no krēsla un nez kāpēc izgāja priekšnamā… Pat no viņa gaitas bija manāms, ka viņš satraukts. Pērkona spērieni, cits par citu stiprāki un dārdošāki, sāka atkārtoties aizvien biežāk un biežāk … Zibens nepārtraukti rotāja savā tīkamajā, žilbinošajā gaismā debesis un priedes, un slapjo zemi… Līdz lietus beigām bija vēl tālu. Es atgāju no loga pie etažeres ar grāmatām un sāku pētīt Oļeņkas bibliotēku. «Saki, ko tu lasi, un es pateikšu, kas tu esi», — taču no bagātības, kas simetriski stāvēja uz etažeres, bija grūti rast jebkādu secinājumu par Oļeņkas garīgo līmeni un «izglītības cenzu». Tur bija kaut kāds dīvains jūklis. Trīs hrestomātijas, Borna grāmata, Jevluševska uzdevumu krājums, otrais Ļermontova sējums, Škļarevskis, žurnāls «Djelo», pavāru grāmata, «Skladčina»… Es varētu jums uzskaitīt vēl vairāk grāmatu, bet tai brīdī, kad paņēmu no etažeres «Skladčinu» un sāku to šķirstīt, atvērās otras istabas durvis un zālē ienāca cilvēks, kas uzreiz novērsa manu uzmanību no Oļeņkas izglītības cenza. Tas bija garš, stiegrains vīrs katūna rītsvārkos un caurām tupelēm kājās, ar diezgan oriģinālu seju. Viņa zilu dzīsliņu nosēto seju greznoja feldfēbeļa ūsas un vaigubārda, un šī seja visumā atgādināja putna ģīmi. Visa seja bija izstiepta uz priekšu, it kā tiektos uz degungaliņu… Tādas sejas mēdz saukt, kā liekas, par «cūkas smeceriem». Sā cilvēka mazā galviņa atradās uz gara, vāja kakliņa ar lielu ādamābolu un līgojās kā strazdu būris vējā… Savādais cilvēks pārlaida pār mums nespodras, zaļas acis un sāka blenzt grāfā …

—  Vai durvis aizslēgtas? — viņš jautāja lūdzošā balsī.

Grāfs pavērās mani un paraustīja plecus …

—   Neuztraucies, tētiņ! — Oļeņka teica. — Viss aizslēgts … Ej savā istabā!

—   Un šķūnis aizslēgts?

—   Viņš mazdrusciņ tā … brīžiem ķerts, — pačukstēja Urbeņins, parādīdamies no priekšnama. — Baidās zagļu un, kā redzat, mūžīgi raizējas par durvīm… Nikolaj Jefimič, — viņš griezās pie dīvainā cilvēka, — ej savā istabā un liecies gulēt! Neuztraucies, viss ir aizslēgts!

—   Vai logi aiztaisīti?

Nikolajs Jcfimičs ātri apskraidīja visus logus, pārbaudīja to aizšaujamos un, neparaudzījies uz mums, aizšļūca uz savu istabu.

—   Viņam, nabagam, reizēm uznāk, — pēc viņa aiziešanas sāka paskaidrot Urbeņins. — Tāds labs, jauks cilvēks, ziniet, ģimenes cilvēks — un tāda sērga! Gandrīz vai ik vasaras sajūk prātā …

Es paskatījos uz Oļeņku. Viņa, kautrīgi paslēpusi no mums seju, kārtoja savas sajauktās grāmatas. Viņai, kā redzams, bija kauns par savu ārprātīgo tēvu.

—   Kariete atbraukusi, jūsu gaišība! — Urbeņins teica. — Varat braukt, ja vēlaties!

—   Kur tad šī kariete cēlās? — es vaicāju.

—   Aizsūtīju tai pakaļ . ..

Pēc brītiņa kopā ar grāfu sēdēju karietē, klausījos pērkona dārdos un dusmojos . ..

—    Izēda taču mūs no mājiņas šis Pjotrs Jegoričs, velns viņu rāvis! — es rūcu, ne pa jokam saskaities. — Tā arī neļāva aplūkot šo Oļeņku! Es jau viņu neapēstu … Vecais muļķis! Visu laiku plīsa aiz greizsirdības . . . Viņš iemīlējies šai meitenē . . .

—   Jā, jā, jā . . . Iedomājies, arī es to pamanīju! Un mājiņā viņš mūs nelaida iekšā tikai aiz greizsirdības un pēc karietes aizsūtīja aiz greizsirdības . . . Ha-ha!

—   Vecs cilvēks, bet kumeļa prāts … Starp citu, brāl, grūti neiemīlēties šai sarkantērpa meitenē, redzot viņu ik dienas tādu, kādu redzējām šodien! Velnišķīgi glīta! Tikai viņa mūlim tā nepiestāv… Viņam tas jāsaprot un nav jābūt tik egoistiski greizsirdīgam . . . Mīli, bet netraucē arī citus — jo vairāk tāpēc, ka zini — viņa nav tev piemērota . . . Kas par vecu stulbeni!

—   Atceries, kā viņš aizsvilās, kad Kuzma pie tējas galda pieminēja viņas vārdu? — grāfam paspruka smiekliņš. — Man likās — viņš mūs visus piekaus… Tik kvēli neaizstāv sievietes godīgo vārdu, ja pret viņu vienaldzīgs …

—   Aizstāv gan, brālīt… Bet tas nav galvenais … Svarīgs, lūk, kas … Ja viņš šodien mūs tā komandēja, kā tad viņš izdarās ar maziem cilvēciņiem, kas viņam pakļauti! Laikam gan saimniecības pārziņiem, ekonomiem, medniekiem un pārējiem šās pasaules mazajiem ļautiņiem neļauj viņai rādīties ne tuvumā! Mīlestība un greizsirdība padara cilvēku netaisnu, bezsirdīgu, padara par cilvēknīdēju… Varu derēt, ka viņš šās Oļeņkas dēļ padzinis ne vienu vien viņam pakļauto kalpotāju. Tāpēc tu labāk darīsi, ja mazāk ticēsi viņa sūdzībām par kalpotājiem un ziņojumiem, ka nepieciešams vienu vai otru padzīt. Vispār uz laiku ierobežo viņa varu… Mīlestība pāries — nu, tad vairs nebūs ko baidīties. Viņš ir labs un godīgs vīrs …

—   Un kā tev patīk viņas papiņš? — grāfs iesmējās.

—   Ārprātīgs … Viņam jāsēž trako namā, nevis jāpārzina meži… Tu vispār nemelosi, ja uz savas muižas vārtiem uzliksi izkārtni «Trako nams» … Tev te ir īsta ārprātīgo māja! Sis mežzinis, Pūcene, Francis, kas ķerts uz kārtīm, iemīlējies vecis, eksaltēta meitene, nodzēries grāfs … ko vēl labāku vēlēties?

—   Bet šis mežzinis taču saņem algu! Kā tad viņš strādā, ja ir ārprātīgs?

—   Acīm redzot, Urbeņins tur viņu tikai meitas dēļ… Urbeņins saka — Nikolajam Jefimovičam tas uznākot gandrīz ik vasaras … Bet nez vai… Ne ik vasaras šis mežzinis ir slims, bet pastāvīgi… Par laimi, tavs Pjotrs Jegoričs reti melo un iekrīt, tiklīdz sāk kaut ko melst…

—   Pagājušajā gadā Urbeņins man ziņoja, ka vecais mežzinis Ahmetjevs braucot par mūku uz Atonu, un ieteica man «pieredzējušo, godīgo un nopelniem bagāto» Skvorcovu … Es, protams, biju ar mieru, tāpat kā vienmēr. Vēstulēm taču nav sejas: tās nenodod sevi, ja melo.

Kariete iebrauca pagalmā un apstājās pie parādes durvīm. Mēs izkāpām no tās. Lietus bija jau pārgājis. Negaisa mākonis, šķiezdams zibeņus un nikni rūkdams, trauca uz ziemeļaustrumiem, aizvien vairāk un vairāk atklādams gaišzilās, zvaigžņotās debesis. Šķita, smagi bruņots spēks, izdarījis postījumus un paņēmis baismus meslus, tiecas pēc jaunām uzvarām … Atpalikušie mākonīši dzinās tam pakaļ un steidzās, it kā baidītos, ka to nepanāks … Daba atkal atguva savu mieru …

Un šo mieru varēja nojaust klusajā, smaržīgajā gaisā, kas bija pilns tīksmes un lakstīgalu melodiju, dusošā dārza klusēšanā, uzlecošā mēness glāsmainajā gaismā … Ezers modās pēc dienas miega un ar vieglu murdoņu lika sevi manīt cilvēka dzirdei…

Tādā laikā labi vizināties pa lauku ērtā kalešā vai arī darboties ar airiem uz ezera … Bet mēs gājām mājā iekšā .. . Tur mūs gaidīja citāda veida «poēzija».

Par pašnāvnieku sauc tādu, kas, psihisku sāpju ietekmēts vai arī nepanesamu ciešanu nomākts, laiž sev lodi pierē; tiem turpretim, kas ļauj vaļu savām nožēlojamām, dvēseli vulgarizējošām kaislībām svētajās pavasara un jaunības dienās, nav nosaukuma cilvēku valodā. Lodei seko kapa miers, sagandētai jaunībai — sāpju un mokpilnu atmiņu gadi. Kas profanējis savu pavasari, tas saprot manu tagadējo dvēseles stāvokli. Neesmu vēl vecs, neesmu sirms, bet es vairs nedzīvoju. Psihiatri stāsta: kāds pie Vaterlo ievainots kareivis zaudējis prātu un vēlāk visiem iegalvojis, turklāt arī pats tam ticējis, ka esot kritis pie Vaterlo un tas, ko tagad atzīstot par viņu, esot tikai viņa ēna, pagātnes atblāzma. Kaut ko līdzīgu šādai pusnāvei tagad pārdzīvoju arī es…

— Ļoti priecājos, ka tu nekā neēdi pie mežziņa un nesabojāji sev ēstgribu, — man sacīja grāfs, kad iegājām mājā. — Mēs lieliski paēdīsim vakariņas … pa vecam … Likt ēdienus galdā! — viņš pavēlēja Iļjam, kas novilka viņam svārkus un uzģērba rītsvārkus.

Mēs devāmies uz ēdamistabu. Tur uz servēta galda jau «kūsāja dzīve». Visu krāsu un visdažādākā lieluma pudeles stāvēja rindās, it kā plauktos teātra bufetē, un, atstarojot lampu gaismu, gaidīja mūsu ievērību. Sālītas, marinētas un visādas citas uzkodas atradās uz otra galda līdz ar degvīna karafi un angļu rūgto. Bet pie vīna pudelēm bija novietotas divas bļodas: viena ar sivēna gaļu, otra ar aukstu osetrīnu . . .

—   N-nu … — iesāka grāfs, pieliedams trīs glāzītes un nopurinādamies it kā aiz aukstuma. — Būsim veseli! Ņem savu glāzīti, Kaetan Kazimirovič!

Es izdzēru, polis turpretim noraidīdams pakratīja galvu. Viņš piestūma sev klāt osetrīnu, apostīja to un sāka ēst.

Es atvainojos lasītājam. Tagad man būs jāattēlo kaut kas pavisam «neromantisks».

—   N-nu … viņi iedzēra pa otrai, — teica grāfs, pildīdams otrreiz glāzītes. — Drošu prātu, Lekok!

Es paņēmu savu glāzīti, pavēros tajā un noliku …

—   Velns parāvis, sen neesmu dzēris… — es sacīju. — Vai neatcerēties vecos laikus? — Un, ilgi nedomādams, ielēju piecas glāzītes un citu pēc citas iegāzu mutē. Citādi es nepratu dzert. Mazie skolēni mācās no lielajiem pīpēt papirosus: grāfs, skatīdamies manī, ielēja sev piecas glāzītes un, saliecies ragā, saviebis seju un galvu grozīdams, izdzēra tās. Manas piecas glāzītes viņam likās kā lielība, bet es nepavisam nedzēru tādēļ, lai paplātītos ar dzeršanas talantu… Man gribējās noreibt, kārtīgi, stipri noreibt, ko sen nebiju izjutis, dzīvojot savā sādžiņā. Iedzēris es atsēdos pie galda un ķēros atkal pie sivēngaļas …

Skurba nelika sevi ilgi gaidīt. Drīz vien sajutu vieglu galvas reiboni. Krūtīs iekaisās patīkams vēsums — laimīgas, ekspansīvas jūtoņas sākums. Man pēkšņi bez sevišķi manāmas pārejas kļuva trakoti līksmi. No manis atkāpās tukšums un garlaicība, ieradās īstas jautrības un prieka izjūta. Es sāku smaidīt. Man piepeši iegribējās čalu, smieklu, cilvēku. Košļādams sivēna gaļu, sāku izjust dzīves pilnestību, gandrīz vai apmierinājumu ar dzīvi, gandrīz vai laimi.

—   Kāpēc tad jūs nekā neiedzerat? — es griezos pie poļa.

—   Viņš nekā nedzer, — grafs atteica. — Nespied viņu.

—   Iedzeriet taču kaut drusciņ!

Polis iebāza mutē lielu gabalu osetrlnas un noliegdams pakratīja galvu. Viņa klusēšana mani ieērcināja.

—        Paklausieties, Kaetan… kā bija jūsu tēva vārds . . . kāpēc jūs visu laiku klusējat? — es viņam vaicāju. — Man vēl nav bijis tās laimes dzirdēt jūsu balsi.

Divas viņa uzacis, kas atgādināja lidojošu bezdelīgu, uzraucās, un viņš uzlūkoja mani.

—       Vai jums tā gribas, lai es runāju? — viņš jautaja ar stipri polisku akcentu.

—   Stipri gribas.

—   Bet kādēļ?

—        Apžēlojieties! Uz kuģiem pusdienās sveši un nepazīstami cilvēki uzsāk savā starpā sarunas, bet mēs ar jums esam pazīstami jau vairākas stundas, vērojam viens otru un neesam savā starpā izrunājuši vēl neviena vārda! Pēc kā tas izskatās?

Polis klusēja.

—       Kāpēc jūs klusējat? — es jautāju, mazliet nogaidījis. — Atbildiet jel kaut ko!

—        Es nevēlos jums atbildēt. Jūsu balsī es dzirdu smieklus, bet man nepatīk zobgalības.

—   Viņš nepavisam nesmejas! — grāfs uztraucās.

—   Kur tu to rāvi, Kaclan? Viņš taču draudzīgi…

—        Ar mani grāfi un kņazi nav runājuši tādā tonī! — Kaetans sapīcis atbildēja. — Man netīk tāds tonis.

—       Tātad nepagodināsiet ar sarunu? — es smiedamies joprojām uzstāju, iedzerot vēl glāzīti.

—        Vai zini, kāpēc īstenībā esmu atbraucis šurp? — pārtrauca grāfs, vēlēdamies mainīt sarunas tematu.

—   Vai neesmu tev to vēl teicis? Es aizeju Pēterburgā pie viena pazīstama ārsta, pie kura pastāvīgi ārstējos, un sūdzos par savu kaiti. Viņš izklausīja mani, izdauzīja, iztaustīja, zini, it visu un saka: «Vai neesat gļēvulis?» Kaut arī neesmu gļēvulis, bet, zini, nobālēju. «Neesmu gļēvulis,» saku.

—   Runā īsāk, brālīt.. . Apnicis.

—        Pareģoja drīzu nāvi, ja neatstāšot Pēterburgu un neaizbraukšot! Man visas aknas sagandējusi ilgstoša dzeršana … Es tad arī nolēmu braukt šurp. Un muļķīgi arī tur sēdēt… Šeit muiža tik krāšņa, bagāta … Klimats vien jau ko vērts! . . . Vismaz var sākt kaut ko darīt! Darbs ir vislabākās, visradikālākās zāles. Vai nav tiesa, Kaetan'^ Nodarbošos ar saimniecību un atmetīšu dzeršanu … Ārsts neatļāva man nevienas glāzītes … nevienas!

—   Nu tad nedzer.

—   Es arī nedzeru … Šodien pēdējo reizi, satiekoties ar tevi (grāfs pievirzījās man klāt un nobučoja mani uz vaiga) … ar manu mīļo, labo draugu, bet rīt ne piliena! Bakhs atvadās no manis šodien uz visiem laikiem … Uz šķiršanos, Serjoža, konjaciņu .. . iedzersim?

Mēs iedzērām konjaku.

—   Es izārstēšos, Serjoža mīļais, un sākšu nodarboties ar saimniecību… Ar racionālu saimniecību! Urbeņins ir labs, jauks… saprot visu, bet vai tad viņš ir saimnieks? Viņš ir rutīnieris! Jāpasūta žurnāli, jālasa, jāseko visam, jāpiedalās lauksaimniecības izstādēs, bet viņam nav tās izglītības! Vai tiešām … viņš iemīlējies Oļeņkā? Ha-ha! Es darbošos pats, bet viņu ņemšu par palīgu … Piedalīšos vēlēšanās, uzjautrināšu sabiedrību … ko? Taču arī šeit var laimīgi dzīvot! Kā tu domā? Nu re, tu jau smejies! Jau smejies! Tiešām, ar tevi nav iespējams runāt!

Man bija līksmi, nāca smiekli. Mani smīdināja grāfs, sveces, pudeles, modelētie zaķi un pīles, kas greznoja ēdamistabas sienas … Mani nesmīdināja vienīgi neiereibušais Kaetana Kazimiroviča ģīmis. Šā cilvēka klātiene mani kaitināja.

—   Vai nevar šo šļahtiču aiztriekt pie velna? — es grāfam pačukstēju.

—   Ko tu runā! Dieva dēļ… — grāfs sāka šļupstēt, tverdams mani aiz abām rokām, it kā es grasītos iekaustīt viņa poli. — Lai sēž vien!

—   Bet es nespēju uz viņu skatīties! Paklausieties! — es griezos pie Pšehocka. — Jūs atteicāties ar mani sarunāties, taču, piedodiet, neesmu vēl zaudējis cerību tuvāk iepazīties ar jūsu runas spējām …

—   Liecies mierā! — grāfs parāva mani aiz piedurknes. — Es lūdzu!

—   Es piesiešos jums tik ilgi, kamēr sāksiet man atbildēt, — es turpināju. — Ko jūs raucat pieri? Vai arī tagad vēl saklausāt manā balsī smieklus?

—   Ja es būtu izdzēris tik daudz, cik jūs, tad gan sāktu ar jums runāties, bet tagad mēs abi nederam kopā … — polis norūca.

—   Mēs nederam ar jums kopā, to ari vajadzēja pierādīt … Es gribēju pateikt tieši to pašu … Zoss ar cūku nesader, skaidrais ar pilno nesadzer… Piedzērušais traucē neiereibušo, nedzērājs iereibušo. Blakus viesistabā ir lieliski mīkstie dīvāni! Uz tiem labi atgulties pēc osetrīnas un mārrutkiem. Tur nav dzirdama mana balss. Vai nevēlaties doties turp?

Grāfs noplātīja rokas un, mirkšķinādams acis, sāka soļot pa ēdamistabu.

Viņš ir gļēvulis un baidās asu sarunu … Mani turpretim, kad biju iereibis, uzjautrināja pārpratumi un nepatikšanas…

—   Es nesaprotu! Es nesaprotu! — nostenēja grāfs, nezinādams, ko sacīt un ko iesākt.. .

Viņš zināja, ka mani grūti apturēt.

—   Mēs vēl esam maz pazīstami, — es turpināju,

—   varbūt jūs esat visjaukākais cilvēks, un tāpēc man negribētos ar jums jau iepriekš strīdēties … Es nestrīdos ar jums . . . Aicinu jūs tikai saprast, ka cilvēkiem skaidrā prātā nav vietas starp piedzērušiem… Neiereibuša klātbūtne kaitina iereibuša organismu!… Saprotiet jel to!

—   Runājiet, kas vien tīk! — Pšehockis nopūtās.

—   Mani tik un tā neizsitīsiet no sliedēm, jaunais cilvēk …

—   Vai tiešām? Bet, ja es nosaukšu jūs par stūrgalvīgu cūku, arī tad neapvainosieties?

Polis tikai nosarka — ne vairāk. Grāfs nobālis pienāca man klāt, lūdzoši paskatījās manī un noplātīja rokas.

—   Es tevi lūdzu! Esi taču rāmāks!

Biju jau iedzīvojies savā piedzēruša cilvēka lomā un gribēju turpināt, bet, grāfam un polim par laimi, atskanēja soļi un ēdamistabā ienāca Urbeņins.

—   Labu ēstgribu! — viņš iesāka. — Atnācu uzzināt, jūsu gaišība, vai nebūs kādu pavēļu.

—   Pavēļu pagaidām nav, bet ir lūgums … — grāfs atbildēja. — Ļoti priecājos, ka atnācāt, Pjotr Jegorič …

Sēdieties ar mums pie vakariņu galda, un sāksim spriest par saimniecību …

Urbeņins apsēdās. Grāfs iedzēra konjaku un sāka viņam klāstīt savas nākošās rīcības plānu racionālās saimniecības nozarē. Viņš runāja ilgi, nogurdinoši, vienā gabalā atkārtodamies un mainīdams sarunas tēmu. Urbeņins klausījās viņā laiski un uzmanīgi, kā nopietni cilvēki noklausās bērnu un sieviešu pļāpās … Viņš ēda ķīšu zupu un skumīgi lūkojās savā šķīvī.

—   Es atvedu līdz lieliskus plānus! — grāfs, starp citu, teica. — Apbrīnojamus zīmējumus! Vai gribat, es jums parādīšu?

Karņejevs pielēca kājās un aizskrēja uz kabinetu pēc zīmējumiem. Urbeņins, izmantodams viņa prombūtni, ātri ielēja sev pusi tējas glāzes degvīna, izdzēra un nekā neuzkoda.

—   Šis riebīgais šņabis! — viņš sacīja, naidīgi noraudzīdamies karafē.

—   Kāpēc jūs nedzerat, grāfam klātesot, Pjotr Jegorič? — es viņam jautāju. — Vai tiešām baidāties?

—   Labāk, Sergej Petrovič, liekuļot un dzert slepeni nekā dzert, grāfam klātesot. Jūs zināt, grāfam ir savāds raksturs… Ja es viņam apzināti nozagtu divdesmit tūkstošu, viņš savā bezrūpībā nekā neteiktu, bet, ja es aizmirstu dot viņam norēķinu par iztērētām desmit kapeikām vai dzertu, viņam klātesot, šņabi, grāfs sāktu žēloties, ka viņa pārvaldnieks ir laupītājs. Jūs viņu labi pazīstat.

Urbeņins ielēja sev vēl pusglāzi un izdzēra.

—   Jūs, liekas, agrāk nedzērāt, Pjotr Jegorič, — es teicu.

—   Jā, bet tagad dzeru .. . Briesmīgi dzeru! — viņš pačukstēja … — Briesmīgi, dienu un nakti, bez atelpas! Pat grāfs nekad nav dzēris tik daudz, kā es tagad dzeru . . . Šausmīgi grūti, Sergej Petrovič! Tikai dievs zina, cik smagi man ap sirdi! Tik tiešām, aiz bēdām dzeru… Es jūs allaž esmu mīlējis un cienījis, Sergej Petrovič, un atklati jums pateikšu … es labprāt pakārtos!

—   Kālab gan tā?

—   Mana paša muļķība … Ne jau bērni vien mēdz būt muļķīgi.. . Gadās arī piecdesmit gadu veci muļķi. Par cēloņiem nejautājiet.

Ienāca grāfs un izbeidza viņa jūtu izpausmes.

—   Vissmalkākais liķieris! — viņš teica, uzlikdams galdā nevis «lieliskos» plānus, bet vēderainu pudeli ar benediktīniešu lakas zīmogu. — Braucot cauri Maskavai, paņēmu pie Deprē. Vai nevēlies, Serjoža?

—   Tu taču, kā liekas, gāji pēc zīmējumiem! — es teicu.

—   Es? Pēc kādiem zīmējumiem? Ak jā! Bet, brālīt, pats velns nekā neatradīs manos čemodānos … Rakņājos, rakņājos un metu mieru… Liķieris ir ļoti jauks. Vai negribi?

Urbeņins pasēdēja vēl brītiņu, atvadījās un aizgāja. Pēc viņa aiziešanas mēs ķērāmies pie sarkanvīna. Šis vīns mani galīgi pieveica. Radās skurbums, kādu tieši vēlējos, kad devos pie grāfa. Es kļuvu ārkārtīgi možs garā, kustīgs, neparasti jautrs. Man iegribējās pārdabiska, jocīga varoņdarba, kas laiž miglu acīs… Šais mirkļos, man šķita, es varētu pārpeldēt pāri visam ezeram, atšķetināt vissarežģītāko prāvu, iekarot ikkatru sievieti… Pasaule ar savām dzīvēm radīja manī sajūsmu, man tā patika, bet tai pašā laikā gribējās piesieties, dzelt ar indīgām asprātībām, ņirgāties … Smieklīgo poli ar melnajām uzacīm un grāfu vajadzēja izsmiet, iznīcināt ar dzēlīgu asprātību, saberzt putekļos.

—   Kāpēc jūs klusējat? — es iesāku. — Runājiet, es klausos! Ha-ha! Man milzīgi patīk, ja cilvēki ar nopietniem, solīdiem ģīmjiem melš bērnišķas muļķības!… Tas ir tāds apsmiekls, tāds apsmiekls cilvēku smadzenēm! … Sejas jau neatbilst smadzenēm! Lai nemelotu, vajadzīgs idiota ģīmis, bet jums ir grieķu prātnieku sejas!

Es nepabeidzu … Man sapinās mēle, iedomājoties, ka runāju ar sīkiem ļautiņiem, kas nav pat pusvārda vērti! Man bija vajadzīga zāle, pilna cilvēku, skaistu sieviešu, tūkstoš uguņu… Es piecēlos, paņēmu savu glāzi un sāku soļot pa istabām. Kad uzdzīvojam, mēs nesaistām sevi ar telpu, mums nepietiek ar ēdamistabu vien, mēs ņemam savā varā visu māju un bieži pat visu muižu …

«Mozaīkas» viesistabā es izraudzījos turku dīvānu, atlaidos uz tā un ļāvos fantāzijas un gaisa piļu varai. Skurbi sapņi, taču cits par citu grandiozāki un bezgalīgāki, pārņēma manas jauneklīgās smadzenes … Radās cita pasaule, pilna reibinošas burvības un neattēlojama skaistuma.

Vēl tikai trūka, ka es sāktu runāt atskaņās un redzēt halucinācijas.

Grāfs pienāca man klāt un atsēdās uz dīvāna malas… Viņam gribējās man ko pateikt. So vēlēšanos paziņot man ko sevišķu es sāku manīt viņa acīs jau drīz pēc agrāk attēlotajām piecām glāzītēm. Es zināju, par ko viņš grib runāt…

—   Cik daudz šodien izdzēru! — viņš man sacīja.

—   Tas man kaitīgāks par jebkuru indi… Bet šodien beidzamo reizi… Goda vārds, beidzamo reizi… Man ir griba …

—   Labi, labi…

—   Beidzamo… Serjoža, draugs, vai neaizsūtīt pēdējo reizi uz pilsētu telegrammu?

—   Nosūti ar …

—   Padzīrosim pēdējo reizi, kā nākas . . . Nu, piecelies, uzraksti… — Grāfs pats neprot rakstīt telegrammas. Viņam iznāk pārāk garas un nepilnīgas. Es piecēlos un uzrakstīju:

«S… Restorāns «Londona». Kora antreprenierim Karpovam. Pamest visu un braukt nekavējoties ar vilcienu pulksten divos. Grāfs.»

—   Tagad bez ceturkšņa vienpadsmit, — grāfs teica.

—    Cilvēks joņos līdz stacijai trīsceturtdaļas stundas, maximum, stundu . . . Karpovs saņems telegrammu pēc divpadsmitiem … Uz vilcienu tātad tiks laikā … Ja nepagūs ar šito, atbrauks ar preču vilcienu … Jā?

Telegrammu nosūtīja ar vienacaino Kuzmu… Iļjam pavēlēja pēc stundas uz staciju nosūtīt pajūgus… Lai kaut kā nosistu laiku, es sāku lēnām aizdegt lampas un sveces visās istabās, tad atslēdzu klavieres un izmēģināju taustiņus …

Pēc tam, atceros, gulēju uz tā paša dīvāna, ne par ko nedomāju un klusēdams atvairīju ar roku grāfu, kas uzmācās ar savām valodām … Es biju kaut kādā nemaņā, pussnaudā, sajutu tikai spožo lampas gaismu un jautro, mierīgo noskaņu… Sarkantērpa meitenes tels ar noliekto galviņu uz pleca un ar šausmu pilnām acīm par efektīgo nāvi pastāvēja pie manis un lēnām padraudēja ar mazo pirkstiņu … Kādas citas meitenes tēls melnā tērpā, ar bālu, lepnu seju pagāja garām un pavērās manī it kā ar lūgumu, it kā ar pārmetumu.

Vēlāk es dzirdēju troksni, smieklus, skraidīšanu… Melnas, dziļas acis aizsedza man gaismu. Es redzēju šo acu spožumu, šo acu smieklus … Uz pilnīgajām lūpām rotājās priecīgs smaids… Smaidīja mana čigāniete Tīna…

—        Vai tas esi tu? — viņas balss vaicāja. — Tu guli? Celies augšā, mīļais … Sen neesmu tevi redzējusi…

Es klusēdams paspiedu viņas roku un piekļāvu viņu sev klāt…

—   Iesim jel turp … Visi mūsējie atbraukuši…

—   Paliec … Man te ir labi, Tīna …

—       Bet… te ir daudz gaismas … Tu esi ārprātīgs … Var kāds ienākt…

—        Kas ienāks, tam apgriezīšu kaklu… Man ir labi, Tīna … Pagājuši jau divi gadi, kopš neesmu tevi redzējis …

Zale saka spēlēt klavieres. — «Ak Maskava, ak Maskava, tu stalti baltā …» — sāka rēkt vairākas balsis …

—       Redzi, viņi visi tur dzied… Neviens nenāks iekšā…

—   Jā, jā .. .

Satikšanās ar Tīnu izrāva mani no nemaņas … Pēc desmit minūtēm viņa ieveda mani zālē, kur puslokā stāvēja koris … Grāfs sēdēja jāteniski uz krēsla un sita ar rokām takti… Pšehockis stāvēja aiz viņa krēsla un pārsteigtām acīm vērās dziedātāj putniņos … Es izrāvu Karpovam no rokām balalaiku un laidu vaļā:

—   «Tā pa maaāmuļu … pa-aa V-o-o-o …»

—   «Pa-a V-o-o-o-lgu…» — koris uztvēra.

—   «Ak vai, raidaidai… raidaidi…»

Es novēcināju roku, un pēkšņi zibens ātrumā sākās jauna pāreja …

—   «Bezprāta naktis, līksmības naktis …»

Nekas tā nesatrauc un nekutina man nervus kā tamlīdzīgas krasas pārejas. Es nodrebēju sajūsma un, aptvēris ar vienu roku Tīnu, bet ar otru vicinādams pa gaisu balalaiku, nodziedēju līdz galam «Bezprāta naktis …». Balalaika rībēdama atsitās pret grīdu un sašķīda sīkās drumslās …

— Vīnu!

Tālāk manas atmiņas tuvojas haosam … Viss sajuka, samezglojās, viss bija miglains, neskaidrs … Atceros agrā rītā pelēkas debesis … Mēs braucam laivās … Ezers viegli viļņojas un it kā rūc, nolūkodamies mūsu trakulībās … Es stāvu laivas vidū un līgojos . . . Tīna man iestāsta, ka es varu iekrist ūdenī, un lūdz apsēsties … Es turpretim izsaku nožēlu, ka ezerā nav tik augstu viļņu kā Akmens Kaps, un biedēju ar savām klaigām kaijas, kas kā baltas plūksnas zib zilajā ezera virsmā. Tad nāk gara, karsta diena ar nebeidzamām brokastīm, desmit gadu veciem liķieriem, punšiem, tračiem . .. No šās dienas atceros tikai dažus mirkļus . .. Atminos, kā dārzā šūpojos ar Tīnu šūpolēs. Es stāvu vienā dēļa galā, viņa — otrā. Es nikni darbojos ar visu savu stāvu, cik vien spēka, un pats nezinu, kas man vajadzīgs: lai Tīna nogāztos no šūpolēm un nosistos vai arī lai viņa uzlidotu zem pašiem mākoņiem? Tīna stāv bāla kā nāve, bet, lepna un patmīlīga būdama, sakodusi zobus, lai ne ar skaņu neizpaustu savas bailes. Mēs lidojam aizvien augstāk un augstāk, un … neatceros, ar ko tas beidzās. Tālāk — pastaiga ar Tīnu pa tālo aleju ar zaļo velvi, kas pasarga no saules. Dzejiska puskrēsla, melnas bizes, valgas lūpas, čuksti… Tad man blakus iet mazais kontralts, gaišmatīte ar smailu deguntiņu, bērnišķām actiņām un ļoti tievu vidukli. Es pastaigājos ar viņu tik ilgi, kamēr Tīna, mūs izsekojusi, sarīko man scēnu … Čigāniete ir bāla, satracināta … Viņa sauc mani par «nolādēto» un apvainota grasās braukt uz pilsētu. Grāfs bāls, trīcošām rokām skraida ap mums un, kā parasts, neatrod vārdus, lai pierunātu Tīnu palikt.. . Viņa galu galā cērt man pliķi… Dīvaini: mani satracina pavisam niecīgs, tik tikko apvainojošs vīrieša teikts vārdiņš, bet esmu gluži indiferents pret sieviešu cirstām pļaukām… Atkal gara «pēcpusdiena», atkal čūska uz kāpnēm, atkal guļošais Francis ar mušām ap muti, atkal vārtiņi. . . Meitene sarkanajā tērpā stāv uz Akmens Kapa, bet, mūs ieraudzījusi, nozūd kā ķirzaka.

Uz vakarpusi esmu atkal draugos ar Tīnu. Pēc vakara nāk tāda pati vētraina nakts ar mūziku, nebednīgu dziedāšanu, nervus kutinošām pārejām… un ne minūtes miega!

—   Tā ir pašiznīcība! — man iečukstēja Urbeņins, ienācis uz mirkli paklausīties mūsu dziesmās . . .

Viņam, protams, taisnība. Vēlāk, atminos, mēs abi ar grāfu stāvam dārzā viens otram pretim un strīdamies. Mums līdzās pastaigājas Kaetans ar melnajām uzacīm, viņš nepiedalās mūsu izpriecās, tomēr neguļ un pastāvīgi klīst aiz mums kā ēna… Debesis jau bālas, un visaugstākā koka galotnē jau sāk zeltoties uzlecošās saules stari. Visapkārt zvirbuļu kņada, strazdu dziedāšana, švīkstoņa, plīkšķ spārni, kas pa nakti kļuvuši smagi… Dzirdami ganāmpulka māvieni un ganu klaigas. Mums līdzās galdiņš ar marmora plāksni. Uz galdiņa Sandora svece ar blāvu liesmu. Papirosu gali, Konfekšu papīriņi, sadauzītas glāzītes, apelsīnu mizas …

—   Tev jāņem! — es saku, sniegdams grāfam papīra naudas paciņu. — Es piespiedīšu tevi ņemt.

—   Es taču viņus aicināju, nevis tu! — grāfs iegalvo, pūlēdamies satvert manu pogu. — Es te esmu saimnieks … es tevi pacienāju, — kāpēc tad tev jāmaksā? Saproti, ka tu mani ar to pat apvaino!

—   Es arī viņus nolīgu, tāpēc jau maksāju pusi. Tu neņemsi? Nesaprotu šādu laipnību! Vai tiešām tu domā, ja esi bagāts kā nelabais, tad tev ir tiesība parādīt man šādu laipnību? Velns parāvis, es nolīgu Karpovu, es viņam arī samaksāšu! Nav vajadzīga tava puse! Es rakstīju telegrammu!

—   Restorānā tu, Serjoža, vari maksāt, cik tev tīk, manā mājā turpretim nav restorāna… Un bez tam es nepavisam nesaprotu, kāpēc tu ārdies, nesaprotu, kāpēc esi tik nadzīgs. Tev ir maz naudas, bet man šās mantas kā spaļu … Pati taisnība ir manā pusē!

—   Ak tad tu neņemsi? Nē? Nevajag …

Es pielieku pie blāvās Šandora liesmas papīra naudas zīmes, aizdedzinu tās un metu zemē. No Kaetana krūtīm piepeši izlaužas vaids. Viņš iepleš lielas acis, nobāl un gāžas ar savu smago augumu zemē, cenzdamies ar plaukstām apdzēst uguni, kur deg nauda… Tas viņam izdodas.

— Es nesaprotu! — viņš saka, bāzdams kabatā apdegušās naudas zīmes. — Dedzināt naudu?! It kā tās būtu pērngadējās pelavas vai mīlestības vēstules … Labāk atdošu šo naudu kādam nabagam nekā ļaušu tai sadegt.

Es ieeju mājā… Tur visās istabās uz dīvāniem un paklājiem juku jukām guļ nomocītie, novārdzinātie dziedātāji… Mana Tīna guļ uz sofas «mozaīkas» viesistabā … Viņa izlaidusies un smagi elpo. Zobi sakosti, seja bāla… Droši vien viņa sapņo par šūpolēm… Pa visām istabām staigā Pūcene un ar savām dzēlīgajām ačtelēm nikni aplūko cilvēkus, kas tik pēkšņi pārtraukuši aizmirstās muižas nāves klusumu … Ne velti viņa staigā un apgrūtina savus vecos kaulus …

Tas ir viss, kas man palicis atmiņā pēc divām trakām naktīm, pārējais turpretim nav saglabājies skurbajās smadzenēs vai ari nav ērti to attēlot… Taču pietiek arī ar to!…

Nekad citā reizē Zorka nav traukusies ar tādu cītību kā rītā pēc naudas zīmju dedzināšanas … Arī viņai gribējās tikt mājās … Ezers rāmi vēla savus putojošos viļņus un, atblāzmodams sevī austošo sauli, gatavojās dienas snaudai… Meži un piekrastes vītoli stāvēja nekustīgi, it kā rīta lūgsnā … Grūti attēlot manu toreizējo dvēseles stāvokli… Plaši neizplūzdams vārdos, pateikšu tikai, ka kļuvu neizsakāmi priecīgs un tai pašā laikā gandrīz vai gribēju ielīst zemē aiz kauna, kad pagriezienā no grāfa muižas ieraudzīju krastmalā veco, godīga darba un slimību izmocīto, svēto vectēva Miheja seju… Mihejs ar savu ārieni atgādina bībeles zvejniekus … Viņš ir balts kā ābele, bārdains un vērīgi raugās debesīs… Kad viņš nekustīgi stāv krastmalā un skatās slīdošos mākoņos, var nodomāt, ka viņš redz debesīs eņģeļus … Man patīk tādas sejas …

Viņu ieraudzījis, es apturēju savu Zorku un sniedzu viņam roku, it kā varētu kļūt tīrs, pieskaroties viņa godīgajai, tulznainajai rokai. .. Viņš pacēla uz mani savas mazās, gaišredzīgās acis un pasmīnēja.

—   Sveiks, labais kungs! — viņš sacīja, nemākulīgi sniegdams man roku. — Kam atkal esi sācis auļot? Varbūt tas slaists atbraucis?

—   Atbraucis.

—   Nu jā… no vaiga redzu .. . Bet es stāvu šeit un raugos … Pasaule ir tikai pasaule. Tīrā niecība vien … Paskaties jel! Vācietim laiks mirt, bet viņš par niecību rūpējas … Vai redzi?

Vecais norādīja ar spieķi uz grāfa peldētavu. No peldētavas strauji īrās laiva. Tanī sēdēja cilvēks ar žokejcepurīti galvā un zilu jaku mugurā. Tas bija dārznieks Francis.

—   Ik rītu ved naudu uz salu un paslēpj . . . Muļķim nav sajēgas galvā, ka viņam vai nu smiltis, vai nauda — viena alga … Nomirs — kapā līdzi nepaņems. Iedod, kungs, smēķi!

Es pasniedzu viņam portsigaru. Viņš paņēma trīs papirosus un iebāza azotē.

—   Es tos krustdēlam … Lai papīpē.

Nepacietīgā Zorka sakustējās un aizauļoja. Es palocījos vecajam pateicībā, ka viņš ļāvis manām acīm atveldzēties viņa sejā. Viņš ilgi lūkojās man pakaļ.

Mājās mani sagaidīja Polikarps… Ar nicīgu, graujošu skatienu viņš nopētīja no galvas līdz kājām manu kundzisko augumu, it kā vēlētos zināt, vai esmu šoreiz peldējies ar visām drēbēm vai ne?

—   Apsveicam, — viņš norūca. — Izbaudīji gan priekus!

—   Ciet klusu, muļķi! — es atteicu.

Mani kaitināja viņa stulbais ģīmis. Ātri noģērbies, apsedzos ar segu un aizvēru acis.

Galva noreiba, un visa pasaule ieslīga miglā. Miglā pazibēja pazīstamie veidoli… Grāfs, čūska, Francis, ugunssarkanie suņi, sarkantērpa meitene, vājprātīgais Nikolajs Jefimičs.

—   Vīrs nogalinājis savu sievu! Ak, kādi jūs muļķi!

Sarkantērpa meitene padraudēja ar pirkstu, Tīna aizsedza man gaismu ar savām melnajām acīm, un es … aizmigu …

—   Cik saldi un bezrūpīgi viņš guļ! Veroties šai bālajā, nogurušajā sejā, šai nevainīgajā, bērnišķīgajā smaidā un ieklausoties vienmērīgajā elpā, var domāt, ka šeit gultā gu] nevis tiesas izmeklētājs, bet vismierīgākā sirdsapziņa! Var domāt, ka grāfs Karņejevs vēl nav atbraucis, ka nav bijis ne žūpības, ne čigāniešu, ne skandālu uz ezera … Piecelieties, visindīgākais cilvēk! Jūs neesat pelnījis baudīt tādu dabas dāvanu kā mierīgs miegs! Celieties augšā!

Es atdarīju acis un saldi izstaipījos … No loga līdz manai gultai stiepās plats saules stars, kurā, dzīdamies cits pakaļ citam, trīsēdami lidinājās balti puteklīši, un tāpēc arī pats saules stars šķita pārvilkts ar blāvu baltumu . . . Stars brīžiem pagaisa manām acīm, brīžiem atkal parādījās, skatoties pēc tā, vai stara apjomā iegāja vai no tā iznāca pa manu guļamistabu soļojošais mūsu vismīļais apriņķa ārsts Pavels Ivanovičs Vozņesenskis. Garos atpogātos svārkos, kas uz viņa kamiešiem plīvoja kā uz pakaramā, rokas iebāzis savu neparasti garo bikšu kabatās, dakteris staigāja no viena kakta uz otru, no viena krēsla uz otru, no vienas ģīmetnes uz otru un miegdams pievērsa savas tuvredzīgās acis visam, kas vien gadījās viņa skatienam ceļā. Ļaudamies savam paradumam bāzt degunu un šaudīt ačeles visur, kur vien iespējams, viņš, gan pieliekdamies, gan stipri izstiepdamies, ielūkojās mazgājamā ierīcē, nolaisto aizkaru krokās, durvju šķirbās, lampā … it kā kaut ko meklētu, it kā vēlētos pārliecināties, vai viss kārtībā . . . Cieši ielūkodamies ar acenēm kādā šķirbā vai traipā uz tapetēm, viņš sarauca pieri, izskatījās noraizējies, paostīja ar savu garo degunu, cītīgi pakašāja ar nagu… To visu viņš darīja mehāniski, neapzināti un aiz paraduma, taču, aši šaudīdams acis no viena priekšmeta uz otru, viņš izlikās pēc lietpratēja, kas izdara ekspertīzi.

—   Celieties augšā, jums saka! — viņš modināja mani savā dziedošajā tenorā, paraudzīdamies ziepju trauciņā un noņemdams ar nagu no ziepju gabala kādu matiņu.

—   A… a… ā… sveicināti, Mirkšķa kungs! — es nožāvājos, ieraudzījis, ka viņš noliecies pār mazgājamo ierīci. — Veselu mūžību neesam tikušies.

Viss apriņķis saukā dakteri par Mirkšķi viņa mūžīgi piemiegto acu dēļ; viņu ķircināju arī es. Ieraudzījis, ka esmu pamodies, Vozņesenskis pienāca man klāt, atsēdās uz gultas malas un tūlīt tuvināja savām piemiegtajām acīm sērkociņu kārbu .. .

—   Tā mēdz gulēt tikai sliņķi un cilvēki ar skaidru sirdsapziņu, — viņš teica, — bet, tā kā jūs neesat ne viens, ne otrs, tad jums, draugs, pienāktos piecelties mazliet agrāk …

—   Bet cik tagad pulkstenis?

—   Drīz būs vienpadsmit.

—   Velns jūs rāvis, Mirkšķīt! Neviens jūs nav lūdzis celt mani tik agri augšā! Vai zināt, es šorīt iemigu tikai pēc pieciem rītā un, ja nebūtu ieradies jūs, nogulētu līdz vakaram.

—   Ak tā! — no otras istabas atskanēja Polikarpa balss. — Viņš vēl maz gulējis! Veselu dienu un nakti nogulējis, un vēl nepietiek! Vai jūs maz zināt, kas šodien par dienu? — vaicāja Polikarps, ienākdams guļamistabā un lūkodamies manī tā, kā gudri cilvēki uzlūko muļķus.

—   Trešdiena, — es atteicu.

—   Kā tad, katrā ziņā. Tīšām jūsu labā izrīkots, lai nedēļā būtu divas trešdienas …

—   Šodien ir ceturtdiena! — ārsts sacīja. — Tad nu jums, draudziņ, labpaticies visu trešdienu nogulēt? Jauki! Ļoti jauki! Cik tad jūs izdzērāt, atļaujiet jautāt?

—   Divas dienas un naktis nebiju gulējis un izdzēru … neatceros, cik īsti izdzēru.

Aizsūtījis Polikarpu prom, sāku ģērbties un attēlot ārstam nesen pārdzīvotās «bezprāta naktis, neskaidrās naktis», kas tik tīkamas un jūsmīgas romancēs, bet tik nejēdzīgas īstenībā. Savos tēlojumos centos nepārkāpt «vieglā žanra» robežas, turēties pie faktiem un neielaisties morālē, kaut gan tas viss pretīgs tāda cilvēka dabai, kam piemīt tieksme pēc secinājumiem un slēdzieniem … Es runāju un izlikos, ka runāju par niekiem, kas nepavisam mani nesatrauc. Saudzēdams Pavēla Ivanoviča šķīstumu un zinādams, ka viņam derdzas grāfs, es daudz ko noslēpu, daudz kam pieskāros tikai garām ejot, taču, par spīti manai rotaļīgajai noskaņai, manas valodas karikatūristiskajam veidam, ārsts pa visu manas runas laiku raudzījās man sejā nopietni, šad un tad nogrozīdams galvu un nepacietīgi raustīdams plecus. Viņš ne reizes nepasmaidīja… Acīm redzot, mans «vieglais žanrs» viņam nebūt nelikās tik viegls.

—   Ko tad jūs nesmejaties, Mirkšķīt? — es vaicāju, pabeidzis savus tēlojumus .. ^

—   Ja to visu man stāstītu ltāds cits un ja nebūtu noticis viens gadījums, es tam visam neticētu. Pārāk nejēdzīgi, draugs!

—   Par kādu gadījumu jūs runājat?

—   Vakar dienas otrā pusē pie manis bija atnācis viens zemnieks, ko jūs esat tik nedelikāti pamielojis ar airi… Ivans Osipovs …

—   Ivans Osipovs … — es paraustīju plecus… — Pirmoreiz dzirdu!

—   Tāds garš, sarkanmatains… ar vasaras raibumiem sejā … Atcerieties jel! Jūs esat iesitis viņam ar airi pa galvu.

—   Nekā nesaprotu! Nekāda Osipova nepazīstu, ar airi nevienu neesmu mielojis… Tas viss jums rādījies sapnī, vecīt!

—   Lai dievs dod, ka būtu sapnī rādījies… Viņš ieradās pie manis ar Karņejevas pagastvaldes rakstu un lūdza medicīnisku apliecību… Rakstā sacīts un arī pats viņš nemelo, ka ievainojumu viņam esot nodarījis jūs… Arī tagad neatceraties? Ievainojums no sitiena, virs pieres, pie matiem … Līdz kaulam esat ķēris, cienīgais!

—   Neatminos! — es nočukstēju. — Kas viņš tāds? Ar ko nodarbojas?

—   Parasts Karņejevas zemnieks, pie jums uz ezera airējis, kad jūs plostojāt…

—   Hm … varbūt! Neatceros … Laikam biju piedzēries un kaut kā netīšām …

—   Nē, nevis netīšām … Viņš saka, jūs esot uz viņu par kaut ko saskaities, ilgi lamājies un tad saniknots pielēcis viņam klāt un, lieciniekiem klātesot, gāzis… Vēl vairāk, uzbrēcis: «Es tevi nositīšu, blēdi! …»

Es nosarku un sāku soļot no viena kakta uz otru.

—   Sit vai nost, neatminos! — noteicu, visiem spēkiem pūlēdamies atcerēties. — Neatminos! Jūs sakāt «saniknots»… Dzērumā es mēdzu būt nepiedodami riebīgs!

—   Ko tad vairāk!

—   Zemnieks, kā redzams, grib sacelt traci, bet ne jau tas ir svarīgs … Svarīgs ir pats fakts, sitieni… Vai tiešām esmu spējīgs kauties? Un par ko esmu iesitis nabaga zemniekam?

—   J-jā … Apliecību, protams, es nevarēju viņam nedot, bet atļāvos viņam ieteikt griezties pie jums … Jūs kaut kā izlīgstiet ar viņu … Sitieni ir viegli, bet, spriežot neoficiāli, galvas ievainojums, kas skar galvaskausu, ir nopietna lieta… Nav reti gadījumi, kad šķietami visniecīgākais galvas ievainojums, kas pieskaitīts viegliem triecieniem, izbeidzies ar galvaskausa kaulu atmiršanu un tātad ceļojumu ad patres.

Un Mirkšķis aizrāvies piecēlās, sāka soļot gar sienām un, rokas plātīdams, klāstīja man visas savas hirurģiskās patoloģijas gudrības. Galvaskausa kaulu atmiršana, smadzeņu iekaisums, nāve un citas šausmas tā vien bira no viņa mutes līdz ar bezgalīgiem makroskopiskiem un mikroskopiskiem procesiem, kas vienmēr pavada šo miglaino un man neinteresanto terram irteognitam.

— Nu jau pietiek, pļāpīzer! — es apturēju viņa medicīnisko tērgāšanu … — Vai tiešām jūs nezināt, cik tas viss garlaicīgi?

—   Tas nekas, ka garlaicīgi… Klausieties un šaustiet sevi. . . Varbūt citreiz būsiet uzmanīgāks un nedarīsiet nevajadzīgas muļķības … Šāda draņķa Osipova dēļ, ja neizdosies ar viņu vienoties, jūs varat pazaudēt vietu! Temidas priesterim tiesāties kaušanās dēļ… tas taču ir skandāls!

Pavels Ivanovičs ir vienīgais cilvēks, kura sentencēs es noklausos ar vieglu sirdi, nevaikstīdamies, kuram atļauts jautājoši paraudzīties man acīs un iebāzt pētnieka roku manas dvēseles dzīlēs… Mēs ar viņu esam draugi šā vārda vislabākajā nozīmē un cienījam viens otru, kaut gan mūsu starpā ir nepatīkami, kutelīgi veci rēķini… Starp mani un viņu kā melna kaķe gājusi sieviete. Šis mūžīgais casus belli radījis mūsu starpā vecos rēķinus, taču nav mūs saķildojis, un mēs joprojām dzīvojam vienā mierā. Mirkšķis ir ļoti labs cilvēks… Man patīk viņa vienkāršā, nepavisam ne plastiskā seja ar lielo degunu, piemiegtajām acīm un šķidro, sarkano bārdiņu. Man patīk viņa garais, tievais stāvs ar šaurajiem pleciem, uz kuriem svārki un mēteļi kuļājas kā uz pakaramiem.

Viņa kroplīgi šūdinātās bikses metas neglītās krokās gar ceļgaliem un tiek bezdievīgi mīdītas zābakiem; viņa baltā kaklasaite nekad nav īstajā vietā… Tikai nedomājiet, ka viņš ir nevīža … Pavērušies vēlreiz viņa labsirdīgajā, koncentrētajā sejā, jūs sapratīsiet, ka viņam nav laika rūpēties par savu ārieni un viņš to arī neprot … Viņš ir jauns, godīgs, nav nenosvērts, mīl savu medicīnu, mūžīgi braukā apkārt — ar to pietiek, lai piedotu visas viņa pieticīgās tualetes nepilnības. Viņš gluži kā mākslinieks nepazīst naudas vērtību un visā mierā ziedo savu komfortu un dzīves balvas šādām tādām savām kaislībiņām un tālab arī atstāj trūcīga cilvēka iespaidu, kas tik tikko spēj savilkt galus kopā … Viņš nepīpē, nedzer, nemaksā sievietēm, un tomēr divi tūkstoši, ko viņš nopelna darba vietā un praksē, aizplūst tikpat ātri, kā aiziet mana nauda uzdzīves periodā. Viņu aplaupa divas kaisles: kaisle aizdot un kaisle pasūtīt mantas pēc avīžu sludinājumiem … Viņš aizdod ikkatram lūdzējam bez vārda runas un nebilstot nekā par atdošanu… Ne ar kaltu viņam nevar izsist no galvas bezbēdīgo ticību cilvēku apzinīgumam, un šī ticība vēl reljefāk izpaužas apstāklī, ka viņš pastāvīgi pasūta mantas, ko reklamē laikrakstu sludinājumi. . . Viņš pasūta visu vajadzīgo un nevajadzīgo. Pasūta grāmatas, tālskatus, humoristiskus žurnālus, servīzes, «kurās ietilpst 100 priekšmetu», hronometrus . .. Un nav nekāds brīnums, ka slimnieki, kas ierodas pie Pavēla Ivaniča, notur viņa istabu par arsenālu vai muzeju… Viņu ir krāpuši un krāpj, bet ticība joprojām ir stipra un bezbēdīga . . . Viņš ir jauks cilvēks, un mēs vēl ne vienu reizi vien sastapsimies ar viņu šā romāna lappusēs . . .

— Ilgi gan esmu pie jums nosēdējis, — viņš apķērās, paskatījies savā lētajā vienvāciņa pulkstenī, ko bija pasūtījis no Maskavas «ar garantiju uz 5 gadiem», bet kas tomēr divas reizes jau labots. — Man laiks doties prom, draugs! Ardievu, un tā ka jūs būtu uz pekām! Šie grāfa plosti labi nebeigsies! Es nerunāju nemaz par jūsu veselību … Ak jā! Vai rit būsiet Teņevā?

—   Kas tur rīt notiek?

—   Baznīcas svētki! Tur būs visi, arī jūs atbrauciet! Visādā ziņā atbrauciet! Es devu goda vārdu, ka jūs katrā ziņā atbrauksiet. Nepadariet jel mani par meli. . .

Kam viņš devis goda vārdu — nevajadzēja nemaz vaicāt. Mēs sapratām viens otru. Atvadījies no manis, dakteris apvilka savu nonēsāto mēteli un aizbrauca . . .

Es paliku viens … Lai apslāpētu nepatīkamās domas, kas sāka urdīties galvā, piegāju pie rakstāmgalda un, pūlēdamies nedomāt, nedot sev norēķinu, sāku nodarboties ar saņemtajiem papīriem … Aploksnē, kas pirmā krita man acīs, bija šāda vēstule:

«Manu mīlulīt Serjoža! Atvainošanu, ka tevi traucēju, bet esu tā izbrīnējusēs, ka nemaz nezinu, pie kā lai griežos … Tas nu ir kas traks. Protams, tagad nedabūs atpakaļ, un man nau žēli, bet spriedi pats, ka, ja zagļus palaidīs sveikā, kārtīga sieviete nekur nevar būt mierīga. Pēc tam kad tu aizbrauci, es pamodos uz dīvāna un neatradu sev mugurā daudzas mantas. Nozaguši rokas sprādzi, zelta štuipu pogu, desmit pērlītes no kakla rotas un izņēmuši no portmonē kādus simtu rubuļu naudas. Es gribēju sūdzēties grāfam, bet viņš gulēja, un tā arī aizbraucu. Tas ir nelabi. Grāfa māja, bet zog kā traktierī. Tu pasaki grāfam. Bučoju tevi un sveicinu. Tava mīlošā Tīna.»

Ka viņa gaišības mājā ir pārpilnām zagļu, tas man nebija nekas jauns, un es pievienoju Tīnas vēstuli ziņām, kas man šai sfērā bija atmiņā. Agri vai vēlu, man vajadzēs šīs ziņas likt. lietā … Es pazinu zagļus.

Melnaces Tīnas vēstule, viņas lielais, sulīgais rokraksts atgādināja man «mozaīkas» viesistabu un izraisīja manī tieksmi, līdzīgu tieksmei salāpīt paģiras, bet es sevi pārvarēju un ar gribas spēku piespiedu strādāt. Sākumā man bija neizsakāmi garlaicīgi atšifrēt plašos pristavu rakstus, bet tad manu uzmanību pamazām saistīja zādzība ar ielaušanos, un es sāku strādāt ar baudu. Visu dienu nosēdēju pie sava rakstāmgalda, un Polikarps šad un tad pagāja man garām, neticīgi vērodams manu darbu. Viņš neticēja manam solīdumam un ik brīdi gaidīja, ka piecelšos no galda un pavēlēšu seglot Zorku; bet pret vakaru, redzēdams manu neatlaidību, viņš noticēja, un drūmās izteiksmes vietā parādījās apmierinājums … Viņš sāka staigāt uz pirkstgaliem, runāt čukstus … Kad gar maniem logiem gāja puiši ar ermoņikām, viņš devās ārā un uzkliedza:

—   Ko jūs, velni, te slaistāties? Ejiet uz citu ielu! Vai nezināt, nelgas, ka kungs strādā!

Vakarā, ienesis ēdamistabā patvāri, viņš klusām atvēra manas durvis un laipni pasauca mani dzert tēju.

—   Lūdzam iebaudīt tēju! — viņš teica, maigi nopūties un bijīgi smaidīdams.

Un, kad es dzēru tēju, viņš klusi pienāca no mugurpuses man klāt un noskūpstīja mani uz pleca …

—    Lūk, šitā ir labāk, Sergej Petrovič, — viņš murmināja. — Nospļauj ieties uz to gaišmataino velnu, lai viņš… Vai tad ir piedienīgi ar jūsu augsto saprašanu un izglītību būt tik mazdūšīgam? Jums ir cēls darbs… Vajadzīgs, lai visi jums izdabātu, no jums bītos, bet, ja jūs ar to velnu dauzīsiet cilvēkiem galvas un peldēsiet ezerā ar visām drānām, ikviens sacīs: «Ne šis, ne tas! Sīks cilvēciņš!» Un tāda slava ies pa visu apkaimi! Pārgalvība piedien tirgonim, nevis dižciltīgam cilvēkam … Dižciltīgam vajadzīga zinātne, darbs . . .

—   Nu, diezgan, diezgan …

—    Nepinieties ar grāfu, Sergej Petrovič! Taču, ja vēlaties draudzēties, vai tad Pavels Ivaničs nav cilvēks? Tikai staigā tāds noplucis, toties gudrs gan!

Polikarpa sirsnība mani iesildīja … Man gribējās viņam pateikt laipnu vārdu …

—   Kādu romānu tu tagad lasi? — es viņam jautāju.

—   Grāfu Monte-Kristovu. Tad ta grāfs! Tas ir īsts grāfs! Nemaz nav līdzīgs musu sušķim!

Padzēris tēju, atkal piesēdos pie darba un strādāju tik ilgi, kamēr mani plaksti sāka slīgt lejup un aizdarīt nogurdinātās acis … Ejot gulēt, es pavēlēju Polikarpam uzmodināt mani pulksten piecos.

Otrā dienā pirms sešiem rītā, līksmi svilpodams un notraukdams ar spieķi puķu galviņas, gāju kājām uz Teņevu, kur šai dienā bija baznīcas svētki un kurp mani aicināja mans draugs Mirkšķis, Pavels Ivanovičs. Rīts bija burvīgs. Pati laime šķita nonākusi zemes virsū un, atspoguļodamās briljanta rasas lāsēs, vilināja pie sevis garāmgājēja sirdi… Rita gaismas apmirdzētais mežs, kluss un mierīgs, it kā klausījās manos soļos un putnu saimes čivināšanā, kad tā saņēma mani ar neuzticības un baiļu izpausmēm… Gaiss bija pavasara zaļumu smaržas piesātināts un ar savu maigumu glāstīja manas veselās plaušas. Es ieelpoju to un, vērodams jūsmīgām acīm apkārtni, sajutu pavasari, jaunību, un man šķita, ka jaunie bērziņi, ceļmalas zālīte un bez rimas dūcošās maijvaboles sajūt to pašu, ko es.

«Un kālab tur, pasaulē,» es domāju, «cilvēki smok savās saspiestajās būdās, savās šaurajās un aprobežotajās idejiņās, ja šeit ir tāds plašums dzīvei un domām? Kāpēc viņi nedodas šurp?»

Un mana apgarotā iztēle negribēja sevi traucēt ar domām par ziemu un pārtiku, šim divām bēdām, kas dzen dzejniekus uz salto, prozaisko Pēterburgu un netīro Maskavu, kur maksā honorāru par dzejām, bet nesniedz iedvesmas.

Man garām pabrauca zemnieku vezumi un muižnieku puskarietes, kas steidzās uz dievkalpojumu un gada tirgu. Vienā gabalā bija jāceļ cepure un jāatbild laipnajiem zemnieku un pazīstamo muižnieku sveicieniem. Ikviens piedāvājās «pavest», bet iet bija labāk nekā braukt, un es ik reizes atteicos. Starp citiem man garām droškā pabrauca arī grāfa dārznieks Francis savā zilajā jakā, ar žokejcepurīti galvā . .. Viņš laiski pavērās manī miegainām, īgnām ačelēm un vēl laiskāk sveicināja. Viņam aiz muguras bija piesieta piecu spaiņu muciņa ar dzelzs stīpām, acīm redzot, degvīnam … Franča pretīgais mūlis un viņa muciņa mazliet sabojāja manu dzejisko noskaņu, bet drīz vien poēzija atkal guva virsroku, kad es izdzirdu aiz muguras ratu rīboņu un atskatījies ieraudzīju smagu šarabanu, ko vilka pāris bēru zirdziņu, bet smagajā šarabanā uz ādas sēdekļa, kas atgādināja kasti, — savu jauno paziņu, sarkantērpa meiteni, kura pirms divām dienām bija sarunājusies ar mani par «elektrību», kas nospērusi viņas māti… Glītā, tikko mazgātā un mazliet samiegojusies Oļeņkas sejiņa nolaistījās un viegli pietvīka, kad viņa ieraudzīja mani soļojam pa ežas malu, kas nošķīra možu no ceļa. Viņa jautri pamāja man ar galvu un pasmaidīja tik sirsnīgi, kā smaida tikai seni paziņas.

— Labrīt! — es viņai uzsaucu.

Viņa pamāja man ar rociņu un līdz ar savu smago šarabanu nozuda no manām acīm, neļaujot man patīksmināties par viņas glīto, svaigo sejiņu. Šoreiz viņa nebija sarkanā tērpā. Viņai bija mugurā tumšzaļa turnīra ar lielām pogām un galvā plata salmu cepure, taču viņa man patika tāpat kā agrāk. Es labprāt būtu parunājies ar viņu un paklausījies viņas balsī. Man gribējās ielūkoties viņas dziļajās acīs saules gaismā, kā raudzījos tanīs toreiz vakarā, zibšņiem šķīstot. Man gribējās izcelt viņu no neglītā šarabana un uzaicināt noiet atlikušo ceļa gabalu man līdzās, ko es arī izdarītu, ja nebūtu ārējo «apstākļu». Man nezin kāpēc šķita, ka viņa labprāt pieņemtu šo priekšlikumu … Ne velti viņa divas reizes atskatījās uz mani, kad šarabans griezās aiz augstajiem alkšņiem!…

No manas dzīves vietas līdz Teņevai bija sešas verstis — šis atstatums jaunam cilvēkam jaukā rītā gandrīz nav nekas. Pēc pulksten sešiem es jau spraucos starp vezumiem un tirgus balagāniem uz Teņevas baznīcu. Gaisā varēja just tirgus troksni, kaut gan vēl bija agrs rīts un dievkalpojums vēl nebija beidzies. Vezumu čīkstoņa, zirgu zviedzieni, govju māvieni, spēļu tauru pūtieni — tas viss sajaucās ar to, ko džindžalēja zirgu mijēji čigāni un dziedāja zemnieki, kuri bija jau paguvuši «uzmest garu». Cik daudz līksmu, svētdienīgu seju, cik tipu! Cik daudz burvības un kustības šai pūlī, kas zaigoja raibās, košās tērpu krāsās rīta saules gaismā! Viss šis daudzu tūkstošu pūlis rosījās, kustējās, trokšņoja, lai dažās stundās veiktu savu darāmo un pret vakaru izklīstu, atstājot uz laukuma it kā atmiņai siena pabiras, šur tur izkaisītas auzas un riekstu čaumalas … Ļaudis blīviem bariem plūda uz baznīcu un no baznīcas …

Baznīcas krusts šķieda zelta starus, tikpat spilgtus kā pati saule. Tas mirdzēja un, liekas, liesmoja zelta ugunī. Zem krusta tai pašā ugunī liesmoja baznīcas jumts un saulē laistījās nesen nokrāsotais zaļais kupols, bet aiz zaigojošā krusta plaši izpletās dzidrā, tālā

zilgmc. Izgājis cauri sētai, kas bija pilna ļaužu, es iespraucos baznīcā. Dievkalpojums tikai nesen bija sācies, un, kad es iegāju, lasīja vēl tikai apustuļu darbus. Baznīcā valdīja klusums, kurā varēja dzirdēt lasīšanu un vīraka kvēpinātāja diakona soļus. Ļaudis stāvēja klusi, nekustīgi, bijīgi lūkodamies atvērtajās vidējās altāra durvīs un klausīdamies gari stieptajā lasīšanā. Laucinieku pieklājība jeb, pareizāk, laucinieku godprātība stingri nosoda ikvienu bijīga klusuma traucējumu baznīcā. Man vienmēr bijis kauns, kad mani kaut kas piespiedis baznīcā pasmaidīt vai sarunāties. Kā par nelaimi tikai retos gadījumos es baznīcā neesmu sastapis savus paziņas, kuru man diemžēl bija ļoti daudz; parasti, tikko iegāju baznīcā, pie manis tūdaļ pienāca kāds «inteliģents» un pēc gara ievada par laiku sāka sarunu par savām sīkajām drazām. Es atbildēju «jā» un «nē», bet biju tik smalkjūtīgs, ka nespēju pilnīgi noraidīt savu sarunu biedru un neveltīt viņam uzmanību. Un mana smalkjūtība man maksāja ne visai maz: es sarunājos un kautrīgi šķielēju uz tuvākajiem dievlūdzējiem, baidīdamies, ka apvainoju viņus ar savu dīko muldoņu.

Arī šoreiz neiztiku bez paziņām. Iegājis baznīcā, pie pašas ieejas ieraudzīju savu varoni, to pašu sarkantērpa meiteni, ko biju sastapis, dodamies uz Teņevu.

Nabadzīte, sarkana kā vēzis un nosvīdusi, stāvēja pūlī un raidīja lūdzošus skatienus visās sejās, meklējot atbrīvotāju. Viņa bija iestrēgusi blīvā pūlī un, nekustoties ne uz priekšu, ne atpakaļ, līdzinājās putniņam, kas stipri saspiests dūrē. Mani ieraudzījusi, viņa rūgti pasmaidīja un māja man ar savu glīto zodiņu.

—   Pavadiet mani, dieva dēļ, uz priekšu! — viņa sacīja, satverot mani aiz piedurknes. — Te ir briesmīgi smags gaiss un . . . drūzma . . . Lūdzu!

—   Bet arī priekšā ir drūzma! — es teicu.

—   Taču tur visi tīri ģērbušies, pieklājīgi… Te ir vienkāršie ļaudis, bet mums paredzēta vieta priekšā . . . Arī jums tur jābūt. . .

Tātad viņa bija sarkana nevis tāpēc, ka baznīcā smags un saspiests gaiss. Viņas mazo galviņu mocīja piemērotas vietas jautājums! Es uzklausīju tukšās meitenes lūgumu un, piesardzīgi atvairīdams ļaudis, aizvedu

viņu līdz pašai kancelei, kur jau bija sapulcējies viss mūsu apriņķa bomonds. Nostādījis Oļeņku viņas aristokrātiskajām pretenzijām piemērotā vietā, es paliku aiz bomonda un nodevos vērojumiem.

Vīrieši un dāmas, kā jau parasts, čukstēja un ķiķināja. Miertiesnesis Kaļiņins, žestikulēdams ar pirkstiem un grozīdams galvu, pusbalsī stāsLīja muižniekam Dcrjajevam par savām kaitēm. Derjajevs gandrīz pilnā balsī lamāja ārstus un ieteica miertiesnesim paārstēties pie kāda Jevslrata Ivaniča. Dāmas, ieraudzījušas Oļeņku, uztvēra viņu kā labu pārrunu tematu un sačukstējās. Tikai viena meitene, kā redzams, lūdza dievu .. . Viņa bija nometusies ceļos un, pavērsusi savas melnās acis uz priekšu, kustināja lūpas. Viņa nemanīja, kā viņai zem cepures bija izslīdējusi matu cirta un nekārtīgi slīga pār bālajiem deniņiem… Viņa nemanīja, kā pie viņas nostājāmies mēs ar Oļeņku.

Tā bija miertiesneša Kaļiņina meita Nadežda Nikolajevna. Kad es pirmāk runāju par sievieti, kas kā melna kaķe izskrējusi starp mani un ārstu, tad runāju par viņu … Ārsts viņu mīlēja tā, kā spēj mīlēt tikai tādas labas dabas cilvēki kā mans mīļais Mirkšķis, Pavels Ivanovičs… Tagad viņš, izstiepis kaklu, kā stabs stāvēja viņai līdzās, turēdams rokas gar sāniem … Retumis viņš uzmeta savas mīlošās, jautājošās acis viņas koncentrētajai sejai… Viņš it kā sargāja Nadeždas lūgsnu, un viņa acīs staroja kaisla, ilgu pilna tieksme but par viņas lūgsnas priekšmetu. Bet, par nelaimi, viņš zināja, par ko Nadežda lūdz … Ne jau par viņu .. .

Es pamāju Paveļam Ivanovičam, kad tas atskatījās uz mani, un mēs abi izgājām no baznīcas.

—   Iesim pablandīsimies pa tirgu, — es ieteicu.

Mēs aizpīpējām papirosus un apstaigājām pārdotavas.

—   Kā klājas Nadeždai Nikolajevnai? — es jautāju ārstam, ieiedams kopā ar viņu teltī, kur pārdeva rotaļlietas . . .

—   Nekas … Liekas, vesela … — atbildēja ārsts, piemiedzis acis uz mazu zaldātiņu ar mēļu seju un koši sarkanu mundieri. — Apjautājās par jums . . .

—   Ko tad viņa jautāja?

—       Tā, vispār … Skaišas, ka sen neesot pie viņiem

bijis . . . Viņai gribas satikties ar jums un apvaicāties, kādi iemesli tik pēkšņam atsalumam pret viņu māju . . . Jūs ieradāties gandrīz vai ik dienas un tad — še tev! Kā ar nazi nogriezts … Un pat nesveicināt.

—   Jūs melojat, Mirkšķi… Tiešām, laika trūkuma dēļ vairs neapmeklēju Kaļiņinus … Kas tiesa, tas tiesa. Taču manas attieksmes ar šo ģimeni joprojām teicamas . . . Aizvien sveicinu, ja satieku kādu no viņiem.

—   Tomēr, saticies pagājušā ceturtdienā ar viņas tēvu, jūs nez kāpēc neesat turējis par vajadzīgu atbildēt uz viņa sveicienu.

—   Man nepatīk šis nelga miertiesnesis, — es sacīju, — un nevaru vienaldzīgi noskatīties uz viņa purnu, taču man vēl pietiek spēka sveicināt viņu un paspiest viņa sniegto roku. Droši vien ceturtdien neesmu viņu ievērojis vai pazinis. Jūs šodien neesat labā omā, Mirkšķīt, un piesienaties . ..

—   Es jūs mīlu, draudziņ, — Pavels Ivanovičs nopūtās, — bet neticu jums … «Neesmu ievērojis vai pazinis …» Man nav vajadzīga ne jūsu attaisnošanās, ne atruna… Kam tās, ja tanīs tik maz patiesības? Jūs esat jauks, labs cilvēks, bet jūsu slimajās smadzenēs ir maza vietiņa, kas, piedodiet, spējīga uz jebkuru nekrietnību …

—   Pazemīgi pateicos.

—    Nedusmojiet, draudziņ. .. Lai dievs dod, ka es maldītos, bet man šķiet, ka jūs esat mazdrusciņ psihopāts. Reizēm pretēji gribai un jūsu labā rakstura ievirzei jūs izrādāt tādas tieksmes un tā rīkojaties, ka apstulbst visi, kas jūs pazīst kā kārtīgu cilvēku… Taisni jābrīnās, kā jūsu augsti tikumiskie principi, ko man gods pazīt, var sadzīvot kopā ar tiem jūsu pēkšņajiem dzinuļiem, kas galu galā noved līdz brēcošai neģēlībai! Kas tas par zvēru? — Pavels Ivaničs piepeši pievērsās tirgonim, mainījis balss noskaņu un pacēlis pie acīm koka zvēriņu ar cilvēka degunu, krēpēm un pelēkām svītrām uz muguras.

—   Lauva! — pārdevējs nožāvājās … — Bet varbūt arī kāda cita radība. Velns viņus sazin!

No rotaļlietu balagāniem mēs devāmies uz «galvenajām» pārdotavām, kur jau kūsāja tirdzniecība.

—   Šīs rotaļlietas tikai māna bērnus, — ārsts teica. — Tās sniedz visačgārnākos jēdzienus par floru un faunu. Šis lauva, piemēram… Svītrains, tumšsarkans un pīkst.. . Vai tad lauvas pīkst?

—   Paklausieties, Mirkšķīt, — es sacīju. — Acīm redzot, jums gribas man kaut ko pateikt, un jūs it kā neuzdrošināties … Runājiet.. . Man patīkami klausīties pat tad, kad jūs sakāt kaut ko nepatīkamu…

—   Patīkami, draudziņ, vai nepatīkami, bet paklausieties vien… Man par daudz ko gribas ar jums parunāt …

—   Sāciet vien… Es klausos ar abām ausīm.

—   Es jau izteicu savas aizdomas, ka jūs esat psihopāts. Vai tagad jums labpatiks noklausīties pierādījumus? … Es runāšu vaļsirdīgi, varbūt brīžiem mazliet asi… jums kļūs nelabi no maniem vārdiem, bet nav ko skaisties, draudziņ . . . Jūs zināt, kādas jūtas man ir pret jums: es mīlu un cienu jūs vairāk par visiem apriņķī … Runāju ne tādēļ, lai jums pārmestu un jūs nosodītu, ne tādēļ, lai jums iedzeltu. Būsim abi objektīvi, draudziņ… Sāksim apskatīt jūsu psihi ar objektīvu aci, kā aknu vai kuņģi. ..

—   Labi, būsim objektīvi, — es piekritu.

—   Lieliski… Sāksim kaut vai ar jūsu un Kaļiņinu attieksmēm… Ja jūs pajautāsiet savai atmiņai, tā jums pateiks, ka jūs sākāt apmeklēt Kaļiņinus tūdaļ pēc ierašanās šai mierīgi plaukstošajā apriņķī. Iepazīšanos ar jums nemeklēja . . . No pašas pirmās reizes jūs nepatikāt miertiesnesim ar savu augstprātīgo stāju, zobgalīgo runas veidu un draudzību ar grāfu, šo žūpu, un jūs nebūtu ticis pie miertiesneša, ja pats neierastos pie viņa vizītē. Vai atceraties? Jūs iepazināties ar Nadeždu Nikolaj evnu un sākāt ierasties pie miertiesneša gandrīz vai ik dienas… Ej kad iedams, jūs tur mūžīgi priekšā… Jūs uzņēma jo sirsnīgi. Šie cilvēki lutināja jūs, kā vien prata … Gan tēvs, gan māte, gan mazās māsas … Pieķērās jums kā savējam … Par jums jūsmo, jūs nēsā uz rokām, smejas par jūsu visniecīgāko asprātību … Jūs viņiem esat prāta, cēluma, džentlmenisma paraugs. Jūs it kā saprotat to visu un simpātijas atalgojat ar simpātijām — esat klāt ik dienas, pat pirmssvētku pošanās un kņadas dienās. Galu galā jums nav noslēpums tā nelaimīgā mīla, ko esat iedvesis uz sevi Nadeņkai… Nav taču noslēpums? Jūs, zinādams, ka viņa iemīlējusies līdz ausīm, arvien vēl nākat un nākat … Un kas tad notiek, draugs? Pirms gada jūs pēkšņi ne no šā, ne no tā uzreiz pārtraucat savas vizītes. Jūs gaida nedēļu… mēnesi. . . gaida līdz šai dienai, bet jūs nerādāties… Jums raksta, jūs neatbildat… Beidzot jūs pat nesveicināt. . . Jums, kas piešķirat lielu nozīmi pieklājībai, vajadzētu uzskatīt šo rīcību par neuzvedības kalngalu! Kāpēc jūs tik asi un strauji atrāvāties no Kaļiņiniem? Vai jūs apvainoja? Nē … Vai jums apnika? Tādā gadījumā jūs varējāt atrauties pamazām, bez šā apvainojošā, ne ar ko nemotivētā asuma …

—   Izbeidzu ciemos iet, — es pasmīnēju, — un kļuvu par psihopātu. Cik jūs esat naivs, Mirkšķīt! Vai nav vienalga — pārtraukt pazīšanos uzreiz vai pakāpeniski? Uzreiz ir pat godīgāk — mazāk liekulības. Tie visi tomēr ir tādi sīkumi!

—   Pieņemsim, ka tie visi ir sīkumi vai arī ka jūs piespieda tik krasi novērsties apslēpti cēloņi, gar kuriem svešai acij nav nekādas daļas. Bet kā lai attaisno jūsu turpmāko rīcību?

—   Piemēram?

—   Piemēram, jūs ierodaties reiz mūsu zemstes valdē — nezinu, kas jums tur bija darāms — un uz priekšsēdētāja jautājumu, kāpēc vairs neesat redzams pie Kaļiņiniem, pateicāt.. , Atcerieties jel, ko jūs pateicāt! «Baidos, ka mani apprecinās!» Lūk, tas jums paspruka! Un to jūs sacījāt sēdes laikā skaļi, skaidri — tā, ka varēja dzirdēt viss simts cilvēku, kas bija sēžu zālē! Skaisti? Jūsu vārdiem par atbildi skan smiekli un jēlas asprātības par līgavaiņu ķeršanas tematu. Jūsu teicienu uztver kāds nelietis, aiziet pie Kaļiņiniem un pasniedz to Nadeņkai pie pusdienu galda … Par ko tāds apvainojums, Sergej Petrovič?

Pavels Ivanovičs aizšķērsoja man ceļu, nostājās priekšā un turpināja, lūkodamies manī lūdzošām, gandrīz raudošām acīm:

—   Par ko tāds apvainojums? Par ko? Par to, ka šī labā meitene jūs mīl? Pieņemsim, ka tēvam, gluži kā jebkuram tēvam, bija kādi nolūki attieksmē uz jūsu personu. .. Viņš, kā jau tēvs, cer uz visiem: kā uz jums, tā uz mani, uz Markuzinu… Visi vecāki ir vienādi … Nav šaubu, ka ari viņa, līdz ausīm iemīlējusies, varbūt cerēja kļūt par jūsu sievu … Un tad par to cirst tādu skalu pļauku? Vecīt, vecīt! Vai tad jūs pats netīkojāt, lai rodas šie nolūki uz jums? Jūs ieradāties ik dienas, parastie viesi tik bieži neierodas. Dienā jūs kopā ar viņu makšķerējāt, vakaros pastaigājāties dārzā, cītīgi sargājot savu tete-ā-tete .. . Jūs dabūjāt zināt, ka viņa jūs mīl, bet ne par mata galu nemainījāt savu izturēšanos . .. Vai pēc tam varēja nenojaust jūsu labos nolūkus? Es biju pārliecināts, ka jūs viņu apprecēsiet! Bet jūs… jūs saniknojāties, izsmējāt! Par ko? Ko viņa jums nodarījusi?

—   Nekliedziet, Mirkšķīt, ļaudis skatās, — es teicu, apiedams apkārt Paveļam Ivanovičam. — Izbeigsim šo sarunu. Tās ir bābu tenkas … Pateikšu jums tikai trīs vārdus, un jums pietiks. Es apmeklēju Kaļiņinus tāpēc, ka garlaikojos un interesējos par Nadeņku … Viņa ir ļoti interesanta meiča … Varbūt es viņu arī apprecētu, bet, uzzinājis, ka jūs pirms manis esat tapis par pretendentu uz viņas sirdi, uzzinājis, ka jūs neesat pret viņu vienaldzīgs, nolēmu atkāpties … Būtu nežēlīgi, ja es stātos ceļā tādam labam cilvēkam kā jūs .. .

—   Mērci par izpalīdzību! Es neesmu lūdzis no jums šo ubaga dāvanu, un, cik nupat varu spriest no jūsu sejas izteiksmes, jūs tagad runājat nepatiesību, runājat blēņas, neiedziļinoties savos vārdos … Un tad tas apstāklis, ka esmu labs cilvēks, tomēr neliedza jums vienā no pēdējiem apmeklējumiem nākt pie Nadeņkas lapenē ar priekšlikumu, no kura gan labajam cilvēkam kļūtu nelabi, ja viņš apprecētu šo meiteni!

—   Ehe-hē! . . . No kurienes tad jums zināms šis priekšlikums, Mirkšķīt? Tātad jums veicas gluži labi, ja jums sāk uzticēt šādus noslēpumus! … Bet jūs tomēr nobālat aiz niknuma un gandrīz vai taisāties mani piekaut … Un vēl teicāties būt objektīvs! Cik jūs jocīgs, Mirkšķīt! Nu, lai paliek šīs blēņas … Iesim uz pastu …

Mēs devāmies uz pasta nodaļu, kas ar saviem trim lodziņiem līksmi lūkojās uz tirgus laukumu. Aiz pelēkā priekšdārziņa ņirbēja puķu dobes, kas piederēja naudas pieņēmējām Maksimam Fjodorovičam, mūsu apriņķī pazīstamajam speciālistam dažādu puķu dobju un zālāju iekārtošanā.

Maksimu Fjodoroviču mēs atradām ļoti patīkamā nodarbībā … Tīksmē piesarcis, smaidošs viņš sēdēja aiz sava zaļā galda un kā grāmatu šķirstīja biezu kaudzi simtrubļu banknošu. Kā redzams, pat sveša nauda varēja ietekmēt viņa garastāvokli.

—   Sveiki, Maksim Fjodorič! — es apsveicinājos ar viņu. — No kurienes jums tāda kaudze naudas?

—   Nu, palūk, sūta uz Sankt-Pēterburgu! — naudas pieņēmējs saldi pasmaidīja un norādīja ar zodu uz kaktu, kur uz vienīgā pasta nodaļas krēsla sēdēja tumšs cilvēka stāvs …

Mani ieraudzījis, šis cilvēks piecēlās un pienāca man klāt. Tanī es saskatīju savu jauno paziņu, savu jaunizcepto ienaidnieku, ko biju tā apvainojis, kad piedzēros pie grāfa . ..

—   Esiet sveicināti, — viņš teica.

—   Sveiki, Kaetan Kazimirovič, — es atbildēju, izlikdamies, ka neredzu viņa izstiepto roku. — Vai grāfs vesels?

—   Paldies dievam … Tikai mazliet garlaikojas … Ikbrīd gaida jūs pie sevis …

Pšehocka sejā es pamanīju vēlēšanos parunāties ar mani. No kurienes varēja rasties tāda vēlēšanās pēc tās «cūkas», ar kuru es viņu pamieloju tanī vakarā, un no kurienes tāda pārvērtība pret mani?

—   Cik jums daudz naudas! — es teicu, noraugoties uz viņa nosūtāmajām simtrubļu paciņām.

Un man it kā kaut kas būtu iedzēlis smadzenēs! Vienam simtniekam es ieraudzīju apdedzinātas malas un pilnīgi nodegušu stūri… Tas bija tas pats simtnieks, ko gribēju sadedzināt uz Šandora uguns, kad grāfs atteicās ņemt no manis samaksu čigāniem, un ko pacēla Pšehockis, kad es to nosviedu zemē.

—   Labāk atdošu šo naudu kādam nabagam, — viņš toreiz teica, — nekā ļaušu tai sadegt.

Kādiem «nabagiem» viņš to sūtīja tagad?

—       Septiņi tūkstoši pieci simti rubļu, — gari stiepdams vārdus, saskaitīja Maksims Fjodoričs. — Pilnīgi pareizi!

Ir neērti ielauzties otra cilvēka noslēpumos, bet man briesmīgi gribējās zināt, kam un kā naudu uz Pēterburgu sūta polis ar melnajām uzacīm! Katrā ziņā šī nauda nebija viņa, grāfam turpretim nebija kam to sūtīt.

«Aptīrījis piedzērušo grāfu,» man ienāca prātā. «Ja grāfu prot aptīrīt kurlā un stulbā Pūcene, kāpēc tad lai šis tēviņš neiebāž savu ķepu viņa kabatā?»

—   Ak.. . pie reizes arī es nosūtīšu naudu, — Pavels Ivanovičs apķērās. — Vai zināt, kungi? Pat neticami! Par piecpadsmit rubļiem piecas mantas ar pārsūtīšanu! Tālskatis, hronometrs, kalendārs un vēl kaut kas… Maksim Fjodorič, dodiet man papīru un aploksni!

Mirkšķis nosūtīja savus piecpadsmit rubļus, es saņēmu laikrakstus un vēstules, un mēs izgājām no pasta kantora …

Mēs devāmies uz baznīcu. Mirkšķītis soļoja aiz manis bāls un drūms kā rudens diena. Viņu tomēr bija stipri satraukusi saruna, kurā viņš centās izlikties «objektīvs».

Baznīcā zvanīja visi zvani. No baznīcas lievenēm lēnām kāpa lejā blīvs pūlis, kuram, kā likās, nemaz nav gala. Pāri pūlim pacēlās vecie karogi un tumšs krusts, kas ievadīja krusta gājienu. Saule līksmi rotājās uz garīdznieku tērpiem, un dievmātes tēls zaigoja spilgtos staros . ..

—    Tur jau arī mūsējie! — teica ārsts, norādīdams uz mūsu apriņķa bomondu, kas bija nošķīries no pūļa un stāvēja malā.

—   Jūsējie, bet ne mūsējie, — es teicu.

—   Vienalga … Pieiesim pie viņiem …

Es piegāju pie paziņām un sāku sveicināties. Miertiesnesis Kaļiņins, garš, plecīgs vīrs ar sirmu bārdu un izbolītām vēža acīm, stāvēja visiem priekšā un kaut ko čukstēja ausī savai meitai. Izlikdamies, ka mani neredz, viņš ne ar vienu kustību neatbildēja uz manu «vispārējo» uz viņa pusi vērsto sveicienu.

—    Nu tad ardievu, eņģelīt, — viņš raudošā balsī noteica, skūpstīdams meitas bālo pieri. — Brauc mājup viena, bet vakarpusē es atgriezīšos . . . Manas vizītes nevilksies visai ilgi.

Vēlreiz noskūpstījis meitu un saldi uzsmaidījis bomondam, viņš bargi sarauca uzacis un strauji, uz viena papēža apgriezies, pievērsās zemniekam, kam bija simtnieka nozīme pie krūtīm un kas stāvēja aiz viņa.

—   Vai man beidzot pados zirgus? — viņš nosēcās.

Zemnieks sarāvās un sāka vicināt rokas.

—   Sarrgies!

Pūlis, kas soļoja krusta gājienā, pašķīrās, un miertiesneša zirgi slaidi, zvārgulīšiem šķindot, piebrauca Kaļiņinam klāt. Tas iesēdās, majestātiski palocījās un, satraukdams pūli ar savu «sarrgies», nozuda, neveltījot man neviena skatiena.

—  Kas tas par lielisku vepri, — es iečukstēju ārstam ausī. — Iesim prom no šejienes!

—  Vai negribat parunāt ar Nadeždu Nikolajevnu? — Pavels Ivaničs vaicāja.

—   Man jau laiks mājup. Nav vaļas.

Ārsts nikni praudzījās manī, nopūtās un nogāja malā. Es palocījos pret visiem un devos uz balagāniem. Spiezdamies cauri biezajam pūlim, es atskatījos un pavēros miertiesneša meitā. Viņa lūkojās man pakaļ un it kā izmēģināja, vai es izturēšu viņas dzidro, caururbjošo, rūgta apvainojuma un pārmetuma pilno skatienu.

«Par ko?!» pauda viņas acis.

Kaut kas sakustējās man krūtīs, un mani pārņēma sāpes un kauns par savu muļķīgo izturēšanos. Man pēkšņi gribējās atgriezties un ar visiem savas maigās, ne gluži vēl samaitātās dvēseles spēkiem apmīļot un pažēlot šo mani karsti mīlošo, manis apvainoto meiteni un pasacīt viņai, ka vainīgs esmu nevis es, bet mans nolādētais lepnums, kas man neļauj dzīvot, elpot, spert kaut soli. Muļķīgs, ākstīgs, sīks lepnums. Vai gan es, tukšs cilvēks, varēju pirmais sniegt roku, ja zināju un redzēju, ka ikkatru manu kustību vēro apriņķa tenku vāceļu un «nikno veceņu» acis? Labāk lai tās apveltī zobgalīgiem skatieniem un smaidiem viņu nekā viļas mana rakstura «nelokāmībā» un lepnumā, kas manī tā patīk muļķīgām sievietēm.

Runājot agrāk ar Paveļu Ivaniču par cēloņiem, kas mani piespieda pēkšņi pārtraukt savus apciemojumus pie Kajiņiniem, es nebiju vaļsirdīgs un arī gluži precīzs … Es noslēpu īsto iemeslu, noslēpu to tālab, ka kaunējos par tā niecīgumu… Iemesls bija gluži sīks. Tas bija šāds. Kad pēdējā apciemojuma reizē, atdevis kučierim Zorku, iegāju Kaļiņinu mājā, manas ausis aizsniedza teikums:

«Nadeņka, kur tu esi? Tavs līgavainis ir klāt!»

To sacīja viņas tēvs, miertiesnesis, droši vien nedomādams, ka varu to sadzirdēt. Taču es sadzirdēju, un ierunājās mana patmīlība.

«Es būtu tas līgavainis?» nodomāju. «Kas tev atļāvis mani saukt par līgavaini? Uz kāda pamata?»

Un man krūtīs kaut kas it kā pārtrūka . . . Lepnums sāka plosīties, un es aizmirsu visu, ko biju domājis, dodoties pie Kaļiņiniem… Es aizmirsu, ka esmu savaldzinājis meiteni un pats jau sācis tiktāl jūsmot par viņu, ka nevienu vakaru nevaru pavadīt bez viņas . . . Es aizmirsu viņas skaistās acis, kas dienu un nakti neizgāja man no prāta, viņas jauko smaidu, melodisko balsi… Aizmirsu klusos vasaras vakarus, kas nekad vairs neatkārtosies ne man, ne viņai… Viss sagruva zem velnišķās lepnības varas, ko bija uzbangojusi vientiesīgā tēva muļķīgā frāze. . . Satracināts atstāju šo māju, sēdos Zorkai mugurā un aizauļoju, nozvērēdamies «iegriezt» Kaļiņinam, kas uzdrošinājies bez manas atļaujas ieskaitīt mani savas meitas līgavaiņos . . .

«Un viņu taču mīl Vozņesenskis …» dodoties mājup, es attaisnoju savu pēkšņo aizjāšanu. «Viņš agrāk nekā es sāka lakstoties ap viņu un jau skaitījās par līgavaini, kad es ar meiteni iepazinos. Es nestāšos viņam ceļā!»

Un kopš tā laika ne reizes neesmu bijis pie Kaļiņiniem, kaut arī bija brīži, kad cietu aiz ilgām pēc Nadjas un mana sirds trauktin traucās atjaunot bijušo … Bet viss apriņķis zināja par notikušo lūzumu, zināja, ka esmu «aizmucis no precībām» … Mans lepnums taču nevarēja piekāpties!

Kas zina? Ja Kaļiņins nepateiktu šo frāzi un es nebūtu tik muļķīgi lepns un jūtelīgs, varbūt man nevajadzētu atskatīties, bet viņai — vērties manī tādām acīm . . . Taču labāk lai tādas acis, labāk lai šis apvainojuma jūtas un pārmetums nekā tas, ko ieraudzīju šais acīs dažus mēnešus vēlāk pēc sastapšanās pie Teņevas baznīcas! Bēdas, kas tagad zaigoja šo melno acu dzīlēs, bija tikai sākums tai briesmīgajai nelaimei, kas kā pēkšņi uzbrāzies vilciens notrauca šo meiteni no zemes virsas . . . Kas ir ziediņi salīdzinājumā ar tām odziņām, kas jau sāka nogatavoties, lai ielietu drausmīgo indi viņas trauslajā miesā un skumstošajā dvēselē!

Iznācis no Teņevas, devos pa to pašu ceļu kā no rīta. Saule rādīja jau pusdienas laiku … Zemnieku rati un muižnieku puskarietes, tāpat kā no rīta, iepriecēja manu dzirdi ar savu čīkstoņu un zvārgulīšu metālisko murdoņu. Atkal garām pabrauca dārznieks Francis ar degvīna muciņu, šoreiz droši vien pilnu. .. Atkal viņš uzlūkoja mani ar savām saīgušajām ačelēm un sveicināja. Man kļuva nelabi no viņa riebīgā ģīmja, bet arī šoreiz smago iespaidu, ko bija radījusi sastapšanās ar viņu, kā ar roku aiztrieca mežziņa meita Oļeņka, kas mani panāca savā smagajā šarabanā …

—   Pavediet mani! — es viņai uzsaucu.

Viņa līksmi pameta man ar galvu un apturēja braucēju. Es atsēdos viņai līdzās, un šarabans grabēdams aizripoja pa ceļu, kas kā gaiša svītra stiepās pa Teņevas meža trīs verstis garo izcirtumu. Kādu brīdi mēs klusēdami vērojām viens otru.

«Cik gan viņa glīta!» es domāju, noraudzīdamies viņas kakliņā un apaļajā zodiņā. «Ja man vajadzētu izvēdēties vienu no divām — Nadeņku vai viņu, es apstātos pie šās … Sī ir dabiskāka, možāka, ar daudz plašāku vērienu … Ja viņa nokļutu labās rokās — no viņas varētu daudz ko izveidot! Bet tā otra ir drūma, sapņaina .. . gudra.»

Oļeņkai pie kājām bija divi audekla baķi un vairāki saiņi.

—  Cik jums daudz iepirkumu! — es teicu. — Kam jums tik daudz audekla?

—  Tas vēl nav nekas! … — Oļeņka atbildēja. — To es tāpat nopirku, starp citu … Jūs nevarat iedomāties, cik daudz rūpju! Šodien veselu stundu staigaju te pa tirgu, bet rīt būs jābrauc pēc pirkumiem uz pilsētu…

Un pēc tam jāšuj … Paklausieties, vai jums nav tādu pazīstamu sieviešu, ko varētu pieņemt par šuvējām?

—   Liekas, nav. . . Bet kāpēc jums tik daudz iepirkumu? Kāpēc jāšuj? Jums taču ģimene nav diez cik liela . . . Kāds paris … un tas arī viss …

—   Cik jūs, vīrieši, visi esat savādi! Jūs nekā nesaprotat! Kad apprecēsieties, pašam būs dusmas, ja sieva pēc laulībām atnāks pie jums kā nejēga. Es zinu, Pjotrs Jegoričs nav trūcīgs, tomēr neērti no paša sākuma parādīties neizdarīgai. . .

—   Bet kāds tam sakars ar Pjotru Jegoriču?

—   Hm … Smejas, it kā nekā nezinātu! — Oļeņka, mazliet piesarkdama, sacīja.

—   Jūs, jaunkundz, runājat mīklu valodā . ..

—   Vai tad neesat dzirdējis? Es taču precos ar Pjotru Jegoriču!

—   Precaties? — es izbrīnījos, ieplezdams lielas acis … — Ar kādu Pjotru Jegoriču?

—   Fu tu, ak dievs! Taču ar Urbeņinu!

Es pavēros viņas tvīkstošajā un smaidošajā sejā…

—   Jūs … precaties? Ar Urbeņinu? Esat gan jūs jokdare!

—   Nekādu joku tur nav… Pat nesaprotu, kas tur jocīgs…

—   Jūs precaties… ar Urbeņinu… — es noteicu, pats nezin kālab nobālēdams … — Ja tas nav joks, kas tad tas ir?

—   Kas par jokiem!… Nezinu pat, kas te ko brīnīties, kas jums liekas dīvaini… — Oļeņka attrauca, aizmēzdama lūpiņu.

Pagāja kāds brītiņš klusējot… Es lūkojos skaistajā meitenē, viņas jaunajā, gandrīz bērnišķīgajā sejā un brīnījos, kā viņa var tik baismīgi jokot. Es uzreiz iedomājos viņai blakus padzīvojušo, resno Urbeņinu ar sarkano seju, atļukušajām ausīm un cietajām rokām, kuru pieskārieni spēj vienīgi skrāpēt jauno, tikko vēl dzīvot sākušo sievietes miesu… Vai tiešām doma par tamlīdzīgu ainu nespēj biedēt glīto meža feju, kas prot dzejiski raudzīties debesīs, kad tur skraida zibeņi un nikni rūc pērkons? Es — pat es nobijos!

—   Tiesa, viņš ir pavecs, — Oļeņka nopūtās, — toties viņš mani mīl.. . Viņa mīla ir droša.

—   Galvenais nav droša mīla, bet laime …

—   Ar viņu es būšu laimīga . .. Mantas viņam diezgan — viņš nav plikadīda, nav ubags, bet muižnieks. Es viņā, protams, neesmu iemīlējusies, bet vai tad tikai tie ir laimīgi, kas precas aiz mīlas? Es pazīstu šīs mīlas laulības!

—   Mans bērns, — es jautāju, ar šausmam raudzīdamies viņas gaišajās acīs, — kad jūs paguvāt piebāzt savu galviņu ar šo briesmīgo dzīves patiesību? Pieņemsim, ka jūs jokojat ar mani, bet kur jūs iemācījāties tik drausmīgi jokot? .. . Kur? Kad?

Oļeņka izbrīnījusies paskatījās manī un paraustīja plecus …

—   Es nesaprotu, ko jūs runājat… — viņa teica. — Jums nepatīk, ka jauna meitene iet pie veca vīra? Jā?

Oļeņka pēkšņi pietvīka, sāka nervozi kustināt zodu un, nenogaidījusi manu atbildi, ātri nobēra:

—   Jums tas nepatīk? Tad esiet tik laipns un dzīvojiet pats mežā … šai garlaicībā, kur nav neviena, atskaitot kukaiņu vanadziņus un ārprātīgu tēvu… un gaidiet tur, kamēr nāks jauns līgavainis! Jums patika tai vakarā, bet pamēģiniet dzīvot ziemā, kad es būtu priecīga … kaut ierastos nāve …

—   Ak, tas viss ir nejēdzīgi, Oļeņka, tas ir tik naivi, muļķīgi! Ja jūs nejokojat, tad . . . nemaz nezinu, ko lai saku! Labāk nerunājiet ar savu mēlīti un nesagandējiet gaisu! Es jūsu vietā pakārtos pirmajā apsē, bet jūs pērkat audeklu … smaidāt! Ai-ai!

—   Viņš vismaz ar savu naudu ārstēs tēvu … — viņa nočukstēja…

—   Cik jums vajadzīgs tēva ārstēšanai? — es iesaucos. — Ņemiet no manis! Simtu? . . . Divus simtus? … Tūkstoti? Jūs melojat, Oļeņka! Ne jau tēva ārstēšana jums rūp!

Jaunā ziņa, ko man pavēstīja Oļeņka, bija mani tā satraukusi, ka pat nepamanīju, kā mūsu šarabans pabrauca garām manai sādžiņai, kā tas iebrauca grāfa pagalmā un apstājās pie pārvaldnieka lievenēm…

Ieraudzījis izskrējušos bērniņus un smaidošo Urbeņinu, kad viņš piesteidzās, lai izsēdinātu Oļeņku, es izlēcu no šarabana un neatvadījies aizskrēju uz grāfa māju. Te atkal mani sagaidīja kas jauns.

—   īstajā laikā! īstajā laikā! — mani saņēma grāfs, skrāpēdams man vaigu ar savām garajām, asajām ūsām. — Izdevīgāku laiku tu nemaz nevarēji izvēlēties! Mēs tikko apsēdāmies pie brokastgalda .. . Tu, protams, esi pazīstams . . . Ne reizi vien būsi sastapies savās tieslietās … Ha-ha!

Grāfs abām rokām norādīja man uz diviem vīriem, kas sēdēja mīkstos atzveltņos un ēda aukstu mēli. Vienā es ar nepatiku pazinu miertiesnesi Kaļiņinu, otrs turpretim, mazs, sirms večukiņš ar lielu, mēnesveidīgu plikpauri, bija man labi pazīstams bagāts muižnieks Babajevs, kas mūsu apriņķī ieņēma pastāvīgā zemstes valdes locekļa amatu. Sasveicinoties ar izbrīnu pavēros Kaļiņinā … Es zināju, ka viņš ienīst grāfu un kādas baumas apriņķī izplata par to cilvēku, pie kura tagad ar tādu apetīti notiesā mēli ar zirnīšiem un dzer desmit gadu vecu liķieri. Kā kārtīgs cilvēks var izskaidrot šo vizīti? Miertiesnesis uztvēra manu skatienu un laikam saprata to.

—   Šo dienu esmu veltījis vizītēm, — viņš man teica.

—    Apbraukāju visu apriņķi. . . Arī pie viņa gaišības esmu iegriezies, kā redzat. . .

Iļja pasniedza ceturto šķīvi. Es apsēdos, izdzēru glāzīti degvīna un sāku brokastot…

—   Nav labi, jūsu gaišība… Nav labi! — Kaļiņins turpināja sarunu, ko bija pārtraukusi mana ierašanās.

—   Mums, mazajiem ļautiņiem, jau nekas, bet jūs esat dižciltīgs, bagāts, lielisks cilvēks… Jums nav ko vairīties.

—   Tas ir pareizi, ka nav ko vairīties… — Babajevs piekrita.

—   Par ko tad jūs runājat? — es vaicāju.

—Nikolajs Ignatjičs uzvedināja mani uz labām domām! — grāfs pamāja uz miertiesnesi. — Viņš ierodas pie manis . . . atsēžas pie brokastīm, un es viņam sūdzos par garlaicību …

—   Un viņa gaišība sūdzas man par garlaicību … — Kaļiņins pārtrauca grāfu. — Garlaicīgi, skumīgi… šā un tā … Vārdu sakot, jūtas vīlies … Oņegins sava ziņā … Pats, saku, esat vainīgs, jūsu gaišība … Kā tā? Ļoti vienkārši… Lai nebūtu garlaicīgi, saku, vajag strādāt … nodoties saimniecībai… Saimniecība ir lieliska, brīnišķīga… Viņa gaišība piekrīt, ka esot domājis nodoties saimniecībai, tomēr garlaicīgi… Gaišībai nav, kā būs teikt, tā elementa, kas uzjautrina, kas ierosina. Nav … kā gan izteikties … eē … tādu … spēcīgu jūtu . . .

—   Nu, uz kādām domām tad viņu uzvedinājāt?

—   Patiesību sakot, neesmu ne uz ko uzvedinājis, tikai uzdrīkstējos izsacīt viņa gaišībai pārmetumu. Kā gan, saku, jūsu gaišība, tāds jauns … izglītots, izcils cilvēks var dzīvot tādā noslēgtībā? Vai tad, saku, tas nav grēks? Jūs nekur nebraucat, pat neviena nepieņemat, nekur neesat sastopams … kā vecs vīrs vai vientuļnieks … Kāpēc gan, saku, jūs nevarētu sarīkot pie sevis sanāksmes … žūrfiksus, tā sakot?

—   Kālab gan viņam vajadzīgi šādi žūrfiksi? — es jautāju.

—   Kālab? Pirmkārt, tad viņa gaišība, ja pie viņa notiks sarīkojumi, iepazīsies ar sabiedrību . . . izpētīs, tā sakot… Otrkārt, arī sabiedrībai būs gods tuvāk iepazīties ar vienu no visbagātākajiem mūsu zemes īpašniekiem . .. Abpusēja, tā sakot, domu apmaiņa, sarunas, jautrība … Un cik pie mums, ja apsveram, ir izglītotu jaunkundžu, kavalieru! … Kādus muzikālus vakarus, dejas, piknikus iespējams sarīkot — spriediet paši! Milzīgas zāles, dārzā lapenes un . .. viss cits … Iespējams sarīkot tādas pašmāju izrādes un koncertus, kādi nevienam visā guberņā ne sapnī nav rādījušies … Nu dieva vārds! Spriediet paši! … Tagad tas viss gandrīz aiziet postā, tas ir kā zemē ierakts, bet tad… vajag tikai saprast! Ja man būtu tādi līdzekļi kā viņa gaišībai, es parādītu, kā jādzīvo! Bet viņa gaišība saka: garlaicīgi! Pat, dievs sodi… tīri vai jāsmejas… pat kauns dzirdēt…

Un Kaļiņins sāka mirkšķināt acis, vēlēdamies parādīt, ka viņam tiešām kauns …

—   Tā jau ir, — noteica grāfs pieceldamies, sabāzdams rokas kabatās. — Pie manis var iznākt lieliski sarīkojumi .. . Koncerti, pašmāju izrādes … to visu tiešām var labi nokārtot. Un turklāt šie sarīkojumi ne tikai uzjautrinās sabiedrību, tiem būs arī audzinoša nozīme! … Vai nav tiesa?

—   Nu jā, — es piekritu. — Tiklīdz mūsu jaunkundzes uzlūkos tavu ūsaino ģīmi, uzreiz tām piesitīsies civilizācijas gars…

—   Tu mūžīgi joko, Serjoža, — grāfs apvainojās, — un nekad nedod draudzīgu padomu! Par visu tu smejies! Būtu laiks, mans draugs, atmest šos studentu jokus!

Grāfs sāka soļot no viena kakta uz otru un ilgi, garlaicīgi tēlot man to labumu, kādu cilvēcei var sagādāt viņa sarīkojumi. Mūzika, literatūra, skatuve, jāšana, medības. Medības vien var saliedēt kopā visus labākos apriņķa spēkus! …

—   Mēs ar jums par to vēl parunāsim! — grāfs sacīja Kaļiņinam, pēc brokastīm no viņa atvadīdamies.

—   Tātad jūs atļausiet apriņķim cerēt, jūsu gaišība? — miertiesnesis vaicāja.

—   Protams, protams… Es attīstīšu šo ideju, pacentīšos … Es priecājos … pat ļoti… Tā arī pasakiet visiem …

Vajadzēja redzēt to svētlaimi, kas bija saskatāma miertiesneša sejā, kad viņš iesēdās savā karietē un uzsauca: «Aiziet!» Viņš bija tik priecīgs, ka pat aizmirsa mūsu nesaskaņas un atvadoties nosauca mani par draudziņu un cieši paspieda man roku.

Pēc apmeklētāju aizbraukšanas es un grāfs atsēdāmies pie galda un brokastojām tālāk. Mēs brokastojām līdz septiņiem vakarā, kad no galda noņēma traukus un mums pasniedza pusdienas. Jauni žūpas zina, kā īsināt garos starpbrīžus. Mēs visu laiku dzērām, bet ēdām pa mazam kumosiņam, tādējādi uzturēdami ēstgribu, kas mums būtu zudusi, ja pilnīgi pārtrauktu ēšanu.

—   Vai tu šodien sūtīji kādam naudu? — es iejautājos grāfam, atcerēdamies tās simtrubļu paciņas, ko no rīta biju redzējis Teņevas pasta nodaļā.

—   Nevienam.

—   Saki, lūdzu, — vai tavs šitais … kā viņu sauc? … jaunais draugs Kazimirs Kaetaničs jeb Kaetans Kazimirovičs ir bagāts cilvēks?

—   Nē, Serjoža. Viņš ir nabags! … Toties kas par sirsnīgu cilvēku! Tu veltīgi tik nicīgi runā par viņu un … uzbrūc viņam .. . Vajag, brālīt, iemācīties pazīt cilvēkus. Vai iedzersim vēl pa glāzītei?

Uz pusdienas laiku atgriezās Pšehockis. Ieraudzījis mani sēžam pie galda un dzeram, viņš saviebās un, pagrozījies pie mūsu galda, atzina par labāku nozust savā istabā. No pusdienām viņš atteicās, aizbildinoties ar galvassāpēm, bet neiebilda nekā pret to, kad grāfs ieteica viņam paēst pusdienas savā istabā gultā.

Kad notiesājām otru ēdienu, ienāca Urbeņins. Es vairs nepazinu viņu. Platā, sarkanā seja staroja līksmē. Apmierinātais smaids, likās, rotājās pat uz atļukušajām ausīm un resnajiem pirkstiem, ar kuriem viņš ik pa brīdim kārtoja savu jauno, švītīgo kaklasaiti.

—   Mums sasirgusi govs, jūsu gaišība, — viņš ziņoja. — Sūtīju pēc mūsu veterināra, bet izrādās, ka viņš izbraucis. Vai neaizsūtīt, jūsu gaišība, pēc pilsētas veterināra? Ja es sūtīšu, viņš neklausīs, nebrauks, bet, ja jūs viņam uzrakstīsiet, būs pavisam citādi. Varbūt govij niecīga kaite, bet varbūt arī kas nopietns.

—   Labi, es uzrakstīšu … — grāfs nomurmināja.

—   Apsveicu jūs, Pjotr Jegorič, — es teicu pieceldamies, sniegdams pārvaldniekam roku.

—   Ar ko? — viņš nočukstēja.

—   Jūs taču precaties!

—   Jā, jā, iedomājies, viņš precas! — ierunājās grāfs, pamezdams aci uz sarkstošo Urbeņinu. — Re, kāds! Ha-ha-ha! Klusēja, klusēja, uzreiz — še tev! Un vai zini, ar ko viņš piecas? Mēs tanī vakarā ar tevi uzminējām! Mēs, Pjotr Jegorič, jau toreiz nolēmām, ka jūsu nerātnajā sirdī notiek kaut kas tāds nelāgs. Kā viņš paraudzījās uz jums un Oļeņku: «Nu,» saka, «ieķēries vīriņš!» Ha-ha! Sēdieties ar mums ieturēt pusdienas, Pjotr Jegorič!

Urbeņins piesardzīgi un bijīgi apsēdās, paaicināja ar acīm Iļju un pavēlēja sev pasniegt zupu. Es viņam ielēju glāzīti degvīna.

—   Es nedzeru, — viņš teica.

—   Nieki, jūs dzerat vēl vairāk par mums.

—   Dzēru gan, bet tagad vairs nedzeru, — pārvaldnieks pasmaidīja. — Tagad es nedrīkstu dzert… Nav iemesla. .. Viss, paldies dievam, noritējis labvēlīgi, viss nokārtojies un tieši tā, kā gribēja mana sirds, pat labāk, nekā varēju sagaidīt.

—   Nu, uz priekiem iedzeriet kaut šito, — es teicu, ieliedams viņam heresu.

—   To varbūt. Bet es dzēru tiešām daudz. Tagad varu atzīties viņa gaišībai. Gadījās, ka dažkārt no rīta līdz vakaram. Kā pieceļos no rīta, atceros to pašu… nu, un, protams, tūdaļ pie skapīša . .. Tagad, paldies dievam, nav ko degvīnā slīcināt.

Urbeņins izdzēra glāzīti heresa. Ielēju viņam otru. Viņš izdzēra arī to un nemanot noreiba .. .

—   Pat grūti ticēt… — viņš noteica, pēkšņi iesmiedamies laimīgiem bērna smiekliem… — Raugos, lūk, uz šo gredzenu, atceros vārdus, ar kuriem viņa deva savu piekrišanu, un neticu . . . Pat smiekli nāk… Nu, vai tad es savos gados, ar tādu izskatu varēju cerēt, ka šī cēlā meitene būs ar mieru kļūt par manu… manu bārenīšu māti? Viņa taču ir skaistule, kā jums labpaticies redzēt, īsts eņģelis! Taisni zili brīnumi! Vai jūs man vēl ielējāt? . .. Lai iet, pēdējo reizi gan .. . Aiz bēdām dzēru, iedzeršu arī uz priekiem. Bet kā es mocījos, kungi, cik bēdu pārcietu! Ieraudzīju viņu pirms gada — un ticat vai ne? Kopš tā laika nebija nevienas nakts, kad es būtu mierīgi gulējis, nebija dienas, kad es neslīcinātu šņabī šo. . . muļķīgo vājību, kad nelamātu sevi par stulbeni… Dažkārt veros viņā pa logu, jūsmoju un … plēšu sev matus uz galvas … Jākaras kaut augšā … Bet, paldies dievam … noriskēju, bildināju, un, ziniet, man tikpat kā ar mietu pa galvu! Ha-ha! Dzirdu un neticu savām ausīm … Viņa saka: «Esmu ar mieru,» — bet man izklausās: «Vācies pie velna, vecais sakārni…» Vēlāk, kad viņa mani jau noskūpstīja, tad gan noticēju …

Piecdesmit gadu vecais Urbeņins, atcerēdamies pirmo skūpstu ar poētisko Oļeņku, aizvēra acis un notvīka kā puišelis … Man tas likās pretīgi…

—   Kungi, — viņš teica, skatīdamies uz mums laimīgām, mīlīgām acīm. — Kāpēc jūs neprecaties? Kāpēc velti šķiežat savu dzīvi, sviežat pa logu ārā? Kāpēc tā vairāties no tā, kas ir visjaukākais visā pasaulē? Jo baudas, ko sniedz izvirtība, nedod ne simto daļu no tā, ko jums dotu klusa ģimenes dzīve! Jaunie cilvēki.. . jūsu gaišība un jūs, Sergej Petrovič … esmu tagad laimīgs un… dievs mans liecinieks, kā es jūs abus mīlu! Piedodiet manus muļķīgos padomus, bet… es taču tikai gribu, lai jums smaida laime! Kāpēc jūs neprecaties? Ģimenes dzīve ir liela balva… Tā ir ikviena pienākums! …

Vecā vīra laimīgais un mīlīgais izskats, kad viņš taisījās precēt jaunu meiteni un deva mums padomu mainīt mūsu izvirtušo dzīves veidu pret mierīgu ģimenes dzīvi, kļuva man neciešams.

—   Jā, — es teicu, — ģimenes dzīve ir pienākums. Esmu ar jums vienis prātis. Tātad jūs pildāt šo pienākumu jau otro reizi?

—   Jā, otro. Es vispār cienu ģimenes dzīvi. Būt vecpuisim vai atraitnim — tā man ir tikai pusdzīve. Sakiet, ko gribat, kungs, bet laulības dzīve ir liela lieta!

—   Protams … Pat arī tad, ja vīrs gandrīz vai trīs reizes vecāks par savu laulāto draudzeni?

Urbeņins nosarka. Roka, kas cēla pie mutes karoti ar zupu, sāka trīcēt, un zupa atlija atpakaļ šķīvī.

—   Es saprotu, ko jūs gribat sacīt, Sergej Petrovič, — viņš nomurmināja. — Pateicos par vaļsirdību. Es arī pats sev vaicāju: vai nav zemiski? Es mokos. Bet pa kuru laiku lai sev vaicā, pa kuru laiku lai to visu izšķir, kad ikbrīd jūtu, ka esmu laimīgs, aizmirstu savu vecumu, kroplību … it visu! Homo sum, Sergej Petrovič! Bet, ja uz mirklīli paurī ielaužas jautājums par nevienlīdzīgo vecumu, es ilgi nogudroju pēc atbildes un apmierinu sevi, kā protu. Man šķiet, ka esmu dāvājis Olgai laimi. Esmu devis viņai tēvu, bet saviem bērniem māti. Tas viss gan atgādina romānu, un … man reibst galva. Veltīgi jūs mani piedzirdījāt ar heresu.

Urbeņins piecēlās, noslaucīja servjetē seju un atkal atsēdās. Pēc brītiņa viņš vienā paņēmienā iztukšoja glāzi, uzlūkoja mani ar ilgstošu, lūdzošu skatienu, it kā

izlūgdamies no manis žēlastību, tad piepeši viņa pleci nodrebēja, un viņš negaidot sāka raudāt kā bērns.

— Tas nekas … Nekas, — viņš murmināja, apslāpēdams raudas. — Neuztraucieties. Manu sirdi pēc jūsu vārdiem sažņaudza kāda nojauta. Bet tas nekas.

Urbeņina nojauta piepildījās un piepildījās tik drīz, ka es nepagustu pārmainīt spalvu un sākt jaunu lappusi. Sākot ar nākamo nodaļu, manas mierīgās mūzas sejā ir nevis miera, bet niknuma un sāpju izteiksme. Priekšvārds beidzies, un sākas drāma.

Cilvēka noziedzīgā griba iegūst savas tiesības.

Es atceros jauku svētdienas rītu. Pa grāfa baznīcas logiem redzama dzidra, gaišzila debess, bet visu baznīcu no izrakstītā kupola līdz grīdai caurstrāvo blāvs stars, kurā līksmi rotājas vīraka dūmu mutuļi… Pa atvērtajiem logiem un durvīm plūst iekšā bezdelīgu un strazdu dziesmas… Viens zvirbulis, kā redzams, liels drosminieks, ielido pa durvīm un, čirkstēdams pavirpuļojis pār mūsu galvām, vairākkārt ieniris blāvajā starā, izlaižas pa logu … Pašā baznīcā arī dzied … Dzied saliedēti, izjusti un ar to aizrautību, uz kādu spējīgi mūsu mazkrievu dziedoņi, kad jūtas par acumirkļa varoņiem un redz, ka uz viņiem šad tad atskatās … Melodijas lielākoties ir jautras, rotaļīgas kā gaišie saules «zaķīši», kas lēkā pa sienām un klausītāju tērpiem … Neizveidotajā, bet maigajā un jauneklīgajā tenorā mana auss, par spīti priecīgajam kāzu motīvam, uztver krūšu balsī dziedātu drūmu stīgu, it kā šim tenoram būtu žēl, ka līdzās glītajai, poētiskajai Oļeņkai stāv smagais, lāciskais un savu mūžu nodzīvojošais Urbeņins . . . Un ne jau tenoram vien žēl raudzīties uz šo nevienādo pāri… Daudzās sejās, kas ietilpst manā redzes lokā, lai kā tās pūlētos izlikties līksmas un bezrūpīgas, pat idiots varētu saskatīt nožēlu.

Es, tērpies jaunā frakā, stāvu aiz Oļeņkas un turu virs viņas kroni. Esmu bāls un ne gluži vesels . .. Galva plīst pušu no vakardienas uzdzīves un brauciena pa ezeru, un es šad tad paveros, vai man nedreb roka, kas tur kroni… Ap sirdi man ir nejēdzīgi un baismi, kā lietainā rudens naktī mežā. Man ir dusmas, riebums, žēlums . . . Sirdi grauž nemiers, kas mazliet atgādina sirdsapziņas pārmetumus … Tur dziji, pašās dvēseles dzīlēs, sēž velniņš un stūrgalvīgi, neatlaidīgi čukst man — ja Oļeņkas laulības ar neveiklo Urbeņinu ir grēks, tad arī es esmu vainojams šai grēkā… No kurienes var rasties tādas domas? Vai tad es varēju izglābt šo jauno muļķīti no viņas neizprotamā riska un neapšaubāmās kļūdas? …

«Bet kas zina!» velniņš čukst. .. «Tu to labāk zini!» Esmu savā mūžā redzējis daudz nevienādu laulību, ne reizi vien esmu stāvējis Pukirjova gleznas priekšā, lasījis daudz romānu, kas pamatojas uz vīra un sievas nesaderību, galu galā pārzinu fizioloģiju, kas bez žēlastības nosoda nevienlīdzīgās laulības, bet vēl ne reizes savā mūžā neesmu izbaudījis tik riebīgu sajūtu, no kuras nekādiem spēkiem nevaru atbrīvoties, stāvot aiz Oļeņkas muguras un veicot līgavas vedēja pienākumus … Ja manu sirdi saviļņo tikai nožēla, kāpēc tad neesmu pazinis šo nožēlu agrāk, piedalīdamies citās kāzās?…

«Tā nav nožēla,» velniņš čukst… «Tā ir greizsirdība …»

Taču greizsirdība var būt tikai uz tiem, ko mīl, bet vai tad es mīlu sarkantērpa meiteni? Ja jāmīl visas meitenes, ko sastopu, dzīvojot zemes virsū, tad būs sirdij par grūtu un arī pašam par daudz …

Mans draugs grāfs Karņejevs stāv aizmugurē, pie pašām baznīcas durvīm, aiz baznīcas vecākā skapja, un pārdod sveces. Viņš ir nolaizīts, ieziests, un no viņa dveš narkotiska, smacējoša smarža. Šodien viņš izskatās tik jauks, ka, sasveicinoties ar viņu no rīta, nevarēju noturēties nepateicis:

— Šodien tu, Aleksej, izskaties pēc ideāla kadriļas dejotāja!

Ikvienu, kas ienāk un iziet, viņš pavada ar saldenu smaidu, un es dzirdu, cik svarīgiem komplimentiem viņš apveltī katru dāmu, kas nopērk no viņa svecīti. Viņam, likteņa mīlulim, kam nekad nav bijis vara naudas un kas neprot ar to apieties, vienā gabalā krīt zemē pieckapiķi un trīskapiķi. Viņam līdzās, atspiedies pret skapi, stāv majestātiskais Kaļiņins ar Staņislavu kaklā.

Viņa ģīmis spīd un laistās. Viņš priecājas, ka viņa ideja par žūrfiksiem atradusi auglīgu zemi un sāk jau nest augļus. Sirds dziļumos viņš izsaka Urbeņinam tūkstoš pateicību: viņa kāzas ir nejēdzība, tomēr tanīs viegli rast ieganstu, lai sarīkotu pirmo žūrfiksu.

Godkārīgā Oļeņka var priecāties… No laulību altāra līdz pašām vidējām durvīm divās rindās stāv mūsu apriņķa puķu dārza pārstāves .. . Viešņas tērpušās tā, kā būtu tērpušās, ja precētos pats grāfs: labākas tualetes nemaz nevar vēlēties… Lielāko tiesu te ir aristokrātes … Nevienas popienes, nevienas tirgoņa sievas … Ir pat tādas, kuras Oļeņka agrāk nemaz nedrīkstēja sveicināt. . . Oļeņkas līgavainis ir pārvaldnieks, priviliģēts kalpotājs, bet par to viņas godkārei nav jācieš . .. Viņš ir muižnieks, un kaimiņu apriņķī viņam pieder ieķīlāta muiža. Viņa tēvs bijis apriņķa muižnieku priekšnieks, un pats viņš jau deviņus gadus ir sava dzimtā apriņķa miertiesnesis… Kas gan vēl vajadzīgs īsta muižnieka meitas godkārei? Pat viņas vedējtēvs, visā guberņā pazīstams bonvivāns un donžuāns, var kairināt viņas lepnumu … Uz viņu tīksmi noraugās visas viešņas . . . Viņš ir efektīgs kā četrdesmit tūkstošu līgavu vedēju kopā un, kas nav mazsvarīgāk par visu, neatteicās būt viņas — vienkāršas meičas līgavas vedējs, kad zināms, ka viņš pat aristokrātēm atsaka, kad tās uzaicina viņu par līgavas vedēju…

Taču godkārīgā Oļeņka nepriecājas… Viņa ir bāla kā audekls, ko nesen veda no Teņevas tirgus. Viņas roka, turot sveci, viegli trīc, zods retumis nodreb. Acīs kaut kāds trulums, it kā viņa pēkšņi būtu par kaut ko izbrīnījusies, nobijusies … Nav ne jausmas no tās jautrības, kas zaigoja viņai acīs, kad viņa vēl vakar skraidīja pa dārzu un aizrautīgi stāstīja, kādas tapetes būs viņas viesistabā, kādās dienās viņa ielūgs pie sevis viesus un tā tālāk. Viņas seja tagad pārāk nopietna, vairāk, nekā to prasa notikuma svinīgums …

Urbeņins tērpies jaunā frakā. Viņš ģērbies pieklājīgi, bet sasukājies tā, kā sukājās pareizticīgie divpadsmitajā gadā. Viņš, kā parasti, ir sarkans un nopietns. Viņa acis lūdz dievu, un tie krusti, ko viņš pārmet pēc katra «Kungs, apžēlojies», nav mehāniski.

Aiz manis stāv Urbeņina bērni no pirmās laulības — ģimnāzists Griša un gaišmatainā meitene Saša. Viņi veras sarkanajā tēva pakausī un atšļukušajās ausīs, un viņu sejas atgādina jautājuma zīmi. Viņi nesaprot, kam tēvam ievajadzējusies krustmāte Oļa un kāpēc viņš to ņem savā mājā. Saša ir tikai izbrīnījusies, turpretim četrpadsmit gadu vecais Griša sabozies un glūn caur pieri. Droši vien viņš atbildētu ar noraidījumu, ja tēvs viņam lūgtu atļauju precēties …

Laulību ceremonija norit sevišķi svinīgi. To veic trīs mācītāji un divi diakoni. Tas viss velkas ilgi, tik ilgi, ka mana roka nogurst, turot kroni, un dāmas, kam vispār patīk nolūkoties laulāšanā, pārstāj raudzīties jaunajā pārī. Prāvests lasa lūgsnas ar atstarpēm, neizlaižot nevienas; dziedoņi dzied kaut ko garu pēc notīm; ķesteris, izmantodams izdevību padižoties ar savu oktāvu, lasa apustuļu darbus «sevišķi stiepti» … Tad beidzot prāvests paņem no manām rokām kroni… jaunlaulātie skūpstās … Viesi uztraucas, izjūk pareizās rindas, dzirdami apsveikumi, skūpsti, izsaucieni. Urbeņins, starojošs un smaidīgs, paņem zem rokas jauno sievu, un mēs izejam svaigā gaisā …

Ja kāds, kas bijis kopā ar mani baznīcā, atzīs šo attēlojumu par nepilnīgu un ne gluži precīzu, lai tas piedēvē šos misēkļus galvassāpēm un minētajam garastāvoklim, kas man neļāva daudz ko novērot un pamanīt… Protams, ja es toreiz būtu zinājis, ka man vajadzēs rakstīt romānu, es neskatītos uz zemi, kā attēlotajā rītā, un atmestu ar roku galvassāpēm!

Liktenis dažreiz atļaujas asus, dzēlīgus jokus! Jaunlaulātie nebija vēl paguvuši iziet no baznīcas, kad viņiem pretim trauca nevēlams un negaidīts pārsteigums … Kāzu gājiens, ņirbēdams saulē simt krāsās un nokrāsās, virzījās no baznīcas uz grāfa namu, bet Oļeņka pēkšņi soli atkāpās, apstājās un tā parāva savu vīru aiz elkoņa, ka tas sagrīļojās …

— Viņš izlaists ārā! — viņa skaļi iesaucās, šausmās uzlūkojot mani.

Nabadzīte! Kāzu gājienam pretim pa aleju skrēja viņas ārprātīgais tēvs, mežzinis Skvorcovs. Vicinādams rokas, klupdams un neprātīgi bolīdams acis, viņš izskatījās diezgan nepatīkams. Tas viss vēl varētu likties pieklājīgi, ja viņam nebūtu mugurā katūna rītsvārki un kājās čības, kuru vecums slikti saskanēja ar viņa meitas laulību tērpa krāšņumu. Seja viņam bija nomiegojusies, mati vējā plīvoja, naktskrekls vajā.

—   Oļeņka! — viņš šļupstēja, nokļuvis līdz mums. — Kāpēc tu aizgāji?

Oļeņka nosarka un pašķielēja smaidošajās dāmās. Nabadzīte gandrīz vai beidzās nost aiz kauna …

—   Mitjka nebija aizslēdzis durvis, — mežzinis turpināja, pievērsdamies mums. — Vai tad zagļiem grūti tikt iekšā? … Pērn no virtuves aiznesa patvāri, tad nu viņa grib, lai mūs arī tagad apzog!

—   Nezinu, kas viņu izlaidis! — Urbeņins man pačukstēja. — Es liku viņu ieslēgt. .. Draudziņ Sergej Petrovič, esiet tik labs, atbrīvojiet mūs kaut kā no neveiklā stāvokļa! Kaut kā!

—   Es zinu, kas jums nozaga patvāri, — es griezos pie mežziņa. — Iesim, es jums parādīšu.

Un, apņēmis Skvorcovu ap vidu, vedu viņu uz baznīcu … Ievedis baznīcas sētā, parunājos ar viņu un, kad, pēc mana apsvēruma, kāzu gājiens bija jau mājās, pametu viņu, neparādījis vietu, kur atrodas viņam nozagtais patvāris.

Lai cik negaidīta un ārkārtīga bija sastapšanās ar ārprātīgo, taču drīz vien to aizmirsa … Jaunais pārsteigums, ko jaunlaulātajiem sagādāja viņu liktenis, bija vēl dīvaināks …

Pēc stundas mēs visi sēdējām pie gariem galdiem un ēdām pusdienas.

Kas pieradis pie tīmekļiem, pelējumiem un čigānu klaigām grāfa apartamentos, tam bija savādi noskatīties šai ikdienišķīgajā, prozaiskajā pūlī, kas ar savām ierastajām pļāpām traucēja senlaicīgo pamesto telpu klusumu. Šis raibais, trokšņainais bars atgādināja strazdu pulku, kas, garām lidojot, nolaidies atpūsties pamestā kapsētā, vai arī — lai cēlie putni man piedod šo salīdzinājumu! — stārķu baru, kas aizlidojuma dienas novakarē apmeties pamestas pils drupās.

Es sēdēju un ienīdu šo pūli, kas ar tukšu ziņkāri aplūkoja grāfu Karņejevu trūdošo bagātību. Mozaīkas sienas, skulpturālie griesti, krāšņie persiešu paklāji un rokoko stila mēbeles izraisīja sajūsmu un apbrīnu. Grāfa ūsainais ģīmis nemitīgi atņirdzās pašapmierinātā smaidā… Savu viesu jūsmīgos glaimus viņš uzņēma kā kaut ko pelnītu, lai gan patiesībā it nemaz nebija slavējams savas pamestās ligzdas bagātībā un greznībā, bet, gluži otrādi, bija pelnījis visrūgtākos pārmetumus un pat nicināšanu par savu barbariski trulo indiferentismu pret mantu, ko vākuši kopā viņa tēvs un vectēvi nevis dienām, bet gadu desmitiem! Tikai dvēseliski aklais un garā nabagais nespēja saredzēt ik pelēcīgajā marmora plāksnē, ik gleznā, ik tumšajā grāfa dārza nostūrī to ļaužu sviedrus, asaras un tulznas, kuru bērni tagad mita grāfa ciematiņa būdiņās .. . Un lielajā skaitā cilvēku, kas tagad sēdēja pie kāzu galda, lielajā skaitā bagātu, neatkarīgu cilvēku, kurus nekas netraucēja izteikt pat visasāko patiesību, neatradās neviena, kas pasacītu grāfam, ka viņa pašapmierinātais smaids ir muļķīgs un nepiemērots … Ikkatrs atzina par vajadzīgu lišķīgi smaidīt un kvēpināt graša vērtu vīraku! Ja tā bija «vienkārša» pieklājība (pie mums mēdz daudz ko uzkraut pieklājībai un labai uzvedībai), tad es šo frantu vietā labāk redzētu nejēgas, kas ņem ēdienu ar rokām, paķer maizi no otra šķīvja un šņauc degunu ar diviem pirkstiem…

Urbeņins smaidīja, bet viņam uz to bija savi iemesli. Viņš smaidīja gan lišķīgi, gan padevīgi, gan bērnišķi laimīgi. Viņa platais smaids bija suņa laimes surogāts. Uzticamais un mīļotais suns paglaudīts, aplaimots, un tagad par pateicības zīmi tas līksmi un sirsnīgi luncina asti…

Viņš, tāpat kā Rīslers vecākais Alfonsa Dodē romānā, starodams, laimē rokas berzēdams, lūkojās savā jaunajā sievā un aiz jūtu pārpilnības nespēja atturēties, lai vienā laidā nejautātu:

— Kas būtu iedomājies, ka šī jaunā skaistule iemīlēs tādu vecu vīru kā mani? Vai tiešām viņa nevarēja atrast jaunāku un elegantāku? Neizprotamas ir sieviešu sirdis!

Un viņam bija pat drosme pievērsties man un izmuldēt:

—   Ir gan pienākuši laiki, kad paraugies apkārt! Haha! Vecs vīrs noceļ jauniešiem no degungala šādu feju! Ko tad jūs skatījāties? He-hē … Nē, šodien nav vairs agrākās jaunatnes!

Nezinādams, kur tverties aiz pateicības jūtu pārpilnības, kas plēsa pušu viņa platās krūtis, viņš atkal un atkal cēlās augšā, stiepa grāfa pokālam pretim savu pokālu un runāja aiz saviļņojuma drebošā balsī:

—   Manas jūtas pret jums ir zināmas, jūsu gaišība… Taču šodien jūs esat darījis man tik daudz laba, ka mana mīlestība uz jums ir tikai putekļi un pelni… Ar ko gan esmu izpelnījies jūsu gaišības ievērību, ka jūs ņemat tādu dalību manos priekos? Tā svin kāzas vienīgi grāfi un baņķieri! Šis greznums, dižciltīgu viesu pulks … Ak, ko tur runāt! … Ticiet, jūsu gaišība, ka mana atmiņa neaizmirsīs jūs, tāpat kā neaizmirsīs šo labāko un laimīgāko dienu manā mūžā …

Un tā tālāk… Oļeņkai, kā redzams, nebija pa prātam vīra mākslotā pazemība . . . Viņu manāmi apgrūtināja vīra runas, kas izraisīja smaidus mielasta dalībnieku sejās, un, liekas, viņa pat kaunējās par tām… Kaut arī dzērusi glāzi šampanieša, viņa tomēr nebija priecīga, bet drūma kā iepriekš . .. Tas pats bālums kā baznīcā, tās pašas izbailes acīs… Viņa klusēja, laiski atbildēja uz visiem jautājumiem, ar pūlēm smaidīja par grāfa asprātībām un tik tikko pieskārās dārgajiem ēdieniem … Skurbstošais Urbeņins uzskatīja sevi par vislaimīgāko starp mirstīgajiem, turpretim pavisam nelaimīga bija viņas glītā sejiņa. Man bija pat žēl lūkoties tanī, un es, lai neredzētu šo sejiņu, centos raudzīties savā šķīvī.

Ar ko bija izskaidrojamas šīs skumjas? Vai nabaga meiteni jau sāka mocīt nožēla? Vai varbūt viņas godkāre bija gaidījusi vēl lielāku svinīgumu?

Pacēlis pie otrā ēdiena acis uz viņu, es biju līdz sirdssāpēm pārsteigts. Nabaga meitene, atbildot uz kādu tukšu grāfa jautājumu, ar pūlēm plātīja muti: viņu smacēja asaru kamols. Viņa neatņēma mutautiņu no mutes un bikli kā izbiedēts zvērēns vērās uz mums: vai mēs nemanām, ka viņai gribas raudāt?

—   Kāpēc jūs šodien tāda saskābusi? — grāfs jautāja.

— Ehē! Pjotr Jegorič, tā ir jūsu vaina! Lūdzu, uzjautriniet sievu! Kungi, es prasu skūpstu. Ha-ha! … protams, ne jau skūpstu sev, bet, kā būs teikt… lai viņi saskūpstās! Rūgts!

—   Rūgts! — Kaļiņins uztvēra.

Urbeņins, smaidīdams pār visu savu sarkano seju, piecēlās un sāka mirkšķināt acis. Oļeņka, viesu saucienu un klaigu pamudināta, mazliet pacēlās un sniedza Urbeņinam savas nekustīgās, nedzīvās lūpas .. . Viņš noskūpstīja . .. Oļeņka sažņaudza lūpas, it kā baidīdamās, lai tās nenoskūpsta vēlreiz, un pavērās manī… Laikam mans skatiens bija nelabs. To uztvērusi, viņa pēkšņi nosarka, pastiepās pēc mutautiņa un sāka šņaukāties, vēlēdamās kaut kā apslēpt savu briesmīgo mulsu… Man ienāca prātā, ka viņa kaunas no manis, kaunas par šo skūpstu, par laulībām …

«Kāda man daļa gar tevi?» es domāju, bet tai pašā laikā nenovērsu acis no viņas, cenzdamies uztvert mulsas cēloni…

Nabadzīte neizturēja manu skatienu. Tiesa, kauna sārtums drīz vien nozuda no viņas sejas, toties acis izriesa asaras, īstas asaras, kādas nekad agrāk nebiju redzējis viņai sejā … Piespiedusi mutautiņu pie sejas, viņa piecēlās un izskrēja no ēdamistabas . ..

—   Olgai Nikolajevnai sāp galva, — es pasteidzos izskaidrot viņas aiziešanu. — Viņa man jau no rīta sūdzējās …

—   Ko nu, brālīt! — grāfs ironizēja. — Tam nav nekāda sakara ar galvassāpēm… Visam par cēloni skūpsts, viņa sakaunējās. Izsaku, kungi, līgavainim stingru rājienu! Viņš nav pieradinājis savu līgavu pie skūpstiem! Ha-ha!

Viesi, sajūsmināti par grāfa asprātību, sāka smieties … Bet nevajadzēja smieties …

Pagāja piecas, desmit minūtes, taču jaunlaulātā neatgriezās .. . Iestājās klusums . . . Pat grāfs pārstāja ironizēt … Oļeņkas prombūtne bija jo manāmāka tāpēc, ka viņa aizgāja pēkšņi, nepateikuši ne vārda… Nerunājot jau nemaz par etiķeti, kas bija pārkāpta vispirmām kārtām, Oļeņka bija aizgājusi no galda tūdaļ pēc skūpsta, it kā saskaitusies, ka viņa piespiesta skūpstīties ar viru… Nevarēja pielaist, ka viņa aizgājusi tāpēc, ka sakaunējusies. . . Sakaunēties var uz minūti, uz divām, bet ne uz veselu mūžību, par kādu mums likās viņas prombūtnes pirmās desmit minūtes … Cik nelabu domu pazibēja skurbajās vīriešu galvās, un cik tenku bija nobriedušas mīļajām dāmām! Līgava piecēlusies no galda un aizgājusi — kāda efektīga un skatuviska viela «dižciltīgam» provinces romānam!

Urbeņins sāka nemierīgi raudzīties uz visām pusēm.

—   Nervi… — viņš murmināja. — Vai varbūt atraisījies kaut kas tualetē … Ej nu sazini šīs sievietes! Tūlīt atnāks … Šo pašu acumirkli.

Bet, kad pagāja vēl desmit minūtes un Oļeņka neieradās, viņš uzlūkoja mani tik nelaimīgām, lūdzošām acīm, ka man kļuva viņa žēl…

«Kā būs, ja es iešu un viņu pameklēšu?» viņa acis runāja. «Vai jūs, draudziņ, nepalīdzēsiet man izkļūt no šā briesmīgā stāvokļa? Jūs te esat visgudrākais, drosmīgākais un attapīgākais cilvēks, palīdziet jel man!»

Es uzklausīju viņa nelaimīgo acu lūgumu un nolēmu viņam palīdzēt. Kā es viņam palīdzēju, lasītājs redzēs turpmāk … Sacīšu tikai, ka Krilova lācis, kas izdarījis pakalpojumu vientuļniekam, zaudē manās acīs visu savu zvēra diženumu, nobāl un pārvēršas par nevainīgu infuzoriju, kad atceros sevi «pakalpīgā muļķa» lomā … Līdzība starp mani un lāci ir tikai tā, ka mēs abi devāmies palīgā sirsnīgi, neparedzēdami mūsu pakalpojuma ļaunās sekas, atšķirība turpretim starp mums ir milzīga … Mans akmens, ar ko trāpīju Urbeņinam pa pieri, ir daudzkārt smagāks . ..

—   Kur Olga Nikolajevna? — es jautāju sulainim, kas man pasniedza salātus.

—   Izgāja dārzā, — viņš atbildēja.

—   Tas nu nav nekādā jēgā, mesdames! — es pa jokam pievērsos dāmām. — Līgava aizgājusi, — un mans vīns saskābis! … Man jāiet, viņa jāsameklē un jāatved šurp, kaut arī viņai sāpētu it visi zobi! Līgavas vedējs ir amatpersona, un viņš dodas parādīt savu varu!

Es piecēlos un, sava drauga grāfa skaļo aplausu pavadīts, izgāju no ēdamistabas dārzā. Manu vīna sakarsēto galvu ķēra taisnie, karstie pusdienas saules stari.

Sejā iesitās tveice un sutoņa. Uz labu laimi devos pa vienu no sānu alejām un, svilpodams kādu melodiju, devu «pilnu tvaiku» savām izmeklētāja spējām vienkārša okšķera lomā. Es apskatīju visus krūmiņus, lapenes, alas un, kad mani jau sāka mocīt nožēla, ka esmu nogriezies pa labi un nevis pa kreisi, piepeši izdzirdu dīvainas skaņas. Kāds smējās vai raudāja. Skaņas nāca no alas, ko gribēju apskatīt pēdējo. Atri ieiedams tanī, es, mitruma, pelējuma, sēņu un kaļķu smakas ieskauts, ieraudzīju to, ko meklēju.

Viņa stāvēja, ar elkoņiem atbalstījusies pie apsūnojušas koka kolonas, un, pacēlusi uz mani šausmu un izmisuma pilnas acis, plēsa sev matus. No viņas acīm plūda asaras kā no sūkļa, kad to spiež.

—   Ko es esmu izdarījusi? Ko esmu izdarījusi! —viņa murmināja.

—   Jā, Oļa, ko jūs esat izdarījusi, — es teicu, nostājies viņas priekšā un sakrustojis rokas.

—   Kāpēc es apprecējos ar viņu? Kur bija manas acis? Kur bija mans prāts?

—   Jā, Oļa … So jūsu rīcību grūti izskaidrot… Izskaidrot to ar pieredzes trūkumu — pārāk iecietīgi, izskaidrot ar samaitātību — negribas.

—   Es tikai šodien sapratu… šodien! Kāpēc es to nesapratu vakar? Tagad nekas vairs nav darāms, viss ir zaudēts! Viss, it viss! Es būtu varējusi apprecēties ar cilvēku, ko mīlu, kas mīl mani!

—   Ar ko tad, Oļa? — es vaicāju.

—    Ar jums! — viņa teica, raudzīdamās manī tieši, vaļsirdīgi… — Bet es pasteidzos! Es biju muļķe! Jūs esat gudrs, cēls, jauns … Jūs esat bagāts … Jūs man likāties neaizsniedzams!

—   Mierā, Oļa, — es sacīju, saņemdams viņas roku… — Noslaucīsim actiņas un iesim . .. Tur gaida … Nu, diezgan raudāts, diezgan … — Es noskūpstīju viņas roku …

—   Diezgan, meitenīti Tu izdarīji muļķību, un tagad jāmaksā par to… Tu esi vainīga … Nu, diezgan, apmierinies.

—   Tu taču mīli mani? Jā? Tu esi tik liels, skaists! Mīli taču?

—   Mums jāiet, mana sirds… — es teicu, ar lielām šausmām pamanīdams, ka skūpstu viņas pieri, aptveru viņu ap viduci, ka viņa apdedzina mani ar savu kvēlo elpu un karas man kaklā …

—   Pietiek! — es murminu. — Diezgan!…

Kad pēc minūtēm piecām es uz rokām iznesu viņu no alas un, jaunu iespaidu nomocītu, noliku uz kājām zemē, gandrīz pie paša sliekšņa ieraudzīju Pšehocki… Viņš stāvēja, dzēlīgi lūkojās manī un klusi aplaudēja .., Es noskatīju viņu no galvas līdz kājām un, paņēmis Olgu zem rokas, devos uz mājas pusi.

—   Šodien jūsu ēnas vairs te nebūs! — es atskatījies uzsaucu Pšehockim. — Jūsu spiegošana jums nepaies secen!

Mani skūpsti laikam gan bija kvēli, jo Olgas seja dega kā ugunī. Tajā nebija vairs ne pēdas no tikko lietajām asarām…

—   Tagad man, kā saka, neviens žogs nav par augstu! — viņa murmināja, iedama kopā ar mani uz māju un drudžaini spiezdama manu elkoni… — No rīta es nezināju, kur dēties aiz šausmām, bet tagad… tagad, manu labo milzi, es nezinu, kur dēties aiz laimes! Tur sēž un mani gaida vīrs … Ha-ha! Un kas man par to? Kaut arī viņš būtu krokodils, drausmīga čūska … es nekā nebaidos! Es mīlu tevi un negribu nekā zināt!

Es paraudzījos viņas laimē kvēlošajā sejā, acīs, kas bija pilnas laimīgas, apmierinātas mīlas, un man sažņaudzās sirds aiz bailēm par šīs glītās, laimīgās būtnes nākotni: viņas mīla uz mani ir tikai vēl viens grūdiens bezdibenī… Kādu galu ņems šī sieviete, kas smej un nedomā par nākotni? … Man sirds sažņaudzās un sastinga aiz jūtām, ko nav iespējams nosaukt ne par žēlumu, ne līdzjūtību, jo tās bija spēcīgākas par šīm jūtām. Es apstājos un satvēru Olgu aiz pleca … Nevienā citā reizē neesmu redzējis kaut ko daiļāku, graciozāku un tai pašā laikā nožēlojamāku… Nebija laika spriest, apsvērt, domāt, un es, jūtu pārņemts, iesaucos:

—   Šai pašā mirklī brauksim pie manis, Olga! Tūlīt!

—   Kā? Ko tu teici? — viņa vaicāja, nesapratusi manu mazliet svinīgo noskaņu.

—   Braucam tūdaļ pie manis!

Olga pasmaidīja un norādīja man uz māju . ..

—   Nu, un tad? — es attraucu. — Vai es tevi paņemu šodien vai rīt — vai nav vienalga? Taču, jo ātrāk, jo labāk … Ejam!

—   Bet… tas taču kaut kā savādi…

—   Vai tu, meitenīt, baidies skandāla? … Jā, skandāls būs ārkārtīgs, grandiozs, tomēr labāk tūkstoš skandālu nekā atstāt tevi šeit! Es tevi te neatstāšu! Es nevaru tevi šeit atstāt! Vai saproti, Olga? Atmet savu mazdūšību, savu sievietes loģiku un paklausi man! Paklausi, ja nevēlies iet bojā!

Olgas acis pauda, ka viņa mani nesaprot… Taču laiks negaidīja, ritēja uz priekšu un stāvēt alejā, kad mūs tur gaida, nebija laika. Vajadzēja izlemt… Es piekļāvu sev klāt sarkantērpa meiteni, kas faktiski tagad bija mana sieva, un šais mirkļos man likās, ka tiešām mīlu viņu, mīlu ar vīra mīlestību, ka viņa ir mana un viņas liktenis ir uz manas sirdsapziņas … Es apjautu, ka esmu saistīts ar šo būtni uz mūžu, nenovēršami.

—   Paklausies, mana dārgā, mana mīļā! — es sacīju. — Šis solis ir drosmīgs… Tas saķildos mūs ar tuviem cilvēkiem, uzkraus mums uz galvas tūkstošiem pārmetumu, asarainu žēlabu. Tas varbūt pat sabojās manu karjeru, sagādās man tūkstoš neatrisināmu neērtību, bet, mana mīļā, tas ir izlemts! Tu kļūsi mana sieva . .. Labāka sieva man nav vajadzīga, un dievs ar viņām, ar šīm sievietēm! Es darīšu tevi laimīgu, glabāšu tevi kā acuraugu, kamēr vien dzīvošu, pāraudzināšu tevi, padarīšu tevi par sievieti! Apsolu tev to, un še, es sniedzu tev savu godīgo roku!

Es runāju patiesā aizrautībā, ar jūtām, kā jeune premier, kas tēlo vispatētiskāko vietu savā lomā… Es runāju lieliski, un ne velti man pavicināja ar spārniem ērgļu māte, pārlidojot pār mūsu galvām. Bet mana Oļa satvēra manu izstiepto roku, paturēja to savās mazajās rociņās un maigi noskūpstīja. Tomēr tā nebija piekrišanas zīme … Nepieredzējušās, nekad agrāk tādas valodas nedzirdējušās sievietes muļķīgajā sejiņā izpaudās neizpratne . . . Viņa vēl joprojām mani nesaprata.

—      Tu saki, ka jāiet pie tevis… — viņa domīgi noteica. — Es ne visai tevi saprotu . . . Vai tad tu nezini, ko sacīs viņš?

—   Bet kāda daļa tev gar to, ko viņš sacīs?

—   Kāda man daļa? Nē, Serjoža, labāk nemaz nerunā . .. Aizmirsti to, lūdzu … Tu mani mīli, un vairāk nekā man nevajag. Ar tavu mīlu varu dzīvot kaut vai ellē…

—   Bet kā tad tu dzīvosi, muļķīte?

—   Es dzīvošu te, un tu ieradīsies katru dienu … Es iziešu tevi sagaidīt.

—   Bet es bez šausmām nevaru iedomāties šādu dzīvi! … Nakti — viņš, dienu — es … Nē, tas nav iespējams! Oļa, es šobrīd tevi tā mīlu, ka… esmu pat ārprātīgi greizsirdīgs … Es pat neapzinājos, ka esmu spējīgs uz tādām jūtām . . .

Kāda neuzmanība! Es turēju viņu, aptvēris ap vidu, un viņa maigi glāstīja manu roku, kaut gan ikkatru brīdi varēja sagaidīt, ka kāds paiesies pa aleju un mūs ieraudzīs.

—   Ejam, — es teicu, atraudams savas rokas… •— Ģērbies, un braucam!

—   Bet kā tu visu tik ātri… — viņa nomurdēja raudošā balsī… — Steidzies kā uz ugunsgrēku… Un dievs zin ko izdomājis! Aizbēgt tūdaļ pēc laulībām! Ko sacīs cilvēki!

Un Oļeņka paraustīja plecus. Viņas sejā bija tik daudz neizpratnes, izbrīna un neziņas, ka es atmetu ar roku un atliku viņas «dzīves jautājuma» izšķiršanu līdz nākamajai reizei. Un nebija jau arī vairs laika turpināt mūsu sarunu: mēs kāpām augšā pa terases akmens kāpnēm un dzirdējām ļaužu valodas. Pie ēdamistabas durvīm Oļa sakārtoja matus, apskatīja tērpu un gāja iekšā. Viņas sejā nebija manāma mulsa. Oļa pretēji manām gaidām iegāja ļoti drosmīgi.

—   Atvedu jums, kungi, bēgli, — es teicu, ieiedams un apsēzdamies savā vietā. — Ar mokām atradu… Pat pārguru… Izeju dārzā, skatos, bet viņai labpatīk pastaigāties pa aleju … «Kāpēc jūs esat šeit?» jautāju … «Tāpat vien, karsts laiks! …»

Oļa pavērās manī, viesos, vīrā … un sāka smieties. Viņai piepeši sanāca smiekli, kļuva jautri. Viņas sejā

es izlasīju vēlēšanos dalīties ar visu šo pusdienotā]u pūli laimē, kas viņu pēkšņi pārņēmusi, un, tā kā nebija iespējams izteikt to vārdos, viņa izskandināja smieklos.

—        Cik es esmu jocīga! — viņa sacīja. — Smejos un pati nezinu, par ko … Grāf, smej iet!

—   Rūgts! — Kaļiņins iesaucās.

Urbeņins nokāsējās un jautājoši paraudzījās Oļā.

—   Nu? — viņa vaicāja, uz mirkli saraukusi uzacis.

—        Viņi sauc — «rūgts», — pavīpsnāja Urbeņins, pieceldamies un noslaucīdams servjetē lūpas.

Olga uzcēlās un atļāva viņam noskūpstīt savas nekustīgās lūpas … Šis skūpsts bija salts, taču vēl vairāk iekveldēja ugunskuru, kas gailēja man krūtīs un bija gatavs ikbrīd iekvēloties liesmā … Es novērsos un, zobus sakodis, sāku gaidīt mielasta beigas… Šīs beigas, par laimi, pienāca drīz, citādi es neizturētu .. .

—        Nāc šurp! — es asi teicu, pēc pusdienām tuvodamies grāfam.

Grāfs izbrīnā pavērās manī un nāca man līdz tukšā istabā, kur viņu ievedu …

—        Ko tev vajag, draudziņ? — viņš jautāja, atpogājis vesti un nožagojies …

—        Izvēlies vienu no diviem… — es sacīju, tikko turēdamies kājās no naida, kas mani kveldēja … — Vai nu es, vai Pšehockis! Ja tu man neapsoli, ka pēc stundas šis neģēlis aizbrauks no tavas muižas, es pie tevis vairs nesperšu ne kājas! … Dodu tev atbildei pusminūti!

Grāfam izkrita no mutes cigārs, un viņš noplātīja rokas …

—        Kas tev kait, Serjoža? — viņš jautāja, iepletis lielas acis. — Tu jau esi gluži pārvērties sejā!

—        Bez liekiem vārdiem, lūdzu! Es nevaru ciest spiegu, nelieli, neģēli un tavu draugu Pšehockiunmūsu abu labo attiecību vārdā pieprasu, lai viņa tūlīt vairs nebūtu šeit!

—        Bet ko viņš tev nodarījis? — grāfs uztraucās. — Par ko tu viņam tā uzbrūc?

—   Es tev jautāju: es vai viņš?

—   Bet, draudziņ, tu nostādi mani ļoti kutelīgā stāvoklī. .. Pag, tev uz frakas ir spalviņa … Tu prasi no manis neiespējamo!

—   Ardievu! — es teicu. — Mēs vairs neesam pazīstami.

Strauji pagriezies, izgāju priekšnamā, apģērbos un ātri devos ārā. Kad gāju cauri dārzam uz saimes virtuvi, kur gribēju pavēlēt, lai man iejūdz zirgu, mani aizkavēja kāda tikšanās . . . Man pretim ar mazu tasīti kafijas nāca Nadja Kaļiņina. Arī viņa bija Urbeņina kāzās, bet kādas neskaidras bailes lika man vairīties no sarunas ar viņu, un visu dienu es ne reizes nepiegāju viņai klāt un nepārmiju ar viņu ne vārda.. .

—   Sergej Petrovič! — viņa sacīja nedabiski dobjā balsī, kad gāju viņai garām un viegli pacēlu cepuri. — Pagaidiet!

—   Ko pavēlēsiet? — es vaicāju, viņai tuvodamies . . .

—   Man nav ko pavēlēt… un jūs arī neesat sulainis, — viņa teica, lūkodamās man tieši sejā un drausmīgi nobālēdama … — Jūs kaut kur steidzaties, bet, ja tas nav tik steidzīgi, vai var jūs uz brīdi aizturēt?

—   Protams… Es pat nezinu, kāpēc jūs tā jautājat…

—   Tada gadījuma apsēdīsimies… Jus, Sergej Petrovič, — viņa turpināja, kad mēs atsēdāmies, — šodien visu laiku centāties mani neievērot, gājāt ar līkumu apkārt, it kā baidītos satikties, un kā par spīti es tad arī nolēmu ar jums izrunāties… Esmu lepna un patmīlīga … neprotu uzbāzties … bet reizi mūžā var arī ziedot savu lepnumu.

—   Ko tad jūs tā?

—   Es nolēmu šodien jums pavaicāt. 1 . Jautājums mani pazemo, man grūti jautāt… nezinu, kā to pārcietīšu … Atbildiet, mani neuzlūkojot… Vai tiešām jums nav manis žēl, Sergej Petrovič?

Nadja pavērās manī un mazliet nogrozīja galvu. Viņas seja vēl vairāk nobāla, virslūpa sāka trīcēt un sašķobījās …

—   Sergej Petrovič! Man visu laiku liekas — jūs… attālinājis no manis kāds pārpratums, untums … Man liekas, ja mēs izskaidrotos — viss būtu pa vecam … Ja man tā neliktos, tad arī aptruktu drosmes jums jautāt to, ko tūlīt dzirdēsiet… Es, Sergej Petrovič, esmu nelaimīga . . . Jums vajag to redzēt… Mana dzīve vairs nav dzīve .. . Visa izsīkusi. . . Bet galvenais ir nenoteiktība: nezinu, cerēt vai ne… Jūsu izturēšanās pret mani ir tik nesaprotama, ka nav iespējams izdarīt nekādu noteiktu slēdzienu … Pasakiet man, un es zināšu, ko darīt… Tad mana dzīve iegūs jel kādu virzienu … Tad es izšķiršos par kaut ko . . .

—   Jūs, Nadežda Nikolajevna, gribat man kaut ko vaicāt, — es teicu, domās sagatavodams atbildi uz jautājumu, ko paredzēju.

—   Jā, es gribu vaicāt. . . Jautājums ir pazemojošs… Ja kāds noklausīsies, tad domās, ka es uzmācos gluži kā … Puškina Tatjana… Bet tas ir sasāpējis jautājums …

Tiešām, jautājums bija sasāpējis. Kad Nadja pievērsa man seju, lai izsacītu šo jautājumu, es izbijos: Nadja drebēja, drudžaini žņaudza pirkstus un ar lielām, smagām pūlēm izdabūja pār lūpām liktenīgos vārdus. Viņas bālums bija baismīgs.

—   Vai varu cerēt? — viņa beidzot klusi izdvesa.

—    Nebaidieties, sakiet skaidri un gaiši… Lai kāda būtu atbilde, tā tomēr labāka par nenoteiktību. Nu, kā tad ir? Vai varu cerēt?

Viņa gaidīja atbildi, taču man bija tāds garastāvoklis, ka nespēju dot saprātīgu atbildi. Iereibis, saviļņots pēc notikuma alā, Pšehocka spiegošanas un Olgas nenoteiktības satracināts, pārlaidis muļķīgo sarunu ar grāfu, es gandrīz neklausījos Nadjā.

—   Vai varu cerēt? — viņa atkārtoja. — Atbildiet jel!

—   Ak, man prāts nemaz nenesas uz atbildēm, Nadežda Nikolajevna! — es pieceldamies atmetu ar roku.

—   Neesmu spējīgs tagad dot nekādu atbildi. Piedodiet man, bet es jūsu vārdus nedzirdēju un nesapratu. Esmu stulbs un satracināts … Taču jūs veltīgi uztraucaties, tik tiešām.

Es vēlreiz atmetu ar roku un atstāju Nadju. Tikai vēlāk attapies sapratu, cik muļķīgs un nežēlīgs esmu bijis, neatbildot meitenei uz viņas vienkāršo, nesarežģīto jautājumu … Kāpēc es neatbildēju?

Tagad, kad varu objektīvi noraudzīties uz pagājušo, es nevaru izskaidrot savu cietsirdību ar garastāvokli… Man šķiet, ka, neatbildot viņai, esmu koķetējis, ākstījies. Grūti izprast cilvēka dvēseli vispār, bet savu dvēseli izprast vēl grūtāk. Ja es tiešām ākstījos, lai dievs man piedod! Kaut gan vispār ņirgāšanos par citu ciešanām nedrīkst piedot.

Trīs dienas staigāju no viena kakta otrā kā vilks sprostā un ar visiem savas neikdienišķās gribas spēkiem centos neiet laukā no mājas. Es nepieskāros papīru kaudzēm, kas stāvēja uz galda un pacietīgi gaidīja manu ievērību, neviena nepieņēmu, rājos ar Polikarpu, nervozēju… Es piespiedu sevi aizmirst grāfa muižu, un šī stūrgalvība man maksāja stipri daudz nervu. Tūkstoškārt ķēros pie cepures un tikpat daudzkārt nosviedu to… Brīžiem nolēmu atmest ar roku it visam pasaulē un braukt pie Olgas, lai notiek kas notikdams, brīžiem atkal atgādināju sev salto lēmumu sēdēt mājās …

Mans saprāts bija pret došanos uz grāfa muižu. Ja reiz biju nozvērējies grāfam neapmeklēt viņu, vai es varēju ziedot savu patmīlību, lepnumu? Ko gan iedomātos tas ūsainais švīts, ja pēc mūsu muļķīgās sarunas es dotos pie viņa, it kā nekas nebūtu noticis? Vai tas nenozīmētu atzīties, ka man nav taisnība? …

Tālāk — kā godīgam cilvēkam man vajadzēja pārtraukt visas saites ar Olgu. Mūsu turpmākais sakars nevarētu viņai dot nekā cita kā bojā eju. Apprecoties ar Urbeņinu, viņa bija izdarījusi kļūdu, bet, saistoties ar mani, kļūdījusies vēlreiz. Vai dzīvojot ar vecu vīru un tai pašā laikā slepus satiekoties ar mīļāko, vina nelīdzinātos izvirtušai lellei? Nemaz nerunājot par to, cik principā riebīga ir šāda dzīve, vajadzēja padomāt arī nar sekām.

Kāds es gļēvulis! Es baidījos gan seku, gan tagadnes, gan pagātnes … Parasts cilvēks pasmiesies par maniem prātojumiem. Viņš nestaigātu no viena kakta otrā, netvertu galvu rokās un negudrotu visvisādus plānus, bet najautos dzīvei, kas samal miltos pat dzirnakmeņus. Dzīve ietu savu ceļu, neprasot ne vina palīdzības, ne atjaujas … Taču es esmu aizdomīgs līdz gļēvulībai. . . Es staigāju no viena kakta otrā, sirgu aiz līdzcietības pret Olgu, un tai pašā brīdī mani šausmināja doma, ka viņa sapratīs manu priekšlikumu, ko viņai izteicu aizrautības brīdī, un ieradīsies manā mājā, kā viņai apsolīju, uz visiem laikiem! Kas būtu noticis, ja viņa mani paklausītu un nāktu man līdz? Cik ilgi vilktos šis «uz visiem laikiem», un ko dotu nabaga Olgai dzīve ar mani? Es nevarētu dot viņai ģimeni, tātad arī laimi. Nē, man nevajag braukt pie Olgas!

Bet tai pašā laikā mana sirds neprātīgi traucās pie viņas… Es ilgojos kā pirmoreiz iemīlējies zeņķis, ko nelaiž uz rendez-vous. Alas notikuma iekairināts, es alku jaunas tikšanās, un man no prāta ne uz mirkli neizgaisa izaicinošais Olgas tēls, jo viņa, kā zināju, arī gaidīja mani un beidzās nost aiz ilgām . . .

Grāfs sūtīja man vēstuli pēc vēstules, citu par citu raudulīgāku un pazemojošāku .. . Viņš lūdza mani «aizmirst visu» un atbraukt, atvainojās Pšehocka vietā, lūdza piedot šim «labajam, vienkāršajam, bet mazliet aprobežotajam cilvēkam», brīnījās, ka nieku dēj esmu nolēmis pārtraukt senās draudzīgās attieksmes. Vienā no beidzamajām vēstulēm viņš solījās pats atbraukt un, ja es vēlētos, atvest līdz Pšehocki, kas atvainotos manā priekšā, «kaut arī nejūtoties nemaz vainīgs». Es lasīju vēstules, un mana atbilde uz tām bija tāda, ka lūdzu katru vēstnesi likt mani mierā. Pratu gan es ķēmoties!

Un manu nervu satraukuma viskvēlākajā brīdī, kad, stāvēdams pie loga, jau biju izšķīries braukt kaut kur, atskaitot grāfa muižu, plosīju sevi prātojumiem, pašpārmetumiem un uznirstošām mīlas ainām, kas mani gaidīja pie Olgas, manas durvis klusi atvērās, aiz manis atskanēja viegli soļi, un drīz vien manu kaklu apvija divas mazas, glītas rokas …

— Vai tā esi tu, Olga? — es atskatīdamies jautāju.

Es pazinu viņu no karstās elpas, no tā, kā viņa uzkārās man kaklā, un pat no smaržas. Pieplakusi ar galviņu pie mana vaiga, viņa man šķita ārkārtīgi laimīga . . . Aiz laimes viņa nespēja izrunāt ne vārda . .. Es piekļāvu viņu pie krūtīm, un — kur bija palikusi smeldze, kur palikuši jautājumi, kas mani mocīja veselas trīs dienas! Aiz prieka sāku smieties un lēkāt kā skolas puika.

Olgai bija mugurā gaišzils tērps, kas ļoti piestāvēja viņas bālajai sejas krāsai un krāšņajiem linu matiem. Šis tērps bija moderns un ārkārtīgi dārgs. Urbeņinam tas droši vien maksājis ceturtdaju gada algas …

—        Cik tu šodien skaista! … — es teicu, paceldams Olgu uz rokām un skūpstīdams viņas kaklu. — Nu, kas ir? Kā klājas? Vai esi vesela?

—        Cik te pie tevis nelādzīgi! — viņa sacīja, pārlaižot acis manam kabinetam. — Bagāts cilvēks, saņem lielu algu, bet cik . . . vienkārši dzīvo!

—        Ne jau visi, mana sirds, var tik grezni dzīvot kā grāfs, — es teicu. — Bet liksim mierā manu bagātību. Kāds labais gars atnesis tevi manā midzenī?

—        Pagaidi, Serjoža, tu saburzīsi manu tērpu . . . Nolaid mani zemē … Es ieskrēju pie tevis, mīlulīt, tikai uz mirklīti! Mājās visiem pateicu, ka braucu pie Akatjinas, grāfa vejas mazgātājas, kas dzīvo te netālu, kādas trīs mājas aiz tevis . . . Atlaid mani, mīlulīt, citādi neērti … Kāpēc tu tik ilgi nebrauci?

Es atbildēju kaut ko, atsēdināju viņu sev pretim un sāku apbrīnot viņas skaistumu . . . Brītiņu mēs vērāmies viens otrā un klusējām .. .

—       Tu esi ļoti skaista, Oļa! — es nopūtos. — Pat žēl un sāp sirds, ka tu tik skaista!

—   Kāpēc tad žēl?

—   Tevi ieguvis velns zina kas.

—        Bet ko tad tev vēl vajag? Esmu taču tava! Redzi, ierados te … Paklau, Serjoža … Vai tu man teiksi patiesību, ja tev ko jautāšu?

—   Protams, patiesību.

—       Vai tu mani apprecētu, ja es nebūtu kļuvusi par Pjotra Jegoriča sievu?

«Laikam ne,» man gribējās pateikt., bet kam gan uzplēst jau tā slimo brūcīti, kas mocīja nabaga Oļas sirdi?

—        Protams, — es atteicu kā cilvēks, kas runā patiesību.

Viņa nopūtās un nodūra acis …

—        Kā esmu kļūdījusies, kā kļūdījusies! Un visļaunākais, ka to nevar padarīt nebijušu! Izšķirties ar viņu taču nav iespējams?

—   Nav iespējams …

—   Un, kālab es steidzos, nesaprotu! Mēs, meitenes, esam tik muļķīgas un vieglprātīgas… Pēriena vajadzētu! Kaut gan, ja tas nav labojams, tad arī spriedelēt nav vērts … Ne spriedelējumi, ne asaras nelīdzēs. Es, Serjoža, visu pagājušo nakti raudāju! Viņš turpat… guļ blakus, bet es domāju par tevi. . . nevaru gulēt. . . Gribēju pat naktī aizbēgt, kaut vai uz mežu pie tēva… Labāk dzīvot pie vājprātīga tēva nekā ar to… kā viņu . . .

—   Spriedelējumi, Oļa, nelīdzēs … Vajadzēja domāt toreiz, kad brauci kopā ar mani no Teņevas un priecājies, ka precies ar bagātu cilvēku … Tagad jau par vēlu vingrināties daiļrunībā . . .

—   Par vēlu… un tā tam arī jābūt! — atteica Oļa, enerģiski atmetot ar roku. — Kaut tikai nebūtu ļaunāk, tā vēl var dzīvot… Ardievu! Man laiks iet. . .

—   Nē, nesaki ardievu .. .

Es pievilku Oļu sev klāt un apklāju viņas seju skūpstiem, it kā cenzdamies atgūt trīs zaudētās dienas. Viņa kļāvās man klāt kā nosalis jēriņš, karsēja man seju ar savu kvēlo elpu . . . Iestājās klusums …

—   Vīrs nogalinājis savu sievu! — mans papagailis noķērca…

Oļa nodrebēja, atbrīvojās no manām skavām un jautājoši uzlūkoja mani. . .

—   Tas ir papagailis, mana sirds… — es teicu… — Apmierinies …

—   Vīrs nogalinājis savu sievu! — Ivans Demjaničs atkārtoja.

Oļa piecēlās, klusēdama uzlika galvā cepuri un sniedza man roku . . . Viņas sejā bija redzamas drausmas …

—   Bet kas būs, ja Urbeņins dabūs zināt? — viņa jautāja, raudzīdamās manī lielām acīm. — Viņš taču mani nonāvēs!

—    Ej nu… — es sāku smieties. — Es nu gan ļaušu viņam tevi nonāvēt! Un diez vai viņš spējīgs uz kaut ko tik neparastu kā slepkavība… Tu aizej? Nu tad sveika, mans bērns . . . Gaidu. .. Rīt būšu mežā pie tās mājiņas, kur tu dzīvoji… Satiksimies …

Pavadījis Olgu un atgriezies kabinetā, atradu tur

Polikarpu. Viņš stāvēja istabas vidū, bargi vērās mani un nicīgi grozīja galvu.

—       Lai citreiz vairs tā nebūtu, Sergej Petrovič!—viņš noteica stingra tēva balsī. — Es to nevēlos …

—   Ko tad?

—        To pašu… Jus domājāt, es neredzēju? Visu redzēju … Lai viņa neuzdrošinās vairs nākt šurp! Nekādas brūtēšanās lai te nebūtu! To var darīt citur …

Es biju vislieliskākajā omā, tāpēc Polikarpa spiegošana un pamācīgais tonis mani nesakaitināja. Es sāku smieties un aizsūtīju viņu uz virtuvi.

Nebiju vēl atģidies no Olgas apciemojuma, kad mani pagodināja jauns viesis. Pie mana dzīvokļa ar troksni piebrauca kariete, un Polikarps nospļaudīdamies, lamu vārdus murminādams, pieteica man, ka atbraucis «kā būs teikt… šitentas, kaut viņu .. .», tas ir grāfs, ko viņš ienīda ar visiem savas dvēseles spēkiem. Grāfs ienāca, raudulīgi uzlūkoja mani un nogrozīja galvu…

—   Tu novērsies … Negribi runāt…

—   Es nenovēršos, — atbildēju.

—        Es tā mīlēju tevi, Serjoža, bet tu . . . tīra nieka dēļ! Par ko tu mani apvaino? Par ko?

Grāfs atsēdās, nopūtās un pagrozīja galvu …

—   Nedzen nu velnu! — es sacīju. — Labs ir!

Stipra bija mana ietekme uz šo vājo, nevarīgo cilvēciņu, tikpat stipra kā mana nicināšana … Mana nicīgā noskaņa neapvainoja viņu, gluži otrādi… Izdzirdis manu «labs ir!», viņš uzlēca un sāka mani apskaut…

—       Es atvedu viņu līdz … Viņš sēž karietē … vai gribi, lai viņš atvainojas?

—   Vai tu zini viņa vainu?

—   Nē …

—        Lieliski. Lai neatvainojas, bet brīdini viņu, ja turpmāk vēlreiz notiks kaut kas tamlīdzīgs, es neuztraukšos, bet rīkošos.

—        Tātad miers, Serjoža? Lieliski! Tā jau sen vajadzēja, citādi velns sazin par ko sastrīdējāmies! Kā institūta audzēknes! Ak jā, mīlulīt! Vai tev nav … pusglāzītes šņabja? Briesmīgi izkaltusi rīkle!

Es liku pasniegt degvīnu. Grāfs izdzēra divas glāzītes, atzvēlās uz dīvāna un sāka muldēt.

—   Es, brālīt, tikko sastapos ar Oļu . . . Tāda sieviete, ka taisni brīnums! Man tev jāsaka, ka sāku nīst Urbeņinu . .. Tas nozīmē, ka Oļeņka sāk man patikt.. . Velnišķīgi glīta! Esmu nodomājis sākt lakstoties ap viņu.

—   Nevajag aiztikt precētas sievas! — es nopūtos.

—   Nu večukam… tam Pjotram Jegoričam jau nav nekāds grēks nocelt sievu … Viņi nesader kopā … Viņš kā suns: pats nerij un citiem nedod … Šodien pat sākšu savus uzbrukumus un sākšu sistemātiski… īsta odziņa … hm… un kāda elegance, brālīt! Mēli var norīt!

Grāfs izdzēra trešo glāzīti un turpināja:

—   Zini, kas man vēl patīk no šejienietēm? .. . Nadeņka, tā nejēgas Kaļiņina meita… Kvēla tumšmate, bāla, zini, ar šitādām acīm . . . Arī vajadzēs izmest makšķeri . . . Vasarsvētkos rīkošu svinības… muzikāli vokāli literāru vakaru… tikai tāpēc, lai uzaicinātu viņu… Še, brāl, kā izrādās, gluži patīkama, jautra dzīve! Gan sabiedrība, gan sievietes … gan … Vai var pie tevis piemigt… uz brītiņu? . . .

—   Var … Bet kā tad Pšehockis ar karieti?

—   Lai gaida, velns ar viņu! . . . Man pašam, brāl, viņš nepatīk.

Grāfs pacēlās uz elkoņa un noslēpumaini izteica:

—  Turu tikai aiz nepieciešamības… aiz vajadzības . .. Nu, bet velns viņu rāvis!

Grāfa elkonis sagriezās sāņus un galva nokrita uz spilvena. Pēc mirkļa jau bija dzirdama krākšana.

Vakarā, kad grāfs aizbrauca, man bija trešais viesis — ārsts Pavels Ivanovičs. Viņš ieradās, lai paziņotu man par Nadeždas Nikolajevnas slimību un par to, ka viņa… galīgi atteikusi tam. Nabadziņš bija noskumis un atgādināja slapju vistu.

Pagāja dzejiskais maijs…

Noziedēja ceriņi un tulpes, bet līdz ar to bija lemts noziedēt mīlas jūsmai, kas ar visu savu noziedzīgumu un mokām tomēr retumis sniedza mums saldus mirkļus, kuri palika neizdzēšami atmiņā. Dzīvē gadās brīži, par kuriem var atdot mēnešus un gadus!

Kādā jūnija vakarā, kad saule jau bija norietējusi, bet tās platā sliede — sārtzeltainā svītra vēl greznoja tālos rietumus un pareģoja rāimi un skaidru rītdienu, es ar Zorku piejāju pie mājiņas, kur dzīvoja Urbeņins. Tai vakarā grāfam bija iecerēts «muzikālais» sarīkojums. Viesi sāka jau ierasties, bet grāfa nebija mājās: viņš bija izjājis un solījies drīz atgriezties.

Pēc kāda laiciņa es, turēdams savu zirgu aiz pavadas, stāvēju pie Iievenīša un sarunājos ar Urbeņina meitiņu Sašu. Pats Urbeņins sēdēja uz kāpnītēm un. atspiedis galvu rokās, raudzījās tālumā, kas bija saskatāms pa vārtiem. Viņš bija drūms, nelabprāt atbildēja uz maniem jautājumiem. Es liku viņu mierā un noņēmos ar Sašu.

—   Kur tava jaunā māmiņa? — es viņai jautāju.

—   Aizjāja ar grāfu. Viņa ik dienas izjāj kopā ar grāfu.

—   Ik dienas, — Urbeņins nopūzdamies nomurmināja.

Daudz kas biia dzirdams šai nopūtā. Tur bija dzirdams tas pats, kas satrauca arī manu sirdi un ko es centos sev izskaidrot, taču nespēju izskaidrot un maldījos minējumos.

Ik dienas Olga devās kopā ar grāfu izjādē. Taču tie ir nieki. Olga nevarēja iemīlēt grāfu, un Urbeņina greizsirdība bija nepamatota. Mums nevajadzēja būt greizsirdīgiem uz grāfu, bet uz kaut ko citu, ko es tik ilgi nespēju saprast. Sis «kaut kas cits» kā liela siena bija nostājies starp mani un Olgu. Viņa joprojām mani mīlēja, bet pēc tā apmeklējuma, kas attēlots iepriekšējā nodaļā, viņa bija pie manis ne vairāk par divām reizēm un, satiekoties ar mani ārpus mana dzīvokļa, kaut kā savādi tvīka un stūrgalvīgi vairījās atbildēt uz maniem jautājumiem. Maniem glāstiem viņa atbildēja kvēH, bet viņas atbildes bija tik trauksmainas un bailīgas, ka no mūsu īsajiem rendez-vous man palika atmiņā tikai mokpilna neizpratne. Sirdsapziņa viņai nebija tīra — tas ir skaidrs, bet, kādā ziņā tieši, — nebija iespējams izprast, skatoties Olgas grēcīgajā sejā.

—   Ceru, ka tava jaunā māmiņa vesela, — es jautāju Sašai.

—   Vesela. Tikai nakti viņai sāpēja zobi. Viņa raudāja.

—   Raudāja? — Urbeņins pievērsa seju Sašai. — Tu redzēji? To tu, mīlulīt, esi nosapņojusi.

Zobi Olgai nesāpēja. Ja viņa raudāja, tad ne aiz sāpēm, bet kāda cita iemesla deļ… Es gribēju vēl parunāties ar Sašu, bet tas man neizdevās, jo atskanēja zirgu dipoņa, un drīz vien mēs ieraudzijam jātnieku, kas neglīti lēkāja seglos, un graciozu amazoni. Lai noslēptu no Olgas savu prieku, es pacēlu rokās Sašu un, apvīdams ap pirkstiem viņas gaišos matus, noskupstīju meitenes galvu.

—   Cik tu esi glīta, Saša! — es teicu. — Cik tev jaukas sprodziņas!

Olga pavirši uzmeta man acis, klusēdama atbildēja uz manu sveicienu un, atbalstījusies uz grāfa rokas, iegāja mājā. Urbeņins piecēlās un sekoja viņai.

Pēc minūtēm piecām no mājiņas iznāca grāfs. Viņš bija tik līksms ka nekad. Pat viņa seja šķita atsvaigusi.

—   Vari mani apsveikt! — viņš sacīja vīpsnādams, saņemdams mani zem rokas.

—   Ar ko tad?

—   Ar uzvaru .. . Vēl viens tāds izjājiens, un, zvēru pie savu dižciltīgo senču pīšļiem, es šim ziediņam noplūkšu lapiņas.

—   Bet pagaidām neesi vēl noplucis?

—   Pagaidām? … Gandrīz vai! Veselas desmit minūtes «tava roka manā rokā», — grāfs iedziedājās, — un … ne reizes neatrāva rociņu … Apbēru skūpstiem! Taču pagaidīsim līdz rītdienai, bet tagad iesim. Mani gaida. Ak jā! Man jāparunā ar tevi, draudziņ, par vienu jautājumu. Saki, mīļais, — vai tā ir patiesība, ko runā, ka tev, tā teikt. . . esot ļaunprātīgi nodomi pret Nadeņku Kaļiņinu?

—   Un tad?

—   Ja tas tiesa, es tev nestāšos ceļā. Neesmu paradis aizlikt otram kāju priekšā. Ja tev nebūtu nekādu nolūku, tad gan, protams …

—   Man nav!

—   Mērci, mans mīļais!

Grāfs loloja cerību nošaut uzreiz divus zaķus un bija pilnīgi pārliecināts, ka tas viņam izdosies. Sai vakarā es vēroju dzīšanos pakaļ šiem zaķiem. Dzīšanās bija muļķīga un smieklīga kā laba karikatūra. Lūkojoties tanī, varēja tikai vai nu smieties, vai sašust par grāfa zemiskumu; bet neviens nevarētu iedomāties, ka šī puiciskā pakaļdzīšanās beigsies vieniem ar tikumisku pagrimšanu, otriem ar bojā eju un trešiem ar noziegumu!

Grāfs nošāva nevis divus zaķus, bet vairāk! Viņš tos nošāva, tomēr āda un gaļa nepalika viņam.

Es redzēju, kā viņš slepus spieda roku Olgai, kas ik reizes saņēma grāfu ar draudzīgu smaidu, bet aizvadīja ar nicīgu grimasi. Vienreiz pat, vēlēdamies parādīt, ka starp viņu un mani nav noslēpumu, grāfs manā klātbūtnē noskūpstīja viņai roku.

—   Kāds stulbenis! — viņa iečukstēja man ausī, noslaucīdama savu roku.

—   Paklau, Olga! — es teicu, kad grāfs bija aizgājis. — Man šķiet, ka tu vēlies man ko teikt. Vai vēlies?

Es pētīdams ieskatījos viņai sejā. Olga pietvīka un bailīgi sāka mirkšķināt acis kā zādzībā pieķerta kaķe.

—   Olga, — es stingri teicu, — tev man jāpasaka! Es to pieprasu!

—   Jā, es gribu tev ko pateikt, — viņa čukstēja, spiezdama man roku. — Es tevi mīlu, dzīvot bez tevis nevaru, bet. . . nebrauc pie manis, mans mīļais! Nemīli vairs mani un uzrunā ar «jūs». Es nevaru vairs turpināt … Nedrīkst… Un neizrādi pat nemaz, ka mani mīli.

—   Bet kāpēc?

—   Es tā gribu. Iemeslu tev nevajag zināt, un es to nesacīšu. Tur nāk … Atej no manis nost.

Es neatgāju no viņas, un viņai pašai bija jāpārtrauc mūsu saruna . .. Paņēmusi zem rokas garāmejošo vīru, viņa, liekulīgi smaidot, pameta man ar galvu un aizgāja.

Otrs grafa zaķis — Nadeņka Kaļiņina izpelnījās šai vakarā īpašu grāfa uzmanību. Viņš grozījās ap to visu vakaru, stāstīja viņai anekdotes, bārstīja asprātības, koķetēja. . . bet viņa, bāla, nomocīta, šķobīja muti piespiestā smaidā. Miertiesnesis Kaļiņins visu laiku vēroja viņus, glaudīja bārdu un zīmīgi kāsēja. Grāfa lakstošanās bija viņam tīkama. Viņa znots — grāfs! Kas apriņķa bonvivanam var būt saldāks par šo sapni? Pēc tam kad grāfs sāka lakstoties ap viņa meitu, viņš savās acis bija izaudzis veselu aršīnu garaks. Bet kādus majestātiskus skatienus viņš meta man, cik dzēlīgi ieklepojās, kad sarunājās ar mani! «Tu, re, padižojies, aizgāji, bet mums — pasvilpot par to! Tagad mums ir grāfs!»

Nākamās dienas vakarā es atkal biju grāfa muižā. Šoreiz sarunājos nevis ar Sašu, bet ar viņas brāli ģimnāzistu. Zēns ieveda mani dārzā un izkratīja man visu savu sirdi. Šos jūtu izpaudumus izraisīja mans jautājums par viņa dzīvi ar «jauno māmiņu».

—   Viņa ir jūsu paziņa, — viņš iesāka, nervozi atpogādams savu formas tērpu, — jūs viņai izstāstīsiet, bet man nav bail. . . Stāstiet, cik patīk! Viņa ir ļauna, zemiska!

Un viņš man pastāstīja, ka Olga atņēmusi viņam istabu, padzinuši veco aukli, kas pie Urbeņina kalpojusi desmit gadu, mūžīgi kliedzot un dusmojoties.

—   Vakar jūs paslavējāt māsas Sašas matus… Skaisti mati, vai ne? Kā īsti lini! Bet viņa šorīt tos nogrieza!

«Tā ir greizsirdība!» es izskaidroju sev šo Olgas ielaušanos viņai svešajā friziera jomā …

—   Viņu it kā pārņēma skaudība, ka jūs uzslavējāt nevis viņas, bet Sašas matus! — puisēns apstiprināja manas domas. — Arī tēti viņa nomocījusi. Tētis briesmīgi šķiež naudu viņas dēļ, atraujas no darba … un sācis atkal dzert! Atkal! Viņa ir muļķīte… Visu dienu raud, ka viņai jādzīvojot nabadzībā, tādā mazā piebūvē. Bet vai tad tētis vainīgs, ka viņam nav daudz naudas? — Puisēns pastāstīja man daudz ko skumīgu. Viņš redzēja to, ko neredzēja vai negribēja redzēt viņa ar aklumu sistais tēvs. Nabaga zēnam bija apvainots tēvs, apvainota māsa, vecā aukle. Viņam atņemts mazais kaktiņš, kur viņš bija pieradis kārtot savas grāmatas un barot noķertos cigļus. Viņam nodarīts pāri, par visu bija ņirgājusies muļķīgā un valdonīgā pamāte! Bet nabaga zēnam ne sapnī nevarēja parādīties tas briesmīgais apvainojums, kuru jaunā pamāte nodarīja viņa ģimenei un kura liecinieks es biju tai pašā vakarā, pēc sarunas ar viņu. Viss nobālēja šā apvainojuma priekšā, un Sašas apgrieztie mati salīdzinājumā ar to bija niecīgs sīkums.

Vēlu vakarā es sēdēju pie grāfa. Mēs, kā parasts, dzērām. Grāfs bija pavisam pilnā, es turpretim tikai mazliet iereibis.

—   Šodien jau man atļāva netīšām pieskarties viducim, — viņš murmināja. — Rīt tātad iesim vēl tālāk.

—   Nu, un Nadja? Kā ar Nadju?

—   Soļojam uz priekšu. Ar viņu tikai sākums. Pagaidām pārdzīvojam vēl tikai acu valodas periodu. Man, brālīt, patīk raudzīties viņas melnajās, skumīgajās acīs. Tanīs ir kaut kas tāds, kas vārdos nav izsakāms, bet ko var saprast tikai ar dvēseli. Vai iedzersim?

—   Tātad tu viņai patīc, ja viņai ir pacietība veselām stundām ar tevi sarunāties. Arī viņas papucim tu patīc.

—   Papucim? Tu runā par to stulbeni? Ha-ha! Plānprātiņš iedomājas, ka man ir godīgi nolūki!

Grāfs sāka kāsēt un iedzēra.

—   Viņš domā, ka es precēšos! Es nerunāju nemaz par to, ka man nav brīv precēties, bet, godīgi spriežot, man gan šķiet godīgāk pavest jaunavu nekā viņu apprecēt … Mūžīga dzīve ar piedzērušu, kāsējošu pusveci — brrr! Mana sieva sāktu dilt un aizbēgtu jau otrā dienā … Bet kas tas par troksni?

Mēs ar grāfu pielēcām kājās… Gandrīz vienlaikus sāka cirsties vairākas durvis, un pie mums istabā ieskrēja Olga. Viņa bija bāla kā sniegs un trīcēja kā stīga, pa kuru stipri uzsists. Mati viņai bija vaļā, acu zīlītes paplašinātas. Viņa bija aizelsusies un burzīja pirkstos sava naktstērpa krokas uz krūtīm . . .

—   Olga, kas tev kait? — es jautāju, nobālēdams un satverdams viņas roku.

Grāfam būtu jābrīnās par šo netīšām izmesto «tev», bet viņš to nedzirdēja. Galīgi izbrīnījies, iepletis muti un izbolījis acis, viņš vērās Olgā kā rēgā.

—   Kas noticis? — es jautāju.

—   Viņš mani sit! — Olga izteica un raudādama atkrita atzveltnī. — Viņš sit!

—   Kāds viņš?

—   Vīrs! Es nevaru ar viņu dzīvot! Es aizgāju no viņa!

—   Tas ir nekrietni! — grāfs uzsita ar dūri pa galdu. — Kādas viņam tiesības! Tā ir tirānija… tas… tas ir velns zina kas! Sist sievai?! Sist! Par ko tad viņš jūs sita?

—   Ne par šo, ne par to, — Oļa, acis slaucīdama, sāka stāstīt. — Es izņēmu no kabatas mutautiņu, bet no kabatas izkrita tā vēstule, ko jūs vakar man atsūtījāt. .. Viņš pielēca klāt, izlasīja un … sāka sist. .. Saķēra mani aiz rokas, saspieda — paskatiet, līdz šim pašam laikam uz rokas sarkani plankumi — un pieprasīja paskaidrojumus… Lai izvairītos no paskaidrojumiem, es atbēgu šurp… Vismaz jūs aizstāviet mani! Viņam nav tiesību tik rupji apieties ar sievu! Es neesmu ķēkša! Esmu muižniece!

Grāfs sāka soļot no viena kakta uz otru un ar skurbu, neklausīgu mēli melst kaut kādas blēņas, kurām normālā valodā vajadzētu nozīmēt: «Par sieviešu stāvokli Krievijā.»

—   Tas ir barbarisms! Tā ir Jaunzēlande! Vai šis mužiks arī nedomā, ka viņa bērēs nokaus viņa sievu? Mežoņi taču, aizejot uz viņpasauli, ņem līdzi arī savas sievas! . . .

Es turpretim nespēju atjēgties … Kā saprast Olgas pēkšņo vizīti naktstērpā, ko domāt, ko izlemt? Ja viņa sista, ja apvainota viņas cieņa, kāpēc tad viņa nebēg ne pie tēva, ne pie saimnieces… galu galā ne pie manis, jo es viņai tomēr esmu tuvs? Un vai patiešām viņa apvainota? Mana sirds teica, ka vientiesis Urbeņins ir nevainīgs; nojaušot īstenību, tā sažņaudzās tais sāpēs, kādas šai brīdī vajadzēja izjust apstulbotajam vīram. Nekā nejautādams un nezinādams, ko iesākt, es ņēmos mierināt Olgu un piedāvāju viņai vīnu.

—   Kā esmu kļūdījusies! Kā kļūdījusies! — viņa caur asarām nopūtās, paceļot glāzīti pie lūpām. — Bet likās taču tāds jēriņš, kad lakstojās ap mani! Es domāju, ka tas ir eņģelis, ne cilvēks!

—   Un jūs gribējāt, lai viņam patiktu tā vēstule, kas izkrita no kabatas? — es jautāju. — Gribējāt, lai viņš sāk nevaldāmi smieties?

—   Nerunāsim par to! — grāfs mani pārtrauca. — Lai būtu kā būdams, viņa rīcība ir nekrietna! Ar sievietēm tā neapietas! Es viņu izaicināšu uz divkauju! Es viņam parādīšu! Ticiet, Olga Nikolajevna, ka viņš to pieminēs!

Grāfs piepūtās kā jauns tītartēviņš, kaut gan neviens viņu nebija pilnvarojis nostāties starp vīru un sievu. Es klusēju un nebildu neko viņam pretim, jo zināju, ka atriebība par cita sievu aprobežosies ar skurbu vārdu izvirdumu četrās sienās un ka divkauja jau rīt būs aizmirsta. Bet kāpēc klusēja Olga? . . . Negribējās domāt, ka viņa ar mieru pieņemt pakalpojumus, ko viņai piesolīja grāfs. Negribējās ticēt, ka šai muļķīgajai, skaistajai kaķei ir tik maz pašcieņas, ka viņa labprāt piekritīs, lai piedzērušais grāfs kļūst par vīra un sievas soģi.. .

—   Es viņu iemīšu dubļos! — nočiepsteja jaunizceptais bruņinieks. — Galu galā es viņam iecirtīšu pliķi! Jau rīt!

Un viņa neaizspieda muti šim nelgām, kas dzērumā apvainoja cilvēku, kura vaina bija tikai tā, ka viņš vīlies un piekrāpts! Urbeņins bija stipri saspiedis viņai roku, un tas izraisīja skandalozo bēgšanu uz grāfa māju, tagad turpretim viņas acu priekšā piedzērušais, amorālais plānprātiņš aplēja ar samazgām un mīdīja tā cilvēka godīgo vārdu, kuram šai brīdī vajadzēja mocīties skumjās un neziņā, apzināties sevi pieviltu, bet viņa pat aci nepamirkšķināja!

Kamēr grāfs izrēca savas dusmas, bet Olga slaucīja asaras, kalpotājs pasniedza ceptas irbes. Grāfs uzlika viešņai pusirbi.. . Viņa noraidīdama pakratīja galvu, tad it kā mehāniski paņēma dakšiņu un nazi un sāka ēst. Irbei sekoja liela glāze vīna, un drīz no asarām nepalika ne pēdas, atskaitot sārtus plankumus ap acīm un retas, dziļas nopūtas.

Drīz vien mēs izdzirdām smieklus … Olga smējās kā nomierināts, aizvainojumu aizmirsis bērns. Raugoties viņā, smējās arī grāfs.

—   Vai zināt, ko es izgudroju? — viņš sacīja, piesēzdamies tuvāk Olgai. — Es gribu sarīkot pie sevis pašmājas izrādi. Uzvēdīsim lugu ar labām sieviešu lomām. Ko? Kā jums šķiet?

Mēs sākām runāt par pašmājas izrādi. Šī muļķīgā sa

runa nepavisam nesaskanēja ar nesenajām šausmām, kas bija sejā Olgai, kad viņa pirms stundas te ieskrēja bāla, raudoša, ar vaļējiem matiem. Cik lētas bija šīs šausmas, šīs asaras!

Laiks tikmēr ritēja uz priekšu. Nosita divpadsmit. Kārtīgas sievietes šai laikā liekas gulēt. Olgai vajadzēja jau aiziet. .. Tomēr nosita pusvienu, nosita vienu, bet viņa visu laiku sēdēja un runāja ar grāfu.

—   Laiks jau gulēt, — es teicu, palūkojies pulkstenī. — Es aizeju. . . Vai atļausiet jūs pavadīt, Olga Nikolajevna?

Olga paraudzījās manī, grāfā.

—  Kur tad es iešu? — viņa čukstēja. — Pie viņa es nevaru iet.

—   Jā, jā, protams, pie viņa jūs vairs nevarat iet, — grāfs iesaucās. — Kas var galvot, ka viņš nesit jūs vēlreiz? Nē, nē!

Es pagājos pa istabu. Iestājās klusums. Es staigāju no viena kakta uz otru, bet mans draugs un mana mīļākā vēroja manus soļus. Man likās, ka saprotu gan šo klusumu, gan šos skatienus. Tanīs bija kaut kas nogaidošs, nepacietīgs. Es noliku cepuri un atsēdos uz dīvāna.

—  Tā, — murmināja grāfs, nepacietīgi berzēdams rokas. — Tā … Tādas tās lietas …

Nosita pusdivi. Grāfs aši pavērās pulkstenī, sarauca pieri un sāka soļot pa istabu. No skatieniem, ko viņš man raidīja, bija redzams, ka viņam gribas man kaut ko pateikt, kaut ko vajadzīgu, bet diskrētu, nepatīkamu.

—   Paklau, Serjoža! — viņš beidzot izšķīrās, atsēzdamies man līdzās un čukstēdams ausī. — Tu, draudziņ, neapvainojies … Tu, protams, sapratīsi manu stāvokli, un tev neliksies dīvains un nekautrīgs mans lūgums.

—   Runā ātrāk! Nav ko tukšus salmus kult!

—   Redzi, lieta ir tāda … nu tā … Ej prom, draudziņ! Tu mūs traucē … Viņa paliks pie manis … Atvaino mani par to, ka dzenu tevi projām, taču … tu sapratīsi manu nepacietību.

—   Labi.

Mans draugs bija riebīgs. Ja man tas viss nebūtu tik pretīgs, es varbūt samītu viņu kā tārpu, kad viņš, kā drudzī drebēdams, lūdza mani atstāt viņu vienatnē ar

Urbeņina sievu. Dzejisko sarkantērpa meiteni, kas sapņoja par efektīgu nāvi, meiteni, ko bija uzaudzinājuši meži un nīgrais ezers, gribēja paņemt viņš, izvirtušais anahorets, viscaur spirta piesātināts un slims! Nē, viņa nedrīkst būt pat versts atstatumā no grāfa!

Es piegāju pie viņas.

—   Es aizeju, — es sacīju.

Viņa pamāja ar galvu.

—   Vai man aiziet no šejienes? Jā? — es vaicāju, pūlēdamies izlasīt patiesību viņas glītajā, sasarkušajā sejiņā. — Jā?

Ar tikko jaušamu savu garo, melno skropstu kustību viņa atbildēja: «Jā.»

—   Tu esi visu apsvērusi?

Viņa novērsās no manis, kā novēršas no apnicīga vēja. Viņai negribējās runāt. Un kālab gan bija jārunā? Uz garu tematu nevar atbildēt īsi, bet ilgām valodām nebija ne vietas, ne laika.

Es paņēmu cepuri un neatvadījies izgāju ārā. Vēlāk Olga man stāstīja, ka tūlīt pēc manas aiziešanas, tiklīdz manu solu troksnis sajaucies ar vēja un dārza šalkām, piedzērušais grāfs jau žņaudzis viņu savās skavās. Un viņa, aizvērusi acis, aizsrtiedusi sev muti un nāsis, tikko turējusies kājās aiz pretīguma. Bijis pat brīdis, kad viņa gandrīz būtu izrāvusies no grāfa apkampieniem un aizskrējusi uz ezeru. Bijuši brīži, kad viņa plēsusi matus uz galvas, raudājusi. Nav viegli pārdoties.

Izejot no mājas un dodoties uz stalli, kur stāvēja mana Zorka, man vajadzēja iet garām pārvaldnieka mājai. Es ielūkojos logā. Stipri uzgrieztas kūpošas lampas blāvajā gaismā pie galda sēdēja Pjotrs Jegoričs. Viņa seju es neredzēju. Tā bija aizsegta rokām. Bet visā vina resnajā, neveiklajā stāvā bija jaušams tik daudz bēdu, skumju un izmisuma, ka nevajadzēja redzēt seju, lai saprastu dvēseles noskaņu. Viņam priekšā stāvēja divas pudeles. Viena tukša, otra tikko aizsākta. Abas bija degvīna pudeles. Nabadziņš meklēja mieru nevis pats sevī, nevis cilvēkos, bet alkoholā.

Pēc piecām minūtēm es jāju uz mājām. Tumsa bija briesmīga. Ezers nikni mutuļoja un, likās, niknojās, ka es, tāds grēcinieks, kas tikko bijis grēcīga darba lieci

nieks, uzdrīkstos traucēt tā dzedro mieru. Tumsā es neredzēju ezeru. Šķita, it kā rēktu neredzams briesmonis, rēktu tā tumsa, kas mani ieskauj.

Es apturēju Zorku, aizvēru acis un, briesmonim rēcot, nogrimu domās.

—   Un ja es tūdaļ atgrieztos un viņus iznīcinātu?

Drausmīgs niknums trakoja manās krūtīs … Tas ne-

daudzais labais un godīgais, kas bija palicis manī pēc ilgstošās samaitātās dzīves, viss, kas bija palicis pāri no trūdēšanas, viss, ko es glabāju, loloju, ar ko lepojos, bija apvainots, apspļaudīts, dubļiem apšķiesls!

Agrāk es pazinu pērkamas sievietes, ieguvu tās, pētīju, bet tām nebija nevainīga sārtuma un sirsnīgu, zilu acu, ko es ieraudzīju tai maija rītā, kad gāju pa mežu uz Teņevas tirgu … Es, pats samaitāts līdz sirds dziļumiem, piedevu, sludināju iecietību pret visu netikumisko, biju saudzīgs pret vājību . . . Man bija tāda pārliecība, ka no dubļiem nedrīkst prasīt, lai tie nebūtu dubļi, un nedrīkst vainot tos zelta gabalus, kas apstākļu dēļ nokļūst dubļos . .. Bet agrāk es nezināju, ka zelta gabali var izšķīst dubļos un sajukt ar tiem vienā masā. Tātad arī zelts ir šķīdināms!

Stipra vēja brāzma norāva man cepuri un aiznesa to apkārtējā tumsībā. Norautā cepure krītot skāra Zorkas purnu. Tā satrūkās, uzšāvās pakaļkājās un aizjoņoja pa pazīstamo ceļu.

Atjājis mājās, iekritu gultā. Polikarpu, kas aicināja mani izģērbties, ne par šo, ne par to nolamāju par velnu.

—   Tu pats esi velns, — norūca Polikarps, atiedams no gultas.

—   Ko tu teici? Ko tu teici? — es uzlēcu kājās.

—   Mācītājs divreiz sprediķi nelasa.

—   Aaā … tu vēl uzdrošinies sacīt man bezkaunības! — es trīcēdams izgāzu visu savu žulti uz nabaga sjulaini… — Arā! Lai tavas smakas te nebūtu, nelieti! Arā!

Un, nenogaidījis, kamēr cilvēks iziet no istabas, iekritu gultā un sāku šņukstēt kā puika. Sasprindzinātie nervi neizturēja. Bezspēcīgs niknums, aizvainotas jūtas, greizsirdība — visam vajadzēja kaut kā izpausties.

— Vīrs nogalinājis savu sievu! — ķērca mans papagailis, plūkādams savas plānās spalvas . . .

Sā ķērciena ietekmē man iešāvās prātā doma, ka Urbeņins spēj nogalināt savu sievu . . .

Aizmiegot es redzēju slepkavību. Murgi bija smacējoši, mokpilni… Man likās — manas rokas glāsta kaut ko saltu un man tikai jāatver acis, un es ieraudzīšu mironi … Man rēgojās, ka galvgalī stāv Urbeņins un veras manī lūdzošām acīm . . .

Pēc attēlotās nakts iestājās miers.

Es sēdēju mājās, atļaudamies iziet un izjāt tikai amata darīšanās. Man bija sakrājies milzums darba, tāpēc garlaikoties neiznāca laika. No rīta līdz vakaram sēdēju pie galda un cītīgi rakstīju vai arī pratināju cilvēkus, kas bija krituši manos izmeklētāja nagos. Uz Karņejevku, grāfa muižu, mani nekas vairs nevilināja.

Olgai es atmetu ar roku. Kas zaudēts, tas pagalam; bet viņa bija tieši tas, kas man zaudēts un, kā man šķita, neglābjami pagalam. Es nedomāju par viņu un negribēju domāt.

«Stulba, izvirtusi neliete!» nicīgi nospriedu ikreiz, kad mana steidzīgā darba laikā viņa ienāca man prātā.

Vienīgi retumis, kad likos gulēt vai no rīla pamodos, es atcerējos dažādus brīžus no savas pazīšanās un neilgās kopdzīves ar Olgu. Es iedomāju Akmens Kapu, meža mājiņu, kur dzīvoja sarkantērpa meitene, ceļu uz Teņevu, satikšanos alā … un man sirds sāka stipri dauzīties … Es sajutu smeldzošas sāpes … Bet tas nebija nekas ilgstošs. Gaišās atmiņas ātri izgaisa smago atceru drūzmā. Kāda pagātnes poēzija gan spētu noturēties pret tagadnes dubļiem? Un tagad, kad ar Olgu viss bija galā, man šī «poēzija» nebūt nelikās tik daiļa kā agrāk … Tagad es noraudzījos tanī kā optiskā mānā, melos, varizejiskumā … un manās acīs tā bija zaudējusi pusi burvības.

Grāfs gan bija kļuvis man galīgi pretīgs. Priecājos, ka viņu neredzu, un mani vienmēr kaitināja, kad viņa ūsainais ģīmis bikli parādījās manā iztēlē. Viņš ik dienas sūtīja man vēstules, kurās lūdza mani neļauties grūtsirdībai un apciemot «vientuļnieku, kas vairs nav savrups». Paklausīt viņa vēstulēm nozīmētu sagādāt sev nepatikšanas.

«Viss cauri!» es domāju. «Un paldies dievam . . . Apnicis …»

Es nolēmu pārtraukt ar grāfu attiecības, un šis lēmums nesagādāja man ne mazāko cīņu. Tagad es vairs nebiju tāds kā pirms trim nedēļām, kad pēc ķildas Pšehocka dēļ tikko varēju nosēdēt mājās. Nebija vairs kārdinājuma . ..

Nerādīdamies nekur ārpus mājas, sāku garlaikoties un aizrakstīju vēstuli ārstam Paveļam Ivanovičam ar lūgumu atbraukt un patērzēt. Atbildi uz vēstuli nez kāpēc nesaņēmu un aizsūtīju otru. Uz otru, tāpat kā uz pirmo, nenāca atbilde . .. Acīm redzot, mīļais Mirkšķis izlikās, ka dusmojas .. . Nabadziņš, saņēmis noraidījumu no Nadeņkas Kaļiņinas, par savas nelaimes cēloni uzskatīja mani. Viņam bija tiesība skaisties, un, ja agrāk nekad viņš nedusmojās, tad tāpēc, ka neprata.

«Kad gan viņš paguvis to iemācīties?» es neizpratnē jautāju, nesaņemot atbildes uz savām vēstulēm.

Manas neatlaidīgās vientulības trešajā nedēļā mani apmeklēja grāfs. Sarājis mani par to, ka esmu atstājis viņu un neatbildu uz viņa vēstulēm, viņš atzvēlās uz dīvāna un, iekām sāka krākt, parunāja par savu iemīļoto tematu — par sievietēm …

—   Es saprotu, — viņš teica, sapņaini piemiegdams acis un palikdams rokas zem galvas, — tu esi delikāts un smalkjūtīgs. Tu neierodies pie manis, baidīdamies izjaukt mūsu duetu . .. iztraucēt… Nelūgts viesis sliktāks par ienaidnieku, bet viesis medusmēnesī sliktāks par ragainu velnu. Es tevi saprotu. Tomēr, mīļais draugs, tu aizmirsti, ka esi draugs, nevis viesis, ka tevi mīl, cieni… Jā, ar savu klātbūtni tu tikai papildinātu harmoniju . . . Bet tā tik ir harmonija, manu brālīt! Tāda harmonija, ka pat nespēju tev to attēlot!

Grāfs izvilka roku no galvas apakšas un novēcināja to.

—   Pats neizprotu, vai man laba dzīve ar viņu vai slikta. To pats nelabais neizpratīs! Ir tiešām brīži, kad pusdzīvi atdotu par «bis», toties ir tādas dieniņas, kad 6taigāju no viena kakta otrā kā apmāts un varētu brēkt balsi…

—   Kāpēc tad tā?

—   Nesaprotu, draugs, šo Olgu. Kaut kāds drudzis, ne sieviete… Drudzī ir gan karsts, gan auksts, un tāpat arī viņa mainas piecreiz diena, brīžiem viņai jautri, brīžiem tik garlaicīgi, ka rij asaras un lūdz dievu… Brīžiem mii mani, brīžiem ne… Dažkārt mīlinās ar mani tā, kā ar mani vēl nemūžam neviena sieviete nav mīlinājusies. Toties mēdz gadīties arī tā. Uzmostos nejauši, atdaru acis un ieraugu sev pievērstu seju … tādu briesmīgu, mežonīgu… Si seja savilkta niknumā, riebumā … Tiklīdz ieraugu tādu, visa burvība pagalam … Un bieži viņa tā raugās manī…

—   Ar riebumu?

—   Nu jā! … Nekādi nesaprotu … Esot sagājusies ar mani, kā apgalvo, tikai aiz mīlestības, taču nepaiet neviena nakts, kad es neredzētu šādu seju. Ar Ko to izskaidrot? Man sāk likties, bet es tam, protams, negribu ticēt, ka viņa mani nevar ciest, bet man atdevusies tikai to lupatu dēļ, ko viņai tagad pērku. Viņai trakoti patīk lupatas! Jaunā tērpā viņa ar mieru nostāvēt spoguļa priekšā no rīta līdz vakaram; sabojāta kruzuļa dēļ var raudāt dienu un nakti… Briesmīgi gaisīga! Manī viņai visvairāk patīk tas, ka esmu grāts. Ja es nebutu grāts, viņa mani neiemīlētu. Nepaiet nevienas pusdienas, nevienas vakariņas, kad viņa man asarām acīs nepārmestu, ka es nesaejos ar aristokrātisku sabiedrību. Viņai, redzi, gribētos valdīt šai sabiedrībā … Dīvaina sieviete!

Grāfs pacēla savu nespodro skatienu uz griestiem un nogrima domās. Sev par lielu izbrīnu es ievēroju, ka šoreiz pretēji paradumam viņš ir skaidrā prātā. Tas mani pārsteidza un pat aizkustināja.

—   Tu taču šodien esi normāls, — es teicu, — neesi piedzēries un arī degvīnu neprasi. Ko tas nozīmē?

—   Tāpat vien! Nebija kad dzert, visu laiku domāju… Man tev jāsaka, Serjoža, esmu nopietni aizrāvies, ne pa jokam. Viņa man milzīgi iepatikusies. Un tas arī saprotams… Viņa ir neparasta, neikdienišķa sieviete, nemaz jau nerunājot par izskatu. Prātiņa ne visai daudz, bet cik jūtu, elegances, svaiguma! … Nav iespējams viņu salīdzināt ar manām parastajām Amālijām, Anželikām un Grušām, kuru mīlestību esmu līdz šim baudījis. Viņa ir gluži kā no citas pasaules, no pasaules, kas man nav pazīstama.

—   Tu jau filozofē! — es iesmējos.

—   Esmu aizrāvies, it kā iemīlējies! Bet tagad redzu, ka veltīgi cenšos nulli kāpināt kvadrātā. Tā bija maska, kas manī izraisīja neīstu satraukumu. Košais nevainības sārtums izrādās oranžsarkana krāsa, mīlas skūpsts — lūgums nopirkt jaunu tērpu… Es paņēmu viņu mājā kā sievu, bet viņa izturas kā mīļākā, kurai maksā naudu. Bet tagad gana! Es apklusinu trauksmi sirdī un sāku redzēt Olgā mīļāko … Gana!

—   Un tad? Ko dara vīrs?

—   Vīrs? Hm . . . Bet kā tu domā, kas ar viņu notiek?

—   Man šķiet, ka nelaimīgāku cilvēku par viņu tagad pat grūti iedomāties.

—   Tev tā liekas? Veltīgi. .. Tas ir tāds nelietis, tāds blēdis, ka es viņu nepavisam nežēloju. Blēdis nekad nevar būt nelaimīgs, tas vienmēr atradīs sev izeju…

—   Par ko tad tu viņu tā lamā?

—   Par to, ka viņš ir krāpnieks. Tu zini, kā es viņu cienīju, ticēju viņam kā draugam … Es un pat tu — vispār visi uzlūkoja viņu par godīgu, kārtīgu cilvēku, kas nespēj krāpt. Bet tai pašā laikā viņš mani apzadzis, aplaupījis! Izmantodams savu pārvaldnieka stāvokli, viņš rīkojies ar manu mantu, kā gribējis. Nav ņēmis tikai to, ko nav varējis kustināt.

Es, kas pazinu Urbeņinu kā augstākā mērā godīgu un nesavtīgu cilvēku, izdzirdis grāfa vārdus, uzlēcu kā dzelts un piegāju grāfam klāt.

—   Vai tu viņu pieķēri zādzībā? — es jautāju.

—   Nē, bet zinu no drošiem avotiem par viņa zagļa darbiem.

—   No kādiem gan avotiem, atļaujiet vaicāt?

—   Neuztraucies, es nesākšu cilvēku veltīgi apvainot. Man Olga izstāstīja visu par viņu. Vēl nebūdama viņa sieva, Olga pati savām acīm redzējusi, kā viņš sūtījis uz pilsētu veselus vezumus kaulu vistu un zosu. Ne reizi vien viņa redzējusi, ka manas zosis un vistas nosūtītas par dāvanu kādiem labdariem, pie kuriem mājo viņa dēls ģimnāzists. Vēl vairāk, viņa redzējusi, kā viņš uz to pašu vietu sūtījis miltus, prosu, speķi. Pieņemsim, ka tie visi ir sīkumi, bet vai tad šie sīkumi pieder viņam? Te galvenais nav vērtība, bet princips. Princips ir nonievāts! Tad vēl. Viņa redzējusi vīram skapī paciņu naudas. Uz Olgas jautājumu, kam pieder šī nauda un kur viņš to ņēmis, viņš lūdzis, lai Olga neizpļāpā, ka viņam esot nauda. Mans mīļais, tu zini, ka viņš ir pliks kā baznīcas žurka! Ar viņa 'algu tikko pietiek uzturam .. . Izskaidro jel man: kur viņam radusies šī nauda?

—    Un tu, stulbeni, tici šās mazās nelietes vārdiem? — es iekliedzos, sašutis līdz sirds dziļumiem. — Viņa ne tikai aizbēgusi no vīra, apkaunojusi to visā apriņķī. Viņai vajadzīgs vēl to nomelnoL! Tik mazs, sīks radījums, bet cik viņā slēpjas visādu neģēlību! . . . Vistas, zosis, prosa … saimniek, saimniek! Tavas politiski ekonomiskās jūtas, tavu lauksaimnieka muļķību apvaino tas, ka viņš uz svētkiem nosūtījis par dāvanu kautus putnus, ko būtu apēdušas lapsas un seski, ja tos nenokautu un neuzdāvinātu, bet vai tu kaut reizi esi pārbaudījis tās milzīgās atskaites, ko tev iesniedz Urbeņins? Vai esi skaitījis tūkstošus un desmit tūkstošus? Nē! Bet ko ar tevi runāt? Tu esi stulbs un zemisks. Ar prieku pazudinātu savas mīļākās vīru, tikai nezini, kā!

—    Manam sakaram ar Olgu nav ar to nekā kopēja. Vai viņš tai ir vai nav vīrs, taču, ja viņš zadzis, man viņš atklāti jānosauc par zagli. Bet nerunāsim par krāpšanu. Saki man: vai ir godīgi vai negodīgi saņemt algu un valstīties augām dienām bezgalīgi piedzērušam? Viņš ik dienas pilnā! Nav tādas dienas, kad es neredzētu, ka viņš iet tenteriski! Riebīgi un neķītri! Tā kārtīgi cilvēki nerīkojas!

—  Tieši tāpēc jau viņš dzer, ka ir kārtīgs cilvēks, — es sacīju.

—   Tev ir kaut kāda mānija aizstāvēt tamlīdzīgus kungus. Bet esmu nolēmis būt nesaudzīgs. Šodien nosūtīju viņam aprēķinu un palūdzu atbrīvot vietu citam. Manai pacietībai pienācis gals.

Pārliecināt grāfu par to, ka viņš ir netaisns, nepraktisks un muļķis, es uzskatīju par nevajadzīgu. Ne jau grāfa priekšā man jāaizstāv Urbeņins.

Pēc dažām dienām dzirdēju, ka Urbeņins ar dēlu ģimnāzistu un meitiņu pārcēlušies uz dzīvi pilsētā. Man stāstīja, ka viņš braucis uz pilsētu piedzēries, pusdzīvs un divas reizes izvēlies no ratiem. Ģimnāzists un Saša visu ceļu raudājuši.

Drīz pēc Urbeņina aizbraukšanas man pret paša gribu iznāca ierasties grāfa muižā. Zagļi bija uzlauzuši kādu no grāfa zirgu staļļiem un pievākuši vairākus dārgus seglus. Tika ziņots tiesas izmeklētājam, tas ir, man, un volens nolens bija jāierodas.

Grāfu es sastapu piedzērušu un niknu. Viņš staigāja pa visām istabām, meklēja patvērumu no skumjām un neatrada to.

—   Esmu nomocījies ar Olgu! — viņš teica, atmetis ar roku. — Saskaitās šorīt uz mani, teicās noslīcināties, aizgāja no mājām, un, kā redzi, līdz šim viņas nav. Es zinu, ka viņa nenoslīcināsies, bet taču nelāgi. Vakar visu dienu bija saīgusi un plēsa traukus, aizvakar pārēdās ar šokolādi. Velns sazin kas par sievieti!

Es nomierināju grāfu, kā pratu, un atsēdos ieturēt kopā ar viņu pusdienas.

—   Nē, laiks atmest šīs niekkalbības, — viņš murmināja, kamēr pusdienojām. — Laiks atmest, citādi tas ir muļķīgi un smieklīgi. Un turklāt, jāatzīstas, viņa sāk man apnikt ar savām krasajām pārejām. Man gribas kaut kā rāma, pastāvīga, pieticīga, līdzīga Nadeņkai Kaļiņinai, zini. . . Brīnišķīga meitene!

Pēc pusdienām, pastaigājoties dārzā, es satikos ar «slīkoni». Ieraudzījusi mani, viņa briesmīgi nosarka un — savāda sieviete — sāka smieties aiz laimes. Kauns viņai sejā jaucās ar prieku, bēdas ar laimi. Iesāņus pavērusies manī, viņa metās skriet un, neteikusi ne vārda, uzkārās man kaklā.

—   Es tevi mīlu, — viņa čukstēja, spiezdama manu kaklu. — Esmu tā noilgojusies pēc tevis — ja tu nebūtu ieradies, es nomirtu.

Es apskāvu viņu un klusēdams aizvedu uz lapeni. Pēc desmit minūtēm, šķiroties no viņas, izņēmu no kabatas divdesmit piecus rubļus un pasniedzu viņai. Viņa ieplēta lielas acis.

—   Kas tas ir?

—   Es tev maksāju par šodienas mīlu.

Olga nesaprata un joprojām izbrīnā lūkojās manī.

—   Ir, redzi, sievietes, — es paskaidroju, — kas mīl par naudu. Tās ir pērkamas. Viņām jāmaksā nauda. Ņem taču! Ja tu ņem no citiem, kāpēc negribi ņemt no manis? Es nevēlos par velti!

Lai cik cinisks biju, izsakot šo apvainojumu, taču Olga mani nesaprata. Viņa vēl nepazina dzīvi un nesaprata, ko nozīmē «pērkamas» sievietes.

Bija jauka augusta diena.

Saule sildīja kā vasarā, zilā debess laipni aicināja doties tālumā, bet gaisā bija jau manāma rudens jausma. Domīgo mežu zaļajā lapotnē jau zeltojās savu laiku nodzīvojušās lapiņas, un patumšie lauki raudzījās skumji un sērīgi.

Neatvairāmā, smagā rudens jausma slēpās arī mūsu pašu sirdīs. Nebija grūti paredzēt, ka atrisinājums jau tuvu. Vajadzēja taču reiz iedārdēties pērkonam un uzšļākt lietum, lai atsvaidzinātu smacīgo atmosfēru! Pirms negaisa, kad debesīs sablīv melni svina krāsas mākoņi, mēdz trūkt elpas, bet garīgā tveice jau mājoja māsu sirdīs. Tā izpaudās it visur: mūsu kustībās, smaidos, valodās.

Es braucu vieglā šarabanā. Man blakus sēdēja Nadeņka, miertiesneša meita. Viņa bija bāla kā sniegs, zods un lūpas viņai drebēja kā pirms raudām, dziļās acis bija pilnas sāpju, tomēr visu ceļu viņa smējās un izlikās, it kā viņai būtu ļoti jautri.

Mums priekšā un aiz muguras virzījās visādu veidu, laiku un kalibru rati. Gar sāniem auļoja jātnieki un amazones. Grāfs Karņejevs, tērpies zaļā mednieka apģērbā, kas vairāk atgādināja jokdara nekā mednieka ģērbu, noliecies uz priekšu un sāniem, nežēlīgi lēkāja uz sava meļņa. Raugoties viņa saliektajā augumā un sāpju izteiksmē, kas bieži vien pavīdēja viņa izdēdējušajā sejā, varēja iedomāties, ka viņš jāj pirmo reizi mūžā. Uz viņa muguras kūļājās jauna divstobrene, bet pie sāniem karājās soma, kurā raustījās aizšauta tilbīte.

Kavalkādes rota bija Oļeņka Urbeņina. Sēdēdama mugurā grāfa dāvinātajam melnim, tērpusies melnā amazones tērpā, ar baltu spalvu pie cepures, viņa vairs nelīdzinājās tai sarkantērpa meitenei, ko pirms dažiem mēnešiem sastapām mežā. Tagad viņas stājā bija kaut kas majestātisks, «granddāmisks». Katrs vēziens ar jājamo pātagu, katrs smaids — viss bija tēmēts uz aristokrātismu. uz majestātiskumu. Viņas kustībās un smaidos bija kaut kas izaicinošs, iekvēlinošs. Viņa ar augstprātīgu švītību cēla galvu uz augšu un no sava zirga augstumiem apšķieda visu sabiedrību ar nicināšanu, it kā viņai būtu gluži vienaldzīgas skalās piezīmes, ko viņai raidīja mūsu tikumīgās dāmas. Viņa plātījās un koķetēja ar savu bezkaunību, savu stāvokli «pie grāfa», it kā nezinātu, ka jau apnikusi grāfam un ka tas ikkuru brīdi gaida izdevību, lai no viņas atbrīvotos.

—   Grāfs grib mani padzīt! — viņa man teica, skali smiedamās, kad kavalkāde jāja ārā no pagalma; tātad viņai bija zināms pašas stāvoklis un vina to saprata …

Bet kālab šie skaļie smiekli? Es vēros viņā un nesapratu, no kurienes šai meža mietpilsonei varēja rasties tik daudz ņipruma. Kad viņa paguvusi iemācīties tik graciozi šūpoties seglos, lepni kustināt nāsis un dižoties ar pavēlnieces žestiem?

—   Izvirtusi sieviete ir tiknat kā cūka, — man sacīia ārsts Pavels īvaničs. — Kad viņu nosēdina pie galda, vina cel arī kājas uz tā …

Bet šis izskaidrojums bija pārāk vienkāršs. Neviens nevarēja būt tik neobjektīvs pret Olgu kā es. un es nirmais biju ar mieru mest uz viņu akmeni; taču miglaina patiesības sajūta man pauda, ka tas nav ņiprums, nedz arī labi paēdušas, apmierinātas sievietes dižošanās, bet izmisums, tuva un nenovēršama atrisinājuma nojauta.

Mēs atgriezāmies no medībām, kurp bijām devušies no paša rīta. Medības izrādījās neveiksmīgas. Pie purviem. uz kuriem likām lielas cerības, mēs sastapām mednieku kompāniju, kas mums paziņoja, ka medījums izbiedēts. Mums izdevās aizraidīt uz viņpasauli trīs tilbītes un vienu pīlēnu — tas ir viss, ko bija ieguvis desmits mednieku. Galu galā vienai no amazonēm apsāpējās zobi, un mums bija jāsteidzas atpakaļ. Mēs atgriezāmies pa skaistu lauku ceļu, kur drūmo mežu piemalē dzeltēja nesen nopļautu rudzu kūļi. .. Pie apvāršņa balsnēja grāfa baznīca un māja. Pa labi no tām plaši pletās ezera spogulis, pa kreisi tumsa Akmens Kaps…

—   Cik briesmīga sieviete! — man čukstēja Nadeņka ikreiz, kad Olga gadījās līdzās mūsu šarabanam. — Cik briesmīga! Viņa ir tikpat ļauna, cik skaista . . . Vai sen, kā jūs bijāt līgavas vedējs viņas kāzās? Viņa nav paguvusi kopš tā laika nonēsāt kurpju pāri, kad jau staigā, svešā zīdā tērpusies, un plātās ar svešiem briljantiem . . . Nevar pat ticēt šai dīvainajai un ātrajai metamorfozei… Ja jau viņai tādi instinkti, būtu kaut vai tik taktiska un nogaidītu gadu, divus .. .

—   Steidz dzīvot! Nav laika gaidīt! — es nopūtos.

—   Vai zināt, kas notiek ar viņas vīru?

—   Stāsta, ka žūpojot…

—   Jā… Tēvs aizvakar bija pilsētā un redzējis, kā viņš no kaut kurienes braucis ar ormani. Galva, ziniet, uz sāniem, cepures nav, seja ar dubļiem . . . Beigts cilvēks! Nabadzība, stāsta, esot šausmīga: nav ko ēst, par dzīvokli nav samaksāts. Nabaga meitene Saša veselām dienām sēdot neēdusi. Tēvs visu to pastāstījis grāfam … Bet jūs taču pazīstat grāfu! Viņš ir godīgs, labs, tomēr viņam nepatīk domāt un apsvērt. «Es,» saka, «aizsūtīšu viņam simt rubļu.» Ņēmis un nosūtījis .. . Man šķiet, ka vairāk apvainot Urbeņinu nevarēja kā aizsūtīt viņam naudu … Viņš apvainosies par šo grāfa nabaga dāvanu un sāks dzert vēl vairāk . ..

—   Jā, grāfs ir muļķis, — es teicu. — Viņš varēja nosūtīt šo naudu caur mani un manā vārdā.

—   Viņam nebiia tiesības sūtīt Urbeņinam naudu! Vai man tiesība jūs barot, ja es jūs žņaudzu un jūs mani ienīstat?

—   Tas tiesa …

Mēs apklusām un nogrimām domās . . . Domas par Urbeņina likteni man allaž bijušas smagas; tagad turpretim, kad manu acu priekšā drasēja viņu pazudinājusī sieviete, šīs domas modināja manī veselu virkni smagu pārdomu . . . Kas notiks ar viņu un viņa bērniem? Kāds gals beigu beigās sagaida Olgu? Kādā morāliskā peļķē beigs savu mūžu šis nevarīgais, nožēlojamais grāfs?

Man līdzās sēdēja vienīgā kārtīgā un cieņu pelnījusī būtne… Tikai divus cilvēkus es pazinu mūsu apriņķī, ko spēju mīlēt un cienīt, kuriem vienīgajiem bija tiesība no manis novērsties, jo viņi bija pārāki par mani… Tie bija Nadežda Kaļiņina un ārsts Pavels Ivanovičs . . . Kas sagaidīja viņus?

—   Nadežda Nikolajevna! — es viņai sacīju. — Pats to nevēlēdamies, esmu nodarījis jums ne mazumu ļauna, un man mazāk nekā jebkuram citam ir tiesības cerēt uz jūsu vaļsirdību. Bet, zvēru jums, neviens nesapratīs jūs tā, kā es sapratīšu. Jūsu bēdas ir manas bēdas, jūsu laime ir mana laime … Ja es jums tagad ko jautāšu, nemeklējiet šai jautājumā dīku ziņkāri. Sakiet, mana dārgā, — kāpēc jūs atļaujat šim pigmejam grāfam sev tuvoties? Kas jūs traucē dzīt prom viņu no sevis un neklausīties viņa neķītrajos komplimentos? Viņa lakstošanās taču nedara godu pieklājīgai sievietei! Kāpēc jūs dodat iemeslu šīm tenku vācelēm minēt savu vārdu līdzās viņa vārdam?

Nadeņka uzlūkoja mani ar savām dzidrajām acīm un, it kā ieraudzījusi manā sejā sirsnību, līksmi pasmaidīja.

—   Ko tad šīs runā? — viņa vaicāja.

—   Sīs runā, ka jūsu papiņš un jūs ķerot grāfu un ka grāfs galu galā parādīšot jums garu degunu.

—   Viņas nepazīst grāfu, tāpēc arī tā runā! — Nadeņka iekaisa. — Nekaunīgās tenkotājas! Viņas radušas redzēt cilvēkos vienīgi ļauno … Labais nav pieejams viņu izpratnei!

—   Un jūs esat atradusi viņā labo?

—   Jā, esmu atradusi. Jums pirmajam vajadzētu zināt, ka es neļautu viņam sev tuvoties, ja nebūtu pārliecināta par viņa godīgajiem nolūkiem!

—   Tātad esat nonākuši_ jau līdz «godīgajiem nolūkiem»? — es brīnījos. — Ātri gan… Un kam jums vajadzīgi viņa godīgie nolūki?

—   Jūs gribat zināt? — viņa iejautājās, un acis viņai iemirdzējās. — Tās tenkotājas nemelo: es gribu apprecēties ar viņu! Nerādiet pārsteigtu ģīmi un nesmīniet! Jūs teiksiet, ka precēties bez mīlas nav godīgi un tā tālāk, kas jau tūkstoškārt sacīts, bet… ko tad man iesākt? Justies šai pasaulē kā liekai mēbelei ir ļoti smagi… Baigi dzīvot, nezinot mērķa . .. Turpretim, kad tas cilvēks, kas jums tā nepatīk, padarīs mani par savu sievu, man jau būs dzīves uzdevums … Es pārveidošu viņu, es atradināšu viņu no dzeršanas, iemācīšu strādāt … Paraugieties viņā! Tagad viņš nav līdzīgs cilvēkam, bet es viņu pataisīšu par cilvēku.

—   Un tā tālāk un tā tālāk, — es teicu. — Jūs saglabāsiet viņa milzīgo īpašumu, darīsiet labus darbus . . . Viss apriņķis svētīs jūs un uzskatīs par eņģeli, kas nosūtīts virs zemes mierināt nelaimīgos … Jūs kļūsiet māte un audzināsiet viņa bērnus … Jā, dižens mērķis! Jūs esat gudra meitene, bet runājat kā ģimnāziste!

—   Lai mana ideja nekur neder, lai tā ir smieklīga un naiva, bet ar to es dzīvoju . . . Tās ietekmē esmu kļuvusi veselāka un līksmāka … Nelieciet jel man vilties! Lai es pati viļos, taču ne tagad, bet… kādreiz… vēlāk, tālā nākotnē … Izbeigsim šo sarunu!

—   Vēl viens nesmalkjūtīgs jautājums: vai jūs gaidāt, ka jums piedāvās roku?

—   Jā … Spriežot pēc vēstulītes, ko šodien saņēmu no viņa, mans liktenis izšķirsies šodien . .. vakarā . .. Viņš man raksta, ka viņam esot sakāms kaut kas loti svarīgs … No manas atbildes, viņš raksta, būšot atkarīga visa viņa dzīves laime . . .

—   Paldies par vaļsirdību, — es sacījvi.

Nadeņkas saņemtās vēstulītes jēga man bija skaidra. Nabaga meiteni sagaidīja neķītrs priekšlikums… Es nolēmu atbrīvot viņu no tā.

—   Esam jau ieradušies pie sava meža, — grāfs teica, piejājis pie mūsu šarabana. — Vai nevēlaties, Nadežda Nikolajevna, apmesties uz atpūtu?

Un, nenogaidījis atbildi, viņš sasita plaukstas un nokomandēja skaļā, plarkšķošā tenorītī:

—   Atpū-ū-ūta!

Mēs apmetāmies mežmalā.

Saule bija paslēpusies aiz kokiem, greznojot zeltotā purpurā tikai visaugstāko alkšņu galotnes un rotājoties uz tālumā saredzamās grāfa baznīcas zelta krusta. Virs mūsu galvām sāka lidināties iztraucētie kukaiņu vanadziņi un vālodzes. Kāds no vīriešiem izšāva un vēl vairāk satrauca spārnoto valstību. Atskanēja nevaldāms putnu koncerts. Šim koncertam piemīt savs jaukums pavasarī un vasarā, bet, kad gaisā jūtams salta rudens tuvums, tas satrauc nervus un atgādina drīzu aizlidošanu.

No biezokņa uzvēdīja vakara vēsums. Dāmu deguni kļuva zili, un salīgais grāfs sāka berzēt rokas. Patiešām īstajā laikā iesmaržojās patvāra tvaiki un iešķindējās tējas trauki. Vienacainais Kuzma stenēdams, augstajā zālē pīdamies, atstiepa kasti ar konjaku. Mēs sākām sildīties.

Ilgstoša pastaiga svaigā, dzestrā gaisā iedarbojas uz ēstgribu labāk par visiem apetīti veicinošiem pilieniem. Pēc tās baliks, kaviārs, ceptas irbes un pārējie gardumi vilina skatienus kā rozes agrā pavasara rītā.

—   Tu šodien esi gudrs, — es sacīju grafam, nogriezdams sev gabalu balika. — Gudrs kā nekad. Grūti gudrāk rīkoties …

—   Mēs rīkojamies šeit kopā ar grāfu! — pavīpsnāja Kaļiņins, pametis aci uz kučieriem, kas stiepa no šarabaniem kulītes ar uzkodām, vīnu un traukus. — Pikniciņš izdosies vareni. . . Beigās būs šampus …

Miertiesneša seja šoreiz spīdēja tik apmierināta kā nekad. Vai tikai viņš nedomāja, ka šai vakarā viņa Nadcņku bildinās? Vai ne šai nolūkā viņš bija apgādājis šampanieti, lai apsveiktu jauno pāri? Es vērīgi ielūkojos viņa ģīmī, bet, kā parasts, neredzēju tur nekā cita kā tikai bezrūpīgu apmierinātību, pilnu vēderu un trulu svarīgumu, ko pauda visa viņa solīdā būtne.

Mēs jautri ķērāmies pie uzkodām. Pret lielisko ēsmu, kas uz paklājiem atradās mūsu priekšā, vienaldzīgi izturējās tikai divas: Olga un Nadeņka Kaļiņina. Pirmā stāvēja malā un, atspiedusies pret šarabanu, nekustīgi un klusēdama lūkojās uz grāfa zemē nomesto medību somu. Medību somā svaidījās aizšautā tilbīte. Olga vēroja nelaimīgā pulna kustības un it kā gaidīja tā nāvi.

Nadja sēdēja man līdzās un vienaldzīgi raudzījās, kā līksmi gremo mutes.

«Kad gan tas viss beigsies?» pauda viņas gurdās acis.

Es viņai piedāvāju sviestmaizi ar kaviāru. Viņa pateicās un nolika to sāņus. Acīm redzot, viņai prāts nenesās uz ēšanu.

—       Olga Nikolajevna! Kāpēc jūs nesēžaties klāt? — grāfs uzsauca Olgai.

Olga neatbildēja un joprojām stāvēja nekustīgi kā statuja un vērās putnā.

—        Cik cietsirdīgi ir cilvēki, — es teicu, tuvodamies Olgai. — Vai tiešām jūs, sieviete, spējat vienaldzīgi vērot šās tilbītes mocības? Jums vajadzēja nevis lūkoties, kā tā raustās, bet gan pavēlēt to nobeigt.

—       Citi mokās, lai arī viņa pamokās, — atteica Olga, neskatīdamās manī un raukdama uzacis.

—   Kas tad vēl mokās?

—        Liec mani mierā! — viņa nošņāca. — Neesmu noskaņota šodien runāt ne ar tevi… ne ar tavu muļķa grāfu! Ej nost no manis!

Viņa uzmeta man acis, pilnas naida un asaru. Viņas seja bija bāla, lūpas drebēja.

—        Kāda pārmaiņa! — es sacīju, paceldams medību somu un nobeigdams tilbīti. — Kāds tonis! Esmu pārsteigts! Pilnīgi pārsteigts!

—       Liec mani mierā, kad tev saka! Man prāts nenesas uz jokiem!

—   Kas tad tev kait, manu dārgumiņ?

Olga noskatīja mani no lejas uz augšu un novērsās.

—        Tā runā ar izvirtušām un pērkamām sievietēm, — viņa noteica. — Tu uzskati mani par tādu… nu, un ej pie tām svētajām! … Es šeit esmu sliktāka, nekrietnāka par visām … Braukdams ar šo tiklo Nadcņku, tu baidījies mani uzlūkot… Nu, un ej pie viņām! Ko tad tu stāvi? Ej!

—        Jā, tu še esi sliktāka un nekrietnāka par visām, — es sacīju, juzdams, kā mani pamazām pārņem niknums. •— Jā, tu esi izvirtusi un pērkama.

—        Jā, es atceros, kā tu man piedāvāji nolādēto naudu … Toreiz es nesapratu tās nozīmi, tagad gan saprotu …

Niknums pārņēma visu manu būtni. Un šis niknums bija tikpat stiprs kā tā mīla, kas kādreiz sāka mosties mani uz sarkantērpa meiteni… Un kas gan, kāds akmens būtu palicis vienaldzīgs? Es redzēju savā priekšā skaistumu, ko nežēlīgais liktenis bija ieminis dubļos.

Nebija saudzēta ne jaunība, ne skaistums, ne grācija … Tagad, kad šī sieviete man likās daiļāka nekā jebkad, es sajutu, kādu zaudējumu cietusi daba, un mokpilns niknums par likteņa netaisnību, par dzīves iekārtu pildīja man sirdi. ..

Dusmu brīžos es nespēju savaldīties. Nezinu, ko vēl Olga dabūtu no manis dzirdēt, ja viņa, man uzgriezusi muguru, neatkāptos. Viņa lēnām devās uz kokiem un drīz vien nozuda aiz tiem… Man šķita, ka viņa sāk raudāt…

—   Jūs cienījamās dāmas un cienījamie kungi! — es izdzirdu Kaļiņina runu. — Šai dienā, kad mēs visi esam savienojušies, lai… lai apvienotos … Mēs šeit visi esam sapulcējušies, visi savā starpā pazīstami, visi līksmojamies un par šo senilgoto vienotību esam parādā pateicību nevienam citam kā mūsu spīdeklim, mūsu guberņas zvaigznei… Jūs, grāf, nesamulstiet… Dāmas saprot, par ko es runāju … He-he-hē! … Nu, tad turpināsim … Tā kā par visu to mēs varam pateikties mūsu izglītotajam un jaunajam … jaunajam … grāfam Karņejevam, uzaicinu uzdzert šo tostu uz… Bet kāds brauc! Kas tad tas?

Uz mežmalu, kur mēs sēdējām, no grāfa muižas puses ripoja kariete …

—   Kas tas varētu būt? — brīnījās grāfs, vērsdams savu binokli uz karietes pusi… — Hm … dīvaini… Tie laikam garāmbraucēji… Ak nē! Es redzu Kaetana Kazimiroviča ģīmi… Ar ko tad viņš tur kopā?

Un grāfs pēkšņi pielēca kājās kā dzelts … Viņa seju pārklāja nāves bālums, no rokām izkrita binoklis. Viņa acis sāka skraidīt kā noķertai pelei un, it kā izlūdzoties palīdzību, apstājās gan pie manis, gan pie Nadjas… Ne visi uztvēra viņa mulsu, jo lielākās daļas uzmanība bija pievērsta karietei, kas tuvojās.

—   Serjoža, panāc uz brītiņu šurp! — viņš sāka

čukslēt, satverdams mani zem rokas un vezdams sāņus.

—    Mīlulīt, es tevi lūdzu kā draugu, kā vislabāko cilvēku … Ne jautājumu, ne vaicājošu skatienu, ne izbrīna! Visu izstāstīšu vēlāk! Zvēru, ka neviens sīkums nepaliks tev apslēpts … Tā ir tāda nelaime manā dzīvē, tāda nelaime, ka ne izteikt tev nespēju! Tu dabūsi visu zināt, bet tagad bez jautājumiem! Palīdzi man!

Pa to laiku kariete aizvien tuvojās . .. Beidzot tā apstājās, un mūsu grāfa muļķīgais noslēpums kļuva zināms visam apriņķim. No karietes pūzdams un smaidīdams izrāpās Pšehockis, tērpies jaunā čičunčā uzvalkā. Pēc viņa veikli izlēca gadu divdesmit trīs veca dāma. Tā bija gara, slaida gaišmate ar pareiziem, bet nesimpātiskiem vaibstiem un zilām acīm. Es atceros tikai šīs zilās, neizteiksmīgās acis, nopūderēto degunu, smago, bet krāšņo tērpu un dažas masīvas rokas sprādzes uz abām rokām . . . Atceros, ka vakara drēgnuma un izlietā konjaka smaku pārspēja nezināmas asas smaržas.

—   Cik te daudz Jaužu! — lauzītā krievu valodā izteica nepazīstamā. — Laikam gan ļoti jautri! Sveiks, Aleksi!

Viņa piegāja klāt Aleksim un sniedza viņam savu vaigu. Grāfs aši nobučoja to un nedroši pavērās savos viesos.

—   Mana sieva, iepazīstieties! — viņš nomurmināja.

—    Bet tie, Sozja, ir mani paziņas . . . Hm … Man ir klepus.

—   Un es tikko atbraucu! Kaetans man saka: atpūties! Bet es saku, kam man atpūsties, ja visu ceļu esmu gulējusi! Es labāk braukšu medībās! Apģērbos un atbraucu … Kaetan, kur manas cigaretes?

Pšehockis pielēca pie gaišmates un pasniedza viņai zelta portsigaru.

—   Un tas ir mans sievasbrālis … — grāfs joprojām murmināja, norādīdams uz Pšehocki. — Palīdzi jel man! — viņš pagrūda manu elkoni. — Izpestī, dieva dēļ!

Runā, ka Kaļiņinam esot kļuvis nelabi un ka Nadja, vēlēdamās viņam palīdzēt, nav varējusi piecelties no vietas. Stāsta, ka daudzi pasteigušies sasēsties savās ekipāžās un aizbraukt. Es nekā no visa tā neredzēju.

Atceros, ka iegāju meža un, mekledams taciņu, nelūkodamies uz priekšu, devos, kurp kājas nes … [2]

Manām kājām bija pielipušas lipīgas māla pikas, un es biju viscaur notašķījies dubļiem, kad iznācu no meža. Man laikam bija vajadzējis lēkt pāri strautam, bet to es neatceros. Jutos tik saguris un nomocīts, it kā būtu stipri dauzīts ar nūjām. Vajadzēja iet uz grāfa muižu, sēsties Zorkai mugurā un jāt. Taču es to nedarīju, bet devos mājup kājām. Es negribēju redzēt ne grāfu, ne viņa nolādēto muižu …[3]

Mans ceļš gāja gar ezera krastu. Ūdens briesmonis jau sāka rēkt savu vakara dziesmu. Lieli viļņi ar baltām galotnēm klāja visu milzīgo līmeni. Gaisā skanēja dunoņa un rūkoņa. Auksts, mitrs vējš izpūta mani līdz kauliem. Kreisajā pusē bija niknais ezers, bet no labās plūda dzedrā meža vienmuļās šalkas. Es biju aci pret aci ar dabu, it kā mani konfrontētu ar to. Likās, viss niknums, viss troksnis un auri vēršas tikai pret manu galvu. Citos apstākļos es varbūt sajustu biklumu, bet tagad gandrīz nemanīju milzeņus, kas mani ielenca no visām pusēm. Kas gan bija dabas dusmas salīdzinājumā ar to vētru, kas mutuļoja manī? 3

Atnācis majas, neizģerbies iekritu gulta.

— Atkal, bezkauņa, ar drēbēm ezerā peldējies! — norūca Polikarps, novilkdams man slapjās un netīrās drēbes. — Atkal, ak tu mana sodība! Un skaitās dižciltīgs, izglītots, bet patiesībā sliktāks par katru skursteņslauķi .. . Nezinu, ko jums tai niversitātē mācīja.

Nevarēdams paciest ne cilvēka balss, ne sejas, gribēju uzkliegt Polikarpam, lai viņš liek mani mierā, bet vārds iesprūda man rīklē. Mēle bija tikpat novārdzi

nāta un nomocīta kā visa miesa. Lai kādas mokas tas sagādāja, tomēr vajadzēja atļaut Polikarpam novilkt man visu, pat izmirkušo apakšveļu.

— Kaut būtu pagriezies! — rūca mans sulainis, valstīdams mani no viena sāna uz otru kā mazu lelli. — Rīt pat paņemšu aprēķinu! Nē, nē… ne par kādu naudu! Pietiek man, muļķim! Lai mani aprij zeme, ja es palieku!

Tīrā, siltā veļa mani nesasildīja un nenomierināja. Es tik stipri trīcēju gan aiz dusmām, gan aiz bailēm, ka man klabēja zobi. Bailes bija neizskaidrojamas … Mani nebiedēja ne rēgi, ne miroņi, kas kāpj ārā no kapa, pat ne mana priekšgājēja Pospelova ģīmetne, kas karājās man virs galvas. Viņš nenovērsa no manis savas nedzīvās acis un, šķita, mirkšķināja tās, bet man nemaz nederdzās, kad raudzījos viņā. Mana nākotne nebija skaidra, tomēr diezgan droši varēja sacīt, ka man nekas nedraud, ka melnu mākoņu tuvumā nav. Nāve nenāks drīz, slimības mani nebiedēja, personiskām nelaimēm es nepievērsu uzmanības … No kā gan es baidījos, un kāpēc man klabēja zobi?

Nebija saprotams arī mans niknums … Grāfa «noslēpums» nespēja mani tik stipri sakaitināt. Man nebija nekādas daļas ne gar grāfu, ne viņa laulībām, ko viņš bija man noslēpis.

Manu toreizējo dvēseles stāvokli atliek izskaidrot ar nervu sabrukumu un nogurumu. Citāds izskaidrojums man nav pa spēkam.

Pēc Polikarpa aiziešanas es apsedzu galvu, cerēdams aizmigt. Viss bija tumšs un kluss. Savā sprostā nemierīgi grozījās papagailis, un atskanēja vienmērīgie sienas pulksteņa tikšķieni no Polikarpa istabas, visur citur valdīja miers un klusums. Fiziskais un garīgais nogurums darīja savu, un es sāku iemigt… Es jutu, kā no manis pamazām noveļas kāds smagums, kā nīstamos tēlus apziņā aizstāj migla . .. Atceros, man pat sāka rādīties sapnis. Es sapņoju, ka gaišā ziemas rītā eju Pēterburgā pa Ņevas prospektu un aiz gara laika veros veikalu logos. Ap sirdi viegli, līksmi… Nekur nav jāsteidzas, nekas nav jādara — absolūta brīvība … Apziņa, ka atrodos tālu no savas sādžas, no grāfa muižas un niknā, saltā ezera, padara mani vēl mierīgāku un priecīgāku. Es apstājos pie vislielākā loga un sāku aplūkot sieviešu cepures … Cepures man pazīstamas … Vienu no tām biju redzējis Olgai galvā, otru Nadjai, trešo medību dienā pēkšņi atbraukušās Sozjas gaišmatainajā galvā … Zem cepurēm sāka smaidīt pazīstamās sejas… Kad gribēju tām kaut ko pateikt, viņas visas saplūda vienā lielā, sarkanā sejā. Tā nikni bolīja acis un izkāra mēli… Kāds aiz muguras saspieda man kaklu…

—   Vīrs nogalinājis savu sievu! — iesaucās sarkanā seja. Es sarāvos, iekliedzos un kā dzelts izlēcu no gultas … Man sirds briesmīgi dauzījās, uz pieres parādījās auksti sviedri.

—   Vīrs nogalinājis savu sievu! — papagailis atkārtoja. — Dod jel man cukuru! Cik jūs stulbi! Muļķis!

—   Tas ir papagailis… — es sevi nomierināju, likdamies gultā. — Paldies dievam .. .

Bija dzirdama vienmuļa murdoņa… Uz jumta lija lietus… Mākoņi, ko redzēju rietumos, kad gāju pa ezermalu, tagad bija apklājuši visas debesis. Vāji iezaigojās zibens un apgaismoja nelaiķa Pospelova ģīmetni … Man virs pašas galvas ierūcās pērkons . ..

«Pēdējais pērkons šai vasarā,» man ienāca prātā.

Atcerējos vienu no pirmajiem negaisiem… Tieši tāds pats pērkons dārdēja reiz mežā, kad pirmoreiz biju mežziņa mājiņā … Es un sarkantērpa meitene toreiz stāvējām pie loga un vērāmies priedēs, ko apgaismoja zibens.. . Daiļās būtnes acīs vīdēja bailes. Viņa man teica, ka māti nospēris zibens un ka viņa pati alkstot efektīgas nāves .. . Viņai gribētos apģērbties tā, kā ģērbjas visbagātākās apriņķa aristokrātes. Sarkantērpa meitene nojauta, ka viņas skaistumam piestāv krāšņs tērps. Un, apzinoties savu gaisīgo diženumu, lepojoties ar to, viņa gribētu uzkāpt Akmens Kapā un tur efektīgi nomirt.

Viņas sapnis piep … kaut arī ne Akm …1

Zaudējis jebkādu cerību aizmigt, es piecēlos un atsēdos uz guitas. Klusā lietus murdoņa pamazām pārvērtās par niknu rēkoņu, kas man tā patika, kad mana dvēsele bija brīva no bailēm un niknuma . . . Tagad turpretim šī rēkoņa man likās ļaunuma vēstnese. Pērkona spēriens nāca pēc spēriena.

—   Vīrs nogalinājis savu sievu! — ieķērcās papagailis.

Tas bija viņa beidzamais teiciens . . . Mazdūšīgās bailēs aizvēris acis, tumsā sataustīju sprostu un ietriecu to kaktā…

—  Velns tevi rāvis! — es iekliedzos, izdzirdis sprosta šķindoņu un papagaiļa spiedzienu . . .

Nabaga cildenais putns! Lidojumā uz kaktu viņš neizgāja sveikā cauri Nākamajā dienā viņa sprostā

bija auksts mironis . . . Par ko es viņu nositu? Ja viņa iemīļotais teiciens par vīru, kas nogalinājis savu sievu, atgād [4]…………………..

Mana priekšgājēja Pospelova māte, atdodama man dzīvokli, paņēma no manis naudu par visu iekārtu, pat par man nepazīstamu cilvēku fotogrāfijām. Bet viņa no manis nepaņēma ne kapeikas par dārgo papagaili. Priekšvakarā pirms aizceļošanas uz Somiju viņa visu nakti atvadījās no sava cildenā putna. Es atceros šņukstus un vaimanas, kas pavadīja šīs ardievas. Atminos asaras, ar kurām vecā sieva mani lūdza sargāt viņas draugu līdz viņas atbraukšanai. Es devu goda vārdu, ka viņas papagailis nenožēlos iepazīšanos ar mani. Un neturēju šo vārdu. Es nogalināju putnu. Varu iedomāties, ko sacītu vecā sieva, ja dabūtu zināt par sava brēkuļa likteni!

Kāds piesardzīgi pieklauvēja pie mana loga. Mājele, kur es mitu, atradās ceļmalā viena no pēdējām, un klauvējienu pie loga man gadījās dzirdēt nereti, it sevišķi nelāgā laikā, kad garāmbraucēji meklēja naktsmājas. Šoreiz pie manis neklaudzināja garāmbraucēji. Piegājis pie loga un nogaidījis, kad uzzibsnīs, es ieraudziju gara un tieva cilvēka siluetu. Viņš stāvēja pie loga un, kā likās, drebēja aukstumā. Es atvēru logu.

—   Kas ir? Kas vajadzīgs? — es jautāju.

—   Sergej Petrovič, tas esmu es! — izdzirdu žēlu balsi, kādā runā ļoti nosaluši un nobijušies cilvēki.

—  Tas esmu es! Nāku pie jums, mans dārgais!

Sev par lielu izbrīnu pēc tumšā silueta žēlīgās balss pazinu savu draugu ārstu Paveļu Ivanoviču. Tā kā Mirkšķis dzīvoja kārtīgu dzīvi un likās gulēt pirms divpadsmitiem, viņa apmeklējums bija neizprotams. Kas varēja viņu piespiest atteikties no savām parašām un ierasties pie manis pulksten divos naktī, turklāt vēl tik šausmīgā laikā?

—   Kas jums vajadzīgs? — es jautāju, sirds dziļumos negaidīto ciemiņu raidīdams pie velna.

—   Atvainojiet, mīļais … Gribēju piedauzīt pie durvīm, bet jūsu Polikarps droši vien tagad guļ kā mironis. Es nolēmu pieklauvēt pie loga.

—   Bet ko jums vajag?

Pavels Ivanovičs pienāca tuvāk pie mana loga un sāka murmināt kaut ko nesaprotamu. Viņš trīcēja un izlikās pēc iereibuša.

—   Es klausos jūs! — es sacīju, zaudēdams pacietību.

—   Jūs… jūs, es redzu, dusmojaties, bet… ja jūs zinātu visu, kas noticis, jūs vairs neskaistos par tādiem niekiem kā iztraucēts miegs un vizīte nelaikā … Tagad par miegu nav ko domāt! Ak kungs, mans dievs! Esmu nodzīvojis pasaulē trīs gadu desmitus un tikai šodien pirmoreiz esmu tik drausmīgi nelaimīgs! Esmu nelaimīgs, Sergej Petrovič!

—   Kas tad nolicis? Un kāda man daļa? Es pats tikko turos kājās … Cilvēki man pašreiz vienaldzīgi!

—   Sergej Petrovič! — Mirkšķis izdabūja pār lūpām raudošā balsī, stiepdams manai sejai pretim lielū izmirkušu roku. — Godīgo cilvēk! Mans draugs!

Un pēc tam es izdzirdu vīrieša raudas. Raudāja ārsts.

—   Pavel Ivanič, ejiet mājās! — es pēc brīža teicu.

—    Pašreiz nevaru ar jums runāt… Es baidos tiklab sava, kā jūsu garastāvokļa. Mēs nesapratīsim viens otru …

—   Mans dārgais! — ārsts lūdzošā balsi sacīja. — Appreciet viņu.

—   Jūs esat prātu zaudējis! — es teicu, aizcirzdams logu…

Pec papagaiļa ārsts bija otrais, kam nācās ciest mana garastāvokļa dēļ. Es neaicināju viņu istabā un aizcirtu logu viņam deguna priekšā. Divi rupji, nepieklājīgi izlēcieni, par kuriem es izaicinātu uz divkauju pat sievieti.[5] bet lēnīgajam un labsirdīgajam Mirkšķim nebija nekādas jēgas par divkauju. Viņš nezināja, ko nozīmē dusmoties.

Pēc pāris minūtēm nozibsnīja, un es, palūkojies pa logu, ieraudzīju sava ciemiņa salīkušo stāvu. Viņa poza šoreiz bija lūdzoša, nogaidoša kā ubagam, kas alkst dāvanas. Viņš laikam gaidīja, ka es piedošu viņam un atļaušu izteikties.

Par laimi manī sarosījās sirdsapziņa. Man kļuva žēl sevis, žēl, ka daba iedēstījusi manī tik daudz cietsirdības un nekrietnības! Mana zemiskā sirds bija tāds pats krams kā mana veselā miesa…[6] Es piegāju pie loga un atvēru to.

—   Ienāciet istabā! •— es teicu.

—   Nav laika! Katra minūte dārga! Nabaga Nadja indē jusies, un ārsts nedrīkst atiet no viņas… Tikko izdevās nabadzīti izglābt… Vai tā nav nelaime? Un jūs varat neklausīties, aizcirst logu?

—   Vai viņa tomēr dzīva?

—   Tomēr… Tādā tonī nerunā par nelaimīgajiem, mans labais draugs! Kas būtu varējis iedomāties, ka tik gudra, godīga būtne gribēs šķirties no dzīves tāda subjekta dēļ kā grāfs? Nē, mans draugs, cilvēkiem par nelaimi sievietes nevar būt pilnvērtīgas! Lai cik gudra būtu sieviete, lai ar kādām cēlām spējām tā apdāvināta, viņā tomēr sēž iedoma, kas traucē dzīvi tiklab viņai, kā citiem cilvēkiem . . . Ņemsim kaut vai Nadju … Nu, kālab viņa to darīja? Patmīlība un nekas cits! Slimīga patmīlība! Lai sariebtu jums, viņa bija nodomājusi apprecēties ar šo grāfu… Viņai nebija vajadzīga ne grāfa nauda, ne dižciltība … Viņai vajadzēja tikai apmierināt savu drausmīgo patmīlību … Un pēkšņi neveiksme! … Jūs zināt, ka atbraukusi viņa sieva . . . Izrādās, ka šis izvirtulis ir precējies … Un vēl runā, ka sievietes varot daudz izturēt, ka viņas labāk par vīriešiem paciešot sāpes! … Kur tacl ir izturība, ja tik nožēlojams iemesls liek ķerties pie fosfora sērkociņiem? Tā nav izturība, bet gaisīgums!

—   Jūs apsaldēsieties …

—   Tas, ko redzēju patlaban, ir ļaunāk par jebkuru sasaldēšanos … Šīs acis, bālums … ai! Neveiksmīgajai mīlestībai, neveiksmīgajam mēģinājumam sariebt jums pievienojusies neveiksmīga pašnāvība . .. Lielāku nelaimi grūti pat iedomāties! … Mans dārgais, ja jums ir kaut piliens līdzjūtības, ja … ja jūs būtu viņu redzējis… nu, kāpēc gan jums neaiziet pie viņas? Jūs viņu mīlējāt! Ja vairs nemīlat, kāpēc tad neziedot viņai savu brīvību? Cilvēka dzīve ir dārga, un par to var atdot. .. it visu! Glābiet dzīvību!

Kāds stipri piedauzīja pie manām durvīm. Es sarāvos … Mana sirds plīsa vai pušu! … Es neticu priekšnojautām, bet šoreiz mans satraukums nebija veltīgs … Man klauvēja no ielas puses …

—   Kas tur ir? — es uzsaucu pa logu.

—   Pie jūsu žēlastības!

—   Kas vajadzīgs?

—  No grāfa vēstule, jūsu labdzimtība! Cilvēks nogalināts!

Kāds tumšs, kažokā ievīstījies stāvs pienāca pie loga un, sodīdamies par slikto laiku, pasniedza man vēstuli … Es ātri atgāju no loga, aizdedzu sveci un izlasīju sekojošo: «Aizmirsti, dieva dēļ, visu pasaulē un brauc tūliņ pat. Nogalināta Olga. Esmu pazaudējis galvu un tūdaļ sajukšu prātā. Tavs A. K.»

Nogalināta Olga! No šā īsā teikuma man noreiba galva un satumsa acu priekšā … Es atsēdos uz gultas un, nespēdams apjēgt, nolaidu rokas.

—   Vai tas esat jūs, Pavel Ivanovič? — es izdzirdu atsūtītā zemnieka balsi. — Un es tikko gribēju pie jums braukt. . . Ari jums ir vēstule.

Pēc piecām minūtēm es un Mirkšķis sēdējām slēgtā karietē un braucām uz grāfa muižu… Pa karietes jumtu grabināja lietus, mums priekšā atkal un atkal liesmoja zibens.

Bija dzirdama ezera rēkoņa …

Sākās beidzamais drāmas cēliens, un divas no drāmā ierautajām personām brauca, lai ieraudzītu sirdi plosošu ainu.

—   Nu, kā jūs domājat, kas mūs sagaida? — es ceļā jautāju Paveļam Ivaničam.

—   Nekā es nedomāju . . . Nezinu . . .

—   Es arī nezinu …

—   Hamlets kādreiz nožēloja, ka zemes un debesu valdnieks aizliedzis pašnāvības grēku, tad nu es tagad nožēloju, ka liktenis mani padarījis par ārstu… Dziļi nožēloju!

—   Baidos, vai man savukārt nenāksies nožēlot, ka esmu tiesas izmeklētājs, — es teicu. — Ja grāfs nav sajaucis slepkavību ar pašnāvību un ja Olga tiešām nonāvēta, mani nabaga nervi dabūs ciest!

—   Jūs varat atsacīties no šā procesa . ..

Es jautājoši paraudzījos Pāvelā Ivaničā un, protams, tumsā nekā nesaskatīju … Kā viņš zina, ka es varu atteikties no šā procesa? Es biju Olgas mīļākais, bet kam tas ir zināms, atskaitot pašu Olgu un varbūt vēl Pšehocki, kas toreiz apsveica mani ar aplausiem? …

—   Kāpēc jūs domājat, ka varu atsacīties? — es vaicāju Mirkšķim.

—   Tāpat… Jūs varat sasirgt, iesniegt atlūgumos … Tas viss nebūt nav negodīgi, jo vienmēr gadīsies kāds, kas jūs aizstās, ar ārstu turpretim ir pavisam citādi. ..

«Tik vien?» es nodomāju.

Kariete pēc ilga, šausmīga brauciena pa mālaino zemi beidzot apstājās pie durvīm. Divi logi virs pašām durvīm bija spoži apgaismoti, no galējā labā, Olgas guļamistabas, vāji mirgoja gaisma, turpretim visi pārējie logi bija kā tumši traipi. Uz kāpnēm mūs sagaidīja Pūcene. Viņa uzlūkoja mani ar savām dzēlīgajām ačelēm, un viņas krunkainā seja sakrunkojās ļaunā, izsmejošā smīnā.

«Būs gan jums pārsteigums!» pauda viņas acis.

Droši vien viņa domāja, ka esam atbraukuši uzdzīvot un nezinām, ka mājā bēdas.

—   Ieteicu būt uzmanīgam, — es teicu Paveļam Ivanovičam, noņemdams vecenei mici un parādīdams gluži kailu galvu. — Šai raganai deviņdesmit gadu, mans draugs. Ja mums abiem kādreiz vajadzētu uzšķērst šo subjektu, mūsu domas stipri vien dalītos. Jūs konstatētu vecuma atrofiju smadzenēs, bet es jums iegalvotu, ka tas ir visgudrākais un viltīgākais radījums visā mūsu apriņķī. . . Sātans brunčos!

Iegājis zālē, jutos pārsteigts. Aina, ko šeit ieraudzīju, bija gluži negaidīta. Uz visiem krēsliem un dīvāniem sēdēja ļaudis … Kaktos gar logiem arī stāvēja cilvēku grupas . . . No kurienes tie bija radušies? Ja man agrāk kāds būtu sacījis, ka es šeit sastapšu šos cilvēkus, es sāktu smieties. Viņu klātbūtne grāfa mājā bija tik neticama un nevietā tai brīdī, kad varbūt kādā no istabām gulēja mirusī vai mirstošā Olga. Tas bija virsčigāna Karpova čigānu koris no «Londonas» restorāna, tas pats koris, kas lasītājam pazīstams kādā no pirmajām nodaļām. Kad es iegāju, no vienas grupas nošķīrās mana senā draudzene Tīna un, mani pazinusi, priecīgi iesaucās. Viņas bālajā, melnīgsnējā sejā atplaiksnījās smaids, kad es viņai sniedzu roku, un no acīm izšļācās asaras, kad viņa gribēja man kaut ko pateikt. . . Asaras neļāva viņai runāt, un es neizdabāju no viņas ne vārda. Es pievērsos citiem čigāniem, un viņi man paskaidroja savu klātbūtni šādā veidā. No rīta grāfs viņiem atsūtījis uz pilsētu telegrammu, pieprasīdams, lai viss koris pilnā sastāvā obligāti būtu grāfa muižā ap deviņiem vakarā. Viņi, izpildot šo «pasūtījumu», sēdušies vilcienā un pulksten astoņos bijuši jau šai zālē . . .

—   Un mēs lolojām cerību sagādāt prieku viņa gaišībai un viesu kungiem … Mēs protam tik daudz jaunu romanču! … Un pēkšņi. . .

Un pēkšņi jāšus atauļojis zemnieks ar ziņu, ka medībās notikusi zvēriska slepkavība, un ar pavēli sagatavot

Olgai Nikolavnai gultu. Zemniekam nav ticējuši, jo zemnieks bijis pilnā «kā cūka», bet, kad uz kāpnēm izdzirduši troksni un cauri zālei iznests melns ķermenis, neviens vairs nav šaubījies …

—   Un tagad mēs nezinām, ko iesākt! Šeit palikt mums nav iespējams… Kad te ir garīdznieks, priecīgiem ļaudīm jāvācas prom … Un turklāt visas dziedones satrauktas un raud . . . Viņas nevar palikt mājā, kur mironis … Jābrauc prom, taču mums negrib dot zirgus! Grāfa kungs guļ slims un nevienu pie sevis nepielaiž, bet kalpotāji uz lūgumu dot zirgus atbild ar izsmieklu … Nevaram taču tādā laikā un tādā tumšā naktī iet kājām! Kalpotāji vispār ir 'briesmīgi rupji! … Kad palūdzām mūsu dāmām patvāri, mūs pasūtīja pie velna…

Visas šīs sūdzības beidzās ar asarainu griešanos pie manas augstsirdības: vai es viņiem nesagādāšu kalešas, lai viņi varētu aizvākties no šās «nolādētās» mājas?

—   Ja zirgi nav tālajā aplokā un kučieri nav aizsūtīti, tad jūs aizbrauksiet, — es sacīju. — Es pavēlēšu …

Nabaga cilvēkiem, tērptiem jokdaru ģērbos un pieradušiem koķetēt ar savām bramanīgajām manierēm, nepavisam nepiestāvēja viņu skābie ģīmji un biklās pozas. Ar savu solījumu aizgādāt uz staciju es viņus mazliet iedrošināju. Vīriešu čuksti izvērtās skaļās sarunās, un sievietes mitējās raudāt…

Tad, dodoties uz grāfa kabinetu cauri veselai anfilādei tumšu, neapgaismotu istabu, es pavēros pa vienām no daudzajām durvīm un ieraudzīju sirdi veldzējošu ainu. Pie galda, uz kura stāvēja sīcošs patvāris, sēdēja Sozja un viņas brālis Pšehockis… Sozja, tērpusies vieglā blūzē, bet aizvien ar tām pašām rokas sprādzēm un gredzeniem, ostīja kaut ko no flakona un gurdeni, nevērīgi dzēra no tasītes. Viņas acis bija saraudātas … Laikam gan notikums medībās bija stipri iedragājis viņas nervus un uz ilgu laiku sabojājis omu. Pšehockis ar tādu pašu kokainu seju kā agrāk strēba lieliem malkiem no apakštasītes un kaut ko stāstīja māsai. Spriežot pēc viņa sejas pamācīgās izteiksmes un manierēm, viņš mierināja un iegalvoja, lai māsa neraud.

Grāfu, protams, es atradu vissalrauktākajā jūtoņā. Drebelīgais un vārgais cilvēks bija novājējis un sakrities vairāk nekā agrāk… Viņš bija bāls, un viņa lūpas drebēja kā drudzi. Galva bija apsieta ar baltu mutautu, no kura visā istabā izplatījās asa etiķa smaka. Man ienākot, viņš uzlēca no sofas, kur bija gulējis, un, ātri aizcirtis irītsvārku stūrus, metās pie manis . . .

—   Ko? Ko? — viņš iesāka trīcēdams un aizraudamies. — Nu?

Un, izdvesdams dažas nenoteiktas skaņas, viņš aizvilka mani aiz piedurknes pie sofas un, nogaidījis, kamēr apsēžos, piekļāvās man kā izbiedēts šunelis un sāka klāstīt savas raizes …

—   Kas to varēja domāt, ko? Pagaidi, draudziņ, es apsegšos ar pledu . .. man ir drudzis … Nogalināta, nabadzīte! Un cik zvēriski nogalināta! Vēl ir dzīva, bet zemstes ārsts saka — šonakt nomiršot. .. Drausmīga diena! … Kā par nelaimi no pilsētas atbrauca šī… kaut velns viņu būtu parāvis, sieva … Tā ir mana visnelaimīgākā kļūda. Mani, Serjoža, piedzērušu Pēterburgā apprecināja. Es slēpu no tevis, man bija kauns, bet nu viņa atbraukusi, un tu vari viņu redzēt… Raugies un sodies . . . Ai, nolādētā vājība! Viena mirkļa un degvīna ietekmē esmu spējīgs izdarīt visu, ko vien gribi! Sievas atbraukšana ir pirmā dāvana, skandāls ar Olgu — otrā . . . Gaidu trešo … Es zinu, kas vēl notiks … Zinu! Es zaudēšu prātu!

Paraudājis, izdzēris trīs glāzītes degvīna un nosaucis sevi par ēzeli, neģēli un žūpu, grāfs, mēlei satraukumā mežģījoties, attēloja drāmu, kas bija notikusi medībās … Viņš man pastāstīja apmēram sekojošo. Minūtes divdesmit trīsdesmit pēc manas aiziešanas, kad izbrīns par Sozjas atbraukšanu mazliet aprimis un kad Sozja, iepazinusies ar sabiedrību, sākusi tēlot namamāti, visi pēkšņi izdzirduši griezīgu, sirdi plosošu kliedzienu. Šis kliedziens atskanējis no meža puses, un atbalss to atkārtojusi reizes četras. Tas bijis tik neparasti, ka cilvēki, to izdzirduši, pielēkuši kājās, suņi sākuši riet, zirgi ausīties. Kliedziens bijis nedabisks, bet grāfam izdevies tanī pazīt sievietes balsi.. . Tur skanējis izmisums, šausmas… Tā jāiekliedzas sievietēm, kad tās ierauga rēgu vai pēkšņu bērna nāvi.. . Satrauktie viesi pavērušies grāfā, grāfs viņos… Minūtes trīs valdījis kapa klusums …

Kamēr kungi saskatījušies un klusējuši, kučieri un sulaiņi skrējuši uz to vietu, no kuras bijis dzirdams kliedziens. Pirmais sēru vēstnesis bijis sulainis, vecais Iļja. Viņš izskrējis no meža un bāls, ieplestām acīm gribējis kaut ko pateikt, taču aizdusa un saviļņojums ilgi nav ļāvuši viņam runāt. Beidzot, pārvarējis sevi un pārmetis krustu, viņš izdabūjis pār lupām:

— Kundze noslepkavota!

Kāda kundze? Kas noslepkavojis? Bet Iļja nav varējis atbildēt uz šiem jautājumiem … Otra vēstneša loma bijusi lemta cilvēkam, kurš nav gaidīts un kura ierašanās visus briesmīgi pārsteigusi. Pārsteigusi tiklab šā cilvēka ierašanās, kā viņa izskats . . . Kad grāfs viņu ieraudzījis un atcerējies, ka Olga pastaigājas mežā, viņam pamirusi sirds un baigā priekšnojautā salīkušas kājas.

Tas bijis Pjotrs Jegoričs Urbeņins, bijušais grāfa pārvaldnieks un Olgas vīrs. Sākumā klātesošie izdzirduši smagus soļus un žagaru brakšķēšanu… Licies, ka uz mežmalu laužas lācis. Bet tad parādījies nelaimīgā Pjotra Jegoriča lielais stāvs. . . Iznācis mežmalā un ieraudzījis ļaudis, viņš atkāpies soli atpakaļ un palicis stāvot kā stabs. Kādu brīdi viņš klusējis un nav kustējies, un tādā kārtā ļāvis sevi aplūkot. . . Viņam mugurā bijuši viņa ikdienišķie jau diezgan nonēsātie pelēkie svārki un bikses… Galvā cepures nav bijis, sapinkotie mali pielipuši pie nosvīdušās pieres un deniņiem . . . Viņa seja, parasti tumšsarkana, bet bieži arī zilsarkana, šoreiz bijusi bāla … Acis raudzījušās neprātīgi, bijušas nedabiski plati ieplestas . .. Lūpas un rokas drebējušas . . .

Bet, kas visvairāk pārsteidzis, kas vispirms pievērsis apstulbušo skatītāju uzmanību, tās bijušas viņa asiņainās rokas … Abas rokas un piedurknes piemirkušas asinīm, it kā mazgātas asiņu vannā.

Pēc trīs minūšu apstulbuma Urbeņins, it kā no miega pamodies, aptupies zālē un ievaidējies. Suņi, kas sajutuši kaut ko ārkārtīgu, ielenkuši viņu un sākuši riet. . . Pārlaidis visiem savas blāvās acis, Urbeņins aizsedzis abām rokām sejm, un iestājies jauns stingums …

—   Olga, Olga, ko tu izdarīji! — viņš novaidējies.

Dobjas raudas izlauzušās no viņa krūtīm un raustījušas varenos plecus . . . Kad viņš atņēmis rokas no sejas, visi ieraudzījuši uz viņa vaigiem un pieres asinis, kas pielipušas pie sejas no rokām.

Nonācis līdz šai vielai, grāfs atmeta ar roku, drudžaini izdzēra glāzīti degvīna un turpināja:

—   Tālāk manas atmiņas jūk. Kā vari iedomāties, viss notikušais bija mani tā apstulbinājis, ka zaudēju spēju domāt… Nekā neatceros, kas pēc tam notika! Atminos tikai, ka vīrieši atnesa no meža kādu stāvu saplēstās, asiņainās drānās… Es nevarēju to uzlūkot! Ielika karietē un aizveda… Es nedzirdēju ne vaidu, ne raudu … Stāsta, ka viņai sānos iedurts tas duncītis, kas viņai vienmēr bija klāt… vai atceries to? Šo lietiņu es viņai uzdāvināju. Truls duncis, trulāks par šās glāzes malu . . . Tātad kāds spēks vajadzīgs, lai to iegrūstu sānos! Man, brālīt, patīk kaukāziešu ieroči, taču tagad dievs ar tiem, šiem ieročiem! Jau rīt pavēlēšu izmest tos laukā! . ..

Grāfs iedzēra vēl glāzīli degvīna un runāja tālāk:

—   Bet kāds negods! Kāda neģēlība! Atvedam viņu uz māju . .. Visi, zini, izmisumā, šausmās. Un piepeši, velns viņus rāvis, šos čigānus, atskan braša dziedāšana! … Nostājušies rindā un rauj, nelieši, vaļā!… Gribējuši, redzi, eleganti sagaidīt, bet iznāca pavisam nevietā . . . Tāpat kā pasakas muļķītim, kas, sastapis bēru gājienu, sajūsminājies un sācis brēkt: «Stiept jums, neaizstiept!» Jā, brālīt! Gribēju iepriecēt viesus, ataicināju čigānus, bet iznāca tik muļķīgi. Nevis čigāni jāaicina, bet ārsti un garīdznieki. Un tagad nezinu, ko iesākt! Ko man darīt? Man nav zināmas šīs formalitātes, paradumi. Ko aicināt, kam sūtīt pakaļ… Varbūt te vajag policijas, prokurora . . . Nenieka nesajēdzu, sit kaut nost! . .. Paldies, tēvs Jeremija, uzzinājis par notikumu, atnāca iedot svēto vakarēdienu, bet pašam man nebūtu ienācis prātā viņu aicināt. Lūdzu, draudziņ, uzņemies visus šos pūliņus! Dievs sodi, es jūku prātā!

Sievas ierašanās, slepkavība . . . brrr! . . . Kur tagad mana sieva? Vai tu viņu neredzēji?

—   Redzēju. Viņa ar Pšehocki dzer tēju.

—   Ar brālīti tātad… Pšehockis — tas ir blēdis! Kad paslepus bēgu no Pēterburgas, viņš saoda manu bēgšanu un piesējās klāt… Cik naudas viņš man noblēdījis šai laikā, tas ar prātu nemaz nav aptverams!

Ilgi sarunāties ar grāfu man nebija laika. Es piecēlos un devos uz durvīm.

—   Paklausies, — grāfs mani aizturēja. — Dzi… vai šis Urbeņins mani nenožmiegs?

—   Vai tad Olgu viņš nožmiedzis?

—   Protams, viņš … Neizprotu tikai, kur viņš radies! Kas viņu atdzinis uz mežu? Un kāpēc tieši uz šo mežu! Pieņemsim, ka viņš slēpies un gaidījis mūs, bet kā viņš zinājis, ka man iegribēsies apmesties tieši tur un nevis kādā citā vietā?

—   Tu nekā nesaproti, — es teicu. — Starp citu, reizi par visām reizēm es tevi lūdzu … Ja uzņemšos šo lietu, lūdzu, neklāsti man savus apsvērumus… Tu atbildēsi tikai uz maniem jautājumiem, bet ne vairāk.

Atstājis grāfu, es devos uz istabu, kur gulēja Olga [7]

Istabā dega maza, gaišzila lampa, kas vāji apgaismoja sejas. . . Lasīt un rakstīt šai gaismā nebija iespējams. Olga gulēja savā gultā. Viņas galva bija apsieta; varēja redzēt tikai ārkārtīgi bālo, smailo degunu un aizvērtos acu plakstus. Tai brīdī, kad iegāju, krūtis bija kailas: uz tām lika pūsli ar ledu.[8] Tātad Olga vēl nebija mirusi. Ap viņu rosījās divi ārsti. Kad iegāju, Pavels Ivaničs, piemiedzis acis, bezgalīgi šņākdams un pūzdams, izklausīja viņas sirdi.

Zemstes ārsts, kas bija ārkārtīgi noguris un pēc izskata slims cilvēks, sēdēja pie gultas atzveltnī un, nogrimis domās, izlikās, it kā skaitītu pulsu. Tēvs Jere

mija, tikko pabeidzis savu darāmo, tina epitrahilā krustu un grasījās iet…

—   Pjotr Jegorič, neskumstiet! — viņš sacīja nopūzdamies, vērdamies kaktā. — Viss dieva rokā, pie dieva arī jāmeklē dvēseles glābiņš.

Kaktā uz taburetes sēdēja Urbeņins. Viņš bija tā pārvērties, ka tikko pazinu. Pēdējā laika bezdarbību un žūpošanu varēja stipri redzēt tiklab viņa apģērbā, kā arī ārienē: drēbes bija vecas, seja tāpat.

Nabaga vīrs sēdēja nekustēdamies un, atspiedis galvu rokās, nenovērsa acu no gultas… Vina rokas un seja vēl aizvien bija asinīm notrieptas… Mazgāšanās bija aizmirsta…

Ai, manas sirds un mana nabaga putna pareģojums!

Kad mans dižciltīgais, manis nogalinātais putns izķērca teikumu par vīru, kas nonāvējis savu sievu, manā iztēlē allaž parādījās Urbeņins. Kāpēc gan? … Es zināju, ka greizsirdīgi vīri bieži nogalina neuzticīgās sievas, tai pašā laikā zināju, ka Urbeņini nenonāvē cilvēkus … Un es kā absurdu atvairīju domu par iespēju, ka vīrs nonāvējis Olgu.

«Viņš vai kāds cits?» es sev jautāju, uzlūkojis viņa nelaimīgo seju.

Un, vajsirdīgi runājot, es nedevu sev pozitīvu atbildi pat par spīti grāfa nostāstam, par spīti asinīm, ko redzēju uz viņa rokām un sejas.

«Ja viņš būtu nogalinājis, jau sen būtu nomazgājis asinis no rokām un no sejas . . .» man iešāvās prātā kāda drauga izmeklētāja tēze. «Slepkavas nevar mierīgi noskatīties uz savu upuru asinīm.»

Ja man gribētos parosināt smadzenes, es būtu atcerējies ne mazumu līdzīgu apsvērumu, taču nevajadzēja aizsteigties uz priekšu un piebāzt galvu ar priekšlaicīgiem slēdzieniem.

—   Esiet sveicināti! — zemstes ārsts griezās pie manis. — Ļoti priecājos, ka vismaz jūs esat ieradies … Sakiet, lūdzu, — kas ir te saimnieks?

—   Te nav saimnieka… Te valda haoss… — es teicu.

—   Ļoti jauks izteiciens, taču no tā man nebūt, netop vieglāk, — žultaini nokāsējās zemstes ārsts. — Trīs stundas es lūdzu, ļoti lūdzu atnest pudeli portvīna vai šampanieša, un kaut vai viens uzklausītu lūgumu! Visi kurli kā teteri! Ledu tikai nupat atnesa, kaut gan pavēlēju sagādāt to pirms trim stundām. Kas tas ir? Cilvēks mirst, bet viņi it. kā smejas! Grāfam labpatīk savā kabinetā iebaudīt liķierus, bet šurp nevar atnest ne glāzītes! Sūtu uz pilsētu, uz aptieku — saka: zirgi nodzīti un nav kas brauc, jo visi piedzēruši. . . Gribu aizsūtīt uz savu slimnīcu pēc zālēm un saitēm, un man parāda laipnību: dod kādu žūpu, kas tikko turas kājās. Aizsūtīju viņu pirms divām stundām, un kas ir? Saka — viņš tikko aizbraucis! Nu, vai tā nav nejēdzība? Visi piedzēruši, rupji, neaptēsti! . . . Visi kaut kādi idioti! Dievs sodi, pirmoreiz mūžā redzu tik cietsirdīgus cilvēkus!

Ārsta sašutums bija taisnīgs. Viņš nebūt nepārspīlēja, gluži otrādi… Lai izgāztu žulti uz visām nekārtībām un nejēdzībām, kas notika grāfa muižā, nepietiktu pat ar veselu nakti. Bezdarbībā un izlaidībā demoralizētie kalpotāji bija riebīgi. Nebija tāda sulaiņa, kas nebūtu nodzīvojies un aptaukojies.

Es gāju pēc vīna. Iecirtis divas trīs pļaukas, dabūju gan šampanieti, gan baldriāna pilienus, ar ko neizsakāmi iepriecēju mediķus. Pēc stundas[9] atbrauca no slimnīcas feldšeris un atveda visu nepieciešamo.

Paveļam Ivanovičam laimējās ieliet Olgai mutē ēdamkaroti šampanieša. Viņa mēģināja norīt un novaidējās. Tad viņai iešļircināja zem ādas kaut ko līdzīgu Hofmaņa pilieniem.

— Olga Nikolajevna! — sauca zemstes ārsts, pieliecies viņai pie auss. — Olga Ni-ko-la-jevna!

—     Nav cerams, ka viņa algūs samaņu! — nopūlās Pavels Ivaničs. — Daudz asiņu zaudēts, un bez tam trieciens ar kādu trulu priekšmetu pa galvu droši vien izraisījis smadzeņu satricinājumu.

Bija vai nebija smadzeņu satricinājums, tā nav mana darīšana, tikai Olga atvēra acis un palūdza dzert… Stiprinošie līdzekļi bija iedarbojušies.

—     Tagad jūs varat pajautāt, kas jums vajadzīgs…— Pavels Ivaničs piegrūda man pie elkoņa. — Jautājiet.

Es piegāju pie gultas . .. Olgas acis bija pievērstas man.

—   Kur es esmu? — viņa vaicāja.

—     Olga Nikolajevna! — es iesāku. — Vai jūs pazīstat mani?

Olga dažus mirkļus paraudzījās manī un aizdarīja acis.

—   Jā! — viņa ievaidējās. — Jā!

—     Esmu Zinovjevs, tiesas izmeklētājs. Man ir tas gods būt pazīstamam ar jums un pat, ja atceraties, biju līgavas vedējs jūsu kāzās …

—    Vai tas esi tu? — nočukstēja Olga, pastiepdama uz priekšu kreiso roku. — Atsēdies …

—   Viņa murgo! — Mirkšķis nopūtās.

—     Esmu Zinovjevs, izmeklētājs… — es turpināju … — Ja atminat, es biju medībās … Kā jūs jūtaties?

—     Jautājiet pēc būtības! — zemstes ārsts man pačukstēja. — Es negalvoju, ka viņa ilgi būs pie samaņas .. .

—     Laipni lūdzu mani nemācīt! — es apvainojos. — Es zinu, kas man jārunā… Olga Nikolajevna, — es turpināju, pievēršoties Olgai, — mēģiniet atcerēties pagājušās dienas nolikumus. Es jums palīdzēšu… Pulksten vienos jūs sēdāties zirgam mugurā un jājāt ar visu sabiedrību uz medībām . . . Medības ilga stundas četras . .. Pēc tam bija atpūta mežmalā . . . Vai atminaties?

—   Un tu … un tu .. . nositi…

—     Tilbīti? Pēc tam kad es nobeidzu aizšauto tilbīti, jūs saviebāties un attālinājāties no sabiedrības. Jūs

iegājāt mežā… 1 Tagad mēģiniet saņemt visus spēkus, nodarbināt atmiņu. Kad jūs pastaigājāties mežā, jums uzbruka mums nepazīstams cilvēks. Es jums jautāju kā tiesas izmeklētājs: kas tas bija?

Olga atdarīja acis un pavērās manī.

—   Nosauciet mums šā cilvēka vārdu! Seit bez manis ir trīs …

Olga noliedzoši pakratīja galvu.

—   Jums viņš jānosauc, — es turpināju. — Viņš saņems bargu sodu . . . Likums piespiedīs viņu dārgi samaksāt par zvērisko rīcību! Viņu nosūtīs spaidu darbos …2 Es gaidu.

Olga pasmaidīja un noliedzoši pakratīja galvu. Turpmākā pratināšana nedeva nekādu iznākumu. Es neizdabāju no Olgas vairāk neviena vārda, viņa vairs nepakustējās. Bez ceturkšņa piecos viņa nomira.

Pēc pulksten sešiem rītā no ciema ieradās vecākais un pieaicinātie liecinieki, kurus biju pieprasījis. Braukt uz nozieguma vietu nebija iespējams: lietus, kas bija sācies naktī, gāza kā ar spaiņiem. Mazās peļķes pārvērtās ezeros. Pelēkās debesis lūkojās drūmi un nesolīja sauli, saslapušie koki, skumīgi nokāruši zarus, pēc katras vēja pūsmas bārstīja veselu gūzmu lielu šļakatu. Braukt nebija iespējams, un tas arī būtu veltīgi: nozieguma pēdas, kā asins traipus, cilvēku kāju nospiedumus u. tml., droši vien ūdens bija nakti noskalojis. Taču formalitāte prasīja, lai nozieguma vieta tiktu apskatīta, un es atliku šo braucienu, kamēr ieradīsies policija, bet pagaidām sāku nodarboties ar protokola melnrakstu un pratināšanu. Vispirms es nopratināju čigānus. Nabaga dziedoņi visu nakti bija nosēdējuši zālēs, gaidīdami, kad viņiem dos zirgus, lai brauktu uz piestātni. Bet zirgus viņiem nedeva; kalpotāji sūtīja viņus pie grāfa, tai pašā

' Šim novirzljumam no vissvarīgākā jautājuma bija tikai viens mērķis: vilkt laiku garumā un sagaidīt, kad Olga zaudēs samaņu un nevarēs vairs nosaukt slepkavas vārdu. Raksturīgs paņēmiens, un brīnums, kā ārsti to nav pienācīgi novērtējuši. — A. C.

2 Tas viss liekas naivi tikai no pirmā acu uzmetiena. Acīm redzot, Kamiševam vajadzēja likt Olgai saprast, kādas smagas sekas slepkavam būs viņas atzīšanās. Ja slepkava viņai dārgs, ergo —viņai jāklusē. — A. C.

laikā brīdinot, ka viņa gaišība nav atļāvis nevienu «laidīt iekšā». Nedeva viņiem arī patvāri, ko viņi bija no rīta lūguši. Sis vairāk nekā dīvainais, nenoteiktais stāvoklis svešā mājā, kur gulēja nelaiķe, neziņa par aizbraukšanas stundu un mitrais, drūmais laiks — tas viss iedzina nabaga čigānus un čigānietes tādā skumībā, ka viņi bija vienā naktī novājējuši un nobālējuši. Viņi klīda no viena kakta otrā kā izbaiļu pilni vai kā tādi, kas gaida bargu spriedumu. Ar savu pratināšanu es vēl pavairoju viņu sirdssmagumu. Pirmkārt, mana ilgstošā pratināšana uz labu laiku atlika viņu aizbraukšanu no «nolādētās» mājas un, otrkārt, nobiedēja viņus. Vienkāršie ļautiņi, iedomājušies, ka viņus stipri tur aizdomās par slepkavību, raudādami sāka mani pārliecināt, ka neesot vainīgi un gluži nekā nezinot. Tīna, ieraudzījusi manī oficiālu personu, pavisam aizmirsa mūsu agrākās attieksmes un, runājot ar mani, aiz bailēm drebēja un stinga kā nopērts skuķēns. Uz manu lūgumu neuztraukties un apgalvojumiem, ka uzskatu viņus tikai par lieciniekiem, tiesu orgānu palīgiem, viņi vienā balsī stāstīja, ka nekad neesot bijuši liecinieki, gluži nekā nezinot un cerot, ka dievs arī turpmāk atbrīvošot viņus no tuvākas pazīšanās ar tiesu ļaudīm.

Es viņiem jautāju, pa kādu ceļu viņi braukuši no stacijas, vai nav braukuši cauri tam mežam, kur notikusi slepkavība, vai kāds no viņiem nav nozudis, kaut vai uz neilgu laiku, un vai viņi nav dzirdējuši Olgas sirdi plosošo kliedzienu.1 Šai pratināšanai nebija nekādu panākumu. Nobiedētie čigāni deleģēja no kora divus brašus puišus un aizsūtīja tos uz ciemu nolīgt pajūgus. Nabadziņi karsti vēlējās aizbraukt. Viņiem par nelaimi, ciemā, kur jau risinājās valodas par slepkavību mežā, melnīgsnējos sūtņus uzņēma aizdomīgi un, tos aizturējuši, atveda pie manis. Tikai vakarā nomocītais koris atguvās no šausmām un brīvi uzelpoja, kad par trīskārtēju maksu bija nolīgti pieci zemnieku pajūgi un izbraukts no grāfa nama. Vēlāk viņiem par braucienu samaksāja, bet neviens neatlīdzināja par tām morāliskajām mokām, ko viņi bija pārcietuši grāfa apartamentos …

Nopratinājis viņus, es izdarīju kratīšanu pie Pūcenes.1 Viņas lādēs es atradu milzumu visādu vecenes krāmu, bet, pārcilājis visas apvalkātās aubes un salāpītās zeķes, neatradu ne naudas, ne dārglietu, ko vecene zaga no grāfa un viņa viesiem . .. Neatradu arī mantas, kas kādreiz bija nozagtas Tīnai . . . Acīm redzot, raganai bija cita — viņai vien zināma noliktava .. .

Es šeit neatstāstīšu savu protokolu, iepriekš ievāktās ziņas un apskati. . . Tas ir garš dokuments, un esmu to arī aizmirsis … Pavēstīšu to še vispārējos vilcienos, saīsinātu… Vispirms es attēloju, kādā stāvoklī atradu Olgu, un visos sīkumos izklāstīju viņas nopratinājumu. No šā nopratinājuma bija redzams, ka Olga man atbildējusi apzināti un arī apzināti noslēpusi man sava slepkavas vārdu. Viņa negribēja, lai slepkava saņem sodu, un tas neatvairāmi izraisa pieņēmumu, ka noziedznieks bijis viņai dārgs un tuvs.

Tērpa apskate, ko izdarīju kopā ar drīzumā atbraukušo prislavu, deva ļoti daudz… Amazones samta kazakīns ar zīda oderi bija vēl mitrs. . . Labais sāns ar dunča izdurto caurumu bija asiņu piesātināts, un vietām vel rēgojās asins sarecējumi. . . Asinis bija plūdušas stipri, un brīnums, kā Olga nebija nomirusi uz vietas. Kreisais sāns arī mirka asinīs . . . Kreisā piedurkne bija pārplēsta plecā un pie rokas locītavas… Divas augšējās pogas bija norautas, un apskatē mēs tās neatradām. Amazones melnos kašmira brunčus ieraudzījām briesmīgi saburzītus: tie bija saņurcīti, kad Olga nesta no meža uz karieti un no karietes uz gultu. Tad tie Olgai novilkti un, nejēdzīgi sagumzīti, nomesti zem gultas. Pie jostas tie bija saplēsti; šis šķērsplīsums septiņu collu garumā bija radies laikam pārnesot vai velkot nost; tas varēja rasties arī, viņai dzīvai esot: Olgai nepatika nodarboties ar lāpīšanu, un, nezinādama, kam dot brunčus salāpīt, viņa varēja paslēpt šo plīsumu zem kazakīna. Domāju, ka šeit nevietā noziedznieka ārprātīgais niknums, ko vēlāk savā runā uzsvēra prokurora biedrs. Labā jostas puse un labā kabata piesātināta asinīm. Mutautiņš un cimds, kas bija šai kabatā, līdzinājās divām bezveida rūsas krāsas piciņām. Uz brunčiem, no jostas līdz Irēna galam, rēgojās dažāda lieluma un veida asins traipi… Tie pa lielākajai daļai bija asiņaino pirkstu un plaukstu nospiedumi, ko, kā vēlāk pratināšanā noskaidrojās, atstājuši kučieri un sulaiņi, kas nesuši Olgu … Krekls bija asiņains un visvairāk labajā pusē, kur atradās pušums, ko radījis griezīgais ierocis … Tāpat kā kazakīnam, uz kreisā pleca un pie locītavas bija plīsumi… Aproce pa pusei norauta.

Lietas, kas Olgai bija klāt, kā zelta pulkstenis, gara zelta važiņa, sakta ar briljantu, auskari, gredzeni un maciņš ar sudraba naudu, atradās pie drēbēm. Skaidrs, ka noziedzniekam nav bijuši mantkārīgi nolūki.

Tiesu medicīnas sekcija, ko, man klātesot, izdarīja Mirkšķis un zemstes ārsts otrā dienā pēc Olgas nāves, gala iznākumā radīja ļoti garu protokolu, ko šeit atstāstu vispārējos vilcienos. Ārējā apskatē ārsti atrada šādus ievainojumus. Galvā, starp kreiso deniņu un pakauša kauliem, — pusotras collas gara brūce, kas sniedzas līdz kaulam. Brūces malas nav vienādas un taisnas … Ievainojums izdarīts ar trulu ieroci, droši vien, kā vēlāk nospriedām, ar dunča spalu. Uz kakla, kakla skriemeļa līmenī, vērojama sarkana svītra pusapļa veidā, kas aptver cirkulāri kakla mugurpusi. Visā šās svītras garumā saskatāmi ādiņas ievainojumi un nelieli asinsizplūdumi. Uz kreisās rokas, vienu veršoku augstāk par locītavu, konstatēti četri zilumi: viens delnas virspusē un pārējie trīs — apakšpusē. Tie radušies no žņaudziena, droši vien pirkstu žņaudziena… To apstiprina arī tas, ka vienā no zilumiem saskatāma neliela skramba, kas iespiesta ar nagu . . . Līdzās tai vietai, kur atradās šie zilumi, kā lasītājs atcerēsies, bija saplēsta kazakīna kreisā piedurkne un pa pusei atrauta krekla kreisā aproce… Starp ceturto un piekto ribu pa iedomātu līniju no paduses vidus vertikāli uz leju atrodas liela vaļēja brūce, apmēram collu gara. Tās malas ir līdzenas, it kā nogrieztas, piesūkušās šķidrām un sarecējušām asinīm … Dziļa iekšēja brūce … Tā radusies no griezīga ieroča un, kā redzams no iepriekšējām ziņām, — dunča, kura platums pilnīgi atbilda brūces lielumam.

Iekšējā apskate parādīja labās plaušas un plēves ievainojumu, plaušu iekaisumu un asins izplūdumu plēves apvidū.

Ārsti, cik atceros, pieņēma šādu slēdzienu: a) nāve radusies aiz mazasinības, ko izraisījis ievērojamais asiņu zaudējums; asiņu zaudējums izskaidrojams ar krūšu labajā pusē esošo dziļo brūci; b) galvas ievainojums jāpieskaita smagiem miesas bojājumiem, bet ievainojums krūtīs noteikti nāvīgiem; pēdējais jāatzīst par tiešo nāves cēloni; c) galva ievainota ar trulu ieroci, bet krūtis ar griezīgu un turklāt droši vien abpusgriezīgu; d) visus minētos miesas bojājumus nelaiķe nav varējusi izdarīt pati ar savu roku un e) tieksmes laupīt sievietes godu droši vien nav bijis.

Lai neatliktu uz ilgu laiku un tad neatkārtotos, tepat atklāšu lasītājiem slepkavības ainu, ko biju uzskicējis pēc pirmajiem apskates iespaidiem, pāris pratinājumiem un sekcijas protokola nolasīšanas.

Nošķīrusies no sabiedrības, Olga gāja pa mežu. Aizsapņojusies, varbūt arī ļāvusies bēdīgām domām (lasītājs atceras viņas noskaņu tai liktenīgajā vakarā), viņa aizklīda dziļi biezoknī. Tur viņa sastapa slepkavu. Kad viņa stāvēja zem koka un domāja savas domas, pie viņas piegāja cilvēks un sāka ar viņu runāties … Šis cilvēks nemodināja aizdomas, citādi viņa būtu saukusi palīgā, bet šis sauciens nebūtu sirdi plosošs. Parunājis ar viņu, slepkava satvēra viņu aiz kreisās rokas tik stipri, ka pārplēsa kazakīna un krekla piedurkni un atstāja pēdas četru zilumu veidā. Šai brīdī viņai droši vien izlauzās tas kliedziens, ko visi dzirdēja, — viņa iekliedzās aiz sāpēm un laikam gan bija saskatījusi slepkavas sejā un kustībās viņa nodomu. Vai nu vēlēdamies, lai viņa neiekliedzas vēlreiz, vai varbūt ļaunu jūtu ietekmēts, viņš satvēra Olgu aiz krūtīm pie apkakles, par ko liecina divas norautās augšējās pogas un sarkanā svītra, ko ārsti atrada uz kakla … Slepkava, ķerdams aiz krūtīm un kratīdams, parāva zelta važiņu, kas 'bija ap kaklu… No važiņas berzēšanās un spiediena radās svītra. Tad slepkava iesit viņai pa galvu ar kādu trulu rīku, piemēram, nūju, vai varbūt pat ar tā dunča spalu, kas karājās Olgai pie jostas. Iegājis azartā vai arī domādams, ka ar vienu ievainojumu nepietiek, viņš atvāž dunci un ar spēku ietriec to labajos sānos — es saku: ar spēku, jo duncis bija truls.

Tāda ir drūmā aina, ko man bija tiesība skicēt uz minēto datu pamata. Jautājums, kas ir slepkava, acīm redzot, nebija grūts un atrisinājās pats no sevis. Pirmkārt, slepkavam bijuši nevis savtīgi nolūki, bet kādi citi… Tātad turēt aizdomās kādu nomaldījušos klaidoni vai plikadīdas, kas zvejoja ezerā zivis, nebija vajadzības. Upura kliedziens nevarēja aizkavēt laupītāju: noraut saktu un pulksteni būtu viena mirkļa darbs …

Otrkārt, Olga tīšām nenosauca man slepkavu, ko viņa nedarītu, ja slepkava būtu vienkāršs laupītājs. Acīm redzot, slepkava bija viņai dārgs, un viņa negribēja, lai to viņas dēļ piemeklētu smags sods … Tādi cilvēki varēja būt viņas ārprātīgais tēvs, viņas vīrs, kuru viņa nemīlēja, bet kura priekšā droši vien jutās vainīga, grāfs, kuram viņa varbūt sirds dziļumos jutās par daudz ko parādā… Ārprātīgais tēvs slepkavības vakarā, kā vēlāk apliecināja kalpotāji, sēdējis savā meža mājiņā un visu vakaru sacerējis vēstuli ispravņikam, lūdzot viņu savaldīt šķietamos zagļus, kas it kā dienu un nakti ielencot ārprātīgā vīra dzīvokli… Grāfs līdz slepkavības brīdim un arī tās laikā nav šķīries no sabiedrības. Atlika visu aizdomu smagumu uzvelt vienam pašam nelaimīgajam Urbeņinam. Viņa pēkšņā parādīšanās, izskats un viss pārējais varēja noderēt tieši par labiem pierādījumiem.

Treškārt, Olgas dzīve pēdējā laikā bija viens vienīgs romāns. Tas bija tāda veida romāns, kam parasti ir kriminālas beigas. Vecs, mīlošs vīrs, neuzticība, greizsirdība, sitieni, bēgšana pie grāfa, viņas mīļākā, pāris mēnešu pēc kāzām… Ja šāda romāna daiļā varone nogalināta, nemeklējiet zagļus un blēžus, bet pasekojiet romāna varoņiem. Pēc šā trešā punkta vispiemērotākais varonis un slepkava bija tas pats Urbeņins …

Iepriekšējo nopratinājumu es izdarīju «mozaīkas» viesistabā, kur kādreiz man patika zvilnēt mīkstajos dīvānos un amizēties ar čigānietēm … Pirmais, ko nopratināju, bija Urbeņins. Viņu atveda pie manis no Olgas istabas, kur viņš visu laiku vēl sēdēja kaktā uz taburetes un neatrāva acis no tukšās gultas . .. Kādu brīdi viņš stāvēja manā priekšā klusēdams, raudzīdamies manī vienaldzīgi, bet tad, laikam gan atģidies, ka taisos runāt ar viņu kā tiesas izmeklētājs, izteica noguruša, bēdu un skumju satriekta cilvēka balsī:

—   Nopratiniet, Sergej Petrovič, citus lieciniekus, bet mani vēlāk … Es nevaru …

Urbeņins uzskatīja sevi par liecinieku vai domāja, ka viņu uzlūko par tādu …

—   Nē, man jānopratina jūs tieši tagad, — es sacīju. —Papūlieties apsēsties …

Urbeņins atsēdās man pretim un nolieca galvu. Viņš bija saguris un slims, atbildēja nelabprāt, un es ar lielām mokām izspiedu no viņa liecību.

Viņš apliecināja, ka ir Pjotrs Jegoričs Urbeņins, muižnieks, 50 gadu vecs, pareizticīgs. Viņam pieder muiža kaimiņu K. apriņķī, kur viņš ievēlēts un divas trīsgades bijis goda miertiesnesis. Izputējis, ieķīlājis muižu un uzskatījis par vajadzīgu sākt strādāt. Par pārvaldnieku pie grāfa viņš stājies darbā pirms sešiem gadiem. Interesēdamies par agronomiju, viņš nav kautrējies kalpot privātpersonai un atzīst, ka tikai muļķi kaunas darba. Algu no grāfa viņš saņēmis kārtīgi, un viņam nav par ko sūdzēties. No pirmās laulības ir dēls un meita utt., utt.

Olgu apprecējis aiz kaislīgas mīlestības. Ar savām jūtām viņš ilgi un lielās mokās cīnījies, taču ne veselais saprāts, ne praktiska pusmūža cilvēka loģika — nekas nav palīdzējis: bijis jāpadodas jūtām un jāprecas. Ka Olga precas ar viņu bez mīlestības, viņš zinājis, taču, uzskatīdams viņu par visai tikumisku, nolēmis samierināties tikai ar viņas uzticību un draudzību, ko cerējis izpelnīties.

Ticis līdz tai vietai, kur sākusies vilšanās un nācis negods pār viņa sirmajiem matiem, Urbeņins lūdza atļauju nerunāt par «bijušo, ko viņai dievs piedos», vai, visļaunākajā gadījumā, atlikt sarunu par to uz vēlāku laiku.

—   Es nevaru… Smagi… Un jūs jau pats arī redzējāt.

—   Labi, atstāsim līdz nākamajai reizei… Tagad tikai pasakiet man: vai tas tiesa, ka jūs sitāt savu sievu? Stāsta, ka, atradis reiz pie viņas grāfa vēstulīti, jūs esot viņai iesitis . . .

—   Tas nav tiesa … Es tikai saķēru viņu aiz rokas, bet viņa sāka raudāt un aizskrēja tai vakarā sūdzēties . . .

—   Vai jums bija zināmas viņas attieksmes ar grāfu?

—   Es jau lūdzu atlikt šo sarunu … Un kam gan tā vajadzīga?

—  Atbildiet man tikai uz vienu jautājumu, kas ir ļoti svarīgs… Vai jums bija zināmas jūsu sievas attieksmes ar grāfu?

—   Protams …

—   Es tā arī ierakstīšu, bet pārējo, kam sakars ar jūsu sievas neuzticību, atliksim līdz nākamajai reizei… Tagad runāsim par ko citu, un proti, es palūgšu paskaidrot man, kā jūs vakar gadījāties mežā, kur tika nogalināta Olga Nikolajevna … Jo iūs, kā izteicāties, bijāt pilsētā … Kā tad jūs nokļuvāt mežā?

—   Jā, pilsētā es dzīvoju pie māsīcas kopš tā paša brīža, kad pazaudēju vietu … Es nedarīju nekā cita kā meklēju darbu un aiz bēdām žūpoju .. . Sevišķi stipri dzēru šai mēnesī… Pagājušo nedēļu, piemēram, nemaz neatceros, jo dzēru vienā dzeršanā . . . Aizvakar arī piedzēros … vārdu sakot, esmu beigts cilvēks … Ne^ glābjami beigts! …

—   Jūs gribējāt pastāstīt, kā tad atgadījāties vakar mežā …

—   Jā . . . Vakarrīt pamodos agri, ap pulksten četriem … Galva sāpēja no iepriekšējās dienas žūpošanas, visu miesu lauzīja kā drudzī… Guļu gultā, redzu pa logu, kā lec saule, un man ienāca prātā … dažādas domas … Kļuva smagi. . . Pēkšņi gribējās redzēt viņu vēl kaut reizi, varbūt pēdējo. Un mani pārņēma niknums un skumjas… Es izņēmu no kabatas simt rubļu, ko man bija atsūtījis grāfs, pavēros tajos un sāku tos spārdīt kājām … Spārdīju, spārdīju un nolēmu iet un iesviest viņam šo žēlastības dāvanu sejā. Lai cik esmu izsalcis un noplīsis, bet savu godu pārdot nevaru un ikkatru mēģinājumu to nopirkt atzīstu par apvainojumu. Nu tā, iegribējās paraudzīties Oļā un viņam, pavedējam, iemest naudu purnā." Un šī vēlēšanās tā pārņēma mani, ka gandrīz zaudēju prātu. Lai šurp atbrauktu, man naudas nebija. Viņa simt rubļu izdot savai vajadzībai es nevarēju. Gāju kājām. Paldies, ceļā gadījās pazīstams zemnieciņš, kas par desmit kapeikām atveda mani astoņpadsmit verstis, citādi es līdz šim pašam laikam būtu gājis kājām. Zemnieciņš izsēdināja mani Teņevā. No turienes atnācu kājām šurp, un tas bija tā ap pulksten četriem.

—   Vai kāds jūs tai laikā šeit redzēja?

—   Jā. Sargs Nikolajs sēdēja pie vārtiem un pateica man, ka kungu neesot mājās un ka viņi medībās. Es aiz noguruma beidzos nost, bet vēlēšanās redzēt sievu bija stiprāka par sāpēm. Vajadzēja, ne brītiņu neatpūšoties, iet kājām uz to vietu, kur medīja. Es negāju pa ceļu, bet devos pa mežiņiem… Man pazīstams katrs koks, un apmaldīties grāfa mežos man tikpat grūti kā savā dzīvoklī.

—   Bet, ejot pa mežu, nevis pa ceļu, jūs varējāt pārmīlies ar medniekiem.

—   Nē, es visu laiku turējos gar ceļu un tik tuvu, ka varēju dzirdēt ne tikai šāvienus, bet arī sarunas.

—   Tātad jūs necerējāt, ka mežā satiksiet sievu?

Urbeņins izbrīnā pavērās manī un, mazliet padomājis, atbildēja:

—   Jautājums, atvainojiet, ir dīvains. Grūti cerēt, ka sastapsiet mežā vilku, un paredzēt briesmīgas nelaimes ne tik nav iespējams: dievs uzsūta tās piepeši. Ņemsim kaut šo drausmīgo gadījumu … Eju pa alkšņu mežu, nekādu nelaimi negaidu, jo man jau tā daudz bēdu, un pēkšņi dzirdu savādu kliedzienu. Kliedziens bija tik skaudrs, ka man šķita, it kā man kāds būtu iebrēcis ausī… Es skrienu uz kliedzienu …

Urbeņina mute nošķiebās uz vienu pusi, zods ietrīsējās. Viņš sāka mirkšķināt acis un iešņukstējās.

—   Skrienu uz kliedzienu un pēkšņi redzu … guļ Oļa.

Mati un piere asinīs, seja briesmīga. Sāku kliegt, saukt viņu vārdā … Viņa nekustas … Skūpstu viņu, ceļu augšā…

Urbeņins aizdvesās un aizsedza seju ar piedurkni. Pēc brītiņa viņš turpināja:

—   Nelieti es neredzēju… kad skrēju pie viņas, dzirdēju steidzīgus soļus . . . Droši vien tas bija viņš, kas aizbēga.

—   Viss tas ir lieliski izdomāts, Pjotr Jegorič, — es teicu. — Bet ziniet, izmeklētāji lāgā netic tādām retām nejaušībām kā slepkavības sagadīšanās ar jūsu nejaušo pastaigu un tā tālāk. Nav slikti izdomāts, bet izskaidro ļoti maz.

—   Tas ir, kā izdomāts? — jautāja Urbeņins, iepletis lielas acis … — Es neesmu izdomājis …

Urbeņins piepeši nosarka un piecēlās.

—   Jūs it kā turat mani aizdomās… — viņš nomurmināja. — Aizdomās turēt, protams, var ikvienu, bet jūs taču, Sergej Petrovič, pazīstat mani jau sen … Jums ir grēks uzvelt man šādas aizdomas … Jūs taču mani pazīstat…

—   Es visu zinu — tā jau ir… bet mani paša uzskati te nav svarīgi… Paša personiskos uzskatus likums piešķir tikai zvērinātajiem, izmeklētāja rīcībā turpretim atstāti tikai pierādījumi… Pierādījumu ir daudz, Pjotr Jegorič.

Urbeņins izbijies paraudzījās manī un paraustīja plecus.

—   Lai kādi būtu pierādījumi, — viņš noteica, —jums jāsaprot. .. Vai tad es varu … Es! Un ko gan? Nošaut paipaliņu vai tilbīti varbūt vēl var, bet nogalināt cilvēku . .. cilvēku, kas man dārgāks par dzīvību, par manas dvēseles glābiņu . .. domas par kuru vien kā saule apgaismo manu drūmo dzīvi… Un pēkšņi jums ir aizdomas!

Urbeņins atmeta ar roku un apsēdās.

—   Es jau tā alkstu nāves, bet jūs vēl apvainojat! Ja vēl apvainotu nepazīstams ierēdnis, bet jūs, Sergej Petrovič … Atļaujiet man aiziet!

—   Varat iet… Es jūs vēlreiz nopratināšu rīt, bet pagaidām, Pjotr Jegorič, man jūs jāapcietina … Ceru, ka līdz rītdienas pratinājumam jus novērtēsiet, cik svarīgi ir pret jums vērstie pierādījumi, veltīgi nevilcināsiet laiku un atzīsieties. Esmu pārliecināts, ka jūs nogalinājāt Olgu Nikolajevnu . . . Vairāk nekā jums šodien neteikšu . . . Varat iet.

Es pasacīju to un noliecos pār papīriem . . . Urbeņins pavērās manī neizpratnē, piecēlās un kaut kā dīvaini izpleta rokas.

—   Vai jūs jokojat vai. .. runājat nopietni? — viņš jautāja,

—   Mums abiem prāts nenesas uz jokiem… — es teicu. — Varat iet.

Urbeņins vēl arvien stāvēja. Es uzlūkoju viņu. Viņš bija bāls un mulsi raudzījās manos papīros.

—   Bet kāpēc jums rokas asiņainas, Pjotr Jegorič? — es jautāju.

Viņš pavērās uz savām rokām, kur vēl vienmēr bija asinis, un pakustināja pirkstus.

—   Kāpēc asinis … Hm … Ja tas ir viens no pierādījumiem, tad tas ir vājš pierādījums … paceļot asiņaino Olgu, man rokas notriepās ar asinīm . .. Man taču nebija cimdu rokās.

—   Jūs tikko man stāstījāt, ka, ieraudzījis savu sievu, jūs esot kliedzis, saucis palīgā… Kāpēc tad neviens nav dzirdējis jūsu kliedziena?

—   Nezinu, mani tā apstulbināja Oļas izskats, ka nespēju skaļi kliegt… Kaut gan nekā nezinu . . . Man nav ko taisnoties, neesmu arī paradis to darīt.

—   Diez vai jūs kliedzāt. . . Nogalinājis sievu, jūs aizbēgāt un bijāt briesmīgi pārsteigts, kad ieraudzījāt mežmalā cilvēkus.

—   Es pat nepamanīju jūsu cilvēkus. Man nebija prātā cilvēki.

Ar to Urbeņina pratinājums šoreiz beidzās. Pēc tam Urbeņinu apcietināja un ieslodzīja vienā no grāfa sētas mājām.

Otrā vai trešā dienā atbrauca no pilsētas prokurora biedrs Polugradovs — cilvēks, kuru atceroties es tūdaļ sabojāju sev omu. Iedomājieties garu un izkāmējušu vīru, gadu trīsdesmit vecu, gludi skūtu, sacirtotu kā jēriņu un švītīgi ģērbušos; viņa sejas panti ir smalki, bet tik sausi un neizteiksmīgi, ka tanīs nav grūti uzminēt attēlojamā indivīda tukšumu un ākstīgumu; balsliņa klusa, salkana un līdz nelabumam pieklājīga.

Viņš atbrauca agri no rīta īrētā kalešā ar diviem čemodāniem. Vispirms viņš, izlicies varen norūpējies un klīrīgi žēlodamies par nogurumu, apjautājās, vai grāfa namā viņam esot atvēlētas telpas. Pēc mana norīkojuma viņam ierādīja nolielu, bet ļoti ērtu un gaišu istabu, kur viņam nolika visu, sākot ar marmora mazgājamo ierīci un beidzot ar sērkociņiem.

—   Pa-aklausieties, mīļais! Sagalavojiet man siltu ūdeni! — viņš teica, iekārtojies istabā un nicīgi ostīdams gaisu. — Sulain, es jums saku! Siltu ūdeni, lūdzu . . .

Un, pirms stājās pie darba, viņš ilgi ģērbās, mazgājās un sukājās; ar sarkanu pulveri iztīrīja pat zobus un minūtes trīs apgrieza savus asos, sārtos nagus.

—   Nu, — viņš beidzot ķērās pie darba, pāršķirstot mūsu protokolus, — kas noticis?

Es pastāstīju viņam, kas noticis, neizlaižot neviena sīkuma…

—   Vai nozieguma vietā bijāt?

—   Nē, vēl nebiju.

Prokurora biedrs saviebās, pārvilka savu balto, sievišķīgo roku pār tikko nomazgāto pieri un sāka soļot pa istabu.

—   Man nav saprotami apsvērumi, kālab jūs tur vēl neesat bijis, — viņš murmināja, — to vajadzēja izdarīt vispirms, man šķiet. Jūs aizmirsāt vai neuzskatījāt par vajadzīgu?

—   Ne viens, ne otrs: vakar gaidīju policiju, bet šodien aizbraukšu.

—   Tagad tur nekas nav palicis pāri: visas dienas līst, un jūs arī esat devis noziedzniekam laiku apslēpt pēdas. Vai vismaz nolikāt tur sargu? Nē? N-nesaprotu!

Un frants autoritatīvi paraustīja plecus.

—   Dzeriet tēju, citādi atdzisīs, — es noteicu vienaldzīga cilvēka balsī.

—   Man garšo auksta.

Prokurora biedrs noliecās pār papīriem un, šņākdams, ka skanēja visa istaba, sāka pusbalsī lasīt, retumis iestarpinot savas piezīmes un labojumus. Pāris reižu viņa mute sašķobījās zobgalīgā smīnā: slīpētajam zellim 1 nez kāpēc nepatika ne mans protokols, ne ārstu protokols. Nospodrinātajā un tīrajā ierēdnī stipri izpaudās pašapziņas un pašcieņas pārpilns pedants.

Pusdienas laikā mēs bijām nozieguma vietā. Gāza lietus. Protams, mēs neatradām ne traipus, ne pēdas: visu bija noskalojis lietus. Ar pūlēm izdevās atrast pogu, kuras trūka nogalinātās Olgas amazones tērpā, un prokurora biedrs pacēla kaut ko sarkanu un mīkstu, kas vēlāk izrādījās par sarkanu tabakas ietinamo papīru. Sākumā mēs tā kā uzdūrāmies krūmam, kam sānos bija aizlauzti divi zariņi; tos būtu varējis nolauzt noziedznieks, un tad tie parādītu virzienu, kurā devies noziedznieks pēc tam, kad nogalinājis Olgu. Taču prokurora prieks bija veltīgs: drīz vien mēs atradām daudz krūmu ar nolauztiem zariņiem un norautām lapām; izrādījās, ka pāri nozieguma vietai gājis ganāmpulks.

Uzmetuši vietas plānu un izprašņājuši līdzi paņemtos kučierus par stāvokli, kādā atrasta Olga, mēs aizbraucām atpakaļ, juzdamies kā no laivas izmesti. Kad pētījām vietu, vērotājs no malas būtu varējis uztvert mūsu kustībās laiskumu, kūtrību … Varbūt mūsu kustības daļēji paralizēja tas apstāklis, ka noziedznieks mums bija jau rokā un tātad nebija vajadzības ielaisties Lekoka analīzēs.

Atgriezies no meža, Polugradovs atkal ilgi mazgājās un ģērbās, atkal pieprasīja siltu ūdeni. Ticis galā ar tualeti, viņš izteica vēlēšanos vēlreiz nopratināt Urbeņinu. Šai pratinājumā nabaga Pjotrs Jegoričs nepateica nekā jauna: viņš, tāpat kā agrāk, noliedza savu vainu un uzskatīja mūsu pierādījumus par pilnīgi nevērtīgiem.

— Es pat brīnos, kā uz mani var krist aizdomas! — viņš, plecus raustīdams, sacīja. — Savādi!

Veltīgi Kamiševs lamā prokurora biedru. Šis prokurors vainīgs tikai tai ziņā, ka viņa ģīmis nav paticis Kamiševa kungam. Godīgāk būtu atzīties vai nu savā pieredzes trūkumā, vai arī kjūdās, kas izdarītas ar nodomu. — A. C.

—   Neesiet naivs, cienījamais! — Polugradovs viņam teica. — Veltīgi aizdomās neviens neturēs, bet, ja ir aizdomas, tas nozīmē, ka ir iemesli!

—    Lai kādi būtu iemesli, lai cik smagi būtu pierādījumi, jāspriež taču cilvēciski! Es nevaru nogalināt… vai saprotat? Nevara… Tātad kāda vērtība jūsu pierādīj umiem?

—   Nu, — prokurora biedrs atmeta ar roku, — negals ar šiem inteliģentajiem noziedzniekiem: zemniekam var iegalvot, bet, lūdzu, parunājiet ar šito! Nevaru… cilvēciski … tā vien spēlē uz psiholoģiju!

—   Es neesmu noziedznieks, — Urbeņins apvainojās, — lūdzu būt uzmanīgiem savos izteicienos.

—   Turiet muti, cienījamais! Mums nav laika atvainoties jūsu priekšā un uzklausīt jūsu neapmierinātību … Ja jums nav labpatikas atzīties, tad arī neatzīstieties, — tikai atļaujiet mums uzskatīt jūs par meli…

—   Kā jums tīk, — Urbeņins norūca, — jūs varat ar mani tagad izdarīties, kā vien iepatīk… esmu jūsu varā…

Urbeņins atmeta ar roku un turpināja, veroties laukā pa logu:

—   Man, starp citu, vienalga: dzīve pagalam.

—   Paklausieties, Pjotr Jegorič, — es teicu, — vakar un aizvakar jūs bijāt tā bēdu nomākts, ka tikko turējāties kājās un tikko izdabūjāt pār lūpām lakoniskas atbildes; šodien turpretim jums ir tik ziedošs — protams, samērā — un līksms izskats un jūs pat ielaižaties spriedelējumos. Parasti taču bēdu pārņemtiem cilvēkiem nav prātā sarunas, taču jūs ne vien gari izrunājaties, bet izsakāt arī sīkumainu neapmierinātību. Kā lai izskaidro tik krasu pārmaiņu?

—   Bet kā jūs to izskaidrojat? — Urbeņins jautāja, zobgalīgi piemiegdams uz mani acis.

—   Es to izskaidroju tā, ka jūs esat aizmirsis savu lomu. Grūti taču ilgi spēlēt teātri: vai nu aizmirstas loma, vai apnīk …

—   Tas ir izmeklētāja izgudrojums, — Urbeņins pavīpsnāja, — un dara godu jūsu atjautībai… Jā, jums taisnība: manī notikusi liela pārmaiņa …

—   Vai varat to izskaidrot?

—   Lūdzu, neatrodu par vajadzīgu slēpt: vakar biju tā satriekts un savu bēdu nomākts, ka domāju padarīt sev galu … vai zaudēt prātu … bet naktī es pārdomāju … man ienāca prātā, ka nāve atpestījusi Olgu no izvirtušās dzīves, izrāvusi viņu no tā bezgoža — mana pazudinātāja netīrajām rokām; uz nāvi neesmu greizsirdīgs: lai Olga labāk tiek tai nekā grāfam; šī doma mani uzjautrināja un stiprināja: tagad manā sirdī nav vairs tā smaguma.

—   Veikli izdomāts! — caur zobiem noteica Polugradovs, kāju šūpodams. — Tas nav uz mutes kritis!

—   Es jūtu, ka runāju no sirds, un esmu izbrīnījies, ka jūs, izglītoti cilvēki, nevarat atšķirt patiesību no izlikšanās! Tiesa gan, aizspriedumam ir pārāk liela vara, aizsprieduma ietekmē grūti nekļūdīties; es saprotu jūsu stāvokli, iedomājos, kas būs, ja, noticot jūsu pierādījumiem, mani sāks tiesāt. . . iedomājos: ņems vērā manu zvērisko ģīmi, manu žūpošanu .. . man nav zvēriskas ārienes, bet gan aizspriedums panāks savu. ..

—   Labi, labi, pietiek, — teica Polugradovs, noliekdamies pār papīriem, — ejiet…

Pēc Urbeņina aiziešanas mēs sākām pratināt grāfu. Viņa gaišība ieradās uz nopratināšanu rītsvārkos, ar etiķa kompresi ap galvu; iepazinies ar Polugradovu, viņš atgāzās krēslā un sāka sniegt savu liecību.

—   Es jums pastāstīšu visu, no paša sākuma… Ko tad tagad dara jūsu priekšsēdētājs Lionskis? Vēl aizvien nav šķīries no sievas? Es ar viņu nejauši iepazinos Pēterburgā … Bet, kungi, kāpēc jūs neliekat sev kaut ko pasniegt? Pie konjaka pudeles kaut kā priecīgāk sarunāties … un, ka šai slepkavībā vainīgs Urbeņins, par to es nešaubos …

Un grāfs izstāstīja mums visu to, kas lasītājam jau zināms. Pēc prokurora lūguma viņš visos sīkumos pastāstīja par savu kopdzīvi ar Olgu un, attēlojot jaukumus, ko sniedz dzīve ar glītu sievieti, tā aizrāvās, ka vairākkārt nošmakstināja lūpas un piemiedza acis. No viņa liecības es uzzināju vienu ļoti svarīgu sīkumu, kas lasītājam nav zināms. Es dabūju zināt, ka Urbeņins, dzīvodams pilsētā, nemitīgi bombardējis grāfu ar vēstulēm; dažās vēstulēs viņš nolādējis, citās lūdzis atdot

viņam sievu, solīdamies aizmirst visas pārestības un negodu; nabags ķēries pie šīm vēstulēm kā pie salmiņa.

Nopratinājis pāris kučieru, prokurora biedrs kārtīgi paēda pusdienas, nolasīja man veselu instrukciju un aizbrauca. Pirms aizbraukšanas viņš iegriezās sētas mājā, kur uzturējās ieslodzītais Urbeņins, un paziņoja tam, ka mūsu aizdomas par viņa vainu kļuvušas par pārliecību. Urbeņins atmeta ar roku un izlūdzās atjauju piedalīties sievas apglabāšanā; to viņam atvēlēja.

Polugradovs nemeloja Urbeņinam: jā, mūsu aizdomas bija kļuvušas par pārliecību, mēs bijām pārliecināti, ka mums zināms noziedznieks un ka viņš jau mūsu rokās; bet šī pārliecība nebija ilgstoša! …

Kādā jaukā rītā, kad aizzīmogoju bandroli, lai līdz ar to nosūtītu Urbeņinu uz pilsētu, uz cietoksni, es izdzirdu šausmīgu troksni. Palūkojies pa logu, ieraudzīju interesantu skatu: kāds desmits ņipru puišu stiepa no saimes virtuves vienacaino Kuzmu.

Kuzma, bāls un izpūris, atspērās ar kājām pret zemi un, tā kā viņam nebija iespējams aizstāvēties ar rokām, sita savus ienaidniekus ar lielo galvu.

—  Jūsu labdzimtība, lūdzu uz turieni! — man teica satrauktais Iļja. — Negrib nācīt!

—   Kas negrib nākt?

—   Slepkavnieks.

—   Kāds slepkavnieks?

—   Kuzma … viņš nogalējis, jūsu labdzimtība … Pjotrs Jegoričs velti cieš … dieva vārds …

Es izgāju pagalmā un devos uz saimes virtuvi, kur Kuzma, jau izrāvies no ņiprajām rokām, krāva pļaukas pa labi un pa kreisi…

—   Kas noticis? — es jautāju, tuvodamies pūlim…

Un man pastāstīja kaut ko dīvainu un negaidītu.

—   Jūsu labdzimtība, Kuzma noslepkavojis!

—   Melo! — Kuzma iebrēcās. — Dievs sodi, melo!

—   Bet kāpēc tad tu, velna bērns, mazgāji nost asinis, ja tev sirdsapziņa tīra? Pagaidi, viņa labdzimtība visu noskaidros!

Virsmežsargs Trifons, braukdams garām upei, ievērojis, ka Kuzma kaut ko cītīgi mazgā. Trifons sākumā domājis, ka viņš mazgā veļu, bet ieskatījies un

ieraudzījis vīrieša paltraku un vesti. Viņam tas licies savādi: vadmalas drēbes nemazgā.

—   Ko tu dari? — Trifons uzsaucis.

Kuzma samulsis. Ieskatījies vēl ciešāk, Trifons pamanījis uz paltraka brūnus traipus …

—   Es tūliņ apķēros, ka tās ir asinis . . . devos uz virtuvi un pastāstīju mūsējiem; tie uzglūnēja un ieraudzīja, kā viņš nakti dārzā žāvē paltraku. Nu, skaidrs, iztrūcinājās. Kālab viņam mazgāt, ja nav vainīgs? Tātad sirdsapziņa nav tīra, ja slēpjas . . . Mēs domājām, domājām un sākām stiept viņu pie jūsu labdzimtības .. . Stiepjam viņu, bet viņš raujas atpakaļ un spļauj acīs. Kam viņam rauties atpakaļ, ja nav vainīgs?

Turpmākajā nopratinājumā izrādījās, ka Kuzma pirms pašas slepkavības, kad grāfs ar viesiem sēdējis mežmalā un dzēris lēju, devies uz mežu. Olgas nešanā viņš nav piedalījies un tātad notriepties ar asinīm nav varējis.

Ievests pie manis istabā, Kuzma sākumā aiz uztraukuma nevarēja parunāt ne vārda; grozīdams savas vienīgās acs ābolu, viņš meta krustus un murminādams piesauca dievu …

—   Apmierinies, pastāsti man, un es tevi atlaidīšu, — es viņam sacīju.

Kuzma nogāzās man pie kājām un stostīdamies sāka dievoties…

—   Lai es sapūstu, ja esmu to… Lai ne manam tēvam, ne manai mātei. . . Jūsu labdzimtība! Lai dievs pieņem manu dvēseli…

—   Vai tu iegāji mežā?

—   Tas ir pareizi, iegāju . .. pasniedzu kungiem konjaku un, atvainojiet, iestrēbu mazliet; man iesita galvā un iegribējās pagulēties, aizgāju, apgūlos un aizmigu… Bet, kas nogalēja un kā, es nezinu un man nav ne jausmas .. . Saku jums tīru patiesību!

—   Bet kāpēc tu mazgāji nost asinis?

—   Baidījos, lai kaut ko nedomā… lai nepaņem par liecinieku …

—   Bet no kurienes uz tava paltraka radās asinis?

—   Nevaru zināt, jūsu labdzimtība.

—   Kā tad nevari zināt? Tas taču tavs paltraks?

—       Tas ir pareizi, ka mans, bet nevaru zināt: ieraudzīju asinis, kad jau biju uzmodies.

—       Tātad iznāk, ka tu miegā esi notraipījis savu paltraku ar asinīm?

—   Tieši tā …

—       Nu, ej, brālīt, padomā … Tu muldi niekus; padomā, rīt man pateiksi… Ej.

Otrā dienā, kad pamodos, man ziņoja, ka Kuzma vēloties ar mani runāt. Es liku viņu atvest.

—   Sadomāji? — es viņam vaicāju.

—   Tieši tā, sadomāju …

—   Kā tev radās uz paltraka asinis?

—        Es, jūsu augstlabdzimtība, kā pa miegam atceros: nāk prātā kaut kas kā pa miglu, bet, vai tas tiesa vai ne, neizprotu.

—   Kas tad tev nāk prātā?

—        Dīvaini… it kā miegā vai miglā … Guļu zālē piedzēries un snaužu; it kā iesnaudies, it kā pavisam aizmidzis … Bet dzirdu, kāds iet garām un stipri klaudzina kājām… atveru acis un redzu, it kā nesamaņā vai pa miegam: pienāk man klāt kāds kungs, noliecas un slauka rokas manos paltraka stūros… noslaucīja stūros, bet pēc tam novilka gar vesti… lūk, tā.

—   Kas tad tas par kungu?

—        Nevaru zināt; atceros tikai, ka tas nebija zemnieks, bet kungs… kunga drānās, bet, kas par kungu, kāda viņam seja, nemaz neatminos.

—   Kādā krāsā tad viņam bija drēbes?

—        Kas tad viņu sazin! Varbūt baltas, bet varbūt arī melnas … atminos tikai, ka tas bija kungs, vairāk nekā neatceros … Ak jā, atminējos! Pieliecies viņš noslaucīja savas rociņas un pateica: «Piedzērušais draņķis!»

—   To tu sapnī redzēji?

—       Nezinu … varbūt arī sapnī… Bet kur tad radās asinis?

—       Vai kungs, ko tu redzēji, bija līdzīgs Pjotram Jegoričam?

—        It kā nebūtu … bet varbūt tas arī bija viņš … Tikai viņš par draņķi nelamātu.

—   Pacenties atcerēties … ej pasēdi un atceries … varbūt kaut kā atminēsies.

—   Klausos.

Šī vienacainā Kuzmas negaidītā ielaušanās gandrīz jau pabeigtajā romānā radīja neapgaismojamu jucekli. Es pavisam apjuku un nezināju, kā man saprast Kuzmu: savu vainu viņš noliedza noteikti, un arī iepriekšējā izmeklēšana liecināja pret to, ka viņš varētu būt vainīgs: Olga nebija nogalināta mantkārīgos nolūkos, tieksmes laupīt viņai godu, pēc ārstu domām, «droši vien nav bijis»; varēja vienīgi pieļaut, ka Kuzma noslepkavojis un nav izmantojis nevienu no šiem mērķiem tikai tāpēc, ka bijis stipri pilnā un zaudējis apziņu vai arī nobijies, — tas nesaskanēja ar slepkavības apstākļiem.

Bet, ja Kuzma ir nevainīgs, kālab tad viņš neizskaidro, kā radušās asinis uz viņa paltraka, un kālab izgudro sapņus un halucinācijas? Kāpēc viņš piepin klāt kungu, ko redzējis, dzirdējis pienākam, taču tā aizmirsis, ka neatceras pat viņa apģērba krāsu?

Vēlreiz atbrāzās Polugradovs.

—   Nu redziet! — viņš sacīja. — Ja jūs pašā sākumā apskatītu nozieguma vietu, tad, ticiet, tagad viss būtu skaidrs kā uz delnas! Ja jūs pašā sākumā nopratinātu visus kalpotājus, mēs jau tad būtu zinājuši, kas nesis Olgu Nikolajevnu, kas ne, bet tagad nevaram pat noteikt, kādā atstatumā no notikuma vietas gulējis šis žūpa!

Pāris stundu viņš ņēmās ap Kuzmu, bet tas nepastāstīja nekā jauna; stāstīja, ka pusmiegā redzējis kungu, ka kungs noslaucījis viņa paltrakā rokas un nolamājis viņu par «piedzērušu draņķi», bet, kas bijis šis kungs, kāda viņam seja un kādas drēbes, viņš nepasacīja.

—   Cik konjaka tad tu izdzēri?

—   Nodzēru puspudeli.

—   Bet tas varbūt nemaz nebija konjaks?

—   Nē, īstais fin-šampaņ…

—   Ak tu pat vīnu nosaukumus zini! — prokurora biedrs pavīpsnāja.

—   Kā lai nezin! Paldies dievam, jau trīs gadu desmitus kalpoju pie kungiem, laiks iemācīties …

Prokurora biedram nez kāpēc ievajadzējās konfrontēt Kuzmu ar Urbeņinu . .. Kuzma ilgi vērās Urbcņinā, pakratīja galvu un noteica:

—   Nē, neatminos … Varbūt Pjotrs Jegoričs, bet varbūt arī ne … Kas to lai sazin!

Polugradovs atmeta ar roku un aizbrauca, atstājis man pašam no diviem slepkavām izvēlēties īsto.

Izmeklēšana ieilga … Urbeņins un Kuzma tika ieslodzīti arestantu mājā, kas bija sādžiņā, kur atradās mans dzīvoklis. Nabaga Pjotram Jegoričam stipri sašļuka dūša; viņš sakrita, nosirmoja un paļāvās reliģiskam noskaņojumam; reizes divas viņš atsūtīja man lūgumu izsniegt viņam sodu likumu; acīm redzot, viņu interesēja gaidāmais soda mērs.

—   Ko gan iesāks mani bērni? — viņš kādā noprat'inājumā man iejautājās. — Ja es būtu viens pats, jūsu kļūda man nesagādātu bēdas, bet man taču jādzīvo… jādzīvo bērnu dēļ! Viņi aizies bojā bez manis, un ari es… nespēju no viņiem šķirties! Ko jūs ar mani darāt?!

Kad sardze sāka viņu uzrunāt ar «tu» un kad reizes divas Pjotram Jegoričam bija jānoiet kājām no manas sādžas līdz pilsētai un atpakaļ sardzes pavadībā pazīstamu cilvēku acu priekšā, viņu pārņēma izmisums, un viņš sāka nervozēt.

—   Tie nav juristi! — Pjotrs Jegoričs kliedza pa visu arestantu māju. — Tie ir nežēlīgi, cietsirdīgi puišeļi, kas nesaudzē ne cilvēkus, ne patiesību! Eo zinu, kāpēc te sēžu, zinu! Uzvēluši vainu man, viņi grib slēpt īsto vaininieku! Noslepkavojis grāfs, un, ja ne grāfs, tad viņa algotnis!

Kad viņam kļuva zināma Kuzmas aizturēšana, viņš sākumā bija ļoti iepriecināts.

—   Lūk, nu atradies algotnis! — viņš man sacīja.

—  Lūk, nu atradies!

Bet drīz vien, kad Pjotrs Jegoričs redzēja, ka viņu neatbrīvo, un kad viņam paziņoja Kuzmas liecību, viņš atkal noskuma.

—   Tagad esmu pagalam, — Pjotrs Jegoričs teica,

—     pilnīgi pagalam: lai izkļūtu no ieslodzījuma, šis

vienacainais velns Kuzma agri vai vēlu nosauks mani, pasacīs, ka esmu slaucījis rokas viņa paltrakā. Bet visi taču redzēja, ka manas rokas nebija noslaucītas!

Agri vai vēlu mūsu šaubām vajadzēja izkliedēties.

Tā paša gada novembra beigās, kad manu logu priekšā virpujoja sniegpārsliņas un ezers izskatījās kā bezgalīgs, balts tuksnesis, Kuzma vēlējās mani redzēt: viņš atsūtīja pie manis sargu pateikt, ka esot «sadomājis». Es pavēlēju viņu atvest pie sevis.

—   Ļoti priecājos, ka beidzot esi sadomājis, — es viņu sagaidīju, — laiks jau atmest noslēpumainību un nevazāt mūs aiz deguna kā mazus bērnus. Ko tad tu sadomāji?

Kuzma neatbildēja; viņš stāvēja manas istabas vidū un klusēdams, acis nemirkšķinādams, raudzījās manī… Viņa acīs vīdēja bailes, un ari pats viņš izskatījās pēc ļoti izbiedēta cilvēka; viņš bija bāls un trīcēja, no sejas viņam plūda auksti sviedri.

—   Nu saki — ko esi sadomājis? — es atkārtoju.

—   Ko tādu, ka dīvaināk nemaz nevar izdomāt… — viņš izrunāja. — Vakar es atcerējos, kāda tam kungam bija kaklasaite, bet pagājušo nakti pārdomāju un atminējos pašu seju.

—   Kas tad tas bija?

Kuzma vārgi pasmaidīja un noslaucīja no pieres sviedrus.

—   Baismi sacīt, jūsu labdzimtība, atļaujiet jel man neteikt: pārāk dīvaini un neticami. Šķiet, ka esmu to nosapņojis vai tas man licies …

—   Bet kas tad tev licies?

—   Nē, atļaujiet man nerunāt: ja pateikšu, nosodīsiet … Atļaujiet man padomāt un rīt pasacīt. .. Bail.

—   Tpū! — es apskaitos. — Kāpēc tad tu mani iztraucēji, ja negribi runāt? Kāpēc nāci šurp?

—   Domāju, ka pateikšu, bet tagad, lūk, bail. Nē, jusu labdzimtība, atlaidiet mani… labāk rīt pasacīšu … Ja teikšu, jūs būsiet tik dusmīgs, ka man klāsies vel ļaunāk nekā Sibīrijā, — tā jūs mani notiesāsiet …

Es apskaitos un liku Kuzmu aizvest.[10] Tās pašas dienas vakarā, lai nezaudētu laiku un reizi par visām reizēm izbeigtu man apnikušo «slepkavības lietu», es devos uz arestantu māju un apmānīju Urbeņinu, pateikdams viņam, ka Kuzma nosaucis viņu par slepkavu.

—  Es to sagaidīju … — noteica Urbeņins, atmetis ar roku, — man vienalga …

Ieslodzījums vieninieku kamerā bija stipri ietekmējis Urbeņina lāča veselību: viņš bija kļuvis dzeltens un nokrities svarā gandrīz vai uz pusi. Es apsolīju viņam, ka pavēlēšu sargiem ļaut viņam pastaigāties pa gaiteni dienā un pat naktī.

—   Nav ko baidīties, ka jūs varētu aizbēgt, — es sacīju.

Urbeņins pateicās man un pēc manas aiziešanas jau pastaigājās pa gaiteni: viņa durvis vairs neslēdza ciet.

Aizejot no viņa, es pieklauvēju pie durvīm, aiz kurām sēdēja Kuzma.

—   Kā ir, vai sadomāji? — es jautāju.

—   Nē, cienīgais … — atskanēja vārga balss, — lai atbrauc prokurora kungs, viņam paziņošu, bet jums neteikšu.

—   Kā zini…

Nākamās dienas rītā viss izšķīrās.

Sargs Jegors atskrēja pie manis un pavēstīja, ka vienacainais Kuzma atrasts savā gultā beigts. Es devos uz arestantu māju un pārliecinājos par to . . . Veselīgais gara auguma zemnieks, kas vēl vakar bija pilns spēka un gudroja savas atbrīvošanas labad dažādas pasakas, bija nekustīgs un auksts kā akmens … Netēlošu savas un sardzes šausmas: lasītājs to sapratīs. Man Kuzma bija vērtīgs kā apvainotais vai liecinieks, sargiem turpretim tas bija arestants, par kura nāvi vai bēgšanu viņiem vajadzēja dārgi samaksāt. .. Mūsu drausmas bija jo lielākas tāpēc, ka izdarītā sekcija konstatēja varmācīgu nāvi… Kuzma bija nožņaugts … Pārliecinājies par to, ka viņš nožņaugts, es sāku meklēt vainīgo un nemeklēju ilgi… Viņš bija tepat tuvu …

Es devos uz Urbeņina kameru un. nespēdams savaldīties, aizmirsis, ka esmu izmeklētājs, visasākā un stingrākā veidā nosaucu viņu par slepkavu.

—   Jums, nelieti, nepietika ar savas nelaimīgās sievas nāvi, — es teicu, — jums ievajadzējās arī tā cilvēka nāves, kas jūs pieķēra! Un pēc tam jūs vēl turpināsiet savu netīro, blēdīgo komēdiju!

Urbenins briesmīgi nobālēja un sagrīļojās . ..

—   Jūs melojat! — viņš iekliedzās, iesizdams sev ar dūri pa krūtīm.

—   Es nemeloju! Jūs lējāt krokodila asaras par mūsu pierādījumiem, ņirgājāties par mums … Bija brīži, kad man gribējās ticēt vairāk jums nekā pierādījumiem . . . ak vai, jūs esat labs aktieris! . . . Taču tagad es neticēšu jums, pat ja no jūsu acīm plūdīs nevis šīs aktieriskās viltus asaras, bet asinis! Sakiet — jūs nonāvējāt Kuzmu?

—   Vai nu iūs esat Diedzēries, vai ņirgājaties par mani! Sergej Petrovič, ikkatrai pacietībai un pazemībai ir savas robežas! Es to neizturēšu!

Un Urbeņins, zibsnīdams acīm, sāka dauzīt dūri pa galdu.

—   Vakar biju tik neuzmanīgs, ka devu jums brīvību, — es turpināju, — atļāvu jums to, kas nav atļauts citiem cietumniekiem: pastaigāties pa "aiteni. Un nu it kā aiz pateicības jūs nakti aizejat pie šā nelaimīgā Kuzmas durvīm un nožņaudzat aizmigušu cilvēku! Ziniet, ka esat pazudinājis ne vien Kuzmu, jūsu dēļ cietīs sargi.

—   Ko tad es tādu esmu izdarījis, ak dievs? — iesaucās Urbeņins, saķerdams galvu.

—   Jūs gribat zināt pierādījumus? Lūdzu … iūsu durvis pēc manas pavēles biia atslēgtas . . . stulbie kalpotāji atslēdza durvis un aizmirsa paslēpt slēdzeni … visas kameras var atslēgt ar vienu un to pašu slēdzeni . .. jūs nakti paņēmāt savu slēdzeni un, izpājis gaitenī, atslēdzāt ar to sava kaimiņa durvis .. . viņu nožņaudzis, jūs durvis aizslēdzāt un slēdzeni ielikāt savās durvīs.

—   Par ko tad man viņš būtu jānožņaudz? Par ko?

—   Par to, ka viņš nosauca jūs… Ja es jums vakar nebūtu pateicis šo jauno ziņu, viņš būtu palicis dzīvs … Grēks un kauns, Pjotr Jegorič!

—   Sergej Petrovič, jaunais cilvēk! — pēkšņi maigā, liegā balsī ierunājās slepkava, satverdams mani aiz rokas. — Jūs esat godīgs un kārtīgs cilvēks … nepazudiniet un neaptraipiet sevi ar nepatiesām aizdomām un aplamiem apvainojumiem! Jūs nevarat nemaz saprast, cik nežēlīgi un sāpīgi esat mani apvainojis, uzveldams manai pilnīgi nenoziedzīgajai dvēselei jaunu apsūdzību … Esmu moceklis, Sergej Petrovič! Bīstieties darīt pāri moceklim! Pienāks laiks, kad jums būs jāatvainojas manā priekšā, un tas būs drīz.. . Mani taču īstenībā nevar apvainot! Bet šī atvainošanās jūs neapmierinās . .. Iekām metaties man virsū un tik briesmīgi apsūdzat, jūs labāk cilvēciski, — es nesaku, draudzīgi, jūs jau esat atteicies no mūsu labajām attieksmēm, — būtu labāk mani izprašņājis… Kā liecinieks un jūsu palīgs es tiesu orgāniem vairāk palīdzētu nekā apvainota cilvēka lomā. Ņemsim kaut vai šo jauno apvainojumu … es varētu jums daudz ko pavēstīt; nakti es taču negulēju un visu dzirdēju …

—   Ko tad jūs dzirdējāt?

—   Nakti, ap pulksten diviem … bija tumsa … dzirdu, kāds klusītiņām iet pa gaiteni un visu laiku tvarsta manas durvis … staigāja, staigāja un tad atvēra manas durvis un ienāca.

—   Kas tad?

—   Nezinu; bija tumšs, — neredzēju … Pastāvēja brītiņu manā kamerā un izgāja ārā… un tieši tā, kā jūs sakāt, — izņēma no manām durvīm slēdzeni un atslēdza blakus kameru. Pēc maza brīža es izdzirdu gārdzoņu un pēc tam nelielu troksni. Nodomāju, ka sargs staigā un taisa troksni, bet gārdzoņu noturēju par krākšanu, citādi būtu sacēlis traci.

—   Pasakas! — es sacīju, — neviens cits te, atskaitot jūs, nevarēja Kuzmu nogalināt. Dežurējošie sargi gulēja. Viena sarga sieva, kas nebija gulējusi visu nakti, liecināja, ka visi trīs sargi visu nakti gulējuši kā beigti un nav atstājuši savas gultas ne uz mirkli; nabadziņi nezināja, ka šai nožēlojamā arestantu mītnē var atrasties tādi zvēri. Viņi te kalpo jau vairāk nekā divdesmit gadu un visā šai laikā viņiem nav bijis neviena bēgšanas gadījuma, es nerunāju nemaz par tādu neģēlību kā slepkavība. Tagad ar jūsu gādību viņu dzīve izpostīta; un arī es dabūšu ciest par to, ka nenosūtīju jūs uz cietoksni un Jāvu jums šeit brīvi staigāt pa gaiteņiem. Pateicos jums!

Tā bija mana pēdējā saruna ar Urbeņinu. Es vairs nekad neesmu ar viņu runājis, ja neskaita tos divus trīs jautājumus, ar kuriem viņš griezās pie manis kā liecinieka, sēdēdams uz apsūdzēto sola …

Mans romāns virsrakstā nosaukts par «kriminālromānu» un tagad, kad «prāva par Olgas Urbeņinas slepkavību» sarežģījusies vēl ar jaunu, maz saprotamu un daudzējādā ziņā noslēpumainu slepkavību, lasītājam ir tiesība sagaidīt, ka romāns ieies visinteresantākajā un rosīgākajā fāzē. Noziedznieka un nozieguma motīvu atklāsme paver plašu iespēju asprātībai un veiklu smadzeņu darbībai. Te ļauna griba un viltība karo ar zināšanām, izcīna karu, kas interesants visos savos veidos . ..

Es cīnījos šai karā, un lasītājam ir tiesība sagaidīt no manis to līdzekļu attēlojumu, kas man piešķīra uzvaru, un viņš droši vien gaida izmeklētāja fineses, ar kurām tā vizuļo Gaborio un mūsu Škļarevska romāni; un es būtu ar mieru attaisnot lasītāja gaidas, bet. .. viena no galvenajām darbības personām pamet kaujaslauku, nenogaidot cīņas galu, — viņš nekļūst par uzvaras dalībnieku; it viss, ko viņš darījis agrāk, izgaist veltīgi, — un viņš nonāk skatītāju pūlī. Šī darbības persona ir jūsu vispadevīgais kalps. Otrā dienā pēc atstāstītās sarunas ar Urbeņinu es saņēmu uzaicinājumu vai, pareizāk, pavēli iesniegt atlūgumos. Mū9U apriņķa tantiņu tenkas un valodas bija veikušas savu darbu . .. Manu atstādināšanu ļoti sekmēja arī slepkavība arestantu mājā, liecības, ko prokurora biedrs bija ievācis, man nezinot, no kalpotājiem, un, ja lasītājs atceras, mans sitiens ar airi pa galvu zemniekam kādā no senākām nakts uzdzīvēm. Zemnieks bija ierosinājis lietu. Notika lielas pārvērtības. Pāris dienu laikā man bija jānodod slepkavības izmeklēšana sevišķi svarīgu lietu izmeklētājam.

Baumas un laikrakstu korespondences sacēla kaļas visu prokuratūru. Prokurors ieradās grāfa muižā ik pārdienās un piedalījās nopratinājumos. Mūsu ārstu protokolus nosūtīja uz medicīnas pārvaldi un tālāk. Runāja pat par līķu atrakšanu un jaunu sekciju, kas gan nekā jauna nebūtu devusi.

Urbeņinu pāris reižu vazāja uz guberņas pilsētu, lai pārbaudītu viņa gara spējas, un abas reizes viņu atzina par normālu. Es sāku figurēt kā liecinieks.[11] Jaunie izmeklētāji tā aizrāvās, ka lieciniekos nokļuva pat mans Polikarps.

Gadu pēc manas atkāpšanās no amata, kad es dzīvoju Maskavā, saņēmu pavēsti ar uzaicinājumu ierasties Urbeņina lietas iztiesāšanā. Es nopriecājos par gadījumu vēlreiz apskatīt vietas, kurp mani vilktin vilka pieradums, un aizbraucu. Grāfs, kas dzīvoja Pēterburgā, nebrauca un savā vietā nosūtīja ārsta izziņu.

Lietu iztiesāja mūsu guberņas pilsētā apgabaltiesā. Apvainotāja lomā bija Polugradovs, tas pats, kas reizes četras dienā tīrīja zobus ar sarkanu pulveri; aizstāvēja kāds Smirņajevs, garš, vājš gaišmatis ar sentimentālu seju un gariem, gludiem matiem. Zvērinātie visi bija sīkpilsoņi un zemnieki; tikai četri no viņiem prata lasīt, pārējie turpretim, kad viņiem pasniedza ieskatam Urbeņina vēstules sievai, svīda un mulsa. Par vecāko bija kļuvis bodnieks Ivans Demjaničs, tas pats, kas deva vārdu manam nelaiķa papagailim.

Iegājis tiesas zālē, es nepazinu Urbeņinu: viņš bija pilnīgi nosirmojis un fiziski novecojis par gadiem divdesmit. Es sagaidīju ieraudzīt viņa sejā vienaldzību par savu likteni un apātiju, bet manas gaidas bija maldīgas, — Urbeņins ņēma dedzīgu dalību tiesā: viņš noraidīja trīs zvērinātos, sniedza garus paskaidrojumus un pratināja lieciniekus; savu vainu viņš noliedza kategoriski un ikkatru liecinieku, kas nerunāja viņam par labu, pratināja ļoti ilgi.

Liecinieks Pšehockis tiesā liecināja, ka man bijuši sakari ar nelaiķi Olgu.

—   Tie ir meli! — Urbeņins iesaucās. — Viņš ir melis! Savai sievai es neticu, bet viņam es ticu!

Kad es liecināju, aizstāvis man vaicāja, kādas attieksmes man bijušas ar Olgu, un iepazīstināja mani ar to, ko liecinājis Pšehockis, kas kādreiz bija man aplaudējis. Teikt patiesību — nozīmētu liecināt apsūdzētajam par labu: jo vairāk izvirtusi sieva, toties vēlīgāk zvērinātie izturas pret vīru Otello, — es to sapratu … No otras puses, mana patiesība apvainotu Urbeņinu, — to izdzirdīs, viņš sajustu nedziedējamas sāpes … Uzskatīju par labāku melot.

—   Nē! — es teicu.

Prokurors savā runā, spilgtās krāsās attēlojot Olgas noslepkavošanu, īpašu uzmanību pievērsa slepkavas zvērīgumam, viņa niknumam … «Vecs, nodzīvojies, baudkārs vīrs ierauga glītu un jaunu meiteni. Zinādams viņas drausmīgo stāvokli ārprātīga tēva mājā, viņš vilina meiteni pie sevis ar maizes kumosu, labu dzīvi, košām telpām … Viņa ar mieru: turīgs vīrs tomēr ir paciešamāks par ārprātīgu tēvu un nabadzību. Bet viņa ir jauna, un jaunībai, zvērinātie kungi, ir savas neatņemamas tiesības… Meitenei, kas uzaugusi romānu ietekmē un brīvā dabā, agri vai vēlu vajadzēja iemīlēties …» utt. tādā garā. Beidzās ar to, ka «viņu, kas nav devis viņai nekā vairāk kā savu vecumu un raibās lupatas, redzot aizslīdam upuri, pārņem trakums kā dzīvnieku, kuram skar degunu ar nokaitētu dzelzi. Viņš mīlējis dzīvnieciski, un viņam jānīst dzīvnieciski» un tā tālāk.

Apvainodams Urbeņinu Kuzmas slepkavībā, Polugradovs norādīja uz tiem saprātīgi izdomātajiem un apsvērtajiem blēdīgajiem paņēmieniem, ar kādiem tika nogalināts «aizmidzis cilvēks, kas bijis tik neuzmanīgs, ka iepriekšējā vakarā liecinājis pret viņu. Un, ka Kuzma gribējis izmeklētājam pastāstīt tieši par viņu, to jūs, man šķiet, neapšaubāt.»

Aizstāvis Smirņajevs nenoliedza Urbeņina vainu;

viņš lūdza tikai atzīt, ka Urbeņins rīkojies afekta ietekmē, un mīkstināt viņam sodu. Attēlodams, cik mokpilnas ir greizsirdības jūtas, viņš piesauca par liecinieku Šekspīra Otello. Šo «vispārcilvēcisko tipu» viņš aplūkoja vispusīgi, minot dažādu kritiķu citātus, un nomaldījās tādos džungļos, ka priekšsēdētājs bija spiests apturēt viņu ar piezīmi, ka «ārzemju literatūras zināšanas zvērinātiem nav obligātas».

Izmantojot pēdējo vārdu, Urbeņins piesauca dievu par liecinieku, ka viņš nav vainīgs ne darbos, ne domās.

—   Man pašam vienalga, kur būt: vai nu šai apriņķī, kur viss man atgādina manu nepelnīto negodu un sievu, vai arī spaidu darbos, bet mani satrauc manu bērnu liktenis.

Un, pagriezies pret publiku, Urbeņins apraudājās un lūdza parūpēties par viņa bērniem.

—   Pieņemiet viņus. Grāfs, protams, nepalaidīs garām izdevību padižoties ar savu augstsirdību, bet es jau bērnus brīdināju: viņi nepieņems no grāfa ne kripatas.

Pamanījis publikā mani, viņš pavērās manī lūdzošām acīm un teica:

—   Pasargājiet manus bērnus no grāfa labdarības.

Viņš, kā redzams, bija aizmirsis gaidāmo spriedumu

un tikai nodevies domām par bērniem. Viņš runāja par tiem tik ilgi, kamēr viņu apturēja priekšsēdētājs.

Zvērinātie neapspriedās ilgi. Urbeņins tika neapšaubāmi atzīts par vainīgu, un nevienā punktā viņa vainu nemīkstināja.

Viņam atņēma visas tiesības un piesprieda 15 gadus spaidu darbu.

Tik dārgi viņam izmaksāja sastapšanās maija rītā ar poētisko sarkantērpa meiteni…

Kopš attēloto notikumu laika pagājis jau vairāk par astoņiem gadiem. Daži drāmas dalībnieki miruši un jau satrūdējuši, citi izcieš sodu par savu grēku, trešie velk dzīvību, cīnoties ar ikdienas garlaicību un diendienā gaidot nāvi.

Astoņos gados daudz kas mainījies … Grāfs Karņejevs, kas arvien vēl jūt pret mani vissirsnīgāko draudzību, jau galīgi nodzēries. Viņa muiža, kur norisa drāma, pārgājusi no viņa rokām sievas un Pšehocka rokās. Viņš tagad ir nabags un dzīvo uz mana rēķina. Reizēm novakarē, zvilnēdams pie manis viesnīcas numurā uz dīvāna, viņš labprāt atceras bijušo.

— Labi būtu tagad paklausīties čigānus! — viņš murmina. — Aizsūti, Serjoža, pēc konjaka!

Es arī esmu pārvērties. Spēki pamazām zūd, un es jūtu, kā no manas miesas atvadās veselība un jaunība. Nav vairs tā fiziskā spēka, nav izveicības, nav izturības, ar ko kādreiz dižojos, negulēdams vairākas naktis no vietas un izdzerdams tādu daudzumu, ko tagad diez vai varētu.

Sejā cita pēc citas parādās grumbas, mati kļūst plānāki, balss rupjāka un vārgāka … Dzīve pagājusi…

Pagājušo es atceros kā vakardienu. It kā miglā redzu vietas un cilvēku tēlus. Objektīvi izturēties pret viņiem man nav spēka; es viņus mīlu un nīstu ar agrāko sparu, un nepaiet neviena diena, kad es, sašutuma vai naida pārņemts, nesaķertu galvu. Grāfs man, kā senāk, ir riebīgs, Olga pretīga, Kaļiņins smieklīgs ar savu trulo uzpūtību. Ļaunumu es uzskatu par ļaunumu, grēku par grēku.

Bet bieži vien gadās brīži, kad es, ieskatoties uz mana galda stāvošajā ģīmetnē, sajūtu nepārvaramu vēlēšanos pastaigāties ar sarkantērpa meiteni pa mežu augsto priežu šalkās un, par spīti visam, piekļaut viņu pie krūtīm. Sais brīžos es piedodu gan melus, gan krišanu netīrā bezdibenī, esmu ar mieru piedot visu, lai atkārtotos vēlreiz kaut daļiņa pagātnes … Pilsētas garlaicības nogurdināts, es gribētu vēlreiz paklausīties milzu ezera rēkoņā un auļot pa tā krastmalu uz savas Zorkas … Es piedotu un aizmirstu visu, kaut vēlreiz varētu pastaigāties pa Teņevas ceļu un satikt dārznieku Franci ar viņa degvīna muciņu un žokejcepurīti. .. Gadās brīži, kad es būtu ar mieru pat paspiest asinīm slacīto roku un parunāties ar labsirdīgo Pjotru Jegoriču par reliģiju, ražu, tautas izglītību … Gribētos satikties ar Mirkšķi, ar viņa Nadeņku …

Dzīve ir traka, bezjēdzīga un nemierīga kā ezers augusta naktī… Daudz upuru uz visiem laikiem pa

slēpušies zem tās tumšajiem viļņiem . . . Dibenā palikušas smagas nogulsnes …

Bet kālab es dažbrīd to mīlu? Kālab es tai piedodu, un kālab mana dvēsele trauc pie tās kā maigs dēls, kā no sprosta palaists putns? . . .

Dzīve, ko patlaban redzu pa viesnīcas numura logu, man atgādina pelēku loku: pelēka krāsa un nekādu nianšu, nevienas gaišas dzirksts. Bet, aizverot acis un atceroties pagātni, es redzu varavīksni, kādu rada saules spektrs … Jā, tur ir vētraini, bet tur ir gaišāk.. .

S. Zinovjevs

Beigas

Manuskriptam apakšā parakstīts:

Cienījamais redaktora kungs! Iesniegto romānu (vai garo stāstu, kā gribat) lūdzu iespiest, ja iespējams, bez saīsinājumiem, izlaidumiem un iespraudumiem. Kaut gan pārgrozījumus iespējams izdarīt saziņā ar autoru. Bet gadījumā, ja darbs nederētu, lūdzu saglabāt rokrakstu un atdot man. Dzīves vieta (pagaidām) man ir Maskavā, Tveras ielā, viesnīcas numuros «Anglija». Ivans Petrovičs Kamiševs. P. S. Honorārs pēc redakcijas ieskata.

Gads un diena.

Tagad, iepazīstinājis lasītāju ar Kamiševa romānu, turpinu ar viņu pārtraukto sarunu. Vispirms man jābrīdina, ka solījums, ko devu lasītājam garā stāsta sākumā, nav turēts: Kamiševa romāns nav iespiests bez svītrojumiem, in toto, kā solīju, bet ievērojami saīsināts. Apstākļi bija tādi, ka «Drāmu medībās» nevarēja iespiest laikrakstā, par kuru bija runa šā stāsta pirmajā nodaļā: laikraksts izbeidza savu eksistenci, kad rokraksts nonāca spiestuvē… Turpretim tagadējā redakcija, kas deva patvērumu Kamiševa romānam, neatzina par iespējamu iespiest to bez svītrojumiem. Ikreiz visā iespiešanas laikā tā sūtīja man atsevišķu nodaļu korektūras ar lūgumu «grozīt». Taču es negribēju uzņemties

uz savas sirdsapziņas grēku grozīt svešu darbu un atzinu par labāku un lietderīgāku izlaist pavisam nekā grozīt nevēlamo vietu. Saziņā ar mani redakcija izlaida daudz vietu, kas pārsteidza ar savu cinismu, stiepšanu garumā un nevīžību literārajā apdarē. Sie svītrojumi un saīsinājumi prasīja uzmanību un laiku — iemesls, kāpēc daudzas nodaļas nosebojās. Esam izlaiduši, starp citu, divus nakts orģiju attēlojumus. Viena orģija notikusi grāfa namā, otra pie ezera. Izlaists Polikarpa bibliotēkas apraksts un viņa oriģinālais lasīšanas veids: šo vietu atzina pārāk stieptu un pārspīlētu.

Visvairāk es aizstāvēju un redakcijai vismazāk patika nodaļa, kur notēlota grāfa kalpotāju trakā kāršu spēle. Viskaislīgākie spēlmaņi bijuši dārznieks Francis un vecā Pūcene: viņi spēlējuši galvenokārt stukulku un trīskārtis. Izmeklēšanas laikā Kamiševs, reiz iedams garām vienai no lapenēm un pavēries tanī, ieraudzījis ārprātīgu spēli: spēlējuši Pūcene, Francis un … Pšehockis. Spēlējuši stukulku, pa tumšo, uz 90 kapeikām; bēte sakāpusi līdz 30 rubļiem. Kamiševs piesēdies pie spēlmaņiem un «aptīrījis» viņus kā cāļus. Apspēlētais Francis, vēlēdamies spēli turpināt, devies uz ezeru, kur glabājis savu naudu. Kamiševs novērojis viņa ceļu un, izsekojis, kur viņš slēpj naudu, apzadzis dārznieku, neatstādams viņam ne kapeikas. Paņemto naudu viņš atdevis zvejniekam Mihejam. Šī dīvainā labdarība lieliski raksturo trakgalvīgo izmeklētāju, bet tā attēlota tik nevīžīgi un partneru sarunās čum un mudž tādas jēlības, ka redakcija nepiekrita pat grozījumiem.

Izlaisti daži Olgas un Kamiševa satikšanās tēlojumi; izlaista viena viņa izskaidrošanās ar Nadeņku Kaļiņinu utt. Bet domāju, ka arī ar iespiesto pietiek, lai raksturotu manu varoni. Sapienti sat…

Tieši pēc trim mēnešiem redakcijas sargs Andrejs pieteica man, ka atnācis «kungs ar kokardi».

— Lūdz iekšā! •— es teicu.

Ienāca Kamiševs, tāds pats sārts, veselīgs un skaists kā pirms trim mēnešiem. Viņa soļi, tāpat kā agrāk, bija nedzirdami… Viņš tik uzmanīgi nolika uz loga savu cepuri, ka varēja iedomāties, it kā viņš noliktu

kaut ko smagu… Viņa zilajās acīs, tāpat kā agrāk, bija kaut kas bērnišķīgs, bezgala labsirdīgs…

—        Atkal es jūs traucēju! — viņš iesāka smaidīdams, piesardzīgi apsēzdamies. — Piedodiet, dieva dēļ! Kā tad ir? Kāds spriedums pieņemts manam manuskriptam?

—       Vainīgs, bet ar vainu mīkstinošiem apstākļiem, — es sacīju.

Kamiševs sāka smieties un nošņaucās smaržīgā mutautā.

—   Tātad izsūtīšana kamīna ugunī? — viņš vaicāja.

—        Nē, kāpēc tik bargi? Sodu tas nepelna, mēs sāksim labot.

—   Vai tad vajag labot?

—   Jā, šo to … abpusēji vienojoties …

Mazu brīdi mēs klusējām. Man briesmīgi dauzījās sirds un sita deniņos, bet izrādīt, ka esmu satraukts, nevajadzēja.

—        Abpusēji vienojoties, — es atkārtoju. — Pagājušajā reizē jūs man teicāt, ka par sava stāsta fabulu esat izvēlējies patiesu notikumu.

—        Jā, arī tagad esmu ar mieru atkārtot to pašu. Ja esat lasījis manu romānu, tad… man ir gods stādīties priekšā: Zinovjevs.

—       Tātad jūs bijāt Olgas Nikolajevnas līgavas vedējs? …

—        Kā līgavas vedējs, tā mājas draugs. Vai nav tiesa, esmu simpātisks šai manuskriptā? — Kamiševs iesmējās, paglāstīdams ceļgalu un nosarkdams. — Jauks? Vajadzētu pērt, tikai nav kas per.

—        Tā… Jūsu stāsts man patīk: tas ir labāks un interesantāks par ļoti daudziem kriminālromāniem … Tikai mums abiem, savstarpēji vienojoties, būs jāizdara šādi tādi visai būtiski grozījumi…

—       To var. Piemēram, ko jūs ieskatāt par vajadzīgu grozīt?

—        Pašu romāna habitus, tā seju. Tanī kā kriminālromānā ir viss: noziegums, pierādījumi, izmeklēšana, pat piedevām piecpadsmit gadu spaidu darbu, bet trūkst visbūtiskākā.

—   Kā tad tieši?

—   Tanī nav īstā vainīgā …

Kamiševs iepleta lielas acis un pacēlās no sēdekļa.

—    Vaļsirdīgi runājot, es jūs nesaprotu, — viņš pēc kāda brīža teica, — ja jūs neatzīstat par vainīgu cilvēku, kas nogalinājis un nožņaudzis, tad … es vairs nezinu, kas jāuzskata par tādu. Protams, noziedznieks ir sabiedrības produkts un sabiedrība vainīga, taču … ja jāiedziļinās augstākos apsvērumos, tad nav vairs jāraksta romāni, bet jāķeras pie referātiem.

—   Ko nu par augstākiem apsvērumiem! Urbeņins taču nenogalināja!

—   Kā tā? — Kamiševs jautāja, pievirzīdamies man tuvāk.

—   Urbeņins nenogalināja!

—   Varbūt. Humanum est errare, — arī izmeklētāji nav nemaldīgi: šai pasaulē bieži gadās tiesu kļūdas. Jums šķiet, ka esam kļūdījušies?

—   Nē, jūs neesat kļūdījies, bet gribējāt kļūdīties.

—   Piedodiet, es atkal jūs nesaprotu, — Kamiševs pasmīnēja, — ja jūs atzīstat, ka izmeklēšana novedusi pie kļūdas un pat, kā cenšos jūs pareizi saprast, pie apzinātas kļūdas, būtu interesanti zināt jūsu uzskatus. Kas tad, pēc jūsu domām, nogalināja?

—   Jūs!!

Kamiševs pavērās manī ar izbrīnu, gandrīz ar šausmām, nosarka un kādu soli atkāpās. Tad viņš novērsās, atgāja pie loga un iesmējās.

—   Tad ta numurs! — viņš nomurmināja, pūzdams dvašu uz loga un nervozi zīmēdams uz tā monogrammu.

Es lūkojos uz viņa roku, kas zīmēja, un, likās, pazinu tanī to pašu muskuļoto dzelzs roku, kas viena pati varēja vienā paņēmienā nožņaugt aizmigušo Kuzmu, saplosīt trauslo Olgas augumu. Pārliecība, ka redzu savā priekšā slepkavu, pildīja mani ar neparastām drausmu un baiļu jūtām… ne par sevi — nē! — bet par viņu, šo skaisto un graciozo milzi.. . vispār par cilvēku …

—   Jūs nogalinājāt! — es atkārtoju.

—   Ja nejokojat, tad apsveicu ar atklājumu, — iesmējās Kamiševs, vēl vienmēr neraudzīdamies manī, — starp citu, spriežot pēc jūsu balss trīsām un pēc jūsu bālās sejas, grūti pieļaut, ka jūs jokotu. Cik gan jūs esat nervozs!

Kamiševs pagrieza pret mani savu kvēlojošo seju un, pūlēdamies smaidīt, turpināja:

—        Interesanti, kā jums varēja ienākt prātā šāda doma! Vai neesmu uzrakstījis kaut ko tādu savā romānā, — tas ir interesanti, dieva vārds .. . Pastāstiet, lūdzu! Reizi mūžā ir vērts izjust, ka tevi uzlūko par slepkavu.

—        Jūs arī esat slepkava, — es teicu, — un pat apslēpt to nevarat; romānā samelojāties un arī tagad esat vājš aktieris.

—       Tas ir pavisam interesanti, — gribētos paklausīties, goda vārds.

—   Ja interesanti, tad klausieties.

Es pielēcu kājās un uztraucies sāku soļot pa istabu. Kamiševs pavērās aiz durvīm un ciešāk aiztaisīja tās. Šī piesardzība viņu nodeva.

—   No kā tad jūs baidāties? — es vaicāju.

Kamiševs samulsis sāka klepot un atmeta ar roku.

—        Ne no kā nebaidos, bet tāpat. . . ņēmu un paskatījos aiz durvīm. Un arī šis apstāklis jums svarīgs? Nu, stāstiet.

—   Vai atļaujat jūs nopratināt?

—   Cik patīk.

—        Brīdinu, ka neesmu izmeklētājs un neesmu ievingrinājies pratinājumos; kārtības un sistēmas negaidiet, tāpēc arī nemēģiniet mulsināt un jaukt. Vispirms sakiet man — kur jūs nozudāt pēc tam, kad atstājāt mežmalu, kur dzīrojāt pēc medībām?

—   Stāstā teikts: es devos mājup.

—       Stāstā jūsu ceļa attēlojums rūpīgi nosvītrots. Vai gājāt pa to mežu?

—   Jā.

—   Un tātad vārējāt tur satikties ar Olgu?

—   Jā, varēju, — Kamiševs pasmīnēja.

—   Un jūs sastapāties ar viņu.

—   Nē, nesastapos.

—        Izmeklēšanā jūs aizmirsāt nopratināt vienu ļoti svarīgu liecinieku, un proti, sevi… Vai jūs dzirdējāt upura kliedzienu?

—       Nē… Nu draudziņ, jūs nepavisam neprotat pratināt …

No šā familiārā «draudziņ» man iekšā viss sagriezās: tas lāgā nesaskanēja ar to atvainošanos un mulsu, ar ko sākās mūsu saruna. Drīz vien pamanīju, ka Kamiševs raugās manī ar pārākuma apziņu, no augšas, un gandrīz tīksminās ar manu nemākulību izkļūt no tās jautājumu drūzmas, kas mani satrauc …

—   Pieņemsim, ka mežā jūs nesatikāties ar Olgu, — es runāju tālāk, — kaut gan, starp citu, Urbeņinam bija grūtāk sastapties ar Olgu nekā jums, jo Urbeņins nezināja, ka viņa ir mežā, tātad nemeklēja viņu, bet jūs, būdams piedzēries un satracināts, katrā ziņā viņu meklējāt, — jo kāpēc gan jums vajadzēja iet mājās pa mežu, nevis pa ceju… Bet pieņemsim, ka jūs viņu neredzējāt … Ar ko tad izskaidrojama jūsu drūmā, gandrīz neprātīgā noskaņa nelaimīgās dienas vakarā? Kas pamudināja jūs nosist papagaili, kad tas brēca par vīru, kas nogalinājis sievu? Man šķiet tas atgādināja jūsu ļaundarību… Nakti jūs aicināja uz grāta namu, taču jūs neķērāties vis tūdaļ pie darba, bet vilcinājāties, līdz atbrauca policija — gandrīz veselu dienu un nakti, droši vien pats to nemaz nemanīdams… Tā vilcinās tikai tie izmeklētāji, kam noziedznieks zināms … Jums tas bija zināms… Tālāk, Olga nenosauca slepkavas vārdu, jo viņš tai bija dārgs… Ja slepkava būtu vīrs, viņa to nosauktu. Ja viņa bija spējīga apmelot to grāfam, savam mīļākajam, viņai nemaz nebūtu grūti apvainot vīru slepkavībā: viņa to nemīlēja, un viņš nebija Olgai dārgs… Viņa mīlēja jūs, un tieši jūs bijāt viņai dārgs … jūs viņa saudzēja … Atļaujiet jums arī jautāt, kāpēc jūs vilcinājāties viņai vaicāt tieši, kad viņa uz mirkli atguva apziņu? Kāpēc jūs viņai uzdevāt jautājumus, kam nebija nekāda sakara ar notikumu? Atļaujiet man domāt, ka to visu jūs darījāt, lai novilcinātu laiku, lai neļautu viņai nosaukt jūs. Pēc tam Olga mirst… Savā romānā jūs ne ar pusvārdu nepieminat iespaidu, kādu uz jums atstāja viņas nāve… Te es redzu piesardzību: jūs neaizmirstat rakstīt par glāzītēm, kuras izdzērāt, bet tik svarīgs notikums kā sarkantērpa meitenes nāve pazūd romānā bez pēdām… Kāpēc?

—   Turpiniet, turpiniet…

—       Izmeklēšanu jūs veicat bez kādas jēgas… Grūti pieļaut, ka jūs, gudrs un ļoti viltīgs cilvēks, darītu to netīšām. Jūsu izmeklēšana atgādina vēstuli, kas tīši uzrakstīta ar gramatiskām kļūdām, — pārspīlējums jūs nodod … Kāpēc jūs neapskatījāt nozieguma vietu? Nevis tāpēc, ka aizmirsāt vai uzskatījāt to par mazsvarīgu, bet tāpēc, ka gaidījāt, lai lietus noskalo jūsu pēdas. Jūs maz rakstāt par kalpotāju nopratināšanu. Tātad Kuzmu jūs nebijāt nopratinājis līdz tam brīdim, kad viņu pieķēra paltraka mazgāšanā . .. Jums, acīm redzot, nebija vajadzības iejaukt viņu šai lietā. Kāpēc jūs nenopratinājāt viesus, kas kopā ar jums dzīroja mežmalā? Viņi redzēja asinīm notriepto Urbeņinu un dzirdēja Olgas kliedzienu, — viņus vajadzēja nopratināt. Bet jūs to nedarījāt, jo kaut viens no viņiem pratinājumā būtu varējis atcerēties, ka jūs neilgi pirms slepkavības esat devies uz mežu un nozudis. Vēlāk droši vien viņus nopratināja, bet to viņi bija jau aizmirsuši…

—   Veikli gan! — noteica Kamiševs, berzēdams rokas. — Turpiniet, turpiniet!

—   Vai tiešām jums nepietiek ar visu teikto? Lai pierādītu galīgi, ka Olgu nogalinājāt tieši jūs, vēl jāatgādina, ka jūs bijāt viņas mīļākais, mīļākais, ko viņa nomainīja pret jums nicināmu cilvēku! … Vīrs var nonāvēt aiz greizsirdības, mīļākais, man šķiet, arī… Pēc tam pāriesim pie Kuzmas … Spriežot pēc pēdējās pratināšanas, kas notika viņa nāves priekšvakarā, viņš domāja jūs; jūs noslaucījāt rokas viņa paltrakā, un jūs nosaucāt viņu par draņķi… Ja tas nebijāt jūs, kādēļ tad jums bija jāpārtrauc pratinājums visinteresantākajā vietā? Kāpēc jūs nejautājāt, kādā krāsā bija slepkavas kaklasaite, kad Kuzma jums pateica, ka atcerējies, kādā krāsā bijusi šī kaklasaite? Kāpēc jūs devāt Urbeņinam brīvību tieši tad, kad Kuzma bija atcerējies slepkavas vārdu? Kāpēc ne agrāk un ne vēlāk? Acīm redzot, jums vajadzēja uzvelt kādam vainu, bija vajadzīgs cilvēks, kas staigātu nakti pa gaiteni. .. Tātad Kuzmu jūs nogalinājāt, baidīdamies, ka viņš nenosauc jūs.

—   Nu, pietiek! — Kamiševs smiedamies noteica. — Diezgan! Jūs esat iegājis tādā azartā un kļuvis tik bāls, ka varat vēl zaudēt samaņu. Neturpiniet. Tiešām, jums taisnība: es nogalināju.

Iestājās klusums. Es pagājos no viena kakta uz otru. Kamiševs darīja to pašu.

—   Es nogalinājti, — Kamiševs turpināja. — Jūs noķērāt noslēpumu aiz astes, — tā ir jūsu laime. Retam tas izdosies: lielākā daļa jūsu lasītāju nolamās veco Urbeņinu un brīnīsies par manu gudro izmeklētāja prātu.

Pie manis kabinetā ienāca līdzstrādnieks un pārtrauca mūsu sarunu. Pamanījis, ka esmu aizņemts un satraukts, šis līdzstrādnieks pagrozījās gar manu galdu, ziņkāri pavērās Kamiševā un izgāja ārā. Pēc viņa aiziešanas Kamiševs piegāja pie loga un sāka pūst dvašu uz stikla.

—    Kopš tā laika pagājuši jau astoņi gadi, — viņš iesāka pēc īsa brīža, — un astoņus gadus esmu nesis sevī šo noslēpumu. Bet noslēpums un dzīvas asinis organismā nav savienojamas; nedrīkst nesodīti zināt to, ko nezina pārējie cilvēki. Visus astoņus gadus es jutos kā moceklis. Mani nemocīja sirdsapziņa, nē! Sirdsapziņa lai paliek… un es arī nepievēršu tai uzmanību: to var lieliski apklusināt ar prātojumiem par to, cik tā stiepjama. Kad saprāts iedarbojas, es apklusinu to ar vīnu un sievietēm. Pie sievietēm man ir tādi paši panākumi kā senāk, — tas tā ā propos. Taču mani mocīja kas cits: visu laiku man likās savādi, ka ļaudis uzlūko mani par parastu cilvēku; neviena dzīva būtne visu astoņu gadu laikā nav vērīgi ieskatījusies manī; man šķita dīvaini, ka nav jāslēpjas; manī mīt šausmīgs noslēpums, un es staigāju pa ielām, piedalos mielastos, amizējos ar sievietēm! Noziedzīgam cilvēkam tāds stāvoklis ir nedabisks un mokpilns. Es nemocītos, ja man būtu jāslapstās un jābūt noslēpumainam. Psihoze, draudziņ! Galu galā mani pārņēma zināma bravūra … Man pēkšņi iegribējās kaut kā izvērsties: nospļauties visiem uz galvas, izspert visiem savu noslēpumu… izdarīt kaut ko tādu … sevišķu … Un es uzrakstīju šo stāstu — aktu, pēc kā tikai ļoti aprobežots radījums neattapsies pazīt manī cilvēku ar noslēpumu … gandrīz ik lappusē ir atslēga atminējumam… Vai nav tiesa? Jūs laikam uzreiz sapratāt. .. Kad es rakstīju, ņēmu vērā vidusmēra lasītāja līmeni.. .

Mūs atkal iztraucēja. Ienāca Andrejs un ienesa uz paplātes divas glāzes tējas … Es pasteidzos viņu aizsūtīt prom…

—   Un tagad it kā kļuva vieglāk, — Kamiševs pasmīnēja, — jūs raugāties manī tagad kā neparastā tipa, kā cilvēkā ar noslēpumu, — un es jūtos dabiski. .. Bet. .. taču pulkstenis jau trīs, un mani gaida važonī. ..

—   Pagaidiet, nolieciet cepuri… Jūs pastāstījāt man, kas jūs padarījis par autoru, tagad pasakiet: kā jūs nogalinājāt?

—   Vai to jūs vēlaties zināt, lai papildinātu izlasīto? Lūdzu… Es nogalināju afekta ietekmē. Tagad jau gan pīpē, gan dzer tēju afekta ietekmē. Lūk, jūs uztraukumā paņēmāt manu glāzi savējās vietā un pīpējat biežāk nekā parasti… Dzīve ir viens vienīgs afekts … tā man liekas .. . Kad iegāju mežā, nepavisam nedomāju par slepkavību; es gāju turp tikai ar vienu mērķi — atrast Olgu un joprojām dzelt viņai… Kad esmu piedzēries, man vienmēr rodas prasība iedzelt… Es viņu sastapu divsimt soļu no mežmalas … Viņa stāvēja pie koka un domīgi lūkojās debesīs … Es viņu pasaucu… Mani ieraudzījusi, viņa pasmaidīja un pastiepa man pretim rokas . . .

—   Nerāj mani, esmu nelaimīga! — viņa sacīja.

Tai vakarā viņa bija tik daiļa, ka es piedzēries aizmirsu visu pasaulē un iekļāvu viņu savās skavās… Viņa sāka man zvērēt, ka neesot nekad neviena cita mīlējusi, izņemot mani… un tā bija taisnība: viņa mīlēja mani… Bet pašos viskarstākajos zvērestos viņai pēkšņi iešāvās prātā pateikt riebīgu teikumu: «Cik es esmu nelaimīga! Ja nebūtu saistījusies ar Urbeņinu, es tagad varētu apprecēties ar grāfu!» — šis teikums aplēja mani kā ar ūdeni.. . Viss, kas bija uzkrājies krūtīs, sāka mutuļot… Mani pārņēma riebuma, pretīguma jūtas … Es satvēru mazo, nejauko radījumu aiz pleca un nosviedu zemē, kā sviež toumbu. Mans niknums sasniedza augstāko pakāpi… Nu … un es nonāvēju viņu . . . Ņēmu un nonāvēju … Notikums ar Kuzmu jums saprotams …

Es pavēros Kamiševā. Viņa sejā es neredzēju ne nožēlas, ne žēluma. «Ņēmu un nonāvēju» tika pateikts tikpat viegli kā «ņēmu un uzpīpēju». Arī mani savukārt pārņēma niknums un riebums … Es novērsos.

—       Un Urbeņins tur, spaidu darbos? — es klusi jautāju.

—       Jā… Runā, ka esot nomiris ceļā, bet tas vēl nav zināms … Un tad?

—       Un tad… Nevainīgs cilvēks cieš, bet jūs jautājat: «Un tad?»

—   Bet ko tad man darīt? Iet un atzīties?

—   Liekas gan.

—        Nu, lika drusku pagaidīt… Man nav nekas pretim nomainīt Urbeņinu, bet bez cīņas es nepadošos… Lai ņem, ja grib, bet pats pie viņiem neiešu. Kāpēc viņi mani nesaņēma, kad biju viņu rokās? Olgas bērēs es tā brēcu un man uznāca tāda histērija, ka pat akls varētu saskatīt patiesību… Neesmu vainīgs, ka viņi… ir muļķi.

—   Jūs man derdzaties, — es sacīju.

—   Tas ir dabiski… Arī pats sev es derdzos …

Iestājās klusums… Es atvēru rēķinu grāmatu un

sāku mehāniski lasīt skaitļus… Kamiševs ķērās pie cepures.

—        Jums, es redzu, ar mani kopā trūkst gaisa, — viņš teica, — starp citu: vai negribat palūkoties uz grāfu Karņejevu? Tur viņš ir, sēž važonī!

Es piegāju pie loga un paraudzījos uz viņu… Važonī, ar pakausi pret mani, sēdēja mazs, salīcis augumiņš ar novalkātu cepuri galvā un izbalējušu apkakli. Grūti bija viņā pazīt drāmas dalībnieku!

—        Dabūju zināt, ka šeit, Maskavā, Andrejeva numuros dzīvojot Urbeņina dēls, — Kamiševs sacīja. — Gribu izkārtot tā, lai grāfs pieņem no viņa žēlastības dāvanu… Lai kaut viens būtu sodīts! Bet galu galā — adieu!

Kamiševs pameta ar galvu un ātri izgāja ārā. Es atsēdos pie galda un nodevos rūgtām domām.

Man trūka gaisa.

SVĒTKU KLAUŠAS

… viltus vientieši Un niknas vecenes un večuki, Kas nevarībā izdomās un niekos sniecās.

Giibojedovs

Bija Jaungada dienas vidus. Bijušā Černogubas vicegubernatora Ļagavaja-Grizlova atraitne Ludmila Semjonovna, sīka, sešdesmit gadus .piedzīvojusi večukiņa, sēdēja savā viesistabā un pieņēma apsveicējus. Spriežot pēc zālē sagatavoto uzkodu un dzērienu daudzuma, tika gaidīts milzīgs apsveicēju bars, bet pagaidām bija ieradies novēlēt laimīgu Jauno gadu tikai viens — guberņas valdes vecākais padomnieks Okurkins, nevarīgs cilvēciņš ar citrondzeltenu seju un greizu muti. Viņš sēdēja kaktā pie muciņas, kurā bija iestādīts oleandrs, un, uzmanīgi šņaukdams tabaku, stāstīja «labdarei» pilsētas jaunākās ziņas.

—   Vakar, cienīgā, no ugunsdzēsēju torņa tikko nenogāzās piedzēries zaldāts, — viņš stāstīja. — Pārkāries, ziniet, pāri margām, un margas — krāks! Nokrakšķēja, ziniet… Par laimi tobrīd viņa sieva bija atnesusi viņam uz torni pusdienas un noturēja aiz stērbelēm. Ja nebūtu sievas, noveltos lejā, blēdis .. . Nu tā … Un aizvakar, cienīgā ekselence, pie bankas kontroliera Perceva notika sanāksme … Visi činavnieki bija kopā un sprieda par šās dienas vizītēm. Vienā mutē nolēma, āksti tādi, neiet šodien vizītēs.

—   Ko tu tur, mīļais, mels, — vecā iesmējās. — Kā tad var iztikt bez vizītēm?

—   Nudien, ekselence. Apbrīnojami, bet patiesi… Vienojās visi neiet vizītēs, bet sapulcēties šodien klubā, novēlēt cits citam laimes un iemaksāt pa rublim nabagu labā.

—   Nesaprotu… — namamate paraustīja plecus. — Tu stāsti zilus brīnumus .. .

—   Tā, cienīgā, tagad daudzās pilsētās dara. Neiet vēlēt laimes. Iedod pa rublim — un darīts! He-he-hē. Nevajag ne braukt, ne apsveikt, nedz arī maksāt važonim . .. Aiziet uz klubu un pēc tam sēž mājās.

—   Tā jau vēl labāk, — vecā nopūtās. — Lai nebrauc. Mums būs mierīgāk …

Okurkins izdvesa skaļu, čerkstošu nopūtu, pagrozīja galvu un turpināja:

—   Uzskata par aizspriedumu … Slinkums vecāku cilvēku pagodināt, apsveikt svētkos, tas ir tas aizspriedums. Tagad jau vecākos nemaz par cilvēkiem neieskata … Nav tā kā agrāk.

—   Ko tur? — namamāte vēlreiz nopūtās. — Lai nebrauc! Ja negrib, nav arī vajadzīgs.

—   Agrāk, cienīgā, kad tās liberalitātes nebija, vizītes neuzskatīja par aizspriedumu. Brauca vizītēs nevis piespiedu kārtā, bet ar izjūtu, ar patiku . . . Dažkārt esmu apstaigājis visas mājas, apstājos uz trotuāra un domāju: «Ko vēl varētu pagodināt?» Mēs, mīļā, cienījām vecākus cilvēkus … Vai, kā cienījām! Atceros, nelaiķim Pantelejam Stepaničam, lai viņam debesu valstība, patika, ka mēs bijām godbijīgi… Lai dievs pasarga, ja dažkārt kāds neaiziet vizītē — būs zobu trīcēšana! Vienos ziemsvētkos, atceros, gulēju slims ar tīfu. Un ko domājat, cienīgā? Piecēlos no gultas, saņēmu savus pagurušos spēkus un devos pie Panteleja Stepaniča … Atnāku. Degu ugunīs, vienās ugunīs! Gribu teikt: «Daudz laimes Jaunajā gadā,» — bet man iznāk: «Kauj nost ar trumpas dūzi!» He-hē .. . _Murgi.. . Un vēl, atceros, Zmeiščevam bija bakas. Ārsti, protams, aizlieguši iet pie viņa, bet mums pasvilpot par dakteriem: aizgājām pie viņa un novēlējām laimes. Neuzskatījām par aizspriedumu. Es iedzeršu, cienīgā, jūsu ekselence …

—   Iedzer, iedzer. .. Tik un tā neviens nenāks, nebūs kam dzert… Tie no tavas valdes taču atnāks.

Okurkins bez kādām cerībām atmeta ar roku un savilka seju nicīgā smīnā.

—   Nekauņas … Visi pār vienu kārti metami.

—        Tas ir, kā tad tā, Jefim Jefimič? — vecā brīnījās. — Tātad arī Vcrhuškins nenāks?

—   Nenāks … Būs klubā . ..

—       Es taču viņam, šim bandītam, esmu krustmāte! Es viņu iegādāju vietā!

—       Viņš nejūt pienākuma… Vakar pirmais ieradās pie Perceva.

—        Nu, tie var darīt, kā grib. . . Aizmirsuši vecu sievu, ko tur tik daudz, bet taviem valdes vīriem gan grēks nenākt. Un Vaņka Truhins? Vai tiešām arī tas nebūs?

Okurkins bez kādām cerībām atmeta ar roku.

—       Un Podsilkins? Arī? Es taču viņu, šo nelieti, aiz ausīm izvilku no dubļiem! Un Prorehins?

Vecā nosauca vēl savu desmitu vārdu, un pēc katra vārda Okurkina lūpas rotāja rūgts smīns.

—   Neviens, cienīgā, nejūt pienākuma!

—        Paldies … — Ļagavaja-Grizlova nopūlās, sākdama nervozi soļot pa viesistabu. — Paldies… Ja viņiem apriebusies labdare … veca sieva … ja jau esmu tik nejauka, pretīga, lai jau …

Vecā atslīga krēslā. Viņas krunkainās actiņas sāka mirkšķināties.

—        Es redzu, ka vairs neesmu jums vajadzīga. Un nevajag arī. . . Ej projām arī tu, Jefim Jefimič … Es jau neturu. Ejiet visi prom …

Namamāte piespieda pie sejas mutautiņu un sāka elsot. Okurkins pavērās viņā, bailīgi pakasīja pakausi un nedroši piegāja viņai klāt…

—        Cienīgā, — viņš teica raudulīgā balsī. — Jūsu ekselence! Labdare!

—   Ej projām arī tu … Staigā vesels … Ejiet visi.

—        Cienīgā, manu eņģelīt… Neraudiet… Mīlulīt! Es pajokoju… Dievs sodi, pajokoju! Spļaujiet man sejā, manā vecajā ģīmī, ja neesmu jokojis… Visi nāks! Cienīgā!

Okurkins nometās vecās sievas priekšā ceļos, saķēra viņas dzīslaino roku un iesita ar to pa savu pliko pauri.

—       Sitiet, cienīgā, eņģeli manu! Nejoko, ķēms! Nejoko! Pa ģīmi! Pa ģīmi! Tā tev vajag, nolādētajam melkulim!

—   Nē, tu nejokoji, Jefim Jefimič! Mana sirds jūt!

—        Lai atveras zeme… lai iebrūk zem manis! Lai es vairs nevienu dienu nedzīvoju, ja tā… Jūs redzēsiet! Bet pagaidām ardievu, cienīgā… Neesmu pelnījis savu ļauno joku dēļ izmantot jūsu laipnību. Pazudīšu… Aiziešu, bet jūs varat domāt, ka esat aizdzinusi mani, kaitīgo nelieti. Roķelīti… noskūpstīšu . ..

Okurkins aizgūtnēm noskūpstīja vecās sievas roku un ātri izgāja ārā …

Pēc piecām minūtēm viņš bija pie kluba. Ierēdņi jau bija apsveikuši cits citu, iemaksājuši pa rublim un nāca ārā no kluba.

—        Pagaidiet! Ei, jūs! — Okurkins māja viņiem ar rokām. — Ko jūs, prātvēderi, esat sadomājuši? Kāpēc neejat pie Ludmilas Semjonovnas?

—   Vai tad jūs nezināt? Vizītēs mēs šogad neejam!…

—        Zinu jau, zinu … Mersi par to .. . Nu, redziet, kā ir, civilizētie… Ja jūs tūdaļ neiesiet pie raganas, tad lai dievs jums žēlīgs… Brēc kā aizkauta! Lūdz kaut ko tādu jums uzsūtīt, ka es pat tatāram to nenovēlētu.

Ierēdņi saskatījās un pakasīja pakaušus …

—       Hm… Bet, ja ejam pie viņas, tad jau jāiet pie visiem …

—        Ko lai dara, mīlulīši? Aiziesiet pie visiem … Papēži jau nenodils… Lai gan manis pēc — kā zināt, varat arī neiet… Tikai pašiem klāsies plāni!

—        Velna būšana! Bet mēs jau pa rublim samaksājām! — novaidējās Jaškins, apriņķa skolas skolotājs.

—   Rubli… Bet vai vietu vēl neesi pazaudējis?

Ierēdņi vēlreiz pakasījās un kurnēdami devās uz Ļa-

gavajas-Grizlovas namu.

KAPTEIŅA MUNDIERIS

Pār apriņķa pilsētiņu uzlecošā saule tinās mākoņos, gaiļi vēl tikko iedziedājās, taču tēvoča Rilkina krodziņā jau bija apmeklētāji. Viņi bija trīs: drēbnieks Merkulovs, gorodovojs Zratva un rentejas kurjers Smehunovs. Visi trīs bija iereibuši.

— Nerunā! Un nemaz nerunā! — prātoja Merkulovs, turēdams gorodovoju aiz pogas. — Civiliestādes dienesta pakāpe, ja ņem tādu augstāku, no drēbnieka viedokļa vienmēr pasitīs ģenerālim knipi zem deguna. Piemēram, tagadiņ kaut vai kambarkungs … Kas tas par cilvēku? Kādas kārtas? Bet tu parēķini… Četras aršīnas Prindeļa un dēlu fabrikas vislabākās vadmalas, podziņas, zelta apkaklīte, baltas bikses ar zelta lampasu, visa krūts zeltā, uz apkakles un piedurknēm, un uz atlokiem mirdzums! Ja tagadiņ šuj hofmeistaru kungiem, staļmeistariem, ceremonij meistariem un pārējiem ministrāļiem… Kā tu to saproti? Atceros, mēs šuvām hofmeistaram grāfam Andrejam Semjoničam Vonļarevskim. Mundieris — nenāc par tuvu! Paņem to rokās, bet pulss tev dzīslās — cik! cik! īstie kungi, ja liek ko šūt, tad neuzdrošinies viņus traucēt. Noņem mēru un šuj, bet uzlaikot un pielabot nekādi nav iespējams. Ja tu esi kārtīgs drēbnieks, tad uztaisi tūliņ pēc mēra… Lec kaut vai no zvanu torņa, bet trāpi zābakos — tā tas ir! Mums turpat tuvumā, brālīti manu, kā šodien vēl atceros, bija žandarmu korpuss … Mūsu saimnieks Osips Jakličs tad nu izmeklēja no žandarmiem tādus piemērotākus, kam būtu tāds pats augums kā pasūtītājam, uzlaikošanai. Nu tātad. .. izmeklējām, brālīti manu, grāfa mundierim vienu piemērotu žandarmiņu. Pasaucām … Uzvelc, snauķi, un iejūties!… Joki! Viņš tagadiņ uzvilka šito pašu mundieri, paskatījās uz krūtīm — un kas notika! Apstulba, zini, nodrebēja, bezsamaņas …

—   Bet vai policijas priekšniekiem šuvāt? — ievaicājās Smehunovs.

—   Tad ta liels vīrs! Pēterburgā šilie paši policijas priekšnieki mētājas visur apkārt kā suņi… Te viņu priekšā rauj cepures zemē, bet tur — «paej no ceļa, kur lien!». Šuvām armijas kungiem un pirmo četru kategoriju personām. Katra persona ir citāda… Ja, pieņemsim, tu esi piektās kategorijas, tad tu — neesi nekas… Atnāc pēc nedēļas — un viss gatavs, tāpēc ka tur tik apkaklīte un manšetes… Bet, ja kāds ir ceturtās kategorijas vai trešās, vai, pieņemsim, otrās, tad saimnieks sadod visiem pa zobiem — un skrien nu uz žandarmu korpusu. Šuvām mēs reiz, brālīti manu, persiešu konsulam. Sašuvām viņam uz krūtīm un uz muguras zelta kriņģeļus par pusotra tūkstoša. Domājām, ka neatdos, taču ne, samaksāja… Pēterburgā pat tatāriem ir dižciltība.

Ilgi stāstīja Merkulovs. Ap deviņiem viņš atmiņu varā sāka raudāt un rūgti žēloties par likteni, kas viņu bija atpūtis šai pilsētelē, kurā mita tikai tirgoņi un sīkpilsoņi. Gorodovojs jau bija aizvedis divus uz policiju, kurjers jau bija aizgājis divas reizes uz pastu un renteju un atnācis atpakaļ, bet viņš visu laiku vēl gaudās. Pusdienas laikā viņš stāvēja ķestera priekšā, sila sev ar dūri pa krūtīm un pukojās:

—   Es negribu šūt salašņām! Neesmu ar mieru! Pēterburgā es šuvu baronam Spucelim un oficieru kungiem! Atkāpies no manis, garstērbeļainais tuntuli, lai es tevi vairs ne acīs neredzētu! Atkāpies!

—   Jūs esat kļuvis pārāk iedomīgs, Trifon Panteļejič, — ķesteris skaidroja drēbniekam. — Kaut jūs arī esat mākslinieks savā amatā, taču dievu un reliģiju nedrīkstiet aizmirst. Ārijs arī kļuva tikpat iedomīgs kā jūs un nomira kauna pilnā nāvē. Ai, jūs arī nomirsiet!

—   Nomiršu ar! Tad labāk lai nomirstu nekā šuju jupķus!

—    Vai mans lāsts ir šite? — piepeši aiz durvīm atskanēja balss, un krodziņā ienāca Merkulova sieva Aksiņja, padzīvojusi sieviete ar atrotītām piedurknēm un cieši sajoztu vidukli. — Kur viņš ir, nelietis? — viņa pārlaida pār apmeklētājiem sašutušu skatienu. — Nāc mājās, kaut tevi nelabais, tur tevi nez kāds oficieris gaida!

—   Kāds oficieris? — Merkulovs pabrīnījās.

—   Vilks viņu zina! Saka, atnācis pasūtīt.

Merkulovs pakasīja ar visiem pieciem pirkstiem savu

lielo degunu, ko darīja ik reizes, kad gribēja izrādīt visdziļāko izbrīnu, un norūca:

—   Sieva driģenes saēdusies … Piecpadsmit gadu neesmu redzējis dižciltīgu seju, un nu šodien, gavēņa dienā, — oficieris ar pasūtījumu! Hm! … Būs jāiet paskatīties …

Merkulovs izgāja no krodziņa un klupdams sāka streipuļot uz mājām … Sieva nebija viņu maldinājusi. Uz mājas sliekšņa viņš ieraudzīja kapteini Určajevu, vietējās kara pārvaldes priekšnieka darbvedi.

—   Kur tu dauzies apkārt? — kapteinis viņam pārmeta. — Veselu stundu gaidu… Vai vari uzšūt man mundieri?

—    Jūsu lab … Ak kungs! — Merkulovs aizelsdamies sāka murmināt un norāva no galvas cepuri līdz ar matu kumšķi. — Jūsu labdzimtība! Vai tad man šitas pirmo reizi? Ak kungs! Baronam Spucelim šuvu… Eduardam Karličam… podporučiks Zembulatova kungs līdz šim laikam man desmit rubļu parādā. Ak! Sieva, dod taču viņa labdzimtībai krēsliņu, lai dievs mani soda … Vai pavēlēsiet noņemt mēru jeb vai atļausiet šūt pēc acumēra?

—   Nu… Tavs materiāls — un lai pēc nedēļas būtu gatavs … Cik gribēsi?

—   Apžēlojieties, jūsu labdzimtība … Ko jūs, — Merkulovs pasmaidīja. — Es jau neesmu nekāds tirgonis. Mēs taču saprotam, kā vajag ar kungiem … Kad Persijas konsulam šuvām, tad arī bez vārda runas .. .

Noņēmis kapteinim mēru un pavadījis viņu, Merkulovs veselu stundu stāvēja istabas vidū un kā apmāts skatījās uz sievu. Viņam negribējās ticēt…

—   Tad nu gan, saki viens cilvēks, atgadījums! — viņš beidzot norūca. — Kur tad ņemšu naudu drēbei? Aksiņja, mana labiņā, dod man kredītā to naudu, ko dabūjām par govi!

Aksiņja parādīja viņam pigu un nospļāvās. Pēc kāda brīža viņa strādāja ar kruķi, sita pret vīra pakausi podus, vazāja viņu aiz bārdas, izskrēja laukā uz ielas un kliedza: — Palīdziet, ticīgie! Nogalēja! … — bet šie protesti neko nelīdzēja. Otrā rītā viņa gulēja gultā un slēpa no zeļļiem savus zilumus, bet Merkulovs staigāja pa veikaliem un, lamādamies ar tirgotājiem, izmeklēja piemērotu vadmalu.

Drēbniekam iestājās jauna ēra. Pamodies no rīta un pārlaidis miglainu skatienu pāri savai mazajai pasaulītei, viņš vairs nospļaudījās aiz niknuma . .. Taču visdīvainākais bija tas, ka viņš negāja uz krogu, bet sāka strādāt. Klusu pielūdzis dievu, Merkulovs uzlika lielas tērauda brilles, rauca pieri un svētsvinīgi izklāja uz galda audumu.

Pēc nedēļas mundieris bija gatavs. Izgludinājis Merkulovs iznesa to laukā, uzkāra pie zedeņiem un sāka tīrīt, noņem pūciņu, atkāpjas kādu asi, acis piemiedzis, ilgi skatās uz mundieri un atkal noņem pūciņu — un tā pāris stundu.

—    Nelaime ar tiem kungiem! — viņš teica garāmgājējiem. — Nudien vairs nevaru, esmu nomocījies! Izglītoti, delikāti — ej nu izdabā!

Otrā dienā pēc tīrīšanas Merkulovs sazieda galvu ar eļļu, sasukājās, ietina mundieri jaunā kalikonā un devās pie kapteiņa.

—   Man nav laika ar tevi, mūlāpu, runāties! — viņš apstādināja katru pretimnācēju. — Vai tad neredzi, ka nesu kapteinim mundieri?

Pēc pusstundas viņš atgriezās no kapteiņa.

—   Apsveicu ar ieņēmumiem, Trifon Panteļejič! — viņu sagaidīja Aksiņja, plati smaidīdama, sakaunējusies.

—   Esi gan tu muļķe! — vīrs viņai atbildēja. — Vai tad īsti kungi tūliņ maksā? Tas tev nav vis nez kāds tirgonis — ņems un tūliņ noliks priekšā! Muļķe …

Divas dienas Merkulovs gulēja uz krāsns, nedzēra, neēda un nodevās pašapmierinātības jūtām — uz mala kā Herkuless pēc visiem saviem varoņdarbiem. Trešajā dienā viņš devās pēc atalgojuma.

—   Vai viņa labdzimtība piecēlusies? — viņš, priekšnamā ielīzdams, čukstus prasīja denščikam.

Un, dabūjis noliedzošu atbildi, sastinga kā stabs pie stenderes un sāka gaidīt.

—   Dzen pie velna! Saki, ka sestdien! — viņš pēc ilgas gaidīšanas izdzirda kapteiņa gārdzienu.

To pašu viņš izdzirda sestdienā, nākošajā un pēc tam aiznākošajā . . . Veselu mēnesi viņš nostaigāja pie kapteiņa, izsēdējās vairākas stundas priekšnamā un naudas vietā dabūja uzaicinājumu vākties pie velna un atnākt sestdien. Bet viņš nenoskuma, nekurnēja, gluži otrādi… Viņš pat pieņēmās svarā. Viņam patika ilgā gaidīšana priekšnamā, «dzen pie velna» skanēja viņa ausīs kā saldākā melodija.

—   Tūliņ redzi, ka dižciltīgs! — viņš jūsmoja ik reizes, pārnācis mājās no kapteiņa. — Pie mums Pīterī visi bija tādi. ..

Merkulovs būtu bijis gatavs līdz mūža galam staigāt pie kapteiņa un gaidīt priekšnamā, bet Aksiņja nelika miera, prasīdama atpakaļ par govi ieņemto naudu.

—   Vai atnesi naudu? — viņa katru reizi uzprasīja. — Nē? Ko tu mani dzen postā, suns tāds? Ko? … Mitja, kur kruķis?

Kādā pievakarē Merkulovs nāca no tirgus un stiepa uz muguras maisu ar oglēm. Nopakaļus viņam tipināja Aksiņja.

—   Gan tev mājās sadošu piparus! Pagaidi vien! — viņa murmināja, domādama par naudu, kas bija ieņemta par govi.

Piepeši Merkulovs apstājās kā piekalts un līksmi iesaucās. No traktiera «Jautrība», gar kuru viņi gāja, izlidoja kāds kungs ar cilindru galvā, sarkanu seju un apskurbušām acīm. Viņam pakaļ dzinās kapteinis Určajevs ar biljarda nūju rokā, bez cepures, izpūris, sapinkājies. Jaunais mundieris viss bija notriepts ar krītu, viens uzplecis sagriezies.

—   Es tevi piespiedīšu spēlēt, blēdi! — kapteinis kliedza, nikni vicinādams keju un slaucīdams sviedrus no pieres. — Es tevi iemācīšu, lops tāds, kā spēlēt ar kārtīgiem cilvēkiem!

—    Paskaties, muļķe! — Merkulovs nočukstēja ieirgodamies, pagrūzdams sievu aiz elkoņa. — Tūliņ var redzēt, ka dižciltīgs. Tirgonis, ja uzšuj kaut ko savam zemnieka purnam, tad nevar ne novalkāt, desmit gadu vazā, bet šis jau saņurcījis mundieri! Šuj kaut vai jaunu!

—   Ej paprasi viņam naudu! — teica Aksiņja. — Ej!

—   Ko tu, muļķe! Uz ielas? Neparko …

Lai Merkulovs pretojās kā pretodamies, sieva viņu piespieda pieiet pie saniknotā kapteiņa un ierunāties par naudu.

—   Ej prom! — kapteinis viņam atbildēja. — Tu man esi apnicis.

—   Es, jūsu labdzimtība, saprotu … Es jau neko … bet sieva … nesaprātīgs radījums … Paši zināt, kāds prāts tiem sieviešiem …

—   Tu man esi apnicis, tev saka! — kapteinis ierēcās, izvalbīdams pret viņu skurbās, apmiglotās acis. — Ej prom!

—    Saprotu, jūsu labdzimtība! Bot es tikai sievas dēļ, tāpēc ka, atļaujiet darīt zināmu, tā bija govs nauda … Tēvam Jūdasam pārdevām govi. ..

—   A-a-a … tu vēl runāsi, mūdzi!

Kapteinis atvēzējās un — trah! No Merkulova muguras sāka birt ogles, acīs pašķīda dzirksteles, cepure izkrita no rokām … Aksiņja apstulba. Mirkli viņa stāvēja sastingusi kā Lata sieva, kas pārvērsta par sālsstabu, tad pagājās uz priekšu un bikli ieskatījās vīram sejā … Viņai par lielu pārsteigumu Merkulova vaigs staroja svētlaimīgā smaidā, bet smejošajās acīs mirdzēja asaras…

—   Tūlīt var pazīt īstus kungus! — viņš čukstēja. — Delikāti, izglītoti cilvēki… Uz mata tāpat… pa to pašu vietu kā toreiz, kad nesu kažoku baronam Špucelim Eduardam Karličam … Atvēzējās un — trah! Un podporučiks Zembulatova kungs ari… Aizgāju pie viņa, bet viņš pielēca kājās un no visa spēka … Ek, sieva, mans laiks ir pagājis! Nekā tu nesaproti! Mans laiks ir pagājis!

Merkulovs atmeta ar roku un, salasījis ogles, tuntuļoja mājās.

PIE MARŠALIENES

Katra gada pirmajā februāri, svētā mocekļa Trifona dienā, bijušā apriņķa maršala Trifona Ļvoviča Zavzjatova atraitnes muižā ir neparasta rosība. Šai nelaiķa vārda dienā maršala atraitne Ļubova Petrovna notur aizlūgumu par viņu un pēc aizlūguma pateicības dievkalpojumu dievam tam kungam. Uz aizlūgumu sabrauc viss apriņķis. Tur var redzēt tagadējo maršalu Hrumovu, zemstes valdes priekšsēdētāju Marfutkinu, zemstes valdes pastāvīgo locekli Potraškovu, abus iecirkņa miertiesnešus, ispravņiku Krinoļinovu, abus stanovojus, zemstes ārstu Dvorņaginu, kas smaržo pēc jodoforma, visus muižniekus, lielus un mazus, un tā tālāk. Kopā sanāk ap piecdesmit cilvēku.

Taisni pulksten divpadsmitos dienā viesi gariem ģīmjiem spraucas no visām istabām zālē. Uz grīdas paklāji, soļi nav skaļi, bet gadījuma svinīgums spiež instinktīvi pacelties uz pirkstgaliem un ejot balansēt ar rokām. Zālē jau viss kārtībā. Tēvs Jevmenijs, mazs vecītis augstu, izbalējušu kamilavku galvā, velk mugurā melnu amata tērpu. Diakons Konkordijevs, sarkans kā vēzis, jau saģērbies, klusi šķirsta svētkalpojumu grāmatu un saliek tanī papīrīšus. Pie durvīm, kas iziet uz priekšistabu, ķesteris Luka, stipri piepūtis vaigus un izbolījis acis, uzpūš kvēpināmo trauku. Zāle pamazām pieplūst ar zilgandzidriem dūmiņiem un vīraka smaržu. Tautskolotājs Helikonskis, jauneklis pārāk platos, jaunos svārkos un ar lielām pinnēm izbaiļu pilnajā sejā, iznēsā uz melhiora paplātes vaska sveces. Namamāte Ļubova

Pctrovna stāv pašā priekšā pie galdiņa, uz kura atrodas risu biezputra, un jau iepriekš spiež pie sejas mutautiņu. Visapkārt klusums, kuru brīžiem pārtrauc nopūtas. Sejas visiem mākslotas, svinīgas …

Aizlūgums sākas. No kvēpināmā trauka stīdz zilgani dūmiņi un zaigo slīpajā saulstarā, aizdegtās sveces klusi sprakšķ. Dziedāšana, kas sākumā ir skaudra un griezīga, drīz vien kļūst lēna un saskanīga, kad dziedātāji pamazām pielāgojas istabu akustiskajiem apstākļiem . . . Visi motīvi ir skumji, sērīgi… Viesi pamazām kļūst melanholiski un domīgi. Galvā lien domas par cilvēka dzīves īsumu, iznīcību, laicīgām rūpēm. . . Atmiņā ataust nelaiķis Zavzjatovs, plecīgs sarkanvaidzis, kas vienā ņēmienā izdzēra pudeli šampanieša un dragāja ar pieri spoguļus. Bet, kad dzied «lai miers viņa dvēselei» un atskan namamātes šņuksti, viesi sāk sērīgi mīņāties no vienas kājas uz otru. Jūtīgākiem kņud rīklē un ap plakstiņiem. Zemstes valdes priekšsēdētājs Marfutkins, cenzdamies apslāpēt nepatīkamo izjūtu, pieliecas pie ispravņika auss un čukst:

—   Vakar biju pie Ivana Fjodoriča … Ar Pjotru Petroviču izdarījām lielo beztrumpas klājienu… Nudien … Olga Andrejevna tā pārskaitās, ka viņai izkrita no mutes mākslīgais zobs.

Bet nu dzied «mūžīgo piemiņu». Helikonskis godbijīgi savāc sveces, un aizlūgums beidzas. Tad kādu brīdi valda burzma, tiek pārmainīti amata tērpi un sākas dievkalpojums. Pēc dievkalpojuma, kamēr tēvs Jevmenijs pārģērbjas, viesi berzē rokas un kāsē, bet namamāte stāsta par nelaiķa Trifona Ļvoviča labsirdību.

—   Lūdzu kungus pie galda! — viņa nopūzdamās pabeidz savu stāstījumu.

Viesi, cenzdamies nedrūzmēties un nekāpt cits citam uz kājām, steidz ēdamistabā … Tur viņus gaida brokastis. Sīs brokastis ir tik bagātīgas, ka diakons Konkordijevs ik gadus, uzmetot tām acis, ieskata par savu pienākumu izplest rokas, izbrīnā pakratīt galvu un iesaukties:

—   Pārdabiski! Tas viss, tēv Jevmenij, ne tik daudz atgādina cilvēku barību, cik dieviem nolemtu ziedojumu.

Brokastis tiešām neparastas. Uz galda ir viss, ko vien var dot flora un fauna, pārdabisks varbūt tikai viens apstāklis: uz galda ir viss, izņemot… reibinošus dzērienus. Ļubova Petrovna apņēmusies neturēt mājās kārtis un reibinošus dzērienus — divas mantas, kas pazudinājušas viņas viru. Uz galda stāv tikai pudeles ar etiķi un eļļu it kā par izsmieklu un sodu brokastotājiem, kas no vienas vietas ir vareni dzērāji un iemetēji.

—   Ēdiet, kungi! — maršaliene aicina. — Tikai, atvainojiet, degvīna man nav … Neturu mājās …

Viesi tuvojas galdam un nedroši ķeras pie pīrāga. Bet ēšana neveicas. Viņi dur ar dakšiņām, griež ar nazi, košļā, bet it visā var just laiskumu, apātiju … Redzams, kaut kā trūkst.

—   Jūtos tā, it kā būtu kaut ko pazaudējis … — viens miertiesnesis čukst otram. — Tada pati sajuta man bija toreiz, kad sieva aizbēga ar inženieri… Nevaru ēst!

Marfutkins pirms ēšanas ilgi rakņājas pa kabatām un meklē mutautiņu.

—   Mutautiņš taču kažokā! Un es meklēju, — viņš pērkondimdoša balsī atceras un dodas uz priekšnamu, Kur karājas kažoki.

No priekšistabas viņš atgriežas saldkairām actiņām un tūdaļ ar apetīti metas virsū pīrāgam.

—   Droši vien pretīgi sukāt iekša tikai sausu? — viņš čukst tēvam Jevnienijam. — Dodies, tētiņ, uz priekšistabu, tur man kažokā ir pudele … Tikai pielūko, uzmanīgāk, nešķindini pudeli!

Tēvs Jevmenijs atceras, ka viņam kaut kas jāuzdod Lūkam, un tipina uz priekšistabu.

—   Cienīgtēvi Pāris vārdu … pačukstēšu! — viņu panāk Dvorņagins.

—   Kaut jūs zinātu, kungi, kādu kažoku es gadījuma pēc nopirku! — Hrumovs lielās. — Vērts tūkstoti, bet es samaksāju … jūs neticēsiet… divi simti piecdesmit! Tik vien!

Katrā citā laikā viesi uzņemtu šo ziņu vienaldzīgi, bet tagad brīnās un netic. Galu galā visi brāžas barā uz priekšistabu apskatīt kažoku un tikmēr skatās, kamēr ārsta kalpotājs Mikeška paslepus aizvāc no priekšistabas piecas tukšas pudeles… Kad pasniedz vārītu stori, Marfulkins atceras, ka aizmirsis savu etviju kamanās, un dodas uz stalli. Lai vienam nebūtu garlaicīgi, viņš paņem līdz diakonu, kuram pie tā paša vajag apskatīt zirgu…

Tās pašas dienas vakarā Ļubova Petrovna sēž savā kabinetā un raksta vēstuli senai Pēterburgas paziņai:

«Šodien, tāpat kā agrākos gados,» viņa starp citu raksta, «pie manis bija aizlūgums par nelaiķi. Aizlūgumā ieradās visi mani kaimiņi. Parupji cilvēki, vienkārši, bet cik sirsnīgi! Es viņus vareni pamieloju, bet, protams, tāpat kā citus gadus, stipru dzērienu — ne pilītes. Kopš tā laika, kad viņš aiz pārmērības nomira, esmu nozvērējusies ieviest mūsu apriņķī atturību un ar to pašu izpirkt viņa grēkus. Atturību es sāku sludināt no savas mājas. Tēvs Jevmenijs sajūsmināts par manu uzņēmību un palīdz man ar vārdiem un darbiem. Ak, ma cheie, ja tu zinātu, kā mani lāči mīl mani! Zemstes valdes priekšsēdētājs Marfutkins pēc brokastīm piekrita man pie rokas, ilgi turēja to pie lūpām un, jocīgi kratīdams galvu, sāka raudāt: daudz jūtu, bet trūkst vārdu! Tēvs Jevmenijs, šis jaukais večukiņš, nosēdās pie manis un, asarainām acīm raudzīdamies manī, ilgi kā bērns šļupstēja kaut ko. Es nesapratu viņa vārdus, bet saprast dziļas jūtas es protu. Ispravņiks, šis skaistais vīrs, par kuru esmu tev rakstījusi, nometās manā priekšā ceļos, gribēja nolasīt pats savu dzejoli (viņš mums ir dzejnieks), bet… pietrūka spēka … salīgojās un pakrita . . . Milzi piemeklēja histērija … Vari iedomāties manu sajūsmu! Lai gan gadījās ari nepatikšanas. Miertiesnešu sapulces priekšsēdētājs nabaga Alalikins, pilnīgs un triekas apdraudēts vīrs, jutās nelabi un nogulēja uz dīvāna divas stundas bez samaņas. Vajadzēja slacīt viņu ar ūdeni… Paldies ārstam Dvorņaginam: atnesa no savas aptiekas pudeli konjaka un samērcēja viņam deniņus, tālab viņš drīz atguva samaņu un tika aizvests mājās .. .»

DZĪVA HRONOLOĢIJA

Valsts padomnieka Saramikina viesistaba slīgst tīkamā puskrēslā. Lielā bronzas lampa ar zaļu abažūru pārvērš sienas, mēbeles, sejas zaļganā «Ukrainas naktī» … Dziestošajā kamīnā retumis uzliesmo gruzdoša pagale un uz mirkli iegaismo sejas ugunsgrēka blāzmas krāsā; bet tas netraucē vispārējo gaismas harmoniju. Vispārējais tonis, kā saka mākslinieki, izturēts.

Kamīna priekšā atzveltnes krēslā tikko kā paēduša cilvēka pozā sēž pats Šaramikins, pavecs kungs ar sirmu ierēdņa vaigubārdu un lēnprātīgām, zilām acīm. Viņam sejā laistās maigums, lūpas savilktas skumjā smaidā. Pie viņa ceļiem, izstiepis kājas pret kamīnu un laiski staipīdamies, sēž uz soliņa vicegubernators Lopņevs, gadus četrdesmit vecs, brašs vīrs. Pie klavierēm rosās Saramikina bērni: Ņina, Koļa, Nadja un Vaņa. No Saramikina kundzes kabineta puspievērtajām durvīm vāji atmirdz gaisma. Aiz šīm durvīm pie sava rakstāmgalda sēž Saramikina sieva Anna Pavlovna, vietējās dāmu komitejas priekšniece, žirgta un pikanta kundzīte, mazliet pāri trīsdesmit gadiem. Viņas melnās, spriganās actiņas caur pensneju lēkā pa franču romāna lappusēm. Zem romāna guļ nobružāts komitejas pagājušā gada pārskats.

— Agrāk mūsu pilsēta šai ziņā bija laimīgāka, — saka Šaramikins, miegdams savas lēnprātīgās acis pret gruzdošajām oglēm. — Neviena ziema nepagāja, ka neatbrauktu kāda zvaigzne. Viesojās kā slaveni aktieri, tā dziedātāji, bet tagad… velns tevi rāvis! Izņemot kumēdiņu rādītājus un leijerkastniekus, neviens nebrauc. Nekādas estētiskas baudas … Dzīvojam kā mežā. Jā-ā . .. Vai atceraties, ekselence, to itāliešu traģiķi… kā taču viņu sauca? … Tāds garš tumšmatis … Kad tevi deviņi. . . Ak jā! Luidži Ernesto de Rudžiero . . . Apbrīnojami apdāvināts… Kas par spēku! Pasaka vienu vārdu, un dažkārt viss teātris trīcin trīc. Mana Aņutočka bija ļoti sajūsmināta par viņa talantu. Viņa gan teātri tam izgādāja, gan biļetes desmit izrādēm pārdeva … Šis par to viņai mācīja deklamēšanu un mīmiku. Sirdscilvēks! Viņš te bija pie mums . . . kaut nesamelotos … priekš gadiem divpadsmit… Nē, ko es saku . . . Mazāk, priekš gadiem desmit. . . Aņutočka, cik mūsu Ņinai gadu?

—   Desmitais gads! — Anna Pavlovna sauc no sava kabineta. — Kas ir?

—   Nekas, memmīt, es tāpat vien… Arī labi dziedātāji dažkārt brauca … Vai atceraties tenoie di grazia Priļipčinu? Kas par sirdscilvēku! Kāds izskats! Gaišmatis … seja tik izteiksmīga, Parīzes manieres … Un kas par balsi, ekselence! Tikai viena nelaime: dažus toņus ar vēderu dziedāja un «re» ņēma falsetā, citādi pavisam labi. Stāstīja, ka pie Tamberlika esot. mācījies . . . Mēs ar Aņutočku izgādājām viņam zāli biedrības namā, un aiz pateicības par to viņš dažkārt mums cauras dienas un naktis dziedāja . .. Aņutočku mācīja dziedāt… Viņš atbrauca, kā šodien atceros, lielajā gavēnī priekš… priekš gadiem divpadsmit. Nē, būs vairāk.. . Kas par atmiņu, dievs sodi! Aņutočka, cik gadu mūsu Nadečkai?

—   Divpadsmit!

—   Divpadsmit. . . ja pieliek klāt desmit mēnešus . .. Tā jau ir . . . trīspadsmit!. . . Agrāk pie mums pilsētā bija kaut kā vairāk dzīvības .. . Ņemsim, piemēram, kaut vai labdarīgos sarīkojumus. Cik skaisti sarīkojumi mums bija agrāk. Cik burvīgi! Gan dzied, gan spēlē, gan deklamē .. . Pēc kara, atceros, kad še bija sagūstītie turki, Aņutočka organizēja sarīkojumu par labu ievainotajiem. Ieņēmām tūkstoš simt rubļu … Turku virsniekus, atceros, padarīja vai trakus Anutočkas balss, un tie atņemdamies tai skūpstīja roku. He-hē .. . Kaut arī aziāti, bet pateicīga nācija. Sarīkojums tik labi izdevās, ka es, ticiet vai ne, ierakstīju to dienasgrāmatā. Tas bija, kā tagad atceros . . . septiņdesmit sestajā . . . nē! Septiņdesmit septītajā … Nē! Pagaidiet, kad tad turki bija pie mums? Aņutočka, cik gadu tad ir mūsu Koļečkam?

—   Man, papiņ, ir septiņi gadi! — iesaucās Koja, melnīgsnējs puišelis ar tumšu seju un ogļmelniem matiem.

—   Jā, esam kļuvuši veci, un nav vairs agrākās enerģijas! … — nopūzdamies piebilst Lopņevs. — Tā ir tā vaina . . . Vecums, draudziņ! Jaunu iniciatoru nav, bet agrākie novecojuši… Nav vairs tās uguns. Kad biju jaunāks, man nepatika, ka sabiedrība garlaikojas … Es biju jūsu Annas Pavlovnas vispirmais palīgs . . . Vai nu labdarības sarīkojumu izkārtot, vai loteriju, vai atbraukušai slavenībai palīdzēt — metu visu pie malas un sāku darboties. Vienu ziemu, atceros, biju tiktāl nostrādājies un noskrējies, ka pat saslimu … Nevaru aizmirst to ziemu! Vai atceraties, kādu izrādi par labu ugunsgrēkā cietušiem mēs ar jūsu Annu Pavlovnu sagudrojām?

—   Kurā gadā tas bija?

—   Ne visai sen … Septiņdesmit devītajā … Nē, astoņdesmitajā, šķiet! Pagaidiet, cik tad jūsu Vaņam gadu?

—   Pieci! — Anna Pavlovna sauc no kabineta.

—   Tātad tas bijis priekš sešiem gadiem … Jā, draudziņ, tie bija notikumi! Kas nu vairs tagad! Nav tās uguns!

Lopņevs un Šaramikins nogrimst domās. Gruzdošā pagale pēdējo reizi uzdzirkst un pārklājas ar pelniem.

DIENESTA ATZĪMES

Ienākušo rakstu grāmatā ar literu D, Nr. 8, 80.— 81. gads, malās un tukšās vietās atrodamas ar zīmuli un dažādos rokrakstos izdarītas atzīmes. Tā kā tām visām uzspiests gudrības zīmogs un tās ir dziļi nozīmīgas, tad jādomā, ka tās rakstījuši priekšniecības vīri. Izraugos vislabākās un raksturīgākās.

«Lai notiek. Dot pagarinājumu uz 2 mēnešiem un pateikt viņam, lai citreiz neiedrošinās nākt iestādē galošām kājās.»

«Guberņas sekretāra Osetrova lūgumam piešķirt vienreizēju pabalstu varu atbildēt ar norādījumu uz Romas impēriju, kas aizgāja bojā greznības dēļ. Greznība un pārmērības rada tikumības sairumu; bet es gribu, lai visi būtu tikumīgi. Taču lai Osetrovs, viemundierī ģērbies, aiziet pie tirgoņa Hihikina un pasaka tam, ka viņa lieta tuvojas beigām.»

«Putnu pazīst pēc spalvām, krietnu lūdzēju pēc pateicības.»

«Lai gan saskaņā ar Zīmognodevu nolikuma 64. nod. 1. p. tiešo jēgu lūgumraksti par nabadzības apliecību izdošanu nav pakļauti zīmognodevām, taču paziņot Voņina atraitnei, ka sešdesmit kapeiku markas nepielīmēšanā es saskatu ne tik daudz likumu gara izpratni, cik tieksmi rīkoties patvaļīgi pretstatā attiecīgās priekšniecības norādījumiem. Ja marka tiešām nebūtu vajadzīga, mes to atlipinātu paši, viņa turpretim nevar darīt, kā grib. Noraidīt.»

«Deļicin, paraksties salasāmak! Tu neesi slepenpa-

domnieks…»

«Lai gan šai lūgumrakstā nav tiešu norādījumu uz pateicības jūtām, taču no dažiem punktiem skaidrs, ka tam bijis kaut kas pielikts klāt… Kur ir nauda?» Aiz šās frāzes ar citu rokrakstu pierakstīts: «Man tas gods ziņot jūsu augstdzimtībai, ka 75 r. naudas Jūsu prombūtnes laikā Smirnovs aiznesa Jūsu laulātai draudzenei Jevdokijai Trifonovnai. Ļagavovs.»

Uz papīra ar uzrakstu «pilnīgi slepeni» piezīmēts: «Tādi uzraksti kā «slepeni» un «pavisam slepeni» man nav saprotami. Kāpēc šos pamācošos faktus ietīt noslēpumainības plīvurā? Lai visi lasa un sastingst šausmās …»

«Šim ziņojumam par slimību neticu. Šujabins raksta, ka esot slims, bet man gan zināms, ka viņš pašlaik sēž mājās un, it kā mocīdamies ar hemoroīdiem, raksta sīkpilsoņiem lūgumrakstus.

Lai rīt būtu darbā!»

CILVĒKA SARUNA AR SUNI

Bija salta mēness nakts. Aleksejs Ivaničs Romansovs nokratīja no piedurknes zaļo alkohola velniņu, uzmanīgi atvēra vārtiņus un iegāja pagalmā.

—   Cilvēks ir pīšļi, ilūzija, pelni… — viņš filozofēja, iedams apkārt atkritumu bedrei un balansēdams rokām.

—   Pavels Nikolajičs ir gubernators, bet arī viņš ir pelni. Viņa šķietamais dižums ir sapņi un dūmi… Jāuzpūš tikai, un — viņa vairs nav!

Rrrr … — atdārdēja līdz filozofa ausīm. Romansovs pameta skatienu sāņus un divus soļus no sevis ieraudzīja milzīgu, melnu stepes aitusuņu sugas suni, tik lielu kā vilku. Tas tupēja pie sētnieka būdas un šķindināja ķēdi. Romansovs ieskatījās sunī, padomāja, un viņa sejā parādījās izbrīns. Tad viņš paraustīja plecus, pakratīja galvu un skumji pasmīnēja. Rrrr … — suns atkārtoja.

—   Nnesaprotu! — Romansovs izpleta rokas. — Tu … tu vari rūkt uz cilvēku? Ko? Pirmoreiz mūžā dzirdu. Dievs sodi… Vai tad tu nezini, ka cilvēks ir visuma kungs? Paskaties … Es iešu pie tevis … Skat… Es taču esmu cilvēks? Kā tev šķiet? Esmu vai neesmu cilvēks? Saki!

Rrrr … Vau!

—   Dod ķepu! — Romansovs pastiepa sunim roku.

—   Ķepu! Nedosiet? Negribat? Nevajag arī. Tā arī atzīmēsim. Un pagaidām es jums došu pa purslām . .. Aiz mīlestības …

Vau! Vau! Rrr … vau! Auau!

—   Ak tā . .. tu kodīsi? Ļoti labi, lieliski. Mēs to atcerēsimies. Tātad tu pasvilpo par to, ka cilvēks ir visuma kungs … dzīvnieku valdnieks? Tātad tas nozīme, ka tu vari sakost arī Paveļu Nikolaj iču? Jā? Pavēla Nikolaj iča priekšā visi krīt ceļos, bet tev vienalga — viņš vai kāds cits? Es taču tevi pareizi saprotu? Aaā… Tad jau tu esi sociālists? Pagaidi, atbildi man .. . Vai tu esi sociālists?

Rrr … vau! vau!

—   Pagaidi, nekod … Par ko tad es runāju? .. . Ak jā, par pelniem. Jāuzpūš, un — viņa vairs nav! Pff! … Un, kālab gan mēs dzīvojam, jājautā. Piedzimstam mātes mokās, ēdam, dzeram, mācāmies zinības, nomirstam . .. un kālab gan darām to visu? Pelni! Cilvēks nav ne velna vērts! Redzi, tu esi suns un nekā nesaproti, bet ja tu varētu . . . ielīst cilvēka sirdī! Ja tu varētu izprast psiholoģiju!

Romansovs pagrozīja galvu un nospļāvās.

—   Nejēdzība… Tev šķiet, ka es, Romansovs, kolēģijas sekretārs … esmu dabas valdnieks … Tu maldies! Es esmu liekēdis, kukuļņēmējs, liekulis! . . . Esmu riebeklis!

Aleksejs Ivaničs iesita sev ar dūri pa krūtīm un iešņukstējās.

—   Tenkotājs, denuncētājs … Vai tu domā, ka Jegorku Korņuškinu padzina bez manas palīdzības? Ko? Un kas gan, atļaujiet jums jautāt, pievāca komitejas divsimt rubļu un uzkrāva to Surgučovam? Vai tas nebiju es? Riebeklis, varizejs… Jūdass! Līdējs, augļotājs . . . nelietis!

Romansovs noslaucīja ar piedurkni asaras un sāka skaļi raudāt.

—   Kod! Plēs mani! Neviens nekad nav sacījis man prātīga vārda . . . Visi savā sirdī uzskata mani par neģēli, bet acīs, izņemot cildinājumus un smaidus, — nekā cita! Kaut jel vienreiz kāds būtu gāzis pa ģīmi un nolamājis! Plēs mani, suns! Kod! Rauj gabalos briesmoni! Rij nodevēju!

Romansovs sagrīļojās un uzkrita virsū sunim.

—   Tā, tieši tā! Plēs purkšņas! Nav žēl! Lai gan sāp, bet netaupi. Še, kod arī rokās! Ahā, tek asinis! Tā tev vajag, tiepumdesam tādam! Tā! Mersi, Kranci… vai kā tevi sauc? Mersi… Plēs ari kažoku. Tik un tā kukulis vien ir. Nodevu savu tuvāko un par iegūto naudu nopirku kažoku … Cepuri ar kokardi arī… Bet par ko tad es, sak, runāju? … Laiks iet… Ardievu, sunīt… blēdnieciņ…

Rrrr.

Romansovs noglāstīja suni un, atļāvis tam vēlreiz iekost sev ikros, ietinās kažokā un grīļodamies meimuroja uz savu durvju pusi.

Pamodies otrā dienā ap pusdienas laiku, Romansovs ieraudzīja kaut ko neparastu. Viņam bija apsietas rokas, kājas un galva. Pie gultas stāvēja noraudājusies sieva un noraizējies ārsts.

PIRTI

I

—   Ei, tu plikais! — iesaucās resns kungs ar baltu miesu, ieraudzījis miglā garu un kalsnu cilvēku ar šķidru bārdiņu un lielu vara krustu uz krūtīm. — Uzmet garu!

—   Es, jūsu augstdzimtība, neesmu pirtnieks, bet balbieris. Uzmest garu nav mans pienākums. Vai nevajadzēs uzlikt asinssūcamos radziņus?

Resnais kungs noglāstīja savas sarkanās gūžas, padomāja un teica:

—   Radziņus? Uzliec ar! Man nav kur steigties.

Balbieris aizskrēja uz pirtspriekšu pēc instrumentiem, un pēc minūtēm piecām uz resnā kunga krūtīm un muguras jau rēgojās desmit radziņi.

—   Es jūs atceros, jūsu labdzimtība, — iesāka balbieris, likdams vienpadsmito radziņu. — Jums labpatika pie mums pērties pagājušo sestdien, un es jums toreiz apgriezu varžacis. Es esmu balbieris Mihailo … Atceraties? Jums toreiz vēl labpatika iztaujāt mani par līgavām.

—   Aha … Nu kā tad ir?

—   Nekas … Es tagad gavēju, un man grēks aprunāt, jūsu labdzimtība, tomēr man jums jāsaka pēc sirdsapziņas. Lai dievs piedod manus bargos vārdus, bet līgavas tagad aplam gaisīgas, nesaprot dzīvi… Agrāk līgava gribēja dabūt vīru, kas būtu solīds, drošs, ar kapitālu, vīru, kas var visu apsvērt, kas neaizmirst reliģiju, bet tagad šī krīt uz izglītību. Dod viņai izglītotu, bet ierēdņa kungu vai kādu no tirgoņiem nemaz nerādi — izāzēs! Izglītība gan ir dažāda… Dažs izglītotais, zināma lieta, līdz augstai činai uzkalposies, bet cits visu mūžu sēdēs par rakstvedīti, nebūs ar ko apbedīt. Vai tagad mazums tādu? Pie mums te nāk viens … izglītotais. No telegrāfistiem… Visu prot, var depešas sacerēt, bet mazgājas bez ziepēm. Žēl skatīties!

—   Nabags, bet godīgs! — atskanēja aizsmacis bass no augšējās lāvas. — Ar tādiem cilvēkiem vajag lepoties. Izglītība līdztekus nabadzībai liecina par vērtīgām dvēseles īpašībām. Nejēga!

Mihailo greizi pavērās uz augšējo lāvu … Tur sēdēja un ar pirtsslotu sita sev pa vēderu izdilis vīrs ar lieliem kauliem, likās — tam ir tikai āda un ribas. Viņa seju nevarēja redzēt, to aizsedza gari, lejup krītoši mati. Bija redzamas tikai divas balbierim pievērstas jaunas un nicīgas acis.

—   No štiem .. . garmataiņiem! — Mihailo piemiedza aci. — Ar idejām … Taisni briesmas, cik tādu tagad savairojies! Visus nevar izķert. .. Re, kā saaudzējis pinkas, ņirga tāds! Kristīga valoda viņam derdzas tikpat kā sātanam vīraks. Par izglītību iestājas! Rau, tādi patīk tagadējām līgavām. Rau, tieši tādi, jūsu augstdzimtība! Nu vai nav riebīgi? Rudenī mani aicina pie sevis viena mācītāja meitiņa. «Atrodi,» saka, «man, Mišel,»— privātās mājās mani sauc par Mišeli, tāpēc ka frizēju dāmas, — «atrodi,» saka, «man, Mišel, līgavaini, kas būtu no rakstniekiem!» Un man par laimi bija tāds . . . Viņš nāca traktierī pie Porfirija Jemeļjaniča un arvien biedēja ielikt avīzēs. Pieiet pie viņa sulainis prasīt naudu par šņabi, bet viņš tūdaļ pa ausi.. . «Kā? No manis naudu? Bet vai tu zini, kas es esmu? Vai tu zini, ka es varu ielikt avīzēs, ka tu esi cilvēku nositis?» Tāds riebīgs, noskrandis. Es viņu iekārdināju ar popa naudu, parādīju jaunkundzes ģīmetni un savedu kopā. Drēbju kārtiņu viņam noīrēju … Nepatika jaunkundzei! «Sejā maz melanholijas,» viņa saka. Un pati nezina, kāds jods šai vajadzīgs!

—   Tā ir neslavas celšana presei! — atskanēja aizsmakušais bass no tās pašas lāvas. — Ķēms!

—       Es būtu tas ķēms, ko? Hm! … Jūsu laime, kungs, ka šonedēļ gavēju, citādi es par to «ķēmu» jums pateiktu kādu vārdu … Tātad jūs arī no rakstniekiem?

—   Kaut arī neesmu rakstnieks, bet neuzdrošinies runāt par to, ko nesaproti. Krievijā bijis daudz rakstnieku, kas labu darījuši. Viņi apgaismojuši zemi, un par to mums būs tos godāt, nevis lādēt. Runāju kā par laicīgiem, tā arī garīgiem rakstniekiem.

—   Garīgas personas nesāks ar kaut ko tādu nodarboties.

—   Tev, nejēgam, to nesaprast. Rostovas Dmitrijs, Hersonas Inocents, Maskavas Filarets un citi baznīcas augstie priesteri ar saviem sacerējumiem pietiekami veicinājuši izglītību.

Mihailo pameta greizu aci uz savu pretinieku, pagrozīja galvu un nokrekšķējās.

—   Jūs nu gan mazliet tā, kungs… — viņš noņurdēja, pakasījis pakausi. — Kaut kā pārgudri… Ne bez iemesla jums tādi mati. Ne bez iemesla! Mēs to visu ļoti labi saprotam un tūlīt jums parādīsim, kas jūs par vīru. Lai radziņi pastāv vien, jūsu labdzimtība, bet es tūlīt… Man tikai jāiziet.

Pa ceļam uzraustīdams savas slapjās bikses un skaļi šļūkdams kailajām kājām, Mihailo izgāja pirtspriekšā.

—   Tūlīt iznāks no pirts tāds ar gariem matiem, — viņš teica vīram, kas stāvēja aiz letes un pārdeva ziepes, — tad tu… pieskati viņu! Mulsina ļaudis… Ar idejām … Vajadzētu aizskriet pēc Nazara Zahariča …

—   Pasaki zēniem!

—   Tūlīt te iznāks tāds ar gariem matiem, — Mihailo čukstēja zēniem, kas stāvēja pie drēbēm. — Mulsina ļaudis. Pieskatiet to un aizskrejiet pie saimnieces, lai aizsūta pēc Nazara Zahariča — sarakstīt protokolu. Visādus vārdus saka … Ar idejām . . .

—   Kas tas tāds ar gariem matiem? — satraucās zēni. — Te neviens tāds nav izģērbies. Izģērbās pavisam seši. Te, rau, divi tatāri, te kungs izģērbās, te divi tirgoņi, te diakons … un vairāk neviena nav… Vai tik tu neesi diakona tēvu par garmataini noturējis?

—   Ko vēl neizgudrosiet, velni! Es zinu, ko runāju!

Mihailo paskatījās uz diakona drēbēm, pataustīja ar roku priestera svārkus un paraustīja plecus . . . Viņam sejā bija galīga neizpratne.

—   Bet kāds viņš izskatās?

—   Tāds vājš, baltām uzacīm un skropstām . .. Mazu mazu bārdiņu … Klepo vienā klepošanā.

—   Hm! … — Mihailo nomurmināja. — Hml … Tad esmu, tā teikt, nogānījis garīgu personu … Kad tevi deviņil Nu ir gan grēks! Nu ir grēks! Un es taču gavēju, brālīši! Kā es tagad sūdzēšu grēkus, ja esmu apvainojis garīgu personu? Kungs, esi man, grēciniekam, žēlīgs! Iešu lūgt piedošanu …

Mihailo pakasīja pakausi un, savaikslījis bēdīgu seju, devās pirtī. Diakona tēva uz augšējās lāvas vairs nebija. Viņš stāvēja lejā pie krāniem un, plati iepletis kājas, lēja sev toverītī ūdeni.

—   Diakona tēv! — Mihailo raudulīgā balsī uzrunāja viņu. — Dieva dēj, piedodiet man, nolādētajam!

—   Ko tad?

Mihailo dziji nopūtās un palocījās diakonam līdz zemei.

—   To, ka nodomāju, it kā jums galvā idejas!

II

—   Man taisni brīnums, ka jūsu meita, tik skaista un tik nevainojama, līdz šim nav apprecējusies! — teica Nikodims Jegoričs Potičkins, kāpdams uz augšējās lāvas.

Nikodims Jegoričs bija kails kā katrs kails cilvēks, bet uz viņa plikās galvas bija cepure. Bīstoties asins pieplūduma galvā un triekas, viņš vienmēr pērās ar cepuri galvā. Tas, ar ko viņš sarunājās, Makars Tarasičs Peškins, mazs vecītis tievām, zilām kājelēm, uz viņa jautājumu paraustīja plecus un teica:

—   Viņa nav apprecējusies tāpēc, ka dievs man piešķīris tādu raksturu. Es esmu pārlieku rāms un lēnprātīgs, Nikodim Jegorič, bet tagad ar lēnprātību nekas nav iesākams. Tagad līgavaiņi ir plēsīgi, ar tiem tāpat arī jārīkojas.

—   Kā tā — plēsīgi? Uz kāda punkta pamata?

—   Līgavaiņi ir izlutināti… Ko ar tiem lai iesāk? Stingrība vajadzīga, Nikodim Jegorič. Ar līgavaiņiem nav ko kautrēties, Nikodim Jegorič. Pie miertiesneša, pa ņuņņām, sūtīt pēc gorodovoja — re, kā vajag! Nelietīgi cilvēki. Gaisīgi cilvēki.

Draugi nogūlās līdzās uz augšējās lāvas un sāka pērties.

—   Gaisīgi… — Makars Tarasičs runāja tālāk. — Ko tik neesmu no viņiem, neliešiem, izcietis. Ja man būtu solīdāks raksturs, mana Daša jau sen būtu apprecējusies un dzemdētu bērniņus. Jā… Vecu meitu tagad sieviešu dzimumā, mans kungs, ja teikt pēc tīras sirdsapziņas, puse uz pusi, piecdesmit procentu. Un ievērojiet, Nikodim Jegorič, katrai no šīm meitām jaunībā bijuši līgavaiņi. Un kāpēc, jāvaicā, nav apprecējusies? Kāda iemesla pēc? Tāpēc, ka viņu, to līgavaini, vecāki nevarēja noturēt, lāva tam izgrozīties.

—   Tas ir pareizi.

—   Vīrietis tagad ir izlutināts, muļķīgs, brīvdomīgs. Viņam patīk būt liekēdim, sev ko ieraut. Par velti viņš tev nespers ne soli. Tu viņam dod prieku, bet viņš no tevis prasa naudu. Nu un ari precoties viņam sava doma galvā. Sak, apprecēšos un iesitīšu naudiņu. Tas vēl nebūtu nekas, lai notiek — ēd, rij, ņem manu naudu, tikai preci manu bērnu, esi tik laipns, bet gadās, ka ari ar naudu jālej asaras, bēdu bēdas jāizbauda. Dažs bildina, bildina, bet, tiklīdz nonāk līdz gala punktam, līdz altārim, tā griež ilksis atpakaļ, iet bildināt citu. Kas nekaiš būt par līgavaini, tīrā izprieca. Viņu ir paēdina, ir padzirdina, ir aizdod šim naudu — vai tā nav dzīve? Nu un tā ari tēlo līgavaini līdz sirmam vecumam, kamēr nāve klāt, — precēties viņam nav vajadzīgs. Jau visa galva plika, sirms, ceļi trīc, bet viņš vēl arvien līgavainis. Gadās jau arī tādi, kas neprecas aiz muļķības… Muļķa cilvēks pats nezina, ko viņam vajag, un nu tincinās: tas viņam nav labi, šis nav, kā vajadzīgs. Staigā, staigā, bildina, bildina, bet tad pēkšņi ne no šā, ne no tā: «Nevaru,» viņš saka, «un negribu.» Kaut vai ņemt par piemēru Katavasova kungu, Dašas pirmo līgavaini. Ģimnāzijas skolotājs, titulārpadomnieks … Visas zinības izmācījies, franciski, vāciski… matemātiķis, bet, kad pārbauda, iznāk, lempis, muļķa cilvēks — un vairāk nekas. Vai jūs guļat, Nikodim Jegorič?

—   Nē, kādēļ gan? Es aizdarīju acis aiz tīksmes…

—   Nu, lūk … Sāka viņš ap manu Dašu tīties. Bet man jums jāsaka, Dašai toreiz vēl ne divdesmit gadiņu nebija. Tā bija tāda meita, ka visiem taisni brīnums. Datele, ne meita! Miesās pilnība, formālistika un tā tālāk. Valsts padomnieks Ciceronovs-Gravianskis — garīgā resorā kalpo — uz ceļiem lūdzās, lai iet pie šā par guvernanti, — negribēja! Sāka Katavasovs nākt pie mums. Nāk katru dienu un sēž līdz pusnaktij, mūžīgi ar viņu par visādām zinībām un fizikām .. . Nes viņai grāmatas, klausās viņas mūzikā .. . Vairāk tikai uz grāmatām metas. Mana Daša jau pati mācīta, grāmatas viņai nemaz nav vajadzīgas, tīrā blēņošanās, bet viņš — izlasi to, izlasi šito; apnika līdz nāvei. Iemīļojis viņu, redzu. Bet viņa, cik redzams, nemaz. «Man viņš nepatīk,» šī saka, «tāpēc ka viņš, tētiņ, nav karavīrs.» Karavīrs jau nav, bet tomēr nekas. Čina ir, krietns, izticis, nedzērājs — ko tad vēl vairāk? Bildināja. Devām savu svētību . . . Par pūru pat nemaz neieminējās. Nāves klusums … It kā viņš būtu nevis cilvēks, bet bezmiesīgs gars un varētu iztikt bez pūra. Nolikām arī dienu, kad laulāties. Un ko gan jūs domājat? Ko? Trīs dienas priekš kāzām ierodas pie manis veikalā šis pats Katavasovs. Acis sarkanas, sejā bāls, it kā pārbijies, viss trīc. «Ko vēlaties?» — «Atvainojiet,» viņš saka, «Makar Tarasič, bet es Dašu Makarovnu nevaru precēt. Es,» viņš saka, «esmu maldījies. Es,» viņš saka, «ņemot vērā viņas ziedošo jaunību un naivitāti, cerēju atrast viņā augsni, tā sacīt, garīgu svaigumu,» viņš saka, «bet šī jau paspējusi iegūt tieksmes,» viņš saka. «Viņai ir tieksmes uz ārēju spožumu,» viņš saka, «viņa nepazīst darba, līdz ar mātes pienu iezīdusi. . .» Es vairs neatceros, ko viņa tur iezīdusi… Runā, bet pats raud. Un es? Es, mans kungs, tikai palamājos un atlaidu viņu. Negāju pie miertiesneša, nesūdzējos viņa priekšniecībai, neķengāju šo pa pilsētu. Ja es ietu pie miertiesneša, viņš droši vien nobītos negoda un apprecētos. Priekšniecībai droši vien būtu vienalga, ko viņa tur iezīdusi. Ja esi samulsinājis meiču, tad preci. Re, tirgonis Kļakins — vai esat dzirdējis? — kaut arī tīrais mužiks, bet ko tas izstrādāja … Viņam arī līgavainis sāka niķoties, bija pamanījis, ka ar pūru nav gluži, kā vajadzīgs, tad viņš, Kļakins, ieveda šo noliktavā, aizslēdza durvis, izvilka, vai zināt, no kabatas lielu revolveri, kā nākas ar lodēm lādētu, un saka: «Apzvēri,» viņš saka, «svētbildes priekšā, ka precēsi, citādi,» viņš saka, «es tevi tūlīt uz vietas nolaidīšu no kājas, nelietis tāds. Tūlīt uz vietas!» Nozvērēja un apprecējās kundziņš. Nu redziet! Bet es tā nevarētu. Un kauties ne jau tik … Ieraudzīja manu Dašu konsistorijas ierēdnis ukrainis Brjuzdenko. Arī no garīgā resora. Ieraudzīja un iemīlējās. Staigā tai pakaļ sarkans kā vēzis, murmina visādus vārdus, un no mutes šim nāk tīrā svelme. Dienu sēž pie mums, bet nakti staigā zem logiem. Arī Daša viņu iemīļoja. Tai iepatikās viņa ukrainiskās acis. «Tanīs,» viņa saka, «ir uguns un melna nakts.» Staigāja, staigāja ukrainis un nobildināja. Daša, var sacīt, līksmē un sajūsmā deva savu jāvārdu. «Es,» šī saka, «tētiņ, saprotu, ka viņš nav karavīrs, tomēr no garīgā resora, bet tā ir tikpat kā intendantūra, un tāpēc es viņu briesmīgi mīlu.» Meiča, bet, skat, arī jau saprot: intendantūra! Ukrainis aplūkoja pūru, patirgojās ar mani un tikai degunu pašķieba — mierā ar visu, tikai drīzāk kāzas; bet tai pašā dienā, kad jālaulājas, paskatās viesos un saķer galvu. «Žēlīgais dievs,» viņš saka, «cik viņiem radu! Neesmu ar mieru! Nevaru! Negribu!» Un tik ber un ber vārdus … Es gan šā, gan tā … «Vai tu,» saku, «jūsu augstdzimtība, esi traks kļuvis, vai? Tad taču vairāk goda, ja daudz radu!» Nav ar mieru! Paķēra cepuri un projām.

Bija arī tāds gadījums. Manu Dašu bildināja mežzinis Aļaļajevs. Bija iemīļojis viņu prāta un iznesības pēc . . . Arī Daša bija viņu iemīļojusi. Viņai palika tā noteiktais raksturs. Cilvēks viņš tiešām labs, krietns. Bildināja un visu tā pamatīgi. Sīki jo sīki apskatīja pūru, visas lādes izrakņāja, sabāra Matrjonu par to, ka nav pasargājusi mēteli no kodēm. Un man savas mantas sarakstiņu piegādāja. Cēls cilvēks, grēks teikt par viņu ļaunu vārdu. Viņš man iepatikās, jāsaka, ārkārtīgi. Tirgojās ar mani divus mēnešus. Es viņam dodu astoņus tūkstošus, bet viņš prasa astoņus ar pusi. Tirgojāmies, tirgojāmies; dažkārt nosēžamies dzert tēju, izdzeram pa piecpadsmit glāzēm un tikai tirgojamies. Es viņam divus simtus piesviedu — negrib! Tā arī izšķīrāmies trīssimt rubļu pēc. Gāja projām, nabags, un raudāja… Par traku jau mīlēja Dašu! Lamāju es tagad sevi, grēkagabalu, tik tiešām lamāju. Vai es nevarēju viņam dot trīs simtus vai arī nobiedēt, nokaunināt visas pilsētas priekšā, vai ievest tumšā istabiņā un pa ņuņņām. Esmu nošāvis greizi, redzu tagad, ka esmu nošāvis greizi, muļķību izstrādājis. Neko nevar darīt, Nikodim Jegorič: man lēns raksturs!

— Jūs esat ļoti rāms. Tas tiesa. Nu, man laiks iet.. . Galva kļuvusi smaga …

Nikodims Jegoričs pēdējo reizi iesita sev ar slotu un nokāpa no lāvas. Makars Tarasičs nopūtās un sāka vēl sirdīgāk pērties.

SĪKAIS CILVĒCIŅŠ

«Cienījamais kungs, tēvs un labdari!» ierēdnis Ņevirazimovs sacerēja apsveikuma vēstules uzmetumu. «Novēlu kā šo Gaišo svētku dienu, tā arī daudzas nākamās pavadīt pie labas veselības un labklājības. Arī visai ģimenei nov…»

Lampa, kurā jau beidzās petroleja, kūpēja un nejauki smirdēja. Pa galdu līdzās Ņevirazimova labajai rokai uztraukti skraidīja apmaldījies tarakāns. Aiz divām istabām no dežūrtelpas šveicars Paramons jau trešo reizi spodrināja savus parādes zābakus un ar tādu sparu, ka viņa spļāvienus un zābaksukas troksni varēja dzirdēt visās istabās.

«Ko gan šim nelietim vēl uzrakstīt?» domāja Ņevirazimovs, paceldams acis uz nokvēpušajiem griestiem.

Griestos viņš ieraudzīja tumšu apli — abažūra ēnu. Zemāk bija noputējusi dzega, vēl zemāk — nezin kad zilbrūnā tonī nokrāsotas sienas. Un dežūrtelpa viņam likās tik tukša, ka kļuva žēl ne tikai sevis, bet pat tarakāna …

«Es nodežurēšu un tikšu ārā no šejienes, bet šis visu savu tarakāna mūžu te dežurēs,» viņš staipīdamies nodomāja. «Skumīgi! Nospodrināt zābakus, vai?»

Un, vēlreiz izstaipījies, Ņevirazimovs laiski čāpoja uz šveicara istabiņu. Paramons vairs nespodrināja zābakus. Turēdams vienā rokā suku un ar otru mezdams krustus, viņš stāvēja pie atvērta vēdlodziņa un klausījās …

— Zvana! — viņš pačukstēja Ņevirazimovam, raudzīdamies viņā ar savām nekustīgajām, plaši ieplestajām acīm. — Jau zvana!

Ņevirazimovs pielika ausi pie vēdlodziņa un ieklausījās. Pa vēdlodziņu līdz ar spirgto pavasara gaisu lauzās iekšā lieldienu zvanu skaņas. Zvanu dārdi jaucās kopā ar kariešu troksni, un no skaņu haosa izdalījās tikai ņiprais, tenorā džinkstošais tuvākās baznīcas zvans un kādi skaļi, spiedzoši smiekli.

—   Cik daudz ļaužu! — nopūtās Ņevirazimovs, paskatījies leja uz ielu, kur ap aizciedzinatajam pioskam cita pēc citas vidēja cilvēku ēnas. — Visi steidz uz rīta dievkalpojumu… Musejie droši vien tagad iemetuši un blandas apkart pa pilsētu. Cik tur daudz smieklu un sarunu! Tikai man, nelaimīgajam, vienam pašam jāsēž te šadā dienā. Un tā katru gadul

—   Un kas jums liek uzņemties? Jūs taču šodien neesat dežurants, Zastupovs jus nolīdzis savā vieta. Kā ļaudīm svētki, tā jūs līgstat ar viņu… Mantrausība!

—   Kas tā velns par mantrausību? Kādu mantu tad es varu saraust: tikai divi rubļi naudā un kaklasaite piedevām … Trukums, nevis mantrausība! Cik labi tagad būtu, zini, iet kopā ar kompāniju uz dievkalpojumu un pēc tam aizvadīt gavēni… Krietni iemest, ieēst un likties gultā… Var sēdēt pie galda, kur ir svētīts kuličs, sīc patvāris un blakus sads tāds objektiņš… Iedzeru glāzīti un paturu šo aiz zodiņa, rodas laba jušana… jūtu, ka esmu cilvēks … Ak vai… sabojāta dzīve! Re, tur aizbrauca kāds blēdis karietē, bet man te jāsēž un jādomā…

—   Kas katram nolikts, Ivan Daņilič. Dievs dos, arī jūs varēsiet uzkalpoties un braukt karietē.

—   Es, vai? Nu nē, draudziņ, jokus pie malas. Es tālāk par titulāro nelikšu, kaut vai izstiepties .. . Man nav izglītības.

—   Mūsu ģenerālim ari nav nekādas izglītības un taču…

—   Nu, ģenerālis, pirms to sasniedza, simt tūkstošu rubļu nozaga. Arī stāja, draudziņ, viņam ir citāda nekā man… Ar manu stāju nevar tālu tikt! Arī uzvārds nejēdzīgs, neizteiksmīgs: Ņevirazimovs! Vārdu sakot, mīļais, nav izejas. Ja gribi — dzīvo, ja negribi — karies augšā…

Ņevirazimovs atgāja no vēdlodziņa un sāka skumīgi staigāt pa istabām. Zvanu dimdoņa kļuva arvien stiprāka un stiprāka… Lai to dzirdētu, nevajadzēja vairs stāvēt pie loga. Un, jo skaidrāk varēja dzirdēt zvanām, jo skaļāk dārdēja karietes, toties tumšākas likās brūnās sienas un nokvēpušās dzegas, toties vairāk kūpēja lampa.

«Varbūt aizšmaukt no dežūras?» Ņevirazimovam ienāca prātā.

Bet bēgšana nesolīja nekā prātīga . . . Izgājis no pārvaldes un paklaiņājis pa pilsētu, Ņevirazimovs dotos uz savu dzīvokli, bet viņa dzīvoklis vēl pelēkāks nekā dežūrtelpa… Pieņemsim, ka šo dienu viņš pārlaistu labi, ar komfortu, bet kas būtu tālāk? Tās pašas pelēkās sienas, tās pašas nolīgtās dežūras un apsveikuma vēstules…

Ņevirazimovs apstājās dežūrtelpas vidū un nogrima domās.

Jaunas, labākas dzīves nepieciešamība neizturami, sāpīgi iesmeldzās viņam sirdī. Viņš kvēli alka pēkšņi atrasties uz ielas, saplūst kopā ar kustīgo pūli, piedalīties svētkos, kuriem skand visi šie zvani un grand karietes. Viņš alka tā, ko bija pārdzīvojis kādreiz bērnībā: ģimenes loks, svinīgas tuvu cilvēku sejas, balts galdauts, gaisma, siltums … Viņam atausa atmiņā kariete, kurā nupat bija pabraukuši garām kāda kundze, mētelis, kurā dižojās eksekutors, zelta važiņa, kas greznoja sekretāra krūtis . . . Iedomāja siltu gultu, Staņislavu, jaunus zābakus, vicmundieri bez caurām piedurknēm … iedomāja tāpēc, ka viņam nebija visa tā …

«Varbūt nozagt?» viņam ienāca prātā. «Nozagt jau nebūtu grūti, bet noslēpt gan nav viegli. . . Stāsta, ka ar zagtu mantu bēgot uz Ameriku, bet velns viņu zina kur ir šī Amerika! Lai nozagtu, taču arī vajadzīga izglītība.»

Zvanīšana pieklusa. Varēja dzirdēt tikai attālu kariešu troksni un Paramona kāsēšanu, bet Ņevirazimova skumjas un dusmas arvien vairāk pieauga, kļuva neciešamas. Pārvaldes pulkstenis nosita pusvienu.

«Varbūt uzrakstīt denunciāciju? Proškins uzrakstīja un izsitās uz augšu …»

Ņevirazimovs nosēdās pie sava galda un iegrima domās. Lampa, kurā jau pavisam bija izdegusi petroleja, stipri kūpēja un draudēja nodzist. Apmaldījies tarakāns vēl arvien klīda pa galdu un neatrada mājvietas …

«Denuncēt jau varētu, bet kā lai to izdara! Vajag ar visiem aplinkiem, ar piebraucieniem, kā Proškins to mācēja… Kur nu es! Tā sarakstīšu, ka pats pēc tam dabūšu pa kaklu. Stulbenis, kaut velns mani parautu!»

Un Ņevirazimovs, lauzīdams galvu ap paņēmieniem, kā izkļūt no bezizejas stāvokļa, ieraudzīja savas vēstules uzmetumu. Sī vēstule bija rakstīta cilvēkam, kuru Ņevirazimovs ar visiem dvēseles spēkiem ienīda, no kura bijās, jau desmit gadu pūlējās panākt, lai šis cilvēks viņu pārceļ no sešpadsmit rubļu vietas astoņpadsmit rubļu vietā …

— A… ko skraidi te, velns tāds! — viņš nikni iesita ar plaukstu tarakānam, kas nelaimīgā kārtā bija gadījies viņam acīs. — Kas par riebekli!

Tarakāns atkrita uz muguras un sāka drausmīgi mētāt kājas. . . Ņevirazimovs paņēma to aiz vienas kājiņas un iesvieda cilindrā. Cilindrā uzdzirkstīja un iesprakšķējās .. .

Un Ņevirazimovam kļuva vieglāk.

VIENS LABĀKS PAR OTRU

— Katrā ziņā, mes entants, aizbrauciet pie baroneses Sepplingas (ar diviem «p») … — desmito reizi atkārtoja sievasmāte, iesēdinādama mani un manu jauno sievu karietē. — Baronese ir mana sensena draudzene … Pie tā paša apmeklējiet arī ģenerāliem 2erebčikovu… Viņa apvainosies, ja nebūsiet pie viņas vizītē…

Mēs iesēdāmies karietē un braucām pēckāzu vizītēs. Manas sievas seja, kā man šķita, kļuva svinīgi nopietna, es turpretim nokāru degunu un sadrūmu … Daudz atšķirību bija starp mani un sievu, bet neviena no tām nesagādāja man tik daudz dvēseles moku kā mūsu paziņu un sakaru atšķirība. Sievas paziņu sarakstā ņirbēja pulkvežu un ģenerāļu kundzes, baronese Šepplinga (ar diviem «p»), grāfs Derzai-Certovščinovs un vesela kaudze aristokrātisku institūta draudzeņu; es no savas puses varēju uzrādīt tikai to, ko apzīmē ar vārdu mauvais ton: tēvocītis, atvaļināts cietuma priekšnieks, māsīca, kurai pieder modes ateljē, mani darbabiedri ierēdņi — visi nāvīgi dzērāji un plenči, no kuriem neviens nebija augstāks par titulārpadomnieku, tirgonis Pļevkovs un tā tālāk. Lai izvairītos no negoda, nemaz nevajadzētu braukt pie maniem paziņām, bet ar to es sagādātu sev daudz pārmetumu un nepatikšanu. Māsīcu varbūt vēl varētu nosvītrot, bet vizītes pie tēvoča un Pļevkova bija neizbēgamas. No tēvoča biju aizņēmies naudu kāzu izdevumiem, Pļevkovam biju parādā par mēbelēm.

—   Tūlīt, sirsniņ, — es sāku taisīties klāt savai laulātajai draudzenei, — mēs brauksim pie mana tēvoča Pupkina. Cēlies no vecas muižnieku cilts . .. viņa tēvocis ir vikārs kādā eparhijā, bet ļoti īpatnējs un dzīvo cūciski; tas ir nevis vikārs dzīvo cūciski, bet viņš pats, Pupkins … Vedu tevi turp, lai tu varētu izsmieties … Drausmīgs nejēga …

Kariete apstājās pie mazas mājiņas ar trim logiem un pelēkiem, sarūsējušiem aizvirtņiem. Mēs izkāpām no karietes un piezvanījām… Atskanēja skaļas suņa rejas, pēc tam iespaidīgs «Kuš, nolādētais!», smilksti, kņada aiz durvīm… Pēc ilgākas kņadas durvis atdarījās, un mēs iegājām priekšistabā … Mūs saņēma mana māsīca Maša, maza, mātes jakā ģērbusies meitene ar nosmulētu degunu. Es izlikos, ka viņu nepazīstu, un devos pie pakaramiem, kur līdzās tēvoča lapsādas kažokam karājās kādas bikses un stērķelēti sieviešu svārki. Vilkdams nost galošas, es pametu ibiklu skatienu zālē. Tur pie galda sēdēja mans tēvocītis rītsvārkos un tupelēs uz basas kājas. Pilnīgi izgaisa cerība neatrast viņu mājās … Piemiedzis acis un šņākdams, ka visa māja skan, viņš ar stiepli vilka apelsīnu miziņas no degvīna karafes. Viņam bija tik rūpju pilns un koncentrēts izskats, it kā viņš izgudrotu telefonu. Mēs iegājām iekšā … Ieraudzījis mūs, Pupkins sakaunējās, izmeta no rokām stiepli un, saķēris rītsvārka stērbeles, pa kaklu pa galvu izskrēja no zāles …

—   Es tūdaļ! — viņš iesaucās.

—   Laida ļekas vaļā … — es iesmējos, sarkdams aiz kauna un bīdamies uzskatīt sievu. — Jocīgi, vai ne, Soņa? Nāvīgi īpatnējs .. . Un paskaties, kādas mēbeles! Galdam trīs kājas, klavieres it kā triekas ķertas, pulkstenis ar dzeguzi. . . Varētu domāt, ka te dzīvo nevis cilvēki, bet mamuti…

—   Kas te uzgleznots? — jautāja sieva, aplūkodama gleznas, kas karājās pamīšus ar fotogrāfijām.

—   Mūks Serafims Sarovas klosterī baro lāci… Un te redzams vikārs, kad viņš vēl bija semināra inspektors … Redzi, viņam ir Annas ordenis . . . Godājams vīrs … Es … (es nošņaucu degunu).

Bet nekas mani tā neuztrauca kā smaka… Oda pēc degvīna, sapelējušiem apelsīniem, terpentīna, kuru krusttēvs lietoja pret kodēm, kafijas biezumiem, kas visumā radīja nejauku skābumķērnes smaku. . . Ienāca mans brālēns Mitja, mazs ģimnāzistiņš ar lielām, nokarenām ausīm, un pievilka kājiņu . . . Pievācis apelsīna miziņas, viņš paņēma no dīvāna spilvenu, notrauca no klavierēm putekļus un izgāja… Acīm redzot, bija sūtīts «uzkopt»…

—   Te nu es esmu! — beidzot ierunājās tēvocis, nākdams iekšā un pogādams ciet vesti. — Te nu es esmu! Ļoti priecājos … visai priecājos! Sēdieties, lūdzu! Tikai ne uz dīvāna: pakaļējā kājiņa nolauzta. Sēdies, Seņa!

Mēs apsēdāmies … Iestājās klusums, pa to laiku Pupkins glaudīja savu celi, es pūlējos neskatīties uz sievu un jutos neērti.

—   Mjā… — iesāka tēvocis, aizkūpinādams cigāru (viesiem klātesot, viņš vienmēr smēķē cigārus). — Tātad esi apprecējies … Tā-ā … No vienas puses, tas ir labi… Jauka būtne līdzās, mīlestība, romances; turpretim, no otras puses, kad sāks nākt bērni, kauksi vēl trakāk par vilku! Vienam vajag zābaku, otram biksīšu, par trešo jāmaksā ģimnāzijā… lai dievs nedod! Man, paldies dievam, sieva dzemdēja pusi nedzīvu bērnu.

—   Kā jums ar veselību? — es jautāju, vēlēdamies piešķirt sarunai citu virzienu.

—   Nelāgi, draudziņ! Nesen veselu dienu novalstījos … Krūtis sāp, drudzis, karstumi… Sieva saka: iedzer hinīnu un neuztraukājies … Bet kā lai neuztraukājas? No rīta liku notīrīt sniegu pie lievenēm, bet vai kāds klausīs? Neviens pagāns ne no vietas… Es taču nevaru pats tīrīt! Esmu vārgs, slimīgs cilvēks… Man iekšā vazājas apslēpti hemoroīdi.

Es samulsu un sāku stipri šņaukt degunu.

—   Varbūt man tas arī no pirts… — turpināja tēvocis, domīgi raudzīdamies logā. — Varbūt! Zini, es biju ceturtdien pirtī… stundas trīs pēros. Bet no pēršanās hemoroīdi sāk vēl vairāk trakot… Dakteri saka, ka pirts esot veselībai kaitīga … Tas, cienītā, nav tiesa… Es no mazotnes esmu pieradis — manam tēvam Kijevā uz Kreščatika bija pirts… Dažkārt pēros cauru dienu … Nebija jau jāmaksā …

Man kļuva neciešami neērti. Es piecēlos un sāku stostīdamies atvadīties.

—   Kurp tad tā? — brīnījās tēvocis, ķerdams mani aiz piedurknes. — Tūdaļ krustmāte ienāks! Iekodīsim, ko dievs devis, iedzersim liķierīti! … Ir sālīta gaļiņa, Mitja aizskrēja pēc desas … Nudie, cik jūs manierīgi! Esi kļuvis lepns, Seņa! Nav labi! Kāzu kleitu nepasūtīji pie Glašas! Manai meitai, cienītā, ir šūšanas darbnīca … Es zinu, jums šuva Stepanidas madāma, bet vai tad Slepanidka tiks mums līdzi! Mēs būtu arī lētāk šuvuši. ..

Neatceros, kā atvadījos no tēvoča, kā nokļuvu līdz karietei… Es jutu, ka esmu iznīcināts, apspļaudīts, un katru mirkli gaidīju savu sievu, institūta audzēkni, nicīgi iesmejamies…

«Un kāds mauvais genre mūs sagaida pie Pļevkova!» es domāju, stingdams šausmās. «Kaut jel drīzāk tiktu vaļā, velns viņus rāvis! Un kas par ķezu — man nav neviena pazīstama ģenerāļa! Tā kā būtu viens pazīstams atvaļināts pulkvedis, bet arī tam ir alus bode! Esmu gan nelaimes putns!» — Atvaino, Soņečka, — es raudošā balsī griezos pie sievas, — ka aizvedu tevi nupat uz šo smirdoņu… Domāju sagādāt tev izdevību pasmieties, novērot tipus . . . Nav mana vaina, ka iznāca tik banāli, nejauki… Atvainojos …

Es nedroši pavēros sievā un ieraudzīju vairāk, nekā varēju sagaidīt ar visu savu aizdomību. Sievas acis bija pilnas asaru, vaigi kvēloja it kā aiz kauna, it kā aiz dusmām, rokas drudžaini plūkāja karietes loga bārkstis … Man kļuva karsts, un es pārvērtos sejā.

«Nu sākas mans negods!» es domāju, juzdams, kā stingst rokas un kājas. — Bet es taču neesmu vainīgs, Soņa! — man izlauzās no krūtīm. — Nudien, cik tas muļķīgi no tevis! Viņi ir cūciski, slikti audzināti, bet es taču neesmu viņus padarījis par saviem radiniekiem!

—   Ja tev netīk tavi vienkāršie cilvēki, — iešņukstējās Soņa, raudzīdamās manī lūdzošām acīm, — tad manējie tev patiks vēl mazāk … Man kauns, un es neuzdrošinos tev pateikt… Mīļais, labais … Baronese Sepplinga tūlīt sāks tev stāstīt, ka māte bijusi viņas saimniecības vadītāja un ka mēs ar māti esam nepateicīgas, nepateicamies par viņas agrāko labdarību tagad, kad viņa nonākusi trūkumā … Bet, lūdzu, netici viņai! Šai bezgodei patīk melst niekus . . . Zvēru tev, ka uz katriem svētkiem mēs sūtām viņai cukura galvu un mārciņu tējas!

—   Tu joko, Soņa! — es brīnījos, juzdams, kā man atmaigst locekļi un visu miesu pārņem spirgts liegums.

—   Baronesei cukura galvu un mārciņu tējas … Ak vai!

—   Un, kad redzēsi ģenerālieni Zerebčikovu, nesmejies par viņu, mīļais! Viņa ir tik nelaimīga! Ja viņa vienmēr raud un nesakarīgi runā, tad tāpēc, ka viņu aptīrījis grāfs Derzai-Čertovščinovs. Viņa sūdzēsies par savu likteni un lūgs, lai tu aizdod naudu; bet tu… zini. . . nedod… Ja viņa vēl izdotu naudu pašas vajadzībām, bet tik un tā atdos grāfam!

—   Mīlulīt… eņģelīt! — es sajūsmā apskāvu sievu.

—   Tu manu cukurkliņģerīt! Tas tik ir pārsteigums! Ja tu man pateiktu, ka tava baronese Šepplinga (ar diviem «p») plika staigā pa ielu, tu man izdarītu vēl lielāku pakalpojumu! Dod savu rociņu!

Un man pēkšņi kļuva žēl, ka esmu atteicies no tēvoča sālītās gaļas, neesmu pabungojis uz viņa it kā triekas ķertajām klavierēm, izdzēris liķierīti. . . Bet tad man ienāca prātā, ka pie Pļevkova dod labu konjaku un sivēna gaļu ar mārrutkiem.

—   Drāz pie Pļevkova! — es visā rīklē uzsaucu vedējam.

NEGLĀBJAMAiS

Skice

Zemstes valdes priekšsēdētājs Jegors Fjodoričs Smahins stāvēja pie loga un nikni bungoja ar pirkstiem pa stiklu. Lēnā gaita, ar kādu stundas un minūtes aizritēja mūžībā, radīja viņā ļaunu izmisumu. . . Divas reizes viņš bija licies gulēt un pamodies, divas reizes ķēries pie pusdienām, reizes sešas dzēris tēju, bet diena arvien vēl tikai gāja uz vakara pusi.

Skats, kas pavērās priekšsēdētāja acu priekšā, viņam likās pelēks un garlaicīgs. Caur aizlaistā dārza kailajiem kokiem rēgojās stāvs, mālains krasts … Pusaršīnu zemāk trauca brīvību atguvusi upe. Tā steidzās un tiecās uz priekšu, it kā baidītos, ka to neatgriež atpakaļ un neieskauj atkal ledus važās. Retumis Šmahina acis saskatīja pa baltam novēlojušam ledus gabaliņam, kas arī trauca uz priekšu.

— Uzsēsties uz šā ledus gabaliņa un drāzties kaut kurp … pie velna …

Pa krastmalu, galvu nokāris, platiem soļiem gāja sargs Andrians ar garu žebērkli rokās, laiku pa laikam apstādamies un drūmi vērdamies upē. Ap kokiem staigāja melna govs un apošņāja pērnās lapas . . . Visu šo nelielo ainavu līdz ar Smahinu un viņa muižu sedza smagi, nekustīgi mākoņi tikpat kā liela, pūkaina cepure, bet no šās ainavas taču dvesa pavasaris … Šmahinam tomēr bija sāji ap sirdi un trūka elpas. Viņš stāvēja pie loga, skatījās uz apnicīgo ainavu un atskārta, ka vakara pusē pie pastāvīgā zemstes valdes locekļa Rjablova spēlēs vintu, ka Marija Nikolajevna šodien svin sava Pēterīša dzimšanas dienu … Ja brauktu uz vienu no šīm vietām, viņš nemaz nemanītu, kā paietu drūmais laiks … Bet kā lai brauc, ja no krastiem izgājusi upe pārplūdinājusi visus ceļus un ja muiža ieslēgta ūdeņiem pārpilnās lāmās un gravās? Smahins jutās kā cietumā … Viņš ilgi stāvēja pie loga . . . Galu galā domas par to, ka pie Rjablova jau spēlē vintu bez viņa un ka pie Marijas Nikolajevnas jau sēž pie tējas galda un spriež par holeru un Heratu, kļuva neciešamas.

— Nolādēts! — viņš noteica par laiku, atgāja no loga un apsēdās pie apaļā galda.

Uz galda līdzās lampai un pelnu traukam stāvēja albums. Šmahins jau miljonkārt bija redzējis šo albumu, bet aiz garlaicības pievilka to sev klāt un miljonpirmoreiz sāka apskatīt ģīmetnes. Viņa acu priekšā ieņirbējās māsiņas, noplukušas krustmāmiņas, virsnieks ar tievu vidukli, vecmāmiņa ar baltu aubi galvā, tēvs Jefimijs ar savu cienīgo, kāda aktrise triko tērpā, viņš pats, nelaiķe sieva ar klēpja sunīti rokās . . . Viņa skatiens brīdi pakavējās pie sievas . . . puspaceltas uzacis, izbrīna pilnas acis, smaga frizūra, broša pie krūtīm — tas viss ierosināja atmiņas …

—   Nolādēts!

Pulkstenis nosita pusseptiņi. Šmahins piecēlās no dīvāna, pagājās no viena kakta otrā un bez kāda mērķa apstājās istabas vidū.

«Ja tu sēdi un gaidi stacijā,» viņš domāja, «tad tomēr ceri, ka drīz pienāks vilciens un tevi aizvedīs, bet te pat nav ko gaidīt^, nekāda gala… kaut karies augšā, velns rrāvis . . . Est vakariņas, vai? Nē, vēl par agru, un negribas sukāt iekšā . . . Pagaidām uzsmēķēšu …»

Dodamies pie skārda tabakkārbas, viņš pavērās kaktā un ieraudzīja uz apaļa galdiņa dambretes dēli.

—   Varbūt paspēlēt dambreti? Ko?

Salicis uz dēļa melnos un baltos kauliņus, Šmahins nosēdās pie apaļā galdiņa un sāka spēlēt pats ar sevi. Partneri bija labā un kreisā roka.

—   Ak tu tā … Hm … Pagaidi, brāl… Bet es tā! Llabi. .. redzēsim …

Bet kreisā roka zināja, ko grib labā, un drīz vien pats Šmahins sajauca rokas un apjuka.

—   Iļjuška! — viņš iesaucās.

Ienāca garš, kalsens puisis nobružātos, nosmulētos svārkos un nodriskātos zābakos ar veciem kunga stulmiem.

—   Ko tu tur dari? — kungs jautāja.

—   Nekā … sēžu uz lādes …

—   Nāc, saspēlēsim partiju dambretes! Sēdies!

—        Ko nu jūs? — Iļjuška pavīpsnāja. — Vai tad tā var?…

—   Nāc, nejēga! Sēdies!

—   Nekas, es pastāvēšu …

—        Ja saka — sēdies, tad sēdies! Tu domā, man patīkami, ja dursies acīs kā miets?

Iļjuška, vēl arvien vīpsnādams, nedroši nosēdās uz krēsla stūrīša un sāka mulsi mirkšķināt acis.

—   Spēlē!

Iļjuška padomāja un izdarīja ar mazo pirkstiņu pirmo gājienu.

—        Ak tu tā .. . — iegrima domās Šmahins, aizsedzis zodu ar roku. — Tā … Nu tad es šitā! Spēlē, utubunga!

Iļjuška izdarīja nākamo gājienu.

—        Tā-ā … Mēs saprotam, kur tu, ķēms, lien . . . Saprotam . . . Bet kā tu smirdi pēc sīpoliem! Tu tā, bet es … šitā!

Spēle ieilga . . . Šmahinam sākumā veicās … viņš ņēma kauliņu pēc kauliņa un jau taisījās iegūt dāmu, bet gudrot un iejusties spēlē viņam liedza viena neatlaidīga doma …

«Patīkami cīnīties un uzvarēt sev līdzīgu cilvēku,» viņš domāja, «cilvēku, kas sabiedriskā ziņā atrodas uz vienas pakāpes ar tevi… Bet vai man kāda interese uzvarēt Iļjušku? Viņu var uzvarēt vai neuzvarēt — viens pīpis: nekāda prieka… Re, paņēmis kauliņu un smīn! Patīkami kungu apspēlēt! Un kā vēl! Smird pēc sīpoliem, bet droši vien priecīgs, ka var lēkt kungam acīs!» — Vācies ārā! — Šmahins iesaucās.

—   Kasta?

—       Vācies ārā!! — Šmahins piesarcis sauca. — Nosēdies te, maita tāds!

Iļjuška izmeta no rokām kauliņu, izbrīnā pavērās kungā un, kāpdamies atpakaļ, izgāja no viesistabas. Šmahins pavērās pulkstenī: bija tikai bez desmit minūtēm septiņi. . . Līdz vakariņām un naktij palika vēl stundas piecas . . . Logā iegrabējās lielas lietus lāses … Dārzā gārdzoši un sēri iemāvās melnā govs, un traucošās upes šalkas bija tikpat vienmuļas un melanholiskas kā pirms stundas. Šmahins atmeta ar roku un, gramstīdamies gar durvju stenderēm, vilkās bez kāda mērķa uz savu kabinetu.

«Ak dievs!» viņš domāja. «Citi, ja garš laiks, kaut ko izzāģē, nodarbojas ar spiritismu, ārstē zemniekus ar rīcineļļu, raksta dienasgrāmatu, bet es viens pats esmu tik nelaimīgs, ka man nav nekāda talanta . .. Nu, ko lai tagad iesāku? Ko? Esmu zemstes valdos priekšsēdētājs, goda miertiesnesis, zemes īpašnieks un… tomēr nezinu, kā nosist laiku … Varbūt palasīt kaut ko?»

Šmahins piegāja pie etažeres, kas bija piebliezta ar grāmatu drazām. Tur bija visdažādākie tieslietu rādītāji, ceļveži, nodriskāts, bet vēl neatgriezts žurnāls «Dārzkopība», pavāru grāmata, sprediķi, veci žurnāli… Šmahins nedroši izvilka 1859. gada «Sovremeņņika» numuru un sāka to šķirstīt. ..

— «Muižnieku ligzda» . . . Kas tad to sarakstījis? Ahā! Turgeņevs! Esmu lasījis … Atceros . . . Nezinu, kas tur bija, tātad var vēlreiz palasīt. .. Turgeņevs lieliski raksta . .. mjā …

Šmahins atlaidās uz kušetes un sāka lasīt… Un viņa grūtsirdīgā dvēsele atrada mieru lielajā rakstniekā. Pēc desmit minūtēm kabinetā uz pirkstgaliem ienāca Iļjuška, palika kungam zem galvas spilvenu un noņēma no viņa krūtīm atvērto grāmatu …

Kungs krāca . . .

JEZGA

Baznīcas koros stāv ķesteris Otlukavins un tur savos izstieptajos resnajos pirkstos apgrauztu zoss spalvu. Viņa nelielā piere saraukta grumbās, deguns laistās visās krāsās, sākot ar sārtu un beidzot ar tumšzilu. Viņa priekšā uz Lieldienu lūgšanu grāmatas noplukušā iesējuma atrodas divi papīriņi. Uz viena no tiem rakstīts «par dzīvajiem», uz otra — «par mirušajiem», un zem abiem virsrakstiem vesela rinda vārdu. . . Pie koriem stāv maza večiņa ar rūpju pilnu seju un nastiņu uz muguras. Viņa nogrimusi domās.

—   Par ko tālāk? — jautā ķesteris, laiski kasīdams aiz auss. — Domā drīzāk, neveikša, jo man nav laika. Tūlīt jāsāk skaitīt lūgšanas.

—   Tūda], mīļais … Nu raksti… Par dzīvajiem dieva kalpiem: Andreju un Darju ar piederīgiem . .. Mitriju, atkaliņ Andreju, Antipu, Mariju . . .

—   Pagaidi, ne tik ātri… Tu jau neskrien pakaļ zaķim, gan paspēsi.

—   Vai uzrakstīji Mariju? Tagadiņ Kirilu, Gordeju, dieva priekšā aizgājušo mazbērnu Gerasimu, Panteleju … Vai ierakstīji nelaiķi Panteleju?

—   Pagaidi… Vai Pantelejs miris?

—   Miris … — vecā nopūšas.

—   Nu ko tad tu liec aizlūgt kā par dzīvu? — ķesteris pukojas, izsvītrodams Panteleju un ierakstīdams to otrā papīriņā. — Kas vēl nebūs … Runā skaidri un nejauc. Par kādu mirušo vēl?

—   Par mirušo? Tūdaliņ… pagaidi… Nu, raksti…

Par Ivanu, Avdotju, vēl vienu Darju, Jegoru … Raksti… par karavīru Zaharu … Kā aizgāja dienestā ceturtajā gadā, kopš tā laika nekas nav dzirdams …

—   Tātad viņš miris?

—   Kas viņu zina! Varbūt miris, bet varbūt arī dzīvs . .. Raksti…

—    Kur tad lai es viņu rakstu? Ja, teiksim, miris, tad jālūdz kā par mirušu, ja dzīvs, tad par dzīvu. Kas jūs var sazināt!

—   Hm! … Tu, dārgais, ieraksti viņu abās zīmītēs, gan tad redzēs. Un viņam jau viena alga, kā viņu raksta: cilvēks pagaisis… pazudis… Ierakstīji? Tagadiņ par mirušajiem Marku, Levontiju, Arinu . . . nu, arī par Kuzmu un Annu … slimīgo Fedosj u …

—   Slimīgo Fedosju pie mirušajiem? Tpi tu!

—   Mani pie mirušajiem? Vai tu esi jucis, ko?

—    Tpū! Tu, kāpostgalva, mani pavisam nojauci! Ja neesi vēl mirusi, tad arī saki, ka neesi mirusi, un nav ko līst pie mirušajiem! Ko tu jauc! Tagad jāvelk Fedosjai krusts pāri un jāraksta iekšā citur … visu papīru saķēzī! Nu, klausies, es tev nolasīšu… Par dzīvajiem Andreju, Darju ar piederīgiem, tāpalās Andreju, Antipiju, Mariju, Kirilu, dieva priekšā aizgājušo mazbērnu Ger… Pag, kā tad tas Gerasims te iekļuvis? Dieva priekšā aizgājis un pēkšņi — pie dzīvajiem! Nē, neveikša, tu esi mani sajaukusi! Nudien, pavisam sajaukusi!

Ķesteris groza galvu, izsvītro Gerasimu un ieraksta viņu pie mirušajiem.

—   Klausies! Par dzīvajiem Mariju, Kirilu, karavīru Zahariju … Par kuru vēl?

—   Vai Avdotju ierakstīji?

—   Avdotju? Hm … Avdotju … Jevdokiju … — ķesteris pārskata abus papīriņus. — Atceros, ka ierakstīju, bet tagad, jods viņu zina . .. nevaru atrast… Arc, te viņa ir! Mirušajos ierakstīta!

—   Avdotja mirušajos? — vecā brīnās. — Vēl nav gads, kopš apprecējās, un tu jau viņai piesauc nāvi! … Tu pats, mīlulīt, putro, bet uz mani sirdies. Raksti ar dieva vārdu sirdī, bet, ja tev prātā Jaunums, tad par to tikai velnam prieks. Tas ir velns, kas tevi vadā apkārt un mulsina …

—   Pagaidi, netraucē …

Ķesteris sarauc pieri un, brītiņu domājis, izsvītro no mirušajiem Avdotju. Pie burta «d» spalva iečirkstas un uzmet lielu traipu. Ķesteris samulst un kasa pakausi.

—    Avdotju tātad no šejienes ārā… — viņš apjucis murmina, — un ierakstīt tur … Vai tā? Pag … Ja viņu tur, tad būs pie dzīvajiem, bet, ja še, tad pie mirušajiem … Večka man pavisam sajaukusi galvu! Un vēl šis karavīrs Zaharija iesprucis te iekšā… Jods viņu atnesis . .. Nekā nesaprotu! Jāsāk no gala …

Ķesteris paver skapīti un izņem astotdaļloksni tīra papīra.

—     Met ārā Zahariju, ja jau tā. .. — vecā saka. — Dievs ar viņu, met ārā …

— Nerunā!

Ķesteris lēni iemērc spalvu un pārraksta vārdus no abiem papīriņiem uz jaunās lapiņas.

—     Es viņus pierakstīšu visus vienā blāķī, — viņš saka, — un tu aiznes pie diakona tēva … Lai diakons izšķir, kurš te dzīvs, kurš miris, viņš mācījies seminārā, bet es šais būšanās … sit vai nost, nekā nesaprotu.

Vecā paņem papīriņu, pasniedz ķesterim senlaiku pusotras kapeikas un čāpo uz altāri.

TAUTAS SVĒTKI SOKOĻŅIKOS

Pirmā maija diena iet uz beigām. Sokolņiku priežu šalkoņu un putnu dziedāšanu pārspēj ekipāžu troksnis, cilvēku balsis un mūzika. Tautas svētki rit pilnā sparā. Pie viena no Veco svētku tējas galdiem sēž pārītis: vīrietis spīdošu cilindru galvā un dāma ar zilganu cepurīti. Viņiem priekšā verdošs patvāris, tukša degvīna pudele, tases, glāzītes, sagriezta desa, apelsīnu mizas un tā joprojām. Vīrietis smagi pilnā … Viņš cieši raugās apelsīna mizā un bez kādas jēgas smaida.

—    Piesūcies, ķēms! — dāma nikni murmina, bailīgi skatīdamās apkārt. — Tev pirms dzeršanas vajadzēja padomāt, nekauņa. Ne tikai cilvēkiem riebjas uz tevi skatīties, bet tu arī pats sev esi visu prieku sagandējis. Tu dzer, piemēram, tēju, bet kādu garšu tagad izjūti? Tev tagad vienalga, vai marmelāde vai desa … Bet es tā rūpējos, ņēmu pašu labāko .. .

Muļķīgais smaids viņa sejā pārvēršas dziļu skumju izteiksmē.

—   M-maša, kur tos cilvēkus ved?

—   Nekur viņus neved, viņi paši staigā.

—   Bet kāpēc tur iet gorodovojs?

—   Gorodovojs? Kārtības labad, bet varbūt tāpat pastaigājas … Re, kā tu esi pietempies, vairs nekā nesaproti!

—   Es … es nekā … Es esmu mākslinieks … žanra gleznotājs . ..

—   Klusu! Ja esi piesvempies, tad klusē … Labāk nemurkšķi, bet padomā … Visapkārt zaļi koki, zālīte, putniņi dzied dažādās balsīs . . . Bet tu nesajēdz nekā, it kā tevis te nebūtu. .. Skaties gan, bet tev viss vienā miglā . . . Mākslinieki cenšas tagad dabu novērot, bet tu esi pilns kā mārks …

—   Daba… — piedzērušais saka un groza galvu.

—   D-da-ba … Putniņi dzied … krokodili rāpo … lauvas … tīģeri. . .

—        Muldi vien, muldi. .. Visi cilvēki kā cilvēki… pastaigājas, rokās saķērušies, klausās mūziku, bet tu viens pats kā spoks. Un kad tu paguvi? Kā es biju izlaidusi no acīm?

—   M-maša, — cilindrotais, kļūdams bāls, murmina.

—  Drīzāk …

—   Ko tev vajag?

—   Gribu uz mājām … Drīzāk . ..

—        Pagaidi… Kļūs tumšāks, tad arī dosimies ceļā, tagad kauns iet: tu zvalstīsies … Cilvēki sāks smieties .. . Sēdi un gaidi…

—   N-nevaru! Es … es uz mājām . . .

Viņš ātri pieceļas un līgodamies atstāj galdu. Publika, kas sēž pie citiem galdiem, vīpsnā . .. Dāmai kauns . ..

—        Lai dievs mani soda, ja kaut reizi vēl iešu ar tevi kopā, — viņa čukst, atbalstīdama piedzērušo. — Negods, vairāk nekas … Ja vēl būtu likumīgais, bet tā … vēja pistole …

—   M-maša, kur mēs esam?

—        Klusu! Būtu apkaunējies, visi cilvēki rāda ar pirkstiem. Tev jau tas bijis nebijis, bet man? Ja vēl būtu likumīgais, bet tā … ne šis, ne tas… Iedod rubli un veselu mēnesi pārmet: «Es tevi baroju! Es tevi uzturu!» Ļoti man vajadzīgs! Nospļauties par tavu naudu! Ņemšu un aiziešu pie Pavila Ivaniča …

—   M-maša … uz mājām … Paņem važoni…

—        Nu, ej … Dodies pa aleju taisni, un es iešu nomaļus … Man kauns iet ar tevi kopā … Turies taisni!

Dāma nostāda savu «nelikumīgo» ar seju pret izeju un mazliet pastumj no muguras. Viņš paslejas uz priekšu un līgodamies, uzgrūzdamies pretimnācējiem un soliem, steidz uz izeju… Dāma iet aiz muguras un vēro viņa kustības. Viņa ir samulsusi un uztraukta.

—   Vai nevēlaties spieķīti, kungs? — pie soļotāja griežas cilvēks ar nūju un spieķu nastiņu. — Vislabākie . . . piparkoka . . . niedres spieķīši.. .

Piedzērušais muļķīgi skatās uz nūju pārdevēju, tad pagriežas atpakaļ un drāžas uz pretējo pusi. Viņam sejā šausmas.

—       Kurp velns tevi trenc? — dāma viņu aptur, saķerdama aiz piedurknes. — Nu, kurp?

—   Kur ir Maša? … M-maša aizgājusi…

—   Bet kas tad es tāda būtu? …

Dāma paņem viņu zem rokas un ved uz izeju. Viņai kauns.

—        Lai dievs mani soda, ja vēl kaut reizi iešu ar tevi kopā … — viņa čukst, nosarkusi aiz kauna. — Pēdējo reizi ciešu tādu negodu… Lai dieva rokā . . . Jau rīt aiziešu pie Pavila Ivaniča!

Dāma nedroši paceļ acis uz publiku, sagaidīdama ieraudzīt sejās zobgalīgus smīnus. Bet viņa redz tikai piedzērušu cilvēku sejas. Visi līgojas un kūko. Un viņai kļūst vieglāk.

PĒDĒJA MOHIKANE

Es un muižnieks, atvaļinātais štāba rotmistrs Dokukins, pie kura es pavasarī viesojos, kādā jaukā ziedoņa rītā sēdējām vecmāmiņu atzveltņos un laiski raudzījāmies logā. Garlaicība bija šausmīga.

—   Tpi tu! — Dokukins murdēja. — Tik garš laiks, ka priecātos pat par tiesas pristavu!

«Likties gulēt, vai?» es prātoju.

Un mēs prātojām par šo garlaicību ilgi jo ilgi, līdz tam brīdim, kamēr pa sen nemazgātajiem logiem, kas laistījās visās varavīksnes krāsās, pamanījām nelielu pasaules telpā norisušu pārmaiņu: gailis, kas stāvēja pie vārtiem uz pērno lapu kaudzes, paceldams gan vienu, gan otru kāju (viņam gribējās pacelt abas kājas reizē), pēkšņi satrūkās un kā dzelts metās prom no vārtiem.

—   Tur kāds nāk vai brauc … — Dokukins pasmaidīja. — Kaut vai viesus nelabais attriektu. Taču būtu jautrāk …

Gailis mums nelika vilties. Vārtos parādījās vispirms zirga galva ar zaļu loku, pēc tam viss zirgs un beidzot tumša, smaga puskariete ar lieliem, nejēdzīgiem sānu balstiem, kas atgādināja vaboles spārnus, kad tā taisās lidot. Puskariete iebrauca pagalmā, neveikli pagriezās pa kreisi un čīkstēdama un krakšķēdama pieripoja pie staļļa. Puskarietē sēdēja divi: viena bija sieviete un otrs, augumā mazāks, — vīrietis.

—   Velns ar ārā… — nomurmināja Dokukins, izbaiļu pilnām acīm raudzīdamies manī un berzēdams deniņus. — Nu ir gals klāt. Ne bez iemesla es šodien redzēju sapnī krāsni.

—   Kas tad ir? Kas atbraucis?

—   Māsiņa ar viru, kaut viņus …

Dokukins piecēlās un satraukts pārgāja pāri istabai.

—   Pat sirds sastinga šausmās… — viņš norūca.

—   Ir jau grēks, ka nav radniecīgu jūtu pašam pret savu māsu, bet — ticat vai ne? — man vieglāk sastapties mežā ar laupītāju virsaiti nekā ar viņu. Varbūt noslēpsimies? Lai Timoška samelo, ka esam aizbraukuši uz muižnieku sanāksmi.

Dokukins sāka skaļi saukt Timošku. Bet bija jau par vēlu melot un slēpties. Pēc maza brīža priekšnamā atskanēja čuksti: sievietes bass sačukstējās ar vīrieša tenoriņu.

—   Sakārto man apakšā rišas! — teica sievietes bass.

—  Atkal tu neesi apvilcis īstās bikses?

—    Zilās bikses jūs aldevāt tēvocītim Vasilijam Antipičam, bet raibās pavēlējāt noglabāt līdz ziemai, — tenoriņš taisnojās. — Šalli pavēlēsiet nest jums nopakaļus vai atstāt tepat?

Durvis beidzot atdarījās, un istabā ienāca gara, pilnīga, spēcīga, gadu četrdesmit veca dāma gaišzilā zīda tērpā. Viņas mūsainajā sejā un sarkanajos vaigos bija tik daudz trulas uzpūtības, ka es uzreiz sajutu, kāpēc Dokukins viņu tā necieš. Aiz pilnīgās dāmas tenterēja mazs, kalsns cilvēciņš raibos svārciņos, ar samta vestīti un platās biksēs, — šauriem pleciņiem, skūts, ar sarkanu degunu. Pie viņa vestītes kuļājās zelta ķēdīte, kas atgādināja svētbildes lampiņas važu. Viņa apģērbā, kustībās, deguntiņā, visā viņa ļempīgajā stāvā bija jūtams kaut kas verdziski pazemīgs, nomākts… Kundzene ienāca un, it kā mūs nemaz nemanīdama, devās pie svētbildēm un sāka mest krustus.

—   Met krustus! — viņa pagriezās pret vīru.

Cilvēciņš ar sarkano deguntiņu nodrebēja un sāka

mest krustus.

—    Labdien, māsa! — nopūzdamies teica Dokukins, pievērsies dāmai, kad tā beidza lūgt dievu.

Dāma solīdi pasmaidīja un pastiepa savas lūpas pret Dokukina lūpām.

Arī cilvēciņš līda bučoties.

—   Atļaujiet iepazīstināt… Mana māsa Olimpiada

Jegorovna Hlikina … Viņas vīrs Dosifejs Andrejičs. Un tas ir mans labs paziņa …

—   Ļoti priecājos, — gari stiepdama vārdus, sacīja Olimpiada Jegorovna, nesniegdama man roku. — Ļoti priecājos …

Mēs apsēdāmies un kādu brīdi klusējām.

—   Laikam gan negaidīji viesus? — iesāka Olimpiada Jegorovna, pievērsdamās Dokukinam. — Es arī pati nebiju domājusi ierasties pie tevis, brālīt, bet, redzi, braucu pie maršala un tā nu pa ceļam …

—   Un kāpēc tu brauc pie maršala? — Dokukins vaicāja.

—   Kāpēc? Nu re — par viņu sūdzēties! — dama pamāja uz sava vīra pusi.

Dosifejs Andrejičs nodūra actiņas, pavilka kājas zem krēsla un mulsi nokāsējās saujā.

—   Kas tad par viņu ko sūdzēties?

—   Viņš pamet novārtā savu kārtu! — dāma sacīja. — Ko lai dara? Es sūdzējos arī tev, brālīt, un viņa vecākiem, pie paša cienīgtēva Grigorija vedu viņu un pati visādus līdzekļus lietoju, bet nekas neiznāca! Gribot negribot jātraucē maršala kungs . ..

—   Bet ko viņš tādu izdarījis?

—   Nekā nav izdarījis, bet pamet novārtā savu kārtu! Viņš, teiksim, nav dzērājs, viņš ir mierīgs, godbijīgs, bet ko tas līdz, ja pamet novārtā savu kārtu! Nu paskat vien, sēž sakumpis, it kā lūdzējs vai nezin kas. Vai tad muižnieki tā sēž? Sēdi, kā nākas! Vai dzirdi?

Dosifejs Andrejičs izstiepa kaklu, pacēla uz augšu zodu — droši vien tāpēc, lai apsēstos, kā vajadzīgs, un bailīgi caur pieri paskatījās uz sievu. Tā skatās mazi bērni, kad jūtas vainīgi. Redzēdams, ka saruna iegūst intīmu ģimenes raksturu, es piecēlos, lai ietu laukā. Hlikina pamanīja manu sakustēšanos.

—   Nekas, sēdiet! — viņa mani atturēja. — Jauniem cilvēkiem der to dzirdēt. Lai gan esam ne visai mācīti, taču pasaulē vairāk nodzīvojuši nekā jūs. Lai dievs dod visiem tā dzīvot, kā mēs dzīvojām… Un mēs, brālīt, ar to pašu arī ieturēsim pie jums pusdienas, — Hlikina pievērsās brālim. — Bet jums droši vien būs šodien galdā gavēņa laikā aizliegts ēdiens. Tev varbūt nemaz nav prātā, ka šodien ir trešdiena… — Viņa nopūtās.

—    Mums gan liec pagatavot gavēņa pusdienas. Aizliegtu ēdienu neņemsim ne mutē, kā nu tev patīk, brālīt.

Dokukins pasauca Timošku un pasūtīja gavēņa ēdienu.

—   Paēdīsim pusdienas un brauksim pie maršala… — Hlikina turpināja. — Lūgšu viņu, lai pievērš uzmanību. Viņa pienākums ir raudzīties, lai muižnieki nenoklīst no ceļa . . .

—   Vai tad Dosifejs noklīdis? — Dokukins iejautājās.

— It kā tu pirmoreiz dzirdētu, — Hlikina sapīka.

—   Tev jau arī, taisnību sakot, vienalga … Tu jau pats savu kārtu ne visai apzinies .. . Bet mēs, rau, jaunā cilvēka kungam pajautāsim. Jaunais cilvēk, — viņa griezās pie manis, — kā jums šķiet, vai ir labi, ka augstākas kārtas cilvēks saietas ar visādiem gnīdām?

—   Kā nu ar kuru … — es sastomījos.

—   Kaut vai ar tirgoni Gusevu. Es to Gusevu nelaižu savas mājas slieksnim klāt, bet viņš ar to dambreti spēlē un iet pie šā iekost. Vai tad viņam pieklājas kopā ar skrīveri doties medībās? Ko tad viņš var ar skrīveri runāt? Skrīveris ne vien nedrīkst runāt, bet pat ne iepīkstēties viņa klātbūtnē, ja gribat zināt, cienītais kungs!

—   Man vājš raksturs… — Dosifejs Andrejičs nočukstēja.

—   Es tev gan parādīšu raksturu! — sieva viņam piedraudēja, nikni dauzīdama gredzenu pret krēsla atzveltni. — Es tev nejaušu apsmiet mūsu vārdu! Kaut arī tu esi mans vīrs, bet es tevi izblamēšu! Tev tas jāsaprot! Es tevi ievedu sabiedrībā! Viņu — Hlikinu dzimta, mans kungs, ir paputējusi dzimta, un, ja es, dzimusi Dokukina, gāju pie viņa, tad viņam vajag to novērtēt un cienīt! Viņš man, kungs, nemaz tik lēti neizmaksā, ja gribat zināt! Ko man maksāja iedabūt viņu dienestā! Pajautājiet viņam! Ja gribat zināt, tad viens pats eksāmens uz pirmo činu trīssimt rubļu maksāja! Un kāpēc es par viņu plēšos pušu? Tu domā, tūļa, ka tevis dēļ plēšos? Lika drusku pagaidīt! Man mūsu dzimtas vārds ir dārgs! Ja nebūtu šā vārda, tu sen jau būtu sapelējis kukņā, vai gribi zināt!

Nabaga Dosifejs Andrejičs klausījās, klusēja un līkai drebinājās, nezinu, kāpēc, — no bailēm vai kauna. Arī pie pusdienu galda stingrā laulene nelika viņu mierā. Viņa nenolaida no šā acis un vēroja katru viņa kustību.

—   Iemet zupā sāli! Kā tu turi karoti! Pabīdi sāņus salātu bļodu, citādi aizķersi ar piedurkni! Nemirkšķini acis!

Viņš ātri ēda un saguma viņas acu priekšā kā trusītis žņaudzējčūskas acu priekšā. Viņš ar sievu ēda gavēņa ēdienu un palaikam kāri uzmeta acis mūsu kotletēm.

—   Noskaiti lūgšanu! — sieva viņam sacīja pēc pusdienām. — Pateicies brālītim.

Hlikina paēdusi devās uz guļamistabu atpūsties. Pēc viņas aiziešanas Dokukins saķēra galvu un sāka staigāt pa istabu.

—   Esi gan tu, brālīt, nelaimīgs cilvēks! — viņš sacīja Dosifejam, smagi atvilkdams elpu. — Vienu stundu nosēdēju ar viņu — un gals klāt; kā gan tu vari izciest ar viņu dienas un naktis … ak vai! Mocekli, nelaimīgais mocekli! Eroda nonāvētais Betlēmes zīdaini!

Dosifejs samirkšķināja actiņas un izteica:

—   Viņa tik tiešām stingra, bet man par viņu dienu un nakti jālūdz dievs, jo tikai labdarījumu un mīlestību — to vien no viņas pieredzu.

—   Pazudis cilvēks! — Dokukins atmeta ar roku. — Un kādreiz teica sapulcēs runas, jaunu sējmašīnu gudroja! Ragana, nodzinusi cilvēku! Ek!

—   Dosifej! — atskanēja sievietes bass. — Kur tu esi? Nāc šurp, atgaiņā no manis mušas!

Dosifejs Andrejičs satrūkās un uz pirkstgaliem iesteidzās guļamistabā . ..

—   Tpi tu! . .. — Dokukins nospļāvās viņam nopakaļus.

VIESNĪCAS NUMUROS

—   Dzirdiet, mans dārgais! — 47. numura iemītniece pulkvediene Našatirina, tumšsarkana pietvīkusi un siekalas šķiezdama, metās virsū viesnīcas saimniekam. — Vai nu dodiet man citu numuru, vai arī pavisam atstāšu jūsu nolādēto viesnīcu! Te ir īsts zaņķis! Apžēlojieties, man ir pieaugušas meitas, bet te dienu un nakti dzirdamas tikai nejēdzības! Ko tas nozīmē? Dienu un nakti! Dažreiz viņš izgrūž kaut ko tādu, ka taisni riebjas klausīties! Tīri kā fūrmanis! Labi vēl, ka manas nabaga meitenes nekā nesaprot, citādi jāskrien ar tām kaut vai uz ielas … Viņš arī pašlaik kaut ko runā! Paklausieties!

—   Es, manu draudziņ, zinu vēl labāku gadījumu, — atskanēja gārdzošs bass no blakus numura. — Vai atceries poručiku Družkovu? Nu tad šis pats Družkovs dod reiz sitienu, lai iedzītu dzelteno biljarda bumbu stūrī, un pa savam paradumam, zini, sacēlis kāju augstu gaisā… Piepeši kaut kas: ssstirks! Sākumā likās — viņš pārplēsis biljarda vadmalu, bet, kad labāk ieskatījās, ak tu manu draudziņ, viņam visas Savienotās Valstis pušu! Tik augstu, pagāns, sacēlis kāju, ka neviena šuve nepalika vesela … Ha-ha-ha! Un tur bija klāt dāmas . . . starp citām tā puņķutapas podporučika Okurina sieva . . . Okurins zils aiz dusmām. Kā šis, sak, uzdrīkstas būt nepieklājīgs viņa sievas klātbūtnē? Vārds pa vārdam… tu jau pazīsti mūsējos! . . . Okurins sūta pie Družkova sekundantus, bet Družkovs nav muļķis un atbild… ha-ha-ha… un atbild: «Lai viņš sūta nevis pie manis, bet pie skrodera, kas man šuvis šīs bikses. Tas taču vainīgs!» Ha-ha-ha… Ha-ha-ha!

Lija un Mila, pulkvedienes meitas, kas sēdēja pie loga un balstīja savus tuklos vaidziņus rokās, nodūra aiztūkušās actiņas un piesarka.

—   Vai tagad jūs dzirdējāt? — Našatirina turpināja, pievērsdamās viesnīcas saimniekam. — Un tas, pēc jūsu domām, nav nekas? Es, cienītais kungs, esmu pulkveža sieva! Mans vīrs ir kara pārvaldes priekšnieks! Es neatļaušu, lai tikpat kā manā klātbūtnē nezin kāds fūrmanis runātu tādas nejēdzības!

—   Viņš, cienītā, nav fūrmanis, bet štāba kapteinis Kikins . . . No dižciltīgajiem.

—   Ja viņš tiktāl piemirsis savu dižciltību, ka runā kā fūrmanis, tad pelna vēl lielāku nicināšanu! Vārdu sakot, nespriedelējiet, bet dariet kaut ko!

—   Bet ko tad es varu darīt, cienītā? Ne tikai jūs sūdzaties, visi sūdzas — un ko lai ar viņu iesāku? Ieiešu pie viņa numurā un sākšu kaunināt: «Hanibal Ivanič! Bīstieties dieva! Kauna lieta!» — un viņš tūlīt grūž dūres pie sejas un sauc: «Še tev piga!» — un tā tālāk. Pamostas no rīta un iet pa gaiteni, atvainojiet, vienās apakšbiksēs. Piedzērušā stāvoklī paķer arī revolveri un tikai vico lodes sienā. Dienu tempj sīvo, nakti sit kārtis … Un kāršu spēle beidzas ar kaušanos … Kauns no viesnīcas iemītniekiem!

—   Kāpēc tad jūs neliekat tādam nelietim vākties ārā?

—   Vai tad tādu dabūs laukā? Par trim mēnešiem parādā, mēs vairs nemaz neprasām naudu, esi tik laipns, ej tikai projām… Miertiesnesis nospriedis, ka viņam jāatbrīvo numurs, bet viņš iesniedz gan apelāciju, gan kasāciju, velk tikai un velk garumā . . . Tīrās bēdas — un vairāk nekas! Bet kas par cilvēku, ak tu kungs! Jauns, glīts, saprātīgs … Ja nav dzēris, labāka cilvēka nevajag. Pirms kāda laiciņa nebija dzēris un visu dienu rakstīja vecākiem vēstules.

—   Nabaga vecāki! — pulkvediene nopūtās.

—   Zināms, nabaga vecāki! Vai 'tad patīkami, ja izaudzis tāds slaists? Viņu gan lamā, gan dzen no viesnīcas ārā, un nav tādas dienas, kad viņu netramdītu par skandāliem. Tīrais posts!

—   Nabaga nelaimīgā sieva! — pulkvediene nopūtās.

—        Viņš, cienītā, nav precējies. Kur nu viņš! Ja viens kaut kā tiek cauri — par to pašu jāpateicas dievam …

Pulkvediene pagājās no viena stūra līdz otram.

—   Nav precējies, jūs sakāt? — viņa jautāja.

—   Nebūt ne, cienītā.

Pulkvediene atkal pagājās no viena stūra līdz otram un mazliet padomāja.

—   Hm!… Nav precējies … — viņa domīgi noteica.

—   Hm! … Lija un Mila, nesēdiet pie loga — caurvējš! Cik žēl! Jauns cilvēks un tā palaidies! Un kāpēc gan? Nav labas ietekmes! Nav mātes, kura… Nav precējies? Nu re … tā nu ir.. . Lūdzu, esiet tik labs, — pulkvediene, brīdi padomājusi, maigi turpināja, — aizejiet pie viņa un manā vārdā palūdziet, lai viņš… atturas no izteicieniem … Sakiet, pulkveža Našatirina kundze lūdza… Līdz ar meitām, sakiet, dzīvo četrdesmit septītajā numurā … atbraukusi no savas muižas …

—   Esmu jūsu rīcībā.

—        Tā arī sakiet: pulkveža kundze ar meitām. Lai vismaz ienāk atvainoties … Mēs pēc pusdienas vienmēr esam mājās. Ak Mila, aiztaisi logu!

—        Nu kam jums, māmiņ, vajadzīgs tas … plencis? — ieteicās Lija, kad viesnīcas saimnieks bija aizgājis.

—   Esat atradusi, ko aicināt! 2ūpa, trakulis, plikadīda!

—        Ak, nesaki vis, ma cheie. .. Jūs vienmēr tā sakāt, nu un … paliekat sēžot. Kas tad ir? Lai viņš būtu kāds būdams, tomēr apsmādēt nevajag … Jebkura zālīte noder cilvēkam. Kas zina? — nopūtās pulkvediene, gādīgi noraudzīdamās meitās. — Varbūt te ir jūsu liktenis. Katrā ziņā apģērbieties …

DIPLOMĀTS

Ainiņa

Titulārpadomnieka sieva Anna Ļvovna Kuvaldina izlaida garu.

—   Ko nu lai iesāk? — sprieda radi un paziņas. — Vajadzētu pavēstīt vīram. Kaut arī viņš nedzīvoja ar nelaiķi, tomēr viņu mīlēja. Nesen atbrauca pie viņas, uz ceļgaliem rāpoja un visu laiku tikai: «Annočka! Kad beidzot tu man piedosi mirkļa aizrautību?» Un viss, ziniet, tādā garā. Jānosūta ziņa . . .

—   Aristarh Ivanič! — noraudājusies kustmāmiņa griezās pie pulkveža Piskareva, kas piedalījās radu apspriedē. — Jūs esat Mihaila Petroviča draugs. Mīļi lūdzam, aizbrauciet pie viņa uz pārvaldi un paziņojiet par šo nelaimi. .. Tikai, draudziņ, nesakiet uzreiz, nesatrieciet, citādi ar viņu pašu var kaut kas notikt. Slimīgs. Sākumā sagatavojiet viņu un tad .. .

Pulkvedis Piskarevs uzlika galvā cepuri un devās uz ceļu pārvaldi, kur strādāja jaunizceptais atraitnis. Viņš atrada to sastādām bilanci.

—   Mihail Petrovič, — viņš iesāka, atsēzdamies pie Kuvaldina galda un slaucīdams sviedrus. — Sveiks, draudziņ! Kas par putekļiem uz ielas, dievs pasarg'! Raksti, raksti… Es netraucēšu . . . Pasēdēšu un aiziešu . . . Gāju, zini, garām un domāju: bet te taču strādā Miša! Ņemšu un ieiešu! Bez tam, kā būs teikt… man ir maza darīšana .. .

—   Pasēdiet, Aristarh Ivanič … Pagaidiet… Pēc ceturtdaļstundas beigšu, tad arī parunāsimies …

—   Raksti, raksti… Es jau tikai tāpat, pastaigājoties … Pāris vārdiņu pateikšu un — prom!

Kuvaldins nolika spalvu un sagatavojās klausīties. Pulkvedis pakasīja aiz apkaklītes un turpināja:

—   Nav ko elpot te pie jums, bet uz ielas tīrā paradīze . . . Saulīte, vējiņš tāds, zini.. . putniņi… Pavasaris! Eju pa bulvāri, un, zini, man tik labi! … Esmu neatkarīgs cilvēks, atraitnis … Kur gribu, tur eju … Gribu — ieeju alus bodē, gribu — pabraukājos ar zirgu tramvaju no viena gala līdz otram, un neviens nedrīkst mani apturēt, neviens mājās pēc manis nebrēc… Nē, brālīt, labāk dzīvot kā atraitnim! … Droši! Brīvi! Tu elpo un sajūti, ka elpo! Tagad pāriešu mājās — un nekā … Neviens neuzdrošināsies prasīt, kur biju … Pats savs kungs … Daudzi, mīļo brālīt, slavē ģimenes dzīvi, bet, manuprāt, tā ir ļaunāka par katorgu… Šīs modes, šie dāmu tērpi, tenkas, spiegšana … mūžīgi nāk ciemiņi.. . bērneļi cits pēc cita tā vien lien dienas gaismā … izdevumi… Tpi tu!

—   Es tūlīt — noteica Kuvaldins, ķerdamies pie spalvas. — Nobeigšu un tad …

—   Raksti, raksti.. . Labi vēl, ja sieva nav velna mātīte, nu, bet ja sātans brunčos? Ja gadās tāda, kas augu dienu tarkšķ vai čīkst? … Tad jāsāk brēkt nelabā balsī! Ja ņemam, piemēram, tevi pašu… Kamēr neprecējies, biji kā cilvēks, bet, kā apprecēji savējo, tā sāki nīkuļot, kļuvi melanholisks… Viņa apkaunoja tevi visas pilsētas priekšā… no mājas padzina . . . Vai tas ir labi? Tādu sievu nav vērts žēlot…

—   Mūsu attiecību sairumā esmu vainīgs es, nevis viņa, — Kuvaldins nopūtās.

—   Liecies mierā, lūdzu! Es viņu pazīstu. Neganta, ietiepīga, viltīga! Ik vārds kā indīgs dzelonis, ik skatiens kā ass nazis .. . Un, cik viņā, nelaiķē, bija šāda dzēlīguma, nemaz nevar izsacīt!

—   Tas ir kā — nelaiķē? — Kuvaldins iepleta lielas acis.

—   Vai tad es teicu: nelaiķē? — Piskarevs nosarkdams apķērās. — Nepavisam tā neteicu … Ko tu runā, lai dievs žēlīgs … Pat nobālēji! He-hē! Klausies taču ar abām ausīm!

—   Vai jūs šodien bijāt pie Aņutas?

—   No rīta piestaigāju… Guļ… Kalpones komandē … Tad viņai tas nav pasniegts, tad kas cits… Neciešama sieviete! Nesaprotu, par ko tu viņu mīli, dievs ar viņu… Kaut dievs dotu, ka viņa atbrīvotu tevi, nelaimīgo … Tu padzīvotu brīvībā, papriecātos … apprecētos ar citu… Nu, nu, es vairs nerunāšu. Neviebies! Es tikai tāpat, kā jau vecs vīrs . .. Manis pēc dari, kā zini… Ja gribi — mīli, ja negribi — nemīli, bet es taču tāpat… labu vēlēdams … Viņa nedzīvo ar tevi, negrib tevi ne acu galā redzēt… kas tad tā par sievu? Neglīta, vārga, ar ļaunu dabu … Nav jau ko žēlot. .. Lai jau …

—   Jums viegli runāt, Aristarh Ivanič! — Kuvaldins nopūtās. — Mīlestība nav matiņš, to tik viegli nevar izraut.

—   Ir gan par ko mīlēt! Izsmieklu, neko citu no viņas neesi piedzīvojis. Piedod man, vecam vīram, bet man viņa nepatika… Redzēt viņu negribēju! Braucu garām viņas dzīvoklim un aizveru acis, lai neieraudzītu… Dievs ar viņu! Lai viņai debesu valstība, mūžīgs miers, bet… nebija viņa man, grēcīgam cilvēkam, mīļa!

—   Paklausieties, Aristarh Ivanič … — Kuvaldins nobālēja. — Jūs jau otru reizi pārsakāties… Viņa mirusi, vai?

—   Tas ir, kas mirusi? Neviens nav miris, tikai man viņa, nelaiķe, nebija mīļa… tpī tu! Tas ir, nevis nelaiķe, bet viņa … tā tava Annuška …

—   Tātad viņa mirusi? Aristarh Ivanič, nemokiet mani! Jūs esat kaut kā dīvaini satraukts, jaucat visu … slavināt neprecēta cilvēka dzīvi… Mirusi? Jā?

—   Tā nu gan nomirs! — Piskarevs kāsēdams nomurmināja. — Kā tu, brālīt, visu uzreiz sagriez … Un ja arī būtu mirusi! Visi reiz mirsim, tātad arī viņai jāmirst … Ir tu mirsi, ir es …

Kuvaldinam piesarka acis un pieplūda ar asarām.

—   Cikos? — viņš klusi jautāja.

—   Necikos … Tu jau pinkšķi! Viņa taču nav mirusi! Kas tev teica, ka viņa mirusi?

—   Aristarh Ivanič, es … es jūs lūdzu. Nesaudzējiet mani!

—   Ar tevi, brālīt, pat runāt nav iespējams, it kā tu būtu mazs bērns. Neesmu taču tev teicis, ka viņa šķīrusies no šās pasaules? Neesmu teicis taču? Ko tad tu nokar degunu? Ej patīksminies — dzīva jau, dzīva. Kad iegāju pie viņas, rājās ar krustmāti.. . Tēvs Matvejs notur dvēseles aizlūgumu, bet viņa bļauj, ka visa māja skan.

—   Kas par dvēseles aizlūgumu? Kāpēc tas jātur?

—   Dvēseles aizlūgums, vai? Nu tāpat… it kā dievkalpojuma vietā. Tas ir… nekāda dvēseles aizlūguma nebija, bet kaut kas tāds . . . nekā nebija.

Aristarhs Ivaničs samulsa, piecēlās un, pagriezies pret logu, sāka kāsēt.

—   Man ir klepus, brālīt… Nezinu, kur esmu saaukstējies …

Arī Kuvaldins piecēlās un sāka nervozi staigāt gar galdu.

—    Jūs mani muļķojat, — viņš sacīja, drebošiem pirkstiem plūkādams bārdiņu. — Tagad saprotams… viss saprotams. Tikai nezinu, kam vajadzīga visa šī diplomātija! Kāpēc nevarējāt uzreiz pateikt? Ir taču mirusi?

—   Hm… Kā lai tev pasaka? — Piskarevs paraustīja plecus. — Nav jau tā, ka būtu mirusi, bet tāpat vien … Nu redzi, tu jau raudi! Visi taču mirsim! Ne jau viņa viena pati mirstīga, visi būsim viņā saulē! Iekām raudi citu cilvēku priekšā, labāk būtu pieminējis viņu! Pārmetis krustu!

Pusminūti Kuvaldins truli blenza Piskarevā, tad briesmīgi nobālēja un, atkritis krēslā, sāka histēriski raudāt … No citiem galdiem uzlēca viņa darbabiedri un metās viņam klāt. Piskarevs pakasīja pakausi un sarauca pieri.

—   Ir gan vakars ar tādiem kungiem, dievs sodi! — viņš norūca, izplezdams rokas. — Brēc… bet, par ko brēc, sakiet, lūdzu! Miša, vai tu esi pie pilna prāta? Miša! — viņš sāka Kuvaldinu grūstīt. — Viņa taču nav vēl mirusi! Kas tev teica, ka viņa mirusi? Gluži otrādi, ārsti saka — vēl ir cerība! Miša! Paklau, Miša! Es tev saku, ka nav mirusi! Vai gribi, kopā aizbrauksim pie viņas? Tiksim tieši uz dvēseles aizlūgumu… tas ir, ko es runāju? Nevis uz aizlūgumu, bet uz pusdienām,

Mišeņka! Es tev galvoju, ka viņa vēl dzīva! Lai dievs mani soda! Lai man izsprāgst acis no pieres! Tu netici? Nu tad braucam pie viņas … Tad varēsi mani lamāt, kā gribēsi, ja kaut kas tāds … Bet, kur viņš to grābis, nesaprotu? Pats šodien biju pie nelaiķes, tas ir, nevis pie nelaiķes, bet… tpi tu!

Pulkvedis atmeta ar roku, nospļāvās un izgāja no pārvaldes. Atnācis nelaiķes dzīvoklī, viņš nokrita uz dīvāna un ieķērās ar rokām matos.

— Ejiet paši pie viņa! — viņš izmisis iesaucās. — Sagatavojiet paši šai ziņai, bet mani gan atpestiet! Es nevēlos! Pateicu viņam tikai divus vārdus.. . Tiklīdz liku noprast, palūkojiet, kas ar viņu notiek! Mirst nost! Bez samaņas! Otru reizi ne par kādu naudu! … Ejiet paši! …

BUDŽU PEREKLIS

Ap viduvēju nolaistu muižu grupējas pārdesmit uz ātru roku uzceltu vasarnīcu. Uz visaugstākās un visizskatīgākās no tām zilgo izkārtne «Traktieris» un saulē zeltojas uzzīmēts patvāris. Pamīšus ar sarkanajiem jumtiem šur tur skumīgi rēgojas sagrabējuši, ar rūsganu sūnu klāti zirgu staļļu, siltumnīcu un klēts jumti.

Maija dienas vidus. Gaiss smaržo pēc gavēņa kāpostiem un patvāra tvana. Pārvaldnieks Kuzma Fjodorovs, garš pusmūža vīrs ar kreklu virs biksēm un sakrunkotiem zābakiem kājās, slaigā gar vasarnīcām un rāda tās vasarnīcu īrētājiem. Viņa seja pauž trulu laiskumu un vienaldzību: būs īrnieki vai nebūs, viņam gluži vienalga. Aiz viņa soļo trīs: sarkanmatains kungs ceļu inženiera formas tērpā, izkāmējusi dāma mātes cerībās un meiča ģimnāziste.

—   Cik jums tomēr dārgas vasarnīcas, — inženieris viebjas. — Visas četri simti vai trīs simti rubļu … briesmīgi! Parādiet mums kaut ko lētāku.

—   Ir arī lētākas… No lētākajām tikai divas atlikušas. Lūdzu!

Fjodors ved vasarniekus cauri muižas dārzam. Tur rēgojas celmi un rets eglājs; saglabājies tikai viens augsts koks — tā ir slaida, veca papele, ko pažēlojis cirvis it kā tikai tādēļ, lai tā apraudātu savu vienaudžu nelaimīgo likteni. No mūra žoga, lapenēm un grotām palikuši pāri tikai izsvaidīti ķieģeļi, kaļķi un trūdoši baļķi.

—       Cik viss nolaists! — saka inženieris, skumīgi noraudzīdamies bijušā krāšņuma paliekās. — Kur tagad dzīvo j ūsu kungs?

—   Viņš nav kungs, bet no tirgoņu slakas. Pilsētā mēbelētas istabas izdod … Lūgtum!

Vasarnieki pieliecas un ieiet mazā mūra celtnē it kā cietumā ar trim aizrežģotiem lodziņiem. Viņiem dveš pretī mitrums un trūdu smaka. Mājiņā ir viena četrstūraina istabiņa, ko jauna dēju starpsiena pārdala divās daļās. Inženieris piemiedz acis, vērdamies tumšajās sienās, un uz vienas lasa ar zīmuli uzšņāptu uzrakstu: «Šai miroņu mājoklī iedzīvojās melanholijā un izdarīja pašnāvības mēģinājumu poručiks Fildekosovs.»

—   Šeit, jūsu labdzimtība, nedrīkst stāvēt ar cepuri galvā, — Fjodorovs pievēršas inženierim.

—   Kāpēc?

—   Nav brīv. Te bija kapliča, kungus glabāja. Ja paceļ kādu dēli un paskatās zem grīdas, redzami šķirsti.

—   Vēl kas no jauna! — šausminās izkāmējusī dāma. — Nerunājot nemaz par mitrumu, te no bailēm vien var nomirt! Negribu dzīvot kopā ar miroņiem!

—   Miroņi, kundze, neaiztiks. Te ir aprakti nevis kaut kādi klaidoņi, bet jūsu pašu ciltsbrāļi, kungi. Pagājušajā vasarā šai pašā kapličā dzīvoja karakungs Fildekosovs un palika pavisam apmierināts. Solījās arī šogad atbraukt, bet nez kāpēc nebrauc.

—   Viņš izdarīja pašnāvības mēģinājumu? — inženieris jautāja, atcerējies uzrakstu uz sienas.

—   Bet kā jūs to zināt? Tā tiešām bija, kungs. Un no kā tad visa šī jezga radās! Viņš nezināja, ka te zem grīdas, lai viņiem debesu valstība, guļ nelaiķi, nu un sadomāja, tā teikt, reiz naktī zem grīdas dēļa paslēpt lielo blašķi šņabja. Pacēla šo dēli un, kā ieraudzīja, ka tur zārki, tā kļuva kā negudrs. Izskrēja ārā un nu tik gaudo. Visus vasarniekus satracināja. Pēc tam sāka vārguļot. Nav naudas, ko aizbraukt, bet dzīvot bail. Uz beigām, kungs, neizturēja, mēģināja sev padarīt galu. Tā bija mana laime, ka es no viņa par vasarnīcu paņēmu simt rubļu uz priekšu, citādi tāpat būtu aizbraucis, droši vien aiz pārbīļa. Kamēr gulēja un ārstējās, pierada… nekas … Solījās atkal atbraukt: «Man, saka, tādas dēkas varen patīk!» Dīvains cilvēks!

—   Nē, mums gan parādiet citu vasarnīcu.

—   Lūgtum. Ir vēl viena, tikai sliktāka.

Kuzma ved vasarniekus nomaļus no muižas uz vietu, kur paceļas sabrukusi rija… Aiz rijas viz ar zāli aizaudzis dīķis un rēgojas nomelnējuši kunga šķūņi.

—   Vai te var makšķerēt? — inženieris vaicā.

—   Pēc sirds patikas . . . Pieci rubļi par sezonu samaksāsiet un makšķerējiet vesels. Tas ir, ar makšķeri var upē, bet, ja iegribēsies dīķī karūsas ķert, par to atsevišķa maksa.

—   Zivis nav nekas, — dāma piezīmē, — var arī bez tām iztikt. Bet kā ar pārtiku? Vai zemnieki nes uz šejieni pienu?

—   Zemniekiem nav atļauts šurp nākt, kundze. Vasarniekiem jāiegādājas pārtika pie mums fermā. Tādi jau ir mūsu noteikumi. Mēs neņemam dārgi. Piens kvartu par divām krūzītēm, olas, kā parasts, trīsdesmit par desmitu, sviests — pusrubli… Zaļumi un dažādas saknes arī jāņem pie mums.

—   Hm … Bet vai pie jums ir kur sēņot?

—   Ja vasara lietaina, arī sēnes mēdz būt. Var sēņot. Iemaksājiet par sezonu sešus rubļus no cilvēka un lasiet ne tikai sēnes, bet pat ogas. To var. Uz mūsu mežu ceļš iet pāri upītei. Ja gribat — varat pārbrist, ja ne — ejiet pa laipām. Pāriešana pa laipām maksā tikai desmit kapeikas. Piecas turp un piecas atpakaļ. Bet, ja daži kungi grib medīt, ar bisi pablēņoties, mūsu saimnieks to neliedz. Šauj, cik gribi, tikai turi kvītīti klāt, ka esi desmit rubļus samaksājis. Arī peldēšanās pie mums brīnišķa. Piekraste tīra, apakšā smiltis, dziļums visvisāds: gan līdz ceļiem, gan līdz kaklam. Mēs nevienu netraucējam. Piecas kapeikas no reizes, bet, ja par sezonu, tad četri ar pusi. Sēdi kaut cauru dienu ūdenī!

—   Vai lakstīgalas pie jums dzied? — meiča jautā.

—   Nesen aiz upes viena dziedāja, bet mans dēlēns noķēra, pārdeva traktierniekam. Lūgtum!

Kuzma ieved īrniekus vecā šķūnītī ar jaunieliktiem logiem. Šķūnītis iekšpusē sadalīts ar šķērssienām trijos kambarīšos. Divos kambarīšos ir tukši apcirkņi.

—   Nē, kur lai te dzīvo! — iesaucas izkāmējusī dāma, nicīgi vērdamās drūmajās sienās un apcirkņos. — Tas ir šķūnis, nevis vasarnīca. Nav ko skatīties, 2orž … Te droši vien tek ūdens uz galvas un pūš cauri vējš. Nav iespējams dzīvot!

—   Cilvēki dzīvo! — Kuzma nopūšas. — Ja nav putnu, tad, kā mēdz teikt, arī tējkanna ir lakstīgala, un, ja nav vasarnīcu, tad arī šī aizies ar mīļu prātu. Nenoīrēsiet jūs, ņems un noīrēs citi, kāds jau te dzīvos. Manuprāt, šī vasarnīca jums vispiemērotākā, veltīgi jūs, kā būs teikt… klausāties, ko jūsu madāma saka. Labāku nekur neatradīsiet. Es norēķinātu jums arī lētāk. Par to ņem pusotra simta, es rēķinātu simt divdesmit.

—   Nē, mīļais, neder. Ardievu, atvainojiet par traucējumu.

—   Nekas. Dzīvojiet veseli.

Un, noskatīdamies pakaļ aizejošajiem vasarniekiem, Kuzma noklepojas un piebilst:

—   Vajadzētu gan dzeramnaudiņu no jūsu žēlastības. Vai divas stundas vadāju. Nežēlojiet pusrublīti!

ATCĒLUŠI!

Nesen pavasara palu laikā muižnieks — atvaļināts praporščiks Vivertovs cienāja pie viņa iebraukušo mērnieku Katavasovu. Viņi iedzēra, iekoda un pārrunāja jaunākās ziņas. Katavasovs, kā jau pilsētnieks, zināja it visu: par koleru, par karu un pat to, ka akcīze paaugstināta par kapeiku grādā. Viņš stāstīja, bet Vivertovs klausījās, brīnījās un ikvienu jauno ziņu uzņēma ar izsaucieniem: «Ko jūs teiksiet! Vai tu re! Aaa . ..»

—   Bet kāpēc jūs šodien esat bez uzplecīšiem, Semjon Antipič? — viņš, starp citu, painteresējās.

Mērnieks neatbildēja uzreiz. Viņš brītiņu klusēja, izdzēra glāzīti degvīna, atmeta ar roku un tikai tad teica:

—   Atcēluši!

—   Vai tu re! Aaa … Es avīzes nelasu un nekā par to nezinu. Tātad tagad civiliestādēs vairs nenēsā uzplečus? Ko jūs teiksiet! Pa daļai, ziniet, tas ir labi: zaldātiņi vairs nesajauks jūs ar virsnieku kungiem un neatdos jums godu. Pa daļai, jāatzīstas, nav gan labi. Jums nav vairs tā skata, cienīguma! Nav tā cildenuma!

—   Kas par to! — mērnieks noteica un atmeta ar roku. — Izskata ārējā puse nav nekas ārkārtīgs. Ar uzplečiem vai bez uzplečiem — vienalga, ja vien amats paliek tas pats. Mēs nemaz nejūtamies aizvainoti. Bet jums tik tiešām nodarīts pāri, Pavel Ignatjič! Varu izteikt līdzjūtību.

—   Tas ir — kā? — Vivertovs jautāja. — Kas tad man var nodarīt pāri?

—   Es runāju par to faktu, ka viņi jūs atcēluši.

Praporščiks gan ir neliela pakāpe, ne šis, ne tas, taču tēvijas sargs, virsnieks … asinis lējis … Par ko tad viņu atcelt?

—   Tas ir … atvainojiet, es jūs ne visai labi saprotu … — sāka šļupstēt Vivertovs nobālēdams, izbolīdams lielas acis. — Kas tad mani atcēlis?

—   Vai tad neesat dzirdējis? Izdots tāds nolikums, lai nemaz nebūtu praporščiku. Neviena praporščika! Lai viņu smakas nebūtu! Vai tad neesat dzirdējis? Visus aktīvos praporščikus paaugstināt par podporučikiem, bet jūs, atvaļinātie, kā paši zināt. Ja gribat, esiet praporščiki, bet, ja negribat, nav vajadzīgs.

—   Hm … Kas tad es tagad būtu?

—   Dievs viņu zina kas. Jūs tagad neesat nekas, jūs esat pārpratums, tukšs gaiss! Jūs pats vairs tagad netiksiet gudrs, kas esat.

Vivertovs gribēja kaut ko jautāt, bet nespēja. Pakrūtē kļuva auksts, ceļgali saļodzījās, viņš ne vārda nevarēja dabūt pār lūpām. Kā bija kodis desu, tā desa arī palikusi mutē nesakosta.

—   Nelāgi ar jums izrīkojās, ko tur teikt! — mērnieks sacīja un nopūtās. — Viss ir labi, bet šo rīcību nevaru attaisnot. Tad ta tagad rakstīs ārzemju avīzēs! Ko?

—   Es taču nesaprotu … — Vivertovs izteica. — Ja es vairs neesmu praporščiks, kas tad es esmu? Nekas? Nulle? Tātad, ja jūs pareizi saprotu, katrs var tagad būt rupjš pret mani, var man sacīt «tu»?

—   To gan nezinu. Bet mūs tagad notur par konduktoriem! Pirms dažām dienām šejienes satiksmes priekšnieks iet savā inženiera mētelī bez uzplečiem, kā jau tagad pieņemts, bet kāds ģenerālis sauc: «Konduktor, vai drīz aties vilciens?» Vini salēcās! Skandāls! Par to avīzēs nedrīkst rakstīt, taču. . . visiem zināms! īlens maisā nav noslēpjams!

Jaunās ziņas apstulbotais Vivertovs ne vairs dzēra, ne ēda. Pamēģināja iedzert aukstu kvasu, lai atģistos, bet kvass iestrēdza kaklā un — atpakaļ.

Aizvadījis mērnieku, atceltais praporščiks sāka staigāt pa visām istabām un domāt. Domāja, domāja un nekā neizdomāja. Nakti viņš gulēja gultā, allaž nopūtās un arī domāja.

—   Ko tu tur murkšķi! — iesaucās viņa sieva Arina Matvejevna un pagrūda viņu ar elkoni. — Sten, it kā taisītos dzemdēt! Varbūt tā vēl nemaz nav taisnība. Aizbrauc rīt pie kāda un pajautā. Tīrais lupata!

—   Kad paliksi bez pakāpes un titula, tad redzēsi lupatu. Izlaidusies te kā govs un — tīrais lupata! It kā tu būtu asinis lējusi!

Nākamās dienas rītā visu nakti negulējušais Vivertovs iejūdza savu bēri puskarietē un brauca izzināt patiesību. Viņš bija nolēmis iebraukt pie kāda kaimiņa un, ja vajadzēs, arī pie paša maršala. Braukdams cauri Ipatjevai, viņš tur satika protohiereju Pafnutiju Amalikitjanski. Protohiereja cienīgtēvs nāca mājās no baznīcas un, nikni vicinādams zizli, laiku pa laikam pagriezās pret ķesteri, kas gāja viņam nopakaļus, un murmināja: «Tad ta tu, brālīt, esi muļķis! īsts muļķis!»

Vivertovs izkāpa no puskarietes un gāja saņemt svētību.

—   Priecīgus svētkus, protohiereja cienīgtev! — viņš apsveica, skūpstīdams roku. — Vai rīta dievkalpojumu noturējāt?

—   Jā, liturģiju.

—   Tā… Katram savs pienākums! Jūs ganāt garīgo ganāmpulku, mēs cik vien spēdami mēslojam zemi… Bet kāpēc jūs šodien bez ordeņiem?

Cienīgtēvs neatbildēja, sadrūma, atmeta ar roku un devās tālāk.

—   Viņiem tos aizlieguši! — ķesteris čukstus paskaidroja.

Vivertovs noskatījās pakaļ nikni soļojošam protohierejam, un viņam sažņaudzās sirds smagā priekšsajūtā: mērnieka vēsts tagad šķita tuvu patiesībai!

Vispirms viņš iegriezās pie kaimiņa majora Ižicas, un, kad viņa puskariete iebrauca majora pagalmā, viņš ieraudzīja ainu. Rītsvārkos ģērbies Ižica ar turku fesku galvā stāvēja pagalma vidū, nikni spārdījās kājām un vicināja rokas. Viņam garām kučieris Fiļka uz priekšu un atpakaļ vadāja klibojošu zirgu.

—   Nelieti! — majors sirdījās. — Blēdi! Neģēli! Tevi, ķēms, vajadzētu pakārt aiz kājām gaisā. Mūlāps tāds! Ak, sveicināti! — viņš iesaucās, pamanījis Vivertovu.

—  Ļoti priecājos jūs redzēt. Kā jums tas patīk? Jau nedēļa, kopš samaitājis zirgam kāju — un klusē, blēdis tāds! Ne vārda! Ja es pats neievērotu, zirgam nags pagalam! Ko? Kas par ļautiņiem? Un viņam nelikt pa ģīmi? Nelikt? Vai nelikt, es jums jautāju?

—       Jauks zirdziņš, — sacīja Vivertovs, pieiedams pie Ižicas. — Zēl! Jūs, major, aizsūtiet pēc zirgu daktera. Man, major, sādžā ir lielisks zirgu dakteris!

—   Major … — Ižica noņurdēja, nicīgi smīnēdams.

—   Major!… Man prāts nenesas uz jokiem! Zirgs ir slims, bet jūs: major! major! Kā kovārnis: krr! … krr!

—       Es jūs, major, nesaprotu. Vai tad var kārtīgu cilvēku salīdzināt ar kovārni?

—   Kas tad es par majoru? Vai tad esmu majors?

—   Kas tad jūs esat?

—        Velns zina kas! — Ižica iesaucās. — Jau vairāk nekā gadu nav majoru. Ko tad jūs? Tikai vakar esat piedzimis, vai?

Vivertovs šausmās paskatījās uz Ižicu un sāka slaucīt no sejas sviedrus, juzdams kaut ko ļoti nelabu.

—        Bet atļaujiet jel. . . — viņš atsāka. — Es jūs tomēr nesaprotu … Majors taču ir ievērojama pakāpe!

—   Jā gan!!

—   Kā tad tā? Un jūs … neesat nekas?

Majors tikai atmeta ar roku un sāka viņam stāstīt, kā nelietis Fiļka sagandējis zirgam nagu, stāstīja gari jo gari un galu galā pat pielika viņam pie pašas sejas slimo nagu ar strutainu nobrāzumu un pielipušiem mēsliem, bet Vivertovs nekā nesaprata, nekā nejuta un raudzījās uz visu kā caur restēm. Neapzināti viņš atvadījās, iekāpa savā puskarietē un izmisumā iekliedzās:

—   Pie maršala! Ātri! Zvetē ar pātagu!

Maršals, īstenais valsts padomnieks Jagodiševs, dzīvoja netālu. Jau pēc kādas stundas Vivertovs gāja iekšā viņa kabinetā un klanījās. Maršals sēdēja uz sofas un lasīja «Novoje vremja». Ieraudzījis atbraucēju, viņš pamāja ar galvu un norādīja uz atzveltnes krēslu.

—        Man, jūsu ekselence, — Vivertovs iesāka, — vispirms vajadzēja stādīties jums priekšā, bet, būdams neskaidrībā par savu kārtu, uzdrošinos griezties pie j ūsu ekselences pēc paskaidroj urna . ..

—   Atļaujiet, cienījamais, — maršals viņu pārtrauca. — Vispirms nesauciet mani par ekselenci. Lūdzu!

—   Ko nu jūs … Mēs esam mazi ļautiņi…

—    Ne jau tāpēc! Te raksta (maršals iegrūda pirkstu avīzē un izdūra tai cauri) … te raksta, ka mēs, īstenie valsts padomnieki, vairs nebūsim ekselences. Ļoti ticami raksta! Nu un tad? Nevajag arī, cienītais kungs! Nevajag! Nesauciet! Kad nevajag, tad nevajag!

Jagodiševs piecēlās un lepni pagājās pa kabinetu … Vivertovs skaļi nopūtās un nometa zemē cepuri.

«Ja jau līdz viņam tikuši,» viņš domāja, «tad par praporščikiem un majoriem nemaz nav vērts runāt. Iešu labāk prom …»

Vivertovs nomurmināja kaut ko un izgāja, aizmirsis maršala kabinetā cepuri. Pēc divām stundām viņš pārbrauca mājās bāls, bez cepures, trulu šausmu izteiksmi sejā. Kāpdams ārā no puskarietes, viņš nedroši paraudzījās debesīs: vai arī sauli nav atcēluši? Sieva, kuru pārsteidza viņa izskats, apbēra viņu ar jautājumiem, bet uz visiem jautājumiem Vivertovs atbildēja, tikai atmezdams ar roku …

Veselu nedēļu viņš nedzēra, neēda, negulēja, tikai kā nepilnīgs staigāja no viena kakta otrā un domāja. Seja izkritās, acis kļuva blāvas … Ne ar vienu viņš nerunāja, ne pie viena negriezās, un, kad Arina Matvejevna uzmācās viņam ar jautājumiem, viņš tikai atgaiņājās ar roku un — ne skaņas … Ko visu ar viņu darīja, lai atģistos! Viņu dzirdināja ar pliederiem, deva «iekšķīgi» svētbildes lampiņas eļļu, sēdināja uz karsta ķieģeļa, bet nekas nelīdzēja — viņš izdila un tikai atgaiņājās. Beidzot pasauca cienīgtēvu Pafnutiju, lai ved pie prāta. Protohierejs pusi dienas noņēmās, skaidrodams viņam, ka viss tagad sliecas nevis uz pazemināšanu, bet uz paaugstināšanu, taču viņa labā sēkla krita nepateicīgā zemē. Viņš paņēma piecnieku par pūlēm un tā arī aizbrauca, nekā nepanācis.

Nedēļu klusējis, Vivertovs it kā sāka runāt.

—       Ko tu klusē, mērkaķi? — viņš pēkšņi uzbruka kazacēnam Iļjuškam. — Esi rupjš! Ņirgājies! Saki «lu» iznicinātajam cilvēkam! Svini uzvaru!

Pateicis to, sāka raudāt un atkal apklusa uz nedēļu. Arina Malvejevna izlēma nolaist viņam asinis. Atbrauca feldšeris, nolaida viņam divus šķīvjus asiņu, un no tā it kā kļuva vieglāk. Nākamajā dienā pēc asinsizliešanas Vivertovs piegāja pie gultas, kur gulēja sieva, un sacīja:

—   Es, Arina, to tā neatstāšu. Tagad esmu uz visu gatavs … Es savu pakāpi esmu iekarojis, un nevienam nav nekādas tiesības to man nolaupīt. Re, ko izdomāju: uzrakstīšu kādai augstai personai lūgumu un parakstīšos: praporščiks tāds un tāds, pra-por-ščiks … Saproti? Par spīti! Pra-por-ščiks . . . Lai iet! Par spīti!

Un šī iedoma Vivertovam tā patika, ka viņš atplauka un pat lūdza ēst. Tagad viņš, jaunā lēmuma apskaidrots, staigā pa istabām, dzēlīgi smīn un fantazē:

—   Pra-por-ščiks … Par spīti! s

KABATAS PORTFELIS

Trīs klejojoši aktieri — Smirnovs, Popovs un Balabaikins kādā jaukā rītā gāja pa dzelzceļa gulšņiem un atrada kabatas portfeli. Atdarījuši to, viņi sev par lielu izbrīnu un prieku ieraudzīja tanī divdesmit banknotes, sešas otrā aizņēmuma loterijas biļetes un čeku par trim tūkstošiem. Vispirms viņi iesaucās «urā!», pēc tam apsēdās uz dzelzceļa uzbēruma un sāka jūsmot.

—   Cik tad katram iznāk? — ieteicās Smirnovs, skaitīdams naudu. — Ak tu tētīt! Pieci tūkstoši četrsimt četrdesmit pieci rubļi! Draudziņi mani, var taisni kļūt traks no tādas naudas!

—   Es priecājos ne tik daudz par sevi, — teica Balabaikins, — kā par jums, mani mīļie draudziņi. Jums vairs nebūs jābadojas un jāstaigā basām kājām. Es priecājos par mākslu . . . Vispirms, brālīši, braukšu uz Maskavu un taisni pie Aijē: uzšuj man, brālīt, garderobi. . . Negribu tēlot lauciniekus, pāriešu uz frantiem un švītiem. Nopirkšu kā parasto cilindru, tā saliekamo. Frantiem pelēku cilindru.

—   Tagad uz priekiem vajadzētu iedzert un iekost, — iebilda jeune premier Popovs. — Mēs jau gandrīz trīs dienas esam ēduši tikai sausu maizi, tagad vajadzētu kaut kā tāda . . . Ko j ūs uz to sakāt? …

—   Jā, nebūtu par ļaunu, draudziņi mīļie … — Smirnovs piekrita. — Naudas daudz, bet nav ko ēst, mani dārgie. Klausies, lāga puika Popov, tu esi pats jaunākais no mums un žiglākām kājām, paņem no portfeļa rubli un dodies pēc pārtikas, manu labo eņģei… Re-e-e, kur sādža! Vai redzi, aiz pakalna rēgojas balta baznīca? Būs verstis piecas, ne vairāk… Redzi? Sādža ir liela, tur tu visu ko atradīsi… Nopērc pudeli šņabja, mārciņu desas, divus kukuļus maizes un siļķi, bet mēs tevi te pagaidīsim, mīlulīt manu …

Popovs paņēma rubli un tasījās iet. Smirnovs asarām acīs apkampa viņu, trīs reizes noskūpstīja, pārmeta viņam krustu un nosauca par draudziņu, eņģeli, lāga dvēseli. .. Balabaikins arī apkampa viņu un zvērēja mūžīgu draudzību, — un tikai pēc garas, jūtelīgas, aizkustinošas sirds izkratīšanas Popovs nokāpa no uzbēruma un devās uz sādžiņu, kas rēgojās tālumā.

«Tā :nu gan ir laime!» viņš pa ceļam domāja. «Nebija ne graša, un pēkšņi tāda nauda. Gāzīšos tagad uz dzimto Kostromu, savākšu trupu un uzcelšu tur savu teātri. Lai gan … par pieciem tūkstošiem tagad pat labu šķūni nevar uzcelt. Ja viss portfelis būtu mans, nu, tad cita lieta… Tādu teātra namu uzceltu, ka prieks skatīties. Taisnību sakot, Smirnovs un Balabaikins — kas tie par aktieriem? Neapdāvināti, neizglītoti, stulbi… Viņi aizlaidīs naudu pa vējam, bet es pakalpotu tēvijai un padarītu pats sevi nemirstīgu … Lūk, ko es izdarīšu … Ņemšu un pielikšu pie šņabja indi. Viņi nomirs, toties Kostromā būs teātris, kāds vēl Krievijā nav redzēts. Viens vīrs, laikam Mak-Mahons, teicis, ka mērķis attaisno līdzekļus, un Mak-Mahons bija dižs cilvēks.»

Kamēr viņš gāja un tā spriedelēja, viņa ceļabiedri Smirnovs un Balabaikins risināja tādas runas:

—   Mūsu draugs Popovs ir lāga zēns, — teica Smirnovs asarām acīs, — es viņu mīlu, dziļi cienu viņa talantu, esmu taisni iemīlējies viņā, bet — vai zini? — šī nauda viņu pazudinās . .. Popovs vai nu to nodzers, vai arī iekulsies kādā afērā un nolauzīs kaklu. Viņš ir tik jauns, ka viņam vēl par agru rīkoties ar naudu, draudziņ manu labo, manu dārgo .. .

—   Jā, — Balabaikins pievienojās viņam un saskūpstījās ar Smirnovu. — Kur šis puika liks naudu? Mēs abi — tā ir pavisam cita lieta… Mēs esam ģimenes cilvēki, noteikti vīri… Mums abiem lieks rublis daudz ko nozīmē … (Pauze.) Zini ko, brāl? Nerunāsim ilgi un nekļūsim sentimentāli: ņemsim un nonāvēsim viņu! . . .

Tad mums katram iznāks pa astoņiem tūkstošiem. Nonāvēsim viņu un Maskavā teiksim, ka viņš pakritis zem vilciena … Es arī mīlu, dievinu viņu, bet mākslas intereses, man šķiet, ir pirmajā vietā. Turklāt viņš ir neapdāvināts un dumjš kā šis gulsnis.

— Ko tu runā, ko?! — Smirnovs nobijās. — Viņš ir tik jauks, tik godīgs . . . Lai gan, no otras puses, vaļsirdīgi runājot, draudziņ manu, viņš ir īsts cūka, muļķis, intrigants, mēlnesis, viltnieks … Ja mēs tiešām viņu nonāvēsim, viņš pats būs mums pateicīgs, ak tu mīļais mans, dārgais… Un, lai viņam nenodarītu pārestību, mēs Maskavā iespiedīsim avīzē aizkustinošu nekrologu. Tas būs īsti biedriski.

Sacīts — darīts … Kad Popovs atgriezās no sādžas ar pārtiku, biedri asarām acīs apkampa viņu, noskūpstīja, ilgi iegalvoja, ka viņš ir liels aktieris, pēc tam pēkšņi uzbruka un nogalināja. Lai slēptu nozieguma pēdas, viņi uzlika nelaiķi uz sliedēm .. . Sadalījuši atradumu, Smirnovs un Balabaikins aizgrābti, sacīdami viens otram laipnus vārdus, sāka iekost pilnā pārliecībā, ka noziegums paliks nesodīts… Bet tikums vienmēr svin uzvaru un netikums tiek sodīts. Inde, kuru Popovs bija ielējis šņabja pudelē, piederēja pie stiprām indēm: draugi nepaspēja otrreiz iemest, kad jau bez dzīvības gulēja uz gulšņiem . . . Pēc stundas pār viņiem ķērkdamas laidās vārnas.

Morāle: kad aktieri asarām acīs runā par saviem dārgajiem biedriem, par draudzību un savstarpēju «solidaritāti», kad viņi apkampj un skūpsta jūs, tad nevajag pārāk aizrauties.

VĀRNA

Pulkstenis rādīja ne vairāk kā seši vakarā, kad pa pilsētu klaiņojošais poručiks Strekačovs, iedams gar lielu trīsstāvu namu, nejauši pameta acis uz rožainajiem beletāžas aizkariem.

Te dzīvo m-me Dudū … — viņš atcerējās. — Sen neesmu pie viņas bijis. Vai neiegriezties?

Bet pirms šā jautājuma izšķiršanas Strekačovs izvilka no kabatas maku un bikli pavērās tajā. Viņš tur ieraudzīja vienu saburzītu rubli, kas oda pēc petrolejas, kādu pogu, divas kapeikas un — vairāk nekā.

— Maz . . . Nu, bet nekas, — viņš nolēma. — Ieiešu tāpat, kādu brītiņu pasēdēšu.

Minūti vēlāk Strekačovs jau stāvēja priekšistabā un ar pilnu krūti ieelpoja smaržu un glicerīna ziepju piesātināto gaisu. Oda vēl pēc kaut kā, ko nevar attēlot, bet ko var izjust jebkurā tā saucamajā vientuļā sieviešu dzīvoklī: vienkārša odekolona maisījums ar vīriešu cigāru dūmiem. Drēbju uzkarināmajā rēgojās daži manto, lietus mēteļi un viens spīdīgs vīrieša cilindrs. Iedams zālē, poručiks ieraudzīja to pašu, ko bija redzējis pagājušajā gadā: pianīno ar saplēstām notīm, vāzīti ar vīstošiem ziediem, izlieta liķiera plankumu uz grīdas … Pa vienām durvīm varēja nokļūt viesistabā, pa otrām istabiņā, kur m-me Dudū gulēja vai spēlēja piketu ar deju skolotāju Vrondi, mazu vecīti, kas stipri atgādināja Ofenbahu. Ieskatoties viesistabā, varēja tieši redzēt durvis un pa tām gultas stūri ar rožainiem muslīna aizkariem. Tur dzīvoja m-me Dudū «audzēknes» Barba un Blanša.

Zālē nebija neviena. Poručiks iegāja viesistabā un tur ieraudzīja dzīvu būtni. Aiz apaļa galda, uz dīvāna atlaidies, sēdēja kāds jauns cilvēks ar sarainiem matiem un zilām, miglainām acīm, aukstiem sviedriem uz pieres un ar tādu izteiksmi sejā, it kā nupat būtu izrāpies no dziļas bedres, kura bijusi tumsas un baismu pilna. Viņš bija švītīgi ģērbies, jaunā itri'ko uzvalkā, no kura varēja redzēt, ka tas pavisam nesen gludināts; uz krūtīm karājās breloks; kājās bija lakādas puszābaki ar sprādzēm, sarkanas zeķes. Jaunais cilvēks balstīja rokās savus tuklos vaigus un nespodrām acīm raudzījās zeltera pudelītē, kas atradās viņam priekšā. Turpat uz otra galda bija dažas pudeles un šķīvis ar apelsīniem.

Ieraudzījis ienākušo poručiku, frants izbolīja acis un ieplēia muti. Pārsteigtais Strekačovs paspēra soli atpakaļ … Viņš ar pūlēm pazina frantā rakstvedi Fiļenkovu, kuru vēl šorīt kancelejā bija strostējis par nemākulīgi uzrakstītu papīru, par to, ka vārdu «kāposti» viņš uzrakstījis tā: «kopūsti».

Fiļenkovs lēni piecēlās un uzzvēlās ar rokām uz galda. Kādu brīdi viņš nenolaida acis no poručika sejas un kļuva pat zils no iekšēja sprieguma.

—   Kā tu tiki še iekšā? — Strekačovs viņam stingri jautāja.

—   Es, jūsu labdzimtība, — sāka šļupstēt rakstvedis, nolaidis acis, -,— dzimšanas dienas labad … Vispārējā bara klausībā, kad padarīja vienādus visus, kas …

—   Es tev jautāju, kā tu tiki še iekšā, -— poručiks iesaucās skaļāk. — Un kas tas par tērpu?

—   Es, jūsu labdzimtība, jūtu, ka esmu vainīgs, bet… ja ņem vērā, ka vispārējā bara klausībā … vispārējā kara bauslībā . . . visus padarīja vienādus un turklāt ka taču esmu izglītots cilvēks, es nevaru m-elle Barbas dzimšanas dienā būt vienkārša zaldāta formā, tāpēc arī uzvilku savai privātai dzīvei atbilstošu tērpu, būdams, tā teikt, dzimts goda pilsonis.

Redzēdams, ka poručika acis kļūst aizvien niknākas, Fiļenkovs apklusa un nolieca galvu, it kā gaidītu, ka viņam tūlīt zvels pa pakausi. Poručiks pavēra muti, lai teiktu: «Vācies ārā!» — bet tobrīd viesistabā ienāca blondīne ar uzrauktām uzacīm, koši dzeltenos rītsvārkos. Pazinusi poručiku, viņa iespiedzas un metas tam klāt.

—   Vasja! Oficieris!!

Ieraudzījis, ka Barba (tā bija viena no m-me Dudū audzēknēm) izturas familiāri ar virsnieku, rakstvedis atspirga un atguva spēkus. Izpletis pirkstus, viņš aizsteidzās prom no galda un sāka mētāt rokas.

—   Jūsu labdzimtība! — viņš aizgūtnēm sauca.

—   Man tas gods apsveikt ar mīļotās būtnes dzimšanas dienu! Parīzē tāda nav atrodama! Nudie! Uguns, ne sieviete! Trīs simtus nežēloju un uzšuvu viņai šos rītsvārkus par godu mīļotās būtnes dzimšanas dienai! Šampanieti, jūsu labdzimtība! Par dzimšanas dienas bērnu!

—   Un kur tad Blanša? — poručiks vaicāja.

—   Tūlīt nāks, jūsu labdzimtība! — atbildēja rakstvedis, lai gan jautāts bija nevis viņam, bet Barbai.

—   Vienu mirkli! Jaunava a la komprene arevuār konsome! Nesen atbraucis tirgonis no Kostromas, piecus simtus uzsviedis galdā … Vai tā nieka lieta, pieci simti! Es došu taukšķi, tikai vispirms pagodē manu raksturu! Vai es pareizi runāju? Lūgtum, jūsu labdzimtība!

Rakstvedis pasniedza poručikam un Barbai pa šampanieša glāzei un pats izdzēra glāzīti degvīna. Poručiks izdzēra, bet tūdaļ attapās.

—   Es redzu, ka tu atļaujies par daudz, — viņš teica.

—   Ej projām un pasaki Demjanovam, lai tevi iesēdina uz vienu dienu.

—   Jūsu labdzimtība, varbūt jūs domājat, ka es ir kāds cūka? Tā jūs domājat? Ak kungs! Mans tētiņš taču ir dzimts goda pilsonis, ordeņu kavalieris! Mani, ja gribat zināt, ģenerālis kristījis. Un jūs domājat, ja es ir skrīveris, tad tūdaļ cūka? … Lūdzu, vēl glāzīti… putojošā … Barba, sper iekšā! Nekautrējies, par visu varam samaksāt. .. Tagadējā izglītība visus padarījusi vienādus. Ģenerāļa vai tirgoņa dēls iet dienēt tāpat kā zemnieks. Es, jūsu labdzimtība, ir bijis gan ģimnāzijā, gan reālskolā, gan komercskolā… No visām sviests ārā! Barba, sper iekšā! Ņem simtnieku, sūti pēc ducīša! Glāzīti, jūsu labdzimtība!

Ienāca m-me Dudū, gara, pilnīga dāma ar vanaga seju. Viņai tipināja pakaļ Vrondi, kas atgādināja

Ofenbahu. Pēc maza brītiņa ienāca arī Blanša, neliela, deviņpadsmit gadu veca brunete ar noteiktiem sejas pantiem un grieķu degunu, acīmredzot,ebrejiete.Rakstvedis izmeta vēl vienu simtnieku.

—   Grūd par visu! Lai rūc tā būda! Atļaujiet man sasist šo vāzi! Aiz jūtu pārpilnības!

Madame Dudū sāka stāstīt, ka tagad katra godīga meitene var pieklājīgi apprecēties un meitenēm neklājas dzert, un, ja arī viņa atļauj savām meitenēm dzert, tad tikai tāpēc, ka uzskata vīriešus par pieklājīgiem, bet, ja vīrieši būtu citādi, viņa tām neļautu nemaz te sēdēt.

No vīna un Blanšas klātbūtnes poručikam sāka reibt galva, un viņš piemirsa rakstvedi.

—    Mūziku! — izmisušā balsī kliedza rakstvedis. — Dod mūziku! Uz simt divdesmitās pavēles pamata pavēlu jums dejot! Klu-usāk! — visā rīklē joprojām kliedza rakstvedis, būdams pārliecībā, ka nevis viņš pats kliedz, bet kāds cits. — Klu-usāk! Es gribu, lai dejo! Jums jāpagodē mans raksturs! Kačuču! Kačuču!

Barba un Blanša apspriedās ar m-me Dudū, vecais Vrondi nosēdās pie pianīno. Deja sākās. Fiļenkovs, sizdams taktī kājas, vēroja četru sieviešu kāju kustības un rēca aiz sajūsmas.

—   Sarauj! Pareizi! Ar izjūtu! Rauj ātrāk, ka nepiesaisti

Mazliet vēlāk visa sabiedrība brauca karietēs uz «Arkādiju». Fiļenkovs brauca ar Barbu, poručiks ar Blanšu, Vrondi ar m-me Dudū. «Arkādijā» viņi aizņēma galdu un pieprasīja vakariņas. Te Fiļenkovs tiktāl piedzērās, ka aizsmaka un pazaudēja spēju vicināt rokas. Viņš sēdēja drūms un runāja, mirkšķinādams acis, it kā taisītos raudāt:

—   Kas tad es ir? Vai es ir cilvēks? Es ir vārna. Dzimts goda pilsonis … — viņš izsmēja pats sevi. — Vārna tu esi, nevis pil.. . pilsonis.

Vīna apmiglotais poručiks gandrīz neievēroja viņu. Tikai reiz, ieraudzījis kā pa miglu viņa piedzērušo ģīmi, sarauca pieri un teica:

—   Tu, es redzu, atļaujies sev pārāk …

Bet tūdaļ arī zaudēja spēju apjēgt un saskandināja ar viņu.

Pēc «Arkadijas» viņi brauca uz Krestu dārzu. Tur m-me Dudū atvadījās no jauniešiem, pateikusi, ka pilnīgi paļaujas uz vīriešu godīgumu, un aizbrauca ar Vrondi. Pēc tam viņi pieprasīja atskurbumam kafiju ar konjaku un liķieriem. Pēc tam kvasu, degvīnu un kaviāru. Rakstvedis nozieda sev seju ar kaviāru un teica:

—   Es tagad ir arābs vai it kā nelabais gars.

Otrā dienā no rīta poručiks, sajuzdams galvu kā svina pielietu un mutē karstumu un sausumu, devās uz kanceleju. Fiļenkovs sēdēja savā vielā rakstveža formā un drebošām rokām šuva nez kādus papīrus. Seja viņam bija drūma, uzburbusi kā nekaltu akmeņu iela, sarainie mali spurojās uz visām pusēm, acis lipa ciet. Ieraudzījis poručiku, viņš smagi piecēlās un izstiepās. Poručiks nikns, paģiras nesalāpījis, novērsās un sāka nodarboties ar saviem pienākumiem. Minūtes desmit ilga klusums, bet viņa acis sastapās ar blāvajām rakstveža acīm, un šais acīs viņš saredzēja visu: sarkanos aizkariņus, sirdi plosošo deju, «Arkādiju», Blanšas profilu …

—   Vispārējā bara klausībā, — Fiļenkovs murmināja, — kad pat. . . profesorus ņem rekrūšos .. . kad visi ir vienādi… un pat publiska brīvība . . .

Poručiks gribēja viņu nostrostēt, sūtīt pie Demjanova, bet atmeta ar roku un noteica:

—   Kaut tevi velns parautu!

Un izgāja no kancelejas.

ŠIS UN TAS

Kāds krievu tukšpauris — grāfs Rubecs-Otkačalovs nāvīgi lielījās ar savas ģints senumu un centās pierādīt, ka viņa ģints ir viena no vissenākajām .. . Neapmierinādamies ar vēstures datiem un visu to, ko viņš zināja par saviem senčiem, Rubecs-Otkačalovs sagrābstīja kaut kur divas vecas, novazātas ģīmetnes, uz kurām bija vīrietis un sieviete, lika zem vienas parakstīt — «Ādams Rubecs-Otkačalovs», zem otras — «Ieva Rubeca-Otkačalova.»

Kādam citam grāfam, kas bija iecelts grāfa kārtā par saviem paša nopelniem, jautāja, kāpēc uz viņa karietes nav ģerboņa.

— Tas ir tāpēc, — viņš atbildēja, — ka mana kariete ir daudz vecāka par manu grāfa titulu.

Kāda muižnieka īpašumu pārvaldnieks ziņoja savam kungam, ka viņa tīrumos medījot kaimiņi, un lūdza atļauju vairs nepielaist šādu patvaļu . . .

— Liecies mierā, draugs! — muižnieks atmeta ar roku. — Daudz patīkamāk, ja man ir draugi, nevis zaķi.

Ļoti izklaidīgs miertiesnesis, kam patika dot tēvišķīgus padomus, reiz jautāja zaglim, kuru viņam vajadzēja tiesāt:

—   Kā gan jūs nācāt uz domām ķerties pie zagšanas?

—       Aiz bada, jūsu augstdzimtība! Bads taču arī vilku dzen ārā no meža!

—       Blēņas, viņam jāstrādā! — stingri noteica miertiesnesis.

Apgabala tiesas prokurors, pazinis vienā no apsūdzētajiem savu skolasbiedru, starp citu, jautāja viņam, vai viņš nezina, kas noticis ar pārējiem skolasbiedriem.

— Izņemot jūs un mani, visi ir arestantu rotās, — apsūdzētais atbildēja.

ZĀBAKI

Klavieru skaņotājs Murkins, skūts virs ar dzeltenu seju, tabakas dūmos nokvēpušu degunu un vati ausīs, iznāca no sava numura gaitenī un čerkstošā balsī iesaucās:

—   Semjon! Sulaini

Raugoties viņa izbiedētajā sejā, varēja iedomāties, ka viņam uzgāzies virsū griestu apmetums vai arī viņš tikko savā istabā ieraudzījis spoku.

—   Apžēlojies, Semjon! — viņš iesaucās, pamanījis sulaini, kas skrēja pie viņa. — Ko tas nozīmē? Es esmu reimalisks, slimīgs cilvēks, bet tu liec man staigāt apkārt basām kājām! Kāpēc tu līdz šim laikam nedod man zābakus? Kur tie ir?

Semjons iegāja Murkina istabā, uzmeta acis tai vietai, kur parasti mēdza nolikt nospodrinātos zābakus, un pakasīja pakausi: zābaku nebija.

—   Kur gan tie, nolādētie, varētu būt? — Semjons ieteicās. — Kazi vakar spodrināju un te noliku. . . Hm! . .. Vakar, taisnību sakot, biju ieķēris… Man domāt, būšu nolicis citā numurā. Tā gan, Afanasij Jegorič, citā numurā! Zābaku jau daudz, kāds velns viņus kunga prātā izkārtos, ja cilvēks pats sevi neatģied… Laikam būšu nolicis pie kundzes, kas dzīvo blakus numurā … pie aktrises …

—   Un man tagad tevis dēj jātraucē kundze! Tīra nieka dēļ jāmodina godīga sieviete!

Pūzdams un kāsēdams Murkins piegāja pie blakus numura durvīm un uzmanīgi pieklauvēja.

—   Kas tur ir? — pēc brīža atskanēja sievietes balss.

—   Tas esmu es! — žēlā balsī iesāka Murkins, nostādamies kā kavalieris, kas runā ar augstāko aprindu dāmu. — Atvainojiet par traucējumu, cienītā, bet esmu slimīgs, reimatisma pārņemts cilvēks … Man, cienītā, ārsti likuši turēt kājas siltas — jo vairāk tāpēc, ka tūlīt jāiet pie ģenerāļa kundzes Seveļicinas skaņot klavieres. Es taču nevaru iet basām kājām! …

—   Bet kas jums vajadzīgs? Kādas klavieres?

—   Nevis klavieres, cienītā, bet zābaki! Nejēga Semjons nospodrinājis manus zābakus un aiz pārskatīšanās nolicis jūsu numurā. Esiet tik laipna, cienītā, dodiet man manus zābakus!

Istabā nočaukstēja, kāds izlēca no gultas, šļūca ar kurpēm, pēc tam durvis mazliet pavērās un tukla sievietes rociņa nosvieda Murkinam pie kājām zābaku pāri. Skaņotājs pateicās un devās uz savu istabu.

—   Dīvaini… — viņš murmināja, vilkdams zābaku kājā. — Tā kā nebūtu labās kājas zābaks. Bet te jau divi kreisās kājas zābaki! Abi kreisās kājas! Paklau, Semjon, tie jau nav mani zābaki! Maniem zābakiem ir sarkanas austiņas, un tie nav lāpīti, bet šie tādi kā noplēsti, bez austiņām!

Semjons pacēla zābakus, vairākas reizes pagrozīja acu priekšā un savilka pieri.

—  Tie ir Pavēla Aleksandriča zābaki… — viņš norūca, raudzīdamies iesānis uz tiem.

Viņš šķielēja ar kreiso aci.

—   Kāda Pavēla Aleksandriča?

—    Aktiera … katru otrdienu nāk šurp . .. Tad jau viņš uzvilcis nevis savus, bet jūsu zābakus … Es tātad esmu nolicis viņas numurā abus pārus: viņa un jūsu. Ak tu kungs!

—   Nu tad ej un apmaini!

—   Te tev nu bija! — Semjons iesmējās. — Ej un apmaini … Bet kur es viņu tagad raušu? Jau vesela stunda, kā aizgāja . . . Meklē nu čigānu krūmos!

—   Kur viņš dzīvo?

—   Kas to lai zina! Nāk šurp katru otrdienu, bet, kur dzīvo, — nav zināms. Atnāk, pārguļ, un gaidi līdz nākamajai otrdienai…

—   Nu redzi, cūka, ko tu esi izdarījis! Ko lai tagad iesāku? Man jāiet pie ģenerāla kundzes Seveļicinas, ķēms tāds! Man kājas nosalušas!

—   Apmainīt zābakus nav liela muiža. Uzvelciet šos zābakus, pastaigājiet ar tiem līdz vakaram, bet vakarā ejiet uz teātri… Pajautājiet tur pēc aktiera Bļistanova … Ja negribat iet uz teātri, tad būs jāgaida līdz nākamajai otrdienai. Tikai otrdienās nāk šurp . . .

—   Bet kāpēc te ir divi kreisās kājas zābaki? — jautāja skaņotājs, nicīgi ķerdamies pie zābakiem.

—   Kādus dievs devis, tādus valkā. Aiz nabadzības … Kur lai aktieris ņem? … «Ir gan,» saku, «zābaki jums, Pavel Aleksandrič! Taisni kauna lieta!» Bet viņš saka: «Ciet klusu,» saka, «un kjūsti bāls! Šai pašos zābakos,» saka, «esmu grāfus un kņazus tēlojis!» Dīvains cilvēks! Vārdu sakot, mākslinieks. Ja es būtu gubernators vai kāds cits priekšnieks, saņemtu ciet visus šos aktierus — un krātiņā iekšā.

Bezgalīgi krekšķēdams un vaibstīdamies, Murkins uzvilka abus kreisās kājas zābakus un klibodams devās pie ģenerāla kundzes Seveļicinas. Cauru dienu viņš staigāja pa pilsētu, skaņodams klavieres, un cauru dienu viņam likās — visa pasaule skatās uz viņa kājām un redz salāpītos zābakus ar nošķiebtajiem papēžiem! Nepietika ar garīgām mokām, vajadzēja izbaudīt arī fiziskas: iviņš bija uzberzis sev tulznas.

Vakarā viņš aizgāja uz teātri. Izrādīja «Zilbārdi». Tikai pirms pēdējā cēliena un arī tad vienīgi ar pazīstama fleitista protekciju viņu ielaida aiz kulisēm. Iegājis vīriešu ģērbtuvē, viņš tur atrada priekšā visu vīriešu personālu. Vieni pārģērbās, citi smiņķējās, vēl citi smēķēja. Zilbārdis stāvēja līdzās karalim Bobešam un rādīja viņam revolveri.

—   Pērc! — Zilbārdis teica. — Pats nopirku Kurskā gadījuma pēc par astoņiem, nu, bet tev atdošu par sešiem . . . Apbrīnojami šauj!

—   Uzmanīgāk . . . Taču pielādēts!

—   Vai varu runāt ar Blistanova kungu? — ienākušais skaņotājs vaicāja.

—   Es tas esmu! — Zilbārdis pagriezās pret viņu. — Kas jums vajadzīgs?

—   Atvainojiet, cienītais, ka traucēju, — skaņotājs lūdzošā balsī iesāka, — bet, ticiet jnan … esmu slimīgs, reimatisma pārņemts cilvēks . . . Ārsti man likuši turēt kājas siltas . . .

—   Taisnību sakot, kas īsti jums vajadzīgs?

—   Nu redziet… — turpināja skaņotājs, griezdamies pie Zilbārža. — Tas ir … pagājušo nakti jums labpatika Ijūt 'tirgoņa Buhtejeva mēbelētās istabās . . . sešdesmit ceturtajā numurā . . .

—   Ko nu mels! — karalis Bobešs iesmējās. — Sešdesmit ceturtajā numurā dzīvo mana sieva!

—   Sievas kundze? Ļoti patīkami… — Murkins pasmaidīja. — Viņa, tā jūsu sievas kundze, jau man izsniedza viņa zābakus . . . Kad viņš, — skaņotājs norādīja uz Bļistanovu, — bija no tās aizgājis, es apķēros, ka nav manu zābaku… saucu, ziniet, sulaini, un sulainis saka: «Es, cienītais, esmu ielicis jūsu zābakus blakus numurā!» Viņš aiz pārskatīšanās, būdams piedzērušā stāvoklī, ielicis sešdesmit ceturtajā numurā manus un jūsu zābakus, — Murkins pagriezās pret Bļistanovu, — un jūs, aiziedams no šā kunga laulātās draudzenes, esat uzvilcis manējos …

—   Ko tad tas nozīmē? — Bļistanovs iesaucās un sarauca pieri. — Esat atnācis tenkot, vai?

—   Nepavisam! Lai dievs pasarga! Jūs neesat mani sapratis… Par ko tad es runāju? Par zābakiem! Jums taču labpatika pārgulēt sešdesmit ceturtajā numurā?

—   Kad?

—   Pagājušajā naktī.

—   Vai jūs mani tur redzējāt?

—   Nē, neredzēju vis, — atbildēja Murkins stipri samulsis, apsēzdamies un vilkdams nost zābakus. — Neredzēju vis, bet man jūsu zābakus, rau, šā kunga laulātā draudzene izsvieda . .. Manējo vietā.

—   Kādas jums tiesības, cienītais kungs, apgalvot kaut ko tamlīdzīgu? Es nemaz nerunāju par sevi, bet jūs apvainojat sievieti, vēl viņas vīram klātesot!

Aiz kulisēm izcēlās negants troksnis. Karalis Bobešs, aizvainotais vīrs, pēkšņi piesarka kā vēzis un no visa spēka gāza ar dūri pa galdu, tā ka blakus ģērbtuvē divām aktrisēm kļuva nelabi.

— Un lu tici? — Zilbārdis kliedza viņam sejā. — Tu tici šim nelietim? O-o! Vai gribi, es viņu nositlšu kā suni? Gribi? Es viņu miltos samalšu! Es viņu sastampāšu!

Visi, kas tai vakarā pastaigājās pilsētas dārzā pie vasaras teātra, tagad stāsta, ka viņi redzējuši, kā pirms ceturtā cēliena no teātra pa galveno aleju drāzies kāds cilvēks basām kājām, dzeltenu seju un šausmu pilnām acīm. Viņam dzinies pakaļ vīrs Zilbārža tērpā un ar revolveri rokā. Kas noticis tālāk — neviens nav redzējis. Zināms tikai, ka Murkins vēlāk, pēc iepazīšanās ar Bļistanovu, divas nedēļas gulējis slims un pie vārdiem «Es esmu slimīgs, reimatisma pārņemts cilvēks» sācis vēl pielikt klāt «Esmu ievainots cilvēks …».

NERVI

Arhitekts Dmitrijs Osipovičs Vaksins bija atgriezies no pilsētas savā vasarnīcā un atradās tikko pārdzīvotā spiritiskā seansa varā. Izģērbdamies, likdamies savās vientuļajās cisās (m-me Vaksina bija aizbraukusi uz vasarsvētku viesībām), Vaksins sāka neviļus atcerēties visu dzirdēto un redzēto. Seansa, taisnību sakot, nemaz nebija, un vakars pagāja tikai drausmīgās pārrunās. Kāda jaunava ne no šā, ne no tā sāka runāt par domu uzminēšanu. No domām saruna nemanot pārgāja uz gariem, no gariem uz spokiem, no spokiem uz cilvēkiem, kas aprakti dzīvi. . . Kāds kungs bija lasījis drausmīgu stāstu par mironi, kas apgriezies šķirstā otrādi. Pats Vaksins pieprasīja bļodiņu un parādīja jaunkundzēm, kā jāsarunājas ar gariem. Starp citu, viņš izsauca savu tēvoci Klaudiju Mironoviču un pats sevī jautāja viņam: «Vai nebūtu laiks pārrakstīt namu uz sievas vārda?» — uz to tēvocis atbildēja: «īstā jonī viss ir labi.»

«Daudz noslēpumaina un … drausmīga ir dabā .. .» prātoja Vaksins, noguldamies zem segas. «Drausmīgi ir nevis miroņi, bet šī neziņa …»

Pulkstenis nosita vienu naktī. Vaksins pagriezās uz otriem sāniem un pavērās no segas apakšas uz zilo lampadas liesmiņu. Liesmiņa trīsēja un tik tikko apgaismoja svētbilžu skapīti un lielo tēvoča Klaudija Mironoviča ģīmetni, kas karājās iepretim gultai.

«Un ja nu šai pustumsā uzreiz parādās tēvoča ēna?» Vaksinam pazibēja galvā. «Nē, tas nav iespējams!»

Spoki ir aizspriedums, nenobriedušu prātu iedoma, tomēr Vaksins uzvilka segu pāri galvai un ciešāk aizmiedza acis. Viņam pazibēja iztēlē mironis, kas apgriezies šķirstā otrādi, parādījās nelaiķe sievasmāte, kāds biedrs, kas bija pakāries, noslīkušu meiteņu tēli… Vaksins centās tikt vaļā no drūmajām domām, bet, jo vairāk centās, jo tēli kļuva skaidrāki un domas drausmīgākas. Viņam kļuva baigi.

«Velns zina kas .. . Bīstos kā mazs bērns … Muļķīgi!»

«Čik … čik … čik,» aiz sienas tikšķēja pulkstenis. Ciema baznīcas kapsētā nozvanīja sargs. Zvana skaņa bija lēna, sērīga, vilka dvēseli no krūtīm laukā … Vaksinam pār pakausi un muguru pārskrēja saltas tirpas. Viņam likās — virs viņa galvas kāds smagi dveš, it kā tēvocis būtu izkāpis no ietvara un noliecies pār brāļadēlu … Vaksinam kļuva neizsakāmi baigi. Viņš aiz bailēm sakoda zobus un aizturēja elpu. Beidzot, kad pa vaļējo logu ielidoja maijvabole un sāka dūkt virs gultas, viņš vairs neizturēja un izmisumā parāva zvaniņu.

—   Demetrij Osipič, was wollen Sie? — pēc brīža aiz durvīm atskanēja guvernantes balss.

—   Ak tā esat jūs, Rozālija Karlovna? — Vaksins kļuva priecīgs. — Kāpēc tad jūs pali? Varēja jau Gavrila…

—   Havrilu jūs paši uz pilsētu atlaiduši, un Glafira kaut kur vakarā aizgāja . . . Neviena nav mājā … Was wollen Sie doch?

—   Es, dārgā, lūk, ko gribēju sacīt. . . Tas ir.. . Bet nāciet jel iekšā, nav ko kautrēties! Pie manis ir tumšs…

Guļamistabā ienāca resnā sarkanvaidze Rozālija Karlovna un apstājās nogaidošā pozā.

—   Sēdiet jel, dārgā . . . Redziet, kā tas ir. — «Ko lai viņai vaicāju?» domāja Vaksins, šķielēdams uz tēvoča ģīmetni un juzdams, ka viņa dvēsele pamazām nomierinās. — Es, taisnību sakot, lūk, ko gribēju jums palūgt .. . Kad rīt mūsu cilvēks brauks uz pilsētu, neaizmirstiet viņam pateikt, lai viņš … kā būs teikt… ieiet nopirkt čaulītes . . . Bet sēdiet jel!

—   Čaulīši! Labi! Was \vollen Sie noch?

—   Ich will… nekā es ne will, bet… Sēdiet jel! Es vēl kaut ko sadomāšu …

—   Nav pieklājīgi vien jaunav stāvēt iekš vīrišķ istab … Jūs, es redzu, Demetrij Osipič, ir palaidniek… zobgalniek… Es saprot… Čaulīšu dēļ neceļ cilvēks no miega … Es saprot…

Rozālija Karlovna pagriezās un izgāja ārā. Vaksins, mazliet nomierinājies sarunā ar viņu un kaunēdamies par savu mazdūšību, uzvilka segu pāri galvai un aizvēra acis. Minūtes desmit viņš jutās tīri ciešami, bet tad galvā sāka līst atkal tās pašas blēņas … Viņš nospļāvās, sataustīja sērkociņus un, acis neatvēris, aizdedzināja sveci. Bet arī gaisma nelīdzēja. Vaksina izbiedētajai iztēlei sāka likties, ka no kakta kāds raugās uz viņu un ka tēvocis mirkšķina acis.

—   Pazvanīšu viņai vēlreiz, velis viņu rāvis… — viņš nolēma. — Teikšu, ka esmu slims . . . Palūgšu pilienus.

Vaksins pazvanīja. Atbildes nebija. Viņš pazvanīja vēlreiz, un, it kā atbildot uz viņa zvanu, nozvanīja arī kapsētā. Baiļu pārņemts, viscaur sastindzis, viņš pa kaklu pa galvu izskrēja no guļamistabas un, krustus mezdams, lādēdams sevi par mazdūšību, basām kājām un apakšveļā vien drāzās uz guvernantes istabu.

—   Rozālija Karlovna! — viņš sauca drebošā balsī, klauvēdams pie durvīm. — Rozālija Karlovna! Vai jūs … guļat? Es … kā teikt… esmu slims … Dodiet pilienus!

Atbildes nebija. Visapkārt valdīja klusums . ..

—   Es jūs lūdzu… vai saprotat? Lūdzu! Un kāpēc tāds … pedantisms, es nesaprotu, it sevišķi, ja cilvēks ir . . . slims? Kāda gan, tik tiešām, jūs esat cīrlih-manīrlih … Jūsu gados …

—   Es to teiks jūsu sieva . . . Nedod miera godīgs jaunavs… Kad es dzīvoj pie baron Ancig un barons gribēja nākt pie manis pēc spiški, es saprot… es tūlīt saprot, kas par spiški, un sacīju baroness … Es ir godīgs jaunavs…

—   Ak, kāda velna pēc man vajag jūsu godīguma? Esmu slims… un lūdzu pilienus. Vai saprotat? Esmu slims!

—   Jūsu sieva ir godīgs, labs sievišķ, un jums vajag viņu mīlēt. Ja! Viņa ir cildens! Es negrib būt viņas naidniec!

—   Jūs esat muļķe, tas ir viss! Vai saprotat? Muļķe!

Vaksins atspiedās pret stenderi, salika rokas krustām

un sāka gaidīt, kad pāries bailes. Atgriezties savā istabā, kur trīsēja lampadas liesmiņa un no ietvara raudzījās tēvocis, nebija spēka, bet stāvēt pie guvernantes durvīm tikai apakšveļā bija visādā ziņā neērti. Ko lai iesāk? Pulkstenis nosita divi, bet bailes vēl aizvien nemitējās un nemazinājās. Gaitenī bija tumšs un no katra kakta raudzījās kaut kas melns. Vaksins pagriezās ar seju pret stenderi, bet tūdaļ viņam likās — kāds viegli pavelk viņu no mugurpuses aiz krekla un aizskar plecu …

—   Velns lai parauj … Rozālija Karlovna!

Atbildes nebija. Vaksins nedroši atvēra durvis un

ieskatījās istabā. Tikumīgā vāciete mierīgi gulēja. Mazā naktslampiņa apgaismoja viņas pilnīgā, aiz veselības plīstošā ķermeņa apveidus. Vaksins iegāja istabā un nosēdās uz pīta groza, kas stāvēja pie durvīm. Guļošas, bet dzīvas būtnes tuvumā viņš jutās labāk.

«Lai guļ vācietele…» viņš domāja. «Pasēdēšu pie viņas un, kad sāks aust gaisma, aiziešu . . . Tagad agri svīst gaisma.»

Ausmu gaidot, Vaksins piemetās uz groza, palika roku zem galvas un nogrima domās.

«Ko tomēr nozīmē nervi! Attīstīts, prātīgs cilvēks, un taču … velns zina kas! Pat kauns …»

Drīz vien, ieklausīdamies klusajā, vienmērīgajā Rozālijas Karlovnas elpā, viņš pilnīgi nomierinājās …

Pulksten sešos no rīta Vaksina sieva, atgriezusies no vasarsvētku viesībām un neatradusi vīru guļamistabā, devās pie guvernantes, lai palūgtu no viņas sīknaudu, ar ko samaksāt važonim. Iegājusi pie vācietes, viņa ieraudzīja skatu: gultā, vaļīgi izlaidusies aiz karstuma, gulēja Rozālija Karlovna, un kādu asi no viņas uz pīta groza, kamolā saritinājies, saldā miegā krāca viņas vīrs. Viņš bija basām kājām un apakšveļā. Ko sacīja sieva un cik muļķīgs ģīmis bija vīram, kad tas pamodās, atļauju attēlot citiem. Es turpretim nespēkā nolieku ieročus.

VASARNIEKI

Pa vasarnīcu platformu uz priekšu un atpakaļ pastaigājās divi nesen apprecējušies laulāti draugi. Viņš bija aplicis tai roku ap vidu, viņa kļāvās tam klāt, un abi bija laimīgi. No mākoņu plūksnām viņos raudzījās sadrūmis mēness: droši vien tam bija skaudība un īgnums par savu garlaicīgo, nevienam nevajadzīgo jauneklību. Nekustīgais gaiss pārpilns ceriņu un ievu smaržas. Kaut kur viņpus sliedēm grieza grieze …

—   Cik labi, Saša, cik labi! — sieva teica. — Tik tiešām var domāt, ka redzam to visu sapnī. Paskat, cik mājīgi un mīļi raugās šis mežiņš! Cik jauki šie solīdie, klusie telegrāfa stabi! Tie, Saša, atdzīvina ainavu un stāsta, ka tur, kaut kur, ir cilvēki… civilizācija … Un vai tev nepatīk, ka līdz tavai dzirdei vējš klusi atšalc ejoša vilciena troksni?

—   Jā… Bet cik tev karstas rokas! Tas ir tāpēc, ka tu uztraucies, Varja … Kas mums šodien būs vakariņās?

—   Okroška un cālis. Ar cāli mums abiem pieliek. Tev no pilsētas atveda sardīnes un baliku.

Mēness, it kā tabaku sašņaucies, aizslēpās aiz mākoņa. Cilvēku laime atgādināja tam vientulību, tukšo guļvietu aiz mežiem un kalniem . . .

—   Vilciens nāk! — Varja iesaucās. — Cik jauki!

Tālumā parādījās trīs ugunīgas acis. Uz platformas

iznāca pusstacijas priekšnieks. Virs sliedēm vietumis pazibēja signālugunis.

—   Aizvadīsim vilcienu un iesim mājās, — Saša noteica un nožāvājās. — Jauki mēs abi dzīvojam, Varja, tik jauki, ka pat nav ticams!

Tumšā baidekle klusi pielīda pie platformas un apstājās. Pusapgaismotajos vagonu logos sāka zibēt miegainas sejas, cepurītes, pleci…

—   Ai! Ai! — atskanēja no kāda vagona. — Varja ar vīru atnākuši mūs sagaidīt! Tur viņi ir! Vareņka! Vareņka! Ai!

No vagona izlēca divas meitenes un uzkārās Varjai kaklā. Aiz viņām parādījās pilnīga pusmūža dāma, kārns kungs ar sirmu vaigubārdu, pēc tam divi ģimnāzisti ar bagāžas saiņiem, aiz ģimnāzistiem guvernante, aiz guvernantes vecmāmuļa.

—   Te nu mēs esam, te nu mēs esam, draudziņ! — iesāka kungs ar vaigubārdu, spiezdams Sašam roku. — Laikam esi gan nogaidījies! Droši vien lādēji tēvoci par to, ka nebrauc! Koja, Kostja, N'na, Fifa .. . bērni! Skūpstiet brālēnu Sašu! Visi pie tevis, viss perēklis, uz trim četrām dieniņām! Ceru, ka neapgrūtināsim. Lūdzu, bez kādām ceremonijām.

Ieraudzījuši tēvoci ar ģimeni, laulātie draugi sastinga šausmās. Kamēr tēvocis runāja un skūpstījās, Sašam pazibēja prātā aina: viņš un sieva atdod viesiem savas trīs istabas, spilvenus, segas; baliku, sardīnes un okrošku apēd vienā mirklī, brālēni plūc puķes, izlaista tinti, brēc, krustmāmiņa caurām dienām runā par savu slimību (lentenis un sāpes pakrūtē) un par to, ka viņa ir dzimusi baronese fon Fintiha . ..

Saša jau naidīgi raudzījās uz savu jauno sievu un čukstēja tai:

—   Viņi pie tevis atbraukuši. . . kaut velns tos rāvis!

—   Nē, pie tevis! — viņa nobālusi atbildēja, arī naidīgi un ļauni. — Tie nav mani, bet tavi radi!

Un, pagriezusies pret viesiem, viņa sacīja ar vēlīgu smaidu:

—   Laipni lūdzam!

No mākoņa atkal iznira mēness. Likās — tas smaida; likās — mēnesim ir patīkami, ka tam nav radu. Saša novērsās, lai noslēptu no viesiem savu nikno, izmisušo seju, un sacīja, piešķirdams 'balsij priecīgu, vēlīgu izteiksmi:

—   Laipni lūdzam! Laipni lūdzam, dārgie viesi!

PAR ZIVĪM

Plašs traktāts par sīku jautājumu

Šāsdienas visai progresīvo ievadrakstu mēs veltījam nelaimīgajiem vasarniekiem, kuri paraduši sēsties šķeistas vienā galā, ja otrā galā piesiets diegs ar tārpu … Mēs sniedzam (par veMi, ņemiet vērā!) veselu traktātu ar padomiem mūsu makšķerniekiem. Lai piešķirtu savam pētījumam vairāk nopietnības un zinātniskuma, mēs to dziļdomīgi sadalām paragrāfos un punktos.

1.  Zivis ķer okeānos, jūrās, ezeros, upēs, dīķos un Maskavas pievārtē arī peļķītēs un grāvjos.

Piebilde. Vislielākās zivis ķeramas dzīvu zivju veikalos.

2.   Ieteicams makšķerēt attālāk no apdzīvotām vietām, citādi var noķert aiz kājas peldošu vasarnieci vai arī dzirdēt repliku: «Kāda gan jums tiesība še ķert zivis? Varbūt gribat dabūt pa galvu?»

3.  Makšķere nav ātrāk metama ūdenī, kamēr uz āķa nav uzmaukta ēsma, vienalga kāda, saskaņā ar zivs sugu… Var jau makšķerēt arī bez ēsmas, jo tik un tā nekas netiks noķerts.

Piebilde. Daiļas vasarnieces, kas sēž ar makšķeri krastā tikai tālab, lai pievērstu sev precinieku uzmanību, var makšķerēt arī bez ēsmas. Nedaiļām vasarniecēm turpretim jālaiž darbā ēsma: simt — divsimt tūkstoši vai kas tamlīdzīgs …

4.  Sēžot ar makšķeri, nevicini rokas, nespārdies kājām un nekliedz kā aizkauts, jo zivij netīk troksnis. Makšķerēšana neprasa sevišķas mākslas: ja pludiņš ir nekustīgs, tas nozīmē, ka zivs vēl nekožas; ja pludiņš kustas, tad triumfē, tavu ēsmu sāk nomēģināt; bet, ja tas slīd dibenā, nepūlies vilkt ārā, jo tik un tā nekā neizvilksi.

Šo mūsu traktāta daļu mēs atzīstam pietiekami izsmeltu (dibenā nekas nav palicis pāri). Nākamajā reizē sīki noskaidrosim sarežģīto jautājumu par to, kādas zivju sugas var nesarežģīti izvilkt duļķainajā Maskavas ūdenī.

Žurnāla pagājušajā numurā mēs ar nepārspējamu dziļdomību un neticamu zinātniskumu «akcentējām» jautājumu par zivju makšķerēšanas paņēmieniem. Pāriesim tagad pie 'tās mūsu traktāta daļas, kur ir runa par zivju sugām.

Maskavas apkārtnē var makšķerēt šādas zivju sugas:

a)   Līdaka. Tā nav daiļa un garda zivs, bet apdomīga, apzinīga, pārliecināta par savām līdakas tiesībām. Rij visu, kas vien gadās ceļā: zivis, vēžus, vardes, pīles, mazus bērnus … Katra līdaka, atsevišķi ņemot, apēd daudz vairāk zivju nekā visi Jegorova traktiera apmeklētāji. Līdakai nekad nav sāta, un tā vienmēr žēlojas, ka klājoties arvien sliktāk. Kad viņai norāda uz viņas rijību un mazo zivtiņu nelaimīgo likteni, līdaka saka: «Parunā vēl, un tu drīz vien izrādīsies manā vēderā!» Kad līdzīgu norādījumu viņai izsaka augstākas personas, viņa atbild: «Vī, mīlīši, kas tad tagadiņ živteli neēd? Tā jau kopš pasaules sākuma nolikts, lai mums, līdakām, būtu allaž pilns vēders.» Kad viņu biedē ar to, ka ieliks avīzē, viņa saka: «Man par to nospļauties!»

b)   Sapals. Zivju inteliģents. Galants, veikls, skaists un ar lielu pieri. Daudzu labdarības biedrību biedrs, lasa ar izjūtu Ņekrasovu, lamā līdakas, tomēr notiesā zivteles ar .tādu pašu apetīti kā līdaka. Grunduļu un jugliņu iznīcināšanu uzskata par rūgtu nepieciešamību, laikmeta prasību . .. Kad intīmās pārrunās pārmet, ka viņa vārdi atšķiras no darbiem, sapals nopūšas un saka:

— Neko nevar darīt, draudziņ! Grunduļi vēl nav nobrieduši neapdraudētai dzīvei, un turklāt, jums jāpiekrīt, ja mēs viņus neēdīsim, ko citu tad darīsim viņu labā?

c)   Vēdzele. Smaga, neveikla un flegmātiskā kā teātra kasieris. Slavena ar savu milzīgo aknu, no kā nojēdzams, ka dzer uz nebēdu. Dzīvo zem siekstām un ēd visu, kas vien pagadās. Pēc dabas rijīga, bet prot iztikt ar sprāgoņām, tārpiem un zāli. «Kur nu mums līdzināties līdakām un sapaliem? Kas ir, to ēdam. Paldies par to pašu.» Uz āķa noķerta, tā ļaujas viegli izvilkties no ūdens un nemaz neprotestē… Viņai viena alga . . .

d)   Asaris. Skaists eksemplārs ar diezgan asiem zobiem. Rijīgs. Tēviņi ir antreprenieri, mātītes uzstājas koncertos.

e)   Ķīsis. Brašs un nasks indivīds, kas iedomājas, ka aizsargāts no līdakām un sapaliem ar «priekšrocībām», ko viņam piešķīrusi daba, taču eleganti nonāk zivju zupā.

f)   Karūsa. Sēž dūņās, snauž un gaida, kad līdaka viņu apēdis. No mazām dienām pierod pie domas, ka viņa vērtīga tikai ceptā veidā. Parunu «Kad līdaka jūrā, tad karūsa nesnauž» viņa saprot līdakai labvēlīgā nozīmē…

— Dienu un nakti mums jābūt gatavām izdabāt līdakas kundzei… Ko mēs iesāktu bez viņas labdarības…

g)   Grundulis. Kārtīgs aizdevumu kasu, sliktu vasarīgas uzjautrināšanās lokālu un priekšistabu apmeklētājs. Kalpo uz Maskavas-Kurskas dzelzceļa, pasniedz pateicības adreses līdakām un dienu un nakti strādā, lai sapali staigātu jenotādas kažokos.

h)   Rauda. Maza, pa pusei diloņslima zivtiņa, kas nīkuļo statistēs vai arī piegādā sliktus tulkojumus biezajiem žurnāliem. Milzīgi daudz raudu apēd līdakas un asari. Raudu mātītes dzīvo kā metreses pie vēdzeļu tēviņiem un līņiem.

i)   Līnis. Laisks, nosiekalojies un gurdens, zaļganmolnā vicmundierī tērpts zivju sugas ierēdnis, kas izkalpo pensiju. Šņauc tabaku vienā nāsī, apšmauc karūsas un ārstējas no aizcietējumiem.

k) Jugliņš. Kampj makšķeres āķi ar mušu. Nabadzīgs vīriņš.

1) Plaudis. Nomā traktierus uz lielceļiem un nodarbojas kā uzņēmējs. Izliekas, it kā ēstu tikai gavēņa ēdienu. Apēdis zivtiņu, ātri noslauka lūpas, lai «kungi» nepamanītu…

UZ AUGŠU PA KĀPNĒM

Provinces padomnieks Dolbonosovs, reiz amata darīšanās ieradies Pēterpilī, nejauši nokļuva viesībās pie kņaza Fingalova. Šais viesībās viņš, starp citu, sev par lielu izbrīnu sastapa tieslietu studentu Ščepotkinu, savu bērnu mājskolotāju pirms gadiem pieciem. Citu paziņu šais viesībās nebija, un aiz gara laika viņš piegāja klāt Ščepotkinam.

—   Jūs . .. tā sacīt… kā jūs šeit nokļuvāt? — viņš jautāja, žāvādamies saujā.

—   Tāpat kā jūs …

—   Tas ir, pieņemsim, ne jau tā kā es … — Dolbonosovs sarauca pieri, vērodams Ščepotkinu. — Hm … tā sacīt… kā jums klājas?

—   Nu tā . . . Pabeidzu studijas universitātē un strādāju par sevišķu uzdevumu ierēdni pie Podokoņņikova…

—   Tā? Sākumam nav slikti. . . Bet… ē … piedodiet par nepieklājīgu jautājumu, kā tad jūsu amatu atalgo?

—   Astoņi simti rubļu.

—   Pf! … Tabakai nepietiek… — norūca Dolbonosovs, atkal uzņemdams augstprātīgu aizbildņa toni.

—   Protams, bezrūpīgai dzīvei Pēterburgā ar to nepietiek, taču bez tam vēl esmu Ugaro-Deboširskas dzelzceļu valdes sekretārs… Tas man dod pusotra tūkstoša …

—   Jaaā, tādā gadījumā, protams … — Dolbonosovs pārtrauca, pie tam viņam sejā noplaiksnījās kaut kas mirdzumam līdzīgs. — Starp citu, mans mīļais, kā tad jūs iepazināties ar šā nama saimnieku?

—        Ļoti vienkārši, — Ščepotkins vienaldzīgi atbildēja. — Sastapos ar viņu pie val9ts sekretāra Lodkina…

—       Jūs … mēdzat apmeklēt Lodkinu? — Dolbonosovs iepleta acis.

—   Ļoti bieži… Esmu apprecējis viņa krustmeitu …

—        Krust-mei-tu? Hm . .. Sakiet… Es, ziniet… tā teikt… vienmēr vēlēju . . . pareģoju jums spožu nākotni, augsti cienījamais Ivan Petrovič …

—   Pjotr Ivanič . . .

—        Tas ir, Pjotr Ivanič .. . Bet es, vai zināt, nupat raugos un redzu — tāda kā pazīstama seja… Uzreiz pazinu … domāju, ņemšu un ielūgšu viņu pie sevis pusdienās . . . He-hē… Vecam vīram, domāju, varbūt neatteiks! «Eiropas» viesnīca, trīsdesmit trešais numurs … no pulksten vieniem līdz sešiem …

SOĢIS ZEM SOĢA

Ainiņa

Vai esat kādreiz redzējuši, kā ēzeļus apkrauj ar nastām? Parasti nabaga ēzelim uzveļ visu, kas ienāk prātā, neņemot vērā ne daudzumu, ne smagumu: virtuves piederumus, mēbeles, gultas, mucas, ietuntuļotus zīdaiņus … tā ka apkrautais azinuss izskatās pēc milzīga bezveida mudžekļa, no kura tik tikko rēgojas ēzeļa nagu galiņi. Kaut kas tamlīdzīgs bija arī Hlamovas apgabaltiesas prokurors Aleksejs Timofejevičs Balbinskis, kad pēc trešā zvana steidzās ieņemt vietu vagonā. Viņš bija apkrauts no galvas līdz kājām … Sainīši ar proviantu, kartona kārbas, skārda bundžas, čemodāniņi, liela pudele ar kaut ko, sievietes apmetnis un . . . velns sazin kas vēl! No viņa sarkanās sejas straumēm plūda sviedri, kājas ļodzījās, acis pauda ciešanas. Aiz viņa ar raibu saulsardziņu nāca viņa sieva Nastasja Ļvovna, maza, vasarraibumaina gaišmatīte ar izslietu apakšžokli un izvalbītām acīm — uz mata kā jauna līdaka, kad to velk ar āķi no ūdens . .. Pēc ilgas klaiņāšanas pa vagoniem ieņēmis vietu un novēlis uz soliem bagāžu, prokurors noslaucīja no pieres sviedrus un devās uz izeju.

—   Kurp tad tu? — sieva viņam jautāja.

—   Gribu, mīlulīt, aiziet uz staciju… iedzert glāzīti degvīna …

—   Vēl ko izdomājis … Sēdi. ..

Balbinskis nopūtās un padevīgi apsēdās .. .

—   Ņem klēpī to grozu . . . Tur ir trauki…

Balbinskis paņēma klēpī lielu grozu un sērīgi pavērās

pa logu ārā .. . Ceturtajā piestātnē sieva aizsūtīja viņu uz staciju pēc karsta ūdens, un tur pie bufetes viņš satikās ar savu draugu, Pļinskas apgabaltiesas priekšsēdētāja biedru Fļažkinu, kas bija norunājis kopā ar viņu braukt uz ārzemēm.

—   Draudziņ, kas tad tas? — Fļažkins bruka viņam virsū. — Tā taču ir tikpat kā cūcība. Norunājām braukt kopā vienā vagonā, bet jūs nelabais aizrāvis uz trešo klasi! Kāpēc braucat trešajā klasē? Nav naudas, vai?

Balbinskis atmeta ar roku un sāka mirkšķināt acis.

—   Man tagad vienalga … — viņš norūca, — kaut vai uz tendera braukt. Skatos, skatos un, liekas, beigu beigās padarīšu sev galu . .. metīšos zem vilciena … Jūs, mīļais, nemaz nevarat iedomāties, kā mani nodzinusi mana cienīgā! Tas ir — tā nodzinusi, ka brīnums, kā vēl līdz šim esmu dzīvs. Ak dievs! Laiks ir lielisks … šis gaiss .. . plašums, daba .. . visi apstākļi bezrūpīgai dzīvei. Jau tai domai vien, ka braucam uz ārzemēm, šķiet, vajadzētu radīt bērnišķīgu sajūsmu . . . Bet nē! Ļaunajam liktenim bija jāuzkrauj man kaklā šī dārgā manta! Un kāda likteņa ironija! Tīšām, lai atbrīvotos no laulenes, es izgudroju aknu slimību .. . gribēju aizšmaukt uz ārzemēm . . . Visu ziemu sapņoju par brīvību, gan sapņos, gan īstenībā redzēju sevi vientuļu. Un kas iznāca? Uzbāzās braukt man līdzi! Es gan tā, gan šā — nekas nelīdz! «Braukšu un braukšu», kaut vai plīsti pušu! Nu, un braucam… Lieku priekšā braukt otrajā klasē .. . Neparko! … Kā gan, sak, var tā šķiesties? Es ceļu dažādus iebildumus . . . Stāstu, ka nauda mums ir un mūsu prestižs cietīs, ja brauksim trešajā klasē, ka tur smags gaiss un smird . .. neklausa! Taupības velns sagrābis savā varā. . . Tagad ņemsim kaut vai bagāžu . . . Nu, kādēļ mēs stiepjam sev līdz tādu varzu? Kam visi šie sainīši, kārbas, lādītes un pārējie krāmi? Nodevuši bagāžas vagonā desmit pudu, mēs arī savā vagonā esam aizņēmuši četrus solus. Konduktori vienā laidā lūdz atbrīvot vietas publikai, pasažieri sirdās, viņa ecējas ar tiem . .. Tīrais kauns! Ticat vai ne? Degu kā ugunī! Bet atiet no viņas nost — lai dievs pasarg1 ! Ne soli no sevis neatlaiž. Jāsēž viņai līdzās un jātur klēpī milzīgs grozs. Tagad, re, aizsūtīja pēc karsta ūdens. Nu, vai tiesas prokuroram pieklājas staigāt ar misiņa tējkannu? Šai vilcienā taču droši vien brauc mani liecinieki un apsūdzētie! Mans prestižs pagalam! Bet tā, draudziņ, man turpmāk būs mācība! Lai zinātu, ko nozīmē personiskā brīvība! Dažu reizi mēs aizraujamies un, ziniet, ne par šo, ne par to ietupinām cilvēciņu. Nu, tagad es saprotu .. . esmu izbaudījis … Saprotu, ko nozīmē būt zem soģa! Ai, kā saprotu!

—   Varbūt labprāt atbrīvotos pret galvojumu? — FJažkins pavīpsnāja.

—   Ar prieku! Ticat vai ne? Ar visu savu nabadzību iemaksātu desmit tūkstošu drošības naudas … Tomēr jāskrien … Droši vien jau ārdās … Būs brāziens!

Veržbolovā Fļažkins, agri no rīta pastaigājoties pa peronu, vienā no trešās klases vagona logiem ieraudzīja miegaino Balbinska ģīmi.

—   Uz vienu mirkli! — prokurors viņam māja. — Manējā vēl guļ, nav pamodusies. Kad viņa aizmigusi, esmu relatīvi brīvs . . . Izkāpt no vagona nedrīkst, toties grozu pagaidām var nolikt uz grīdas. .. Paldies kaut par to. Ak jā! Vai es jums neteicu? Man ir prieki!

—   Kādi?

—   Divas kārbas un vienu maisiņu mums nozaga . .. Tomēr vieglāk .. . Vakar apēdām zosi un visus pīrādziņus .. . Tīšām ēdu vairāk, lai paliktu mazāk bagāžas … Un kas mums vagonā par gaisu! Tāda sutoņa, ka gals klāt… Pff… Nevis, brauciens, bet tīrās mokas …

Prokurors apgriezās apkārt un nikni uzlūkoja savu aizmigušo lauleni.

—    Tu mana ļaundare! — viņš čukstēja. — Mocītāja, odze tāda! Vai drīz es, nelaimīgais, tikšu vaļā no tevis, Ksantipe? Ticat vai ne, Ivan Ņikitič? Reizēm aizveru acis un sapņoju: kas būtu, ja viņa nokļūtu man nagos kā apsūdzētā? Šķiet, aiztriektu viņu spaidu darbos! Bet. . . mostas … Tsss …

Prokurors vienā mirklī pieņēma nevainīgu izskatu un paķēra klēpī grozu.

Eidkūņos, ejot pēc karsta ūdens, viņš bija līksmāks.

—   Vēl divas kārbas nozagtas! — viņš palielījās Fļažkinam. — Un apēdām visus veģus .. . Tomēr vieglāk…

Kēnigsbergā turpretim viņš pilnīgi pārvērtās. Ieskrējis no rīta vagonā pie Fļažkina, atgāzās uz dīvāna un sāka gardi smieties.

—   Mīlulīt! Ivan Ņikitič! Ļauj sevi apskaut! Atvaino, ka uzrunāju tevi ar «tu», bet esmu tik priecīgs, tik traki priecīgs! Brī-īvs! Saproti? Brī-īvs! Sieva aizbēgusi!

—   Tas ir, kā aizbēgusi?

—    Nakti izgāja no vagona, un līdz šim viņas nav. Vai nu viņa aizbēgusi, vai nogāzusies zem vagona, vai varbūt palikusi kādā stacijā… Vārdu sakot, viņas nav! . . . Manu eņģelīt!

—   Bet paklausies, — Fļažkins uztraucās. — Tādā gadījumā vajag telegrafēt!

—    Dievis sargi! Zini, es tagad tā izjūtu šo brīvību, ka nevaru tev ne attēlot! Iesim pastaigāsimies pa peronu … paelposim brīvībā!

Draugi izkāpa no vagona un sāka soļot pa peronu. Prokurors staigāja un katru elpas vilcienu pavadīja ar izsaucienu: «Cik labi! Cik viegli elpot! Vai tiešām ir tādi cilvēki, kuriem vienmēr tā klājas?»

—   Zini ko, brālīt? — viņš nolēma. — Es tūdaļ pārvākšos uz tavu vagonu. Liksimies knūpus un sāksim dzīvot vecpuišu kārtā.

Un prokurors pa galvu pa kaklu aizdrāzās uz savu vagonu pēc mantām. Pēc pāris minūtēm viņš izkāpa no sava vagona, taču ne vairs starojošs, bet bāls, apstulbis, ar misiņa tējkannu rokā. Viņš grīļojās un turēja roku uz sirds.

—    Atgriezusies! — viņš atmeta ar roku, uztvēris Fļažkina vaicājošo skatienu. — Izrādās, ka nakti sajaukusi vagonus un aiz pārpratuma nokļuvusi citā. Beigas, brāl!

Prokurors nostājās Fļažkina priekšā un ieurbās viņā ar ilgu un izmisuma pilnu skatienu. Viņam acīs sariesās asaras. Kāds brīdis pagāja klusējot.

—   Zini ko? — Fļažkins, maigi satvēris viņu aiz pogas, teica. — Es tavā vietā … pats aizbēgtu …

—   Tas ir, kā?

—   Bēdz — tas ir viss… Citādi var nobeigties, tevī raugoties!

—   Bēgt… bēgt… — prokurors nogrima domās. — Tā taču ir ideja! Tad es, brālīt, zini, ko izdarīšu: iesēdīšos pretimnākošā vilcienā — un aiziet! Vēlāk viņai pateikšu, ka aiz pārpratuma iekāpu. Nu, sveiks … Parīzē satiksimies…

MANAS SIEVAS

Raula Zilbārža vēstule redakcijai

Cienītais kungs!

Operete «Zilbārdis», kura izraisa Jūsu lasītājos smieklus un ar kuras palīdzību plūc laurus Lodija, Cernova un pārējie kungi, nemodina manī nekā cita kā tikai rūgtuma sajūtu. Sī sajūta nav aizvainojuma, nē, tikai nožēlas radīta … No sirds žēl, ka prese un skatuve pēdējo gadu desmitu laikā apaug ar sapelējušu melu kārtu. Nepieskaroties operetes būtībai, neskarot pat to apstākli, ka autoram nebija nekādu tiesību ielauzties manā privātajā dzīvē un atklāt manus ģimenes noslēpumus, es skaršu tikai sīkumus, uz kuriem publika balsta savus spriedumus par mani — Raulu Zilbārdi. Visi šie sīkumi ir nekrietni meli, ko es uzskatu par vajadzīgu, cien. kungs, ar Jūsu godājamā žurnāla starpniecību noraidīt, iekām manis ierosinātā tiesas prāva dos man iespēju atmaskot autora nekaunīgos melus un arī Ļentovska kungu, kas atbalstījis un veicinājis šo kauna pilno netikumu. Vispirmām kārtām, cien. kungs, es nepavisam neesmu sieviešu mīlētājs, par kādu autoram labpaticies mani parādīt savā operetē. Es nemīlu sievietes. Būtu priecīgs, ja varētu pavisam netikties ar viņām, bet vai tad mani var vainot, ka esmu cilvēks un nekas cilvēcisks man nav svešs jeb latīņu valodā homo sum et humāni nihil a me alienum puto'? Cilvēkam ir gan tiesība izvēlēties, bet viņu nomāc «nepieciešamības

1 Varu atzīmēt, ka, mācoties ģimnāzijā, man latīņu valodā bija vienmēr piecnieki. (A. Cehova piezīme.) likums». Man vajadzēja izvēlēties vienu no diviem: vai nu iestāties pārgalvju kārtā, kurus tā iemīļojuši mediķi, kas iespiež savus sludinājumus avīžu pirmajās lappusēs, vai arī noslēgt laulības. Vidusceļa starp šīm divām nejēdzībām nav. Kā praktisks cilvēks, es izvēlējos otro. Es apprecējos. Jā, es apprecējos un savā laulības dzīves laikā dienu un nakti apskaudu to gliemezi, kurš ietver pats sevī vīru, sievu un tātad arī sievasmāti, sievastēvu, vīramāti… un kuram nav nepieciešamības meklēt sievietes sabiedrību. Atzīstiet, ka tas viss nelīdzinās tieksmei lakstoties gar sievietēm. Tālāk autors stāsta, ka es esot noindējis savas sievas jau otrā dienā pēc kāzām — post primam noctem. Lai mani neapvainotu tik drausmīgā nepatiesībā, autoram vajadzēja tikai ieskatīties metrikās vai manā dienesta lapā, bet viņš to nav darījis un nokļuvis tāda cilvēka stāvoklī, kas runā melus. Es noindēju savas sievas nevis medusmēneša otrajā diennaktī, nevis pour plaisir, kā autoram gribētos, un nevis ekspromta veidā. Dievs zina, cik dvēseles moku, smagu šaubu, mokpilnu dienu un nedēļu man bija jāpārcieš, iekām izlēmu pamielot vienu no šiem mazajiem, vārgajiem radījumiem ar morfiju vai fosfora sērkociņiem! Ne untumi, ne laiskuma pārņemta un pārsātināta bruņinieka miesas kārība, ne cietsirdība, bet vesels komplekss brēcošu iemeslu un seku piespieda mani izmantot mana daktera laipnību. Nevis operete, bet vesela dramatiska, sirdi plosoša opera trakoja manā sirdī, kad es pēc vismokpilnākās kopdzīves un pēc ilgām, kvēlām pārdomām sūtīju uz bodīti pēc sērkociņiem. (Lai sievietes man piedod! Revolveri es uzskatu par viņām nepiemērotu ieroci. Žurkas un sievietes mēdz noindēt ar fosforu.) No tālāk minētā visu septiņu manis noindēto sievu raksturojuma lasītājam un jums, cien. kungs, kļūs acīm redzams, cik neoperetiski bija cēloņi, kas mani spieda izspēlēt beidzamo ģimenes labklājības trumpi. Attēloju savas sievas tai pašā kārtībā, kādā tās man atzīmētas piezīmju grāmatiņas rubrikā «izdevumi pirtij, cigāriem, kāzām un frizētavai».

Nr. 1. Maza tumšmatīte ar gariem, sprogainiem matiem un lielām kumeļa acīm. Slaida, vijīga kā atspere un skaista. Mani aizkustināja pazemība un lēnprātība, kas mirdzēja viņas acīs, un prasme pastāvīgi klusēt — rets talants, kas, pēc manām domām, sievietei ir pārāks par visiem mākslinieciskiem talantiem! Tā bija pastulba, aprobežota, bet patiesības un sirsnības pilna būtne, viņa jauca Puškinu ar Pugačovu, Eiropu ar Ameriku, reti lasīja, nekad nekā nezināja, par visu vienmēr brīnījās, toties visā savas eksistences laikā apzināti neizteica neviena ar meliem saistīta vārda, neizdarīja nevienu neīstu kustību: kad bija jāraud, viņa raudāja, kad bija jāsmejas, viņa smējās visur un vienmēr. Bija dabiska kā jauns muļķa jēriņš. Kaķu mīlestības spēks kļuvis par parunu, bet varu derēt, uz ko vien gribat, ka neviena kaķe nav mīlējusi savu runci tā, kā mani mīlēja šī maziņā sieviete. Augām dienām, no rīta līdz vakaram, viņa neatlaidīgi staigāja man pakaļ un, neatraujot acis, vērās man sejā, it kā uz manas pieres būtu rakstītas notis, pēc kurām viņa elpoja, kustējās, runāja . .. Dienas un stundas, kad viņas lielās acis mani neredzēja, skaitījās neatgūstami zaudētas, izsvītrotas no dzīves grāmatas. Viņa lūkojās manī klusēdama, jūsmodama, apbrīnodama … Naktī, kad es krācu kā pēdējais sliņķis, viņa, ja gulēja, redzēja mani sapnī, bet, ja viņai izdevās aizdzīt no sevis miegu, stāvēja kaktā un lūdza dievu. Ja es būtu romānu rakstnieks, tad katrā ziņā pacenstos izzināt, kādi vārdi un izteicieni ietilpst lūgsnās, ko mīlošas sievas tumsas stundās raida uz debesīm par saviem vīriem. Ko viņas grib un ko lūdz? Varu iedomāties, cik daudz loģikas ir šais lūgsnās!

Ne pie Testova, ne Novo-Moskovskajā nekad neesmu ēdis to, ko prata pagatavot viņas pirkstiņi. Pārsālīta zupa viņai bija tikpat kā nāves grēks, un pārāk saceptā bifštekā viņa saskatīja savu sīko tikumu demoralizāciju. Aizdomas, ka esmu izsalcis vai neapmierināts ar ēdienu, sagādāja viņai visšausmīgākās ciešanas . .. Taču nekas nesagādāja viņai tādas bēdas kā manas kaites. Kad es kāsēju vai izlikos, it kā man būtu samaitāts kuņģis, viņa nobālusi, ar aukstiem sviedriem uz pieres staigāja no viena kakta otrā un lauzīja pirkstus … Mana visīsākā prombūtne lika viņai domāt, ka mani sabraucis zirgu tramvajs, ka esmu nogāzies no tilta, miris ar sirdstrieku … un cik mokpilnu mirkļu gan plosīja viņas sirdi! Kad pēc dzīrēm ar draugiem es atgriezos mājās «pilnā» un, labsajūtas pārņemts, nozvēlos uz dīvāna ar Gaborio romānu rokās, nekādi lāsti, pat ne belzieni neatbrīvoja mani no muļķīgās kompreses uz galvas, siltas, vatētas segas un liepziedu tējas glāzes!

Zelta muša tikai tad iepriecē skatienu un ir patīkama, ja lido acu priekšā vienu minūti, divas un .. . pēc tam aizlaižas prom, bet, ja tā sāk staigāt cilvēkam pa pieri, kutināt ar kājiņām vaigus, līst iekšā degunā — un dara visu to neatlaidīgi, nepievēršot nekādas uzmanības tam, ka no tās atgaiņājas, tad cilvēks galu galā mēģinās saķert to un laupīt tai iespēju bāzties virsū. Mana sieva bija tieši tāda muša. Šī mūžīgā lūkošanās man acīs, šī pastāvīgā manas ēstgribas uzraudzīšana, manu iesnu, kāsa, vieglo galvassāpju neatlaidīgā apkarošana nomocīja mani. Beigu beigās es neizturēju… Turklāt viņas mīlestība uz mani sagādāja viņai tādas ciešanas. Mūžīgā klusēšana un dūjas lēnprātība viņas acīs liecināja par viņas nevarību. Es noindēju viņu . . .

Nr. 2. Sieviete ar mūžīgi smejošu seju, bedrītēm vaigos un piemiegtām acīm. Ārkārtīgi dārgās drēbēs un ar lielisku gaumi tērpta simpātiska figūriņa. Mana pirmā sieva bija lēna un sēdēja mājās, taču šī bija nemierīga, trokšņaina un kustīga. Romānu rakstnieks nosauktu viņu par sievieti, kas ir īsts nervu kamols, es turpretim nepavisam nekļūdījos, kad nosaucu viņu par ķermeni, kura sastāvā ir līdzīgās daļās soda un skābe. Tā bija labu skābu kāpostu tvertne tai mirklī, kad to taisa vaļā. Fizioloģija nepazīst tādus organismus, kas steidz dzīvot, bet tai pašā laikā manas sievas asinsrite trauca kā ātrvilciens, ko noīrējis kāds amerikāņu īpatnis, un viņas pulss bija 120 pat tad, kad viņa gulēja. Viņa neelpoja, bet aizelsās, nedzēra, bet aizrijās. Steidza elpot, runāt, mīlēt.. . Viņas dzīve bija viena vienīga steidzīga trauksme pēc emocijām. Viņai garšoja mikspikls, sinepes, pipari, viņai patika milzu vīrieši, aukstas dušas, traks valsis … No manis viņa prasīja nemitīgu šaušanu ar lielgabalu, uguņošanu, divkaujas, uzstāšanos pret nabaga Bobešu … Ieraudzījusi mani rītsvārkos, tupelēs un ar pīpi zobos, viņa pārskaitās un nolādēja to dienu un stundu, kad apprecējusies ar «lāci» Raulu. Iegalvot viņai, ka jau sen esmu pārdzīvojis to, kas tagad ir galvenais viņas dzīvē, ka man tagad vairāk piestāv vatenis nekā valsis, nebija nekādas iespējas. Uz visiem maniem argumentiem viņa atbildēja ar roku vēcieniem un histēriskiem brēcieniem. Volens nolens, lai izvairītos no spiedzieniem un pārmetumiem, bija jāvalsē, jāšauj ar lielgabaliem, jākaujas… Tāda dzīve drīz vien mani nogurdināja, un es aizsūtīju pēc daktera . ..

Nr. 3. Gara, slaida gaišmate ar zilām acīm. Sejā padevības un tai pašā laikā pašcieņas izteiksme. Viņa allaž sapņaini raudzījās debesīs un ikbrīd izdvesa cietējas nopūtu. Dzīvoja kārtīgi, viņai bija «pašai savs dievs», un viņa mūžīgi runāja par principiem. Visās lietās, kas skāra viņas principus, viņa centās būt nesaudzīga …

—   Ir negodīgi staigāt ar bārdu, ja no tās var uztaisīt spilvenu nabagam! — viņa man teica.

—   Ak dievs, kāpēc viņa cieš? Kas par iemeslu? — es sev jautāju, ieklausīdamies viņas nopūtās… — Ak, kam man šīs sabiedriskās sēras!

Cilvēkam patīk mīklas — lūk, kāpēc es iemīlēju gaišmati. Bet mīkla bija drīz vien uzminēta. Kaut kā nejauši man krita acīs gaišmates dienasgrāmata, un es uzdūros tanī uz šādu pērli: «Vēlēšanās izglābt nabaga papa, kas bija iejaukts intendantu prāvā, piespieda mani ziedoties un uzklausīt saprāta balsi: es apprecējos ar bagāto Raulu. Piedod man, mans Pol!» Pols, kā vēlāk izrādījās, strādāja mērniecības kancelejā un rakstīja ļoti vājas dzejas. Savu Dulcineju viņš vairs neredzēja. .. Līdz ar saviem principiem viņa aizgāja ad patres.

Nr. 4. Jaunava ar pareizu, bet mūžīgu izbaiļu un izbrīna pilnu seju. Tirgoņa meitiņa. Līdz ar divsimt tūkstošiem pūra naudas ienesa manā mājā arī savu nāvējošo paradumu spēlēt gammas un dziedāt romanci «Es atkal pie tevis…». Kad viņa negulēja un neēda, tad spēlēja, kad nespēlēja, tad dziedāja. Gammas noplēsa no manis deviņas ādas (esmu tagad bez ādas), un iemīļotās romances vārdus «kā apburts nu esmu» viņa tik drausmīgi spiedza, ka man ausīs atlupa viss apmetums un samaitājās dzirdes aparāts. Es ilgi cietos, bet agri vai vēlu līdzcietībai pret sevi pašu bija jāgūst virsroka: atnāca dakteris, un gammas beidzās …

Nr. 5. Sieviete ar garu degunu, gludiem matiem un skarbu seju, kas nekad nesmaidīja. Viņa bija tuvredzīga un valkāja acenes. Tā kā viņai trūka gaumes un jebkādas tieksmes patikt, viņa ģērbās vienkārši un dīvaini: melns tērps ar šaurām piedurknēm, plata josta . , . visā apģērbā kaut kāds plakanums, nogludinājums — neviena reljefa, nevienas nevīžīgas krokas! Viņa man iepatikās ar savu oriģinalitāti: nebija muļķe. Mācījusies ārzemēs, kaut kur pie vāciešiem, apguvusi visus Boklus un Millus un sapņoja par zinātnieces karjeru. Runāja tikai par «gudrām lietām» . . . Spirituālisti, pozitīvisti, materiālisti tā vien bira no viņas mutes … Sarunājoties ar viņu pirmoreiz, es blisināju acis un jutos kā stulbenis. No manas sejas viņa atskārta, ka esmu muļķis, bet nesāka lūkoties uz mani no augšas, gluži otrādi, naivi sāka mani mācīt, kā lai tieku vaļā no sava stulbuma … Kad gudri cilvēki ir iecietīgi pret nejēgām, viņi ir ārkārtīgi simpātiski!

Atgriežoties no baznīcas laulību karietē, viņa domīgi vērās pa karietes logu un stāstīja man par kāzu parašām Ķīnā. Pašā pirmajā naktī viņa atklāja, ka mans galvaskauss atgādinot mongoļa galvaskausu; turklāt, starp citu, iemācīja mani izmērīt galvaskausus un pierādīja, ka frenoloģija kā zinātne nekur nederot. Es klausījos, klausījos. . . Mūsu turpmākajā dzīvē galvenais bija klausīšanās . .. Viņa runāja, bet es blisināju acis, baidoties izrādīt, ka nekā nesaprotu … Ja man gadījās nakti pamosties, es redzēju divas acis, kas bija pievērstas griestiem vai manam galvaskausam . . .

— Netraucē mani… Es domāju … — viņa teica, kad es sāku viņai uzmākties ar glāstiem …

Jau nedēļu pēc kāzām manā paurī iesakņojās pārliecība: gudras sievietes ir neciešamas vīrieša cilvēkam, briesmīgi neciešamas! Mūžam justies kā eksāmenā, redzēt savā priekšā nopietnu seju, baidīties izsacīt muļķīgu vārdu — jūs man piekritīsiet, tas ir briesmīgi grūti! Kā zaglis es piezagos reiz viņai klāt un iemetu viņas kafijā graudiņu ciānkālija. Sērkociņi nav šādas sievietes cienīgi!

_ Nr. 6. Meitene, kas savaldzināja mani ar savu naivitāti un nevainību. Tas bija jauks, nemākslots bērns, kas jau mēnesi pēc kāzām izrādījās par vējgrābsli, kura ķerta uz modēm, augstāko aprindu tenkām, manierēm un vizītēm. Maza draņķe, kas šķieda uz velna paraušanu manu naudu un tai pašā laikā stingri kontrolēja mūsu izdevumus pārtikas veikalos. Izsvieda pie modistēm simtus un tūkstošus un rāja virēju par kapeikām, kas bija pārmaksātas par skābenēm. Biežas histērijas lēkmes, gurdenas galvassāpes un istabeņu pliķēšanu viņa uzskatīja par augstāko šiku. Apprecējās ar mani tikai tāpēc, ka esmu augstas kārtas, un kļuva man neuzticīga divas dienas pirms kāzām. Reiz, indēdams savā pieliekamajā žurkas, es pie tā paša noindēju arī viņu …

Nr. 7. Šī nomira aiz pārskatīšanās: netīšām iedzēra indi, ko biju sagatavojis sievasmātei. (Sievasmātes es indēju ar ožamo spirtu.) Ja nebūtu tik neparasta gadījuma, viņa varbūt dzīvotu vēl tagad …

Esmu beidzis . . . Domāju, cien. kungs, ka ar visu attēloto pietiek, lai lasītājam atklātos viss operetes autora, kā arī Ļentovska kunga negodīgums, pie tam pēdējais droši vien iekritis aiz nezināšanas. Katrā ziņā gaidu no Ļentovska kunga presē iespiestu paskaidrojumu. Saņemiet manu visdziļāko utt.

Rauls Zilbārdis Ratificējis A. Čehonte

INTELIĢENTAIS MŪLĀPS

Ainiņa

Atvaļinātais kornets Arhips Jcļisejičs Pomojevs uzlika acenes, sarauca pieri un izlasīja: «. . . apriņķa . .. iecirkņa miertiesnesis uzaicina jūs un tā tālāk, un tā tālāk… kā apsūdzēto par zemnieka Grigorija Vlasova aizskārumu ar darbiem… Miertiesnesis P. Šestikrilovs.»

—       No kā tad tas ir? — Pomojevs uzmeta acis izsūtāmajam.

—       No miertiesneša kunga Pjotra Sergejiča… Šestikrilova…

—       Hm… No Pjotra Sergejiča? Kālab tad viņš mani aicina? -

—   Laikam uz tiesu … Tur stāv rakstīts …

Pomojevs izlasīja vēlreiz pavēsti, izbrīnā pavērās izsūtāmajā un paraustīja plecus.

—        Pss… Kā apsūdzēto… Kas par jokupēteri šis Pjotrs Sergejičs! Nu, viens pīpis, saki: labs ir! Lai tikai sagatavo krietnu frīštiku … Saki: būšu! Pasveicini Nataliju Jegorovnu un bērniņus!

Pomojevs parakstījās un devās uz istabu, kur dzīvoja viņa sievasbrālis poručiks Ņitkins, kas bija atbraucis pie viņa pavadīt savu atvaļinājumu.

—        Paskaties jel, kādu cedeli man atsūtījis Petjka Šestikrilovs, — viņš teica, pasniegdams Ņitkinam pavēsti. — Aicina ceturtdien pie sevis … Vai brauksi man līdz?

—   Viņš taču neaicina tevi viesos, — izlasījis pavēsti, iesaucās Ņitkins. — Viņš aicina tevi uz tiesu kā apsūdzēto … Tiesās tevi…

—   Vai mani? Pss… Viņam vēl slapjš aiz ausīm, un tad sāks mani tiesāt. . . Pārāk sīks gariņš … To viņš tāpat, pa jokam …

—   Te nav nekādu joku! Vai tad tu nesaproti? Te skaidri teikts: par aizskārumu ar darbiem… Tu esi Grišku piekāvis, un būs tiesa.

—   Tu esi dīvains, dievs sodi! Kā tad viņš var mani tiesāt, ja mēs ar viņu, var teikt, esam draugi? Kas viņš man par tiesnesi, ja mēs abi esam gan kārtis spēlējuši, gan dzēruši, gan velns zina ko darījuši? Un kas viņš vispār par tiesnesi? Ha-ha! Petjka — tiesnesis! Ha-ha!

—   Smejies, smejies, bet, kad viņš tevi ietupinās nevis aiz draudzības, bet uz likumīga pamata, tad tev nemaz nenāks smiekli!

—   Tu esi prātu zaudējis, brālīt! Kas par likumīgu pamatu, ja viņš ir mana Vaņas krusttēvs? Aizbrauksim pie viņa ceturtdien, tad pats redzēsi, kādi tur likumi…

—   Es gan tev ieteiktu nemaz nebraukt, citādi kā sevi, tā viņu nostādīsi neveiklā stāvoklī… Lai izlemj aizmuguriski . . .

—   Nē, kāpēc aizmuguriski? Aizbraukšu, palūkošos, kā viņš tiesās . .. Interesanti paraudzīties, kāds tiesnesis iznācis no Petjkas. Bez tam sen neesmu pie viņa bijis … neērti…

Ceturtdienā Pomojevs ar Ņitkinu devās pie Sestikrilova.

—   Sveiks, Petjuha! — sacīja Pomojevs, pieiedams pie tiesas galda un sniegdams roku. — Tu brauc lēnām pa tiltu? Velc visu garumā . . . Tiesā, tiesā … es pagaidīšu, paskatīšos … Iepazīsties, tas ir mans sievasbrālis … Vai tava sieva vesela?

—   Jā . . . vesela . .. Pasēdiet tur . . . publikā …

To nomurminājis, tiesnesis nosarka. Vispār jauni tiesneši aizvien samulst, kad ierauga savā kamerā paziņas; bet, kad viņiem iznāk tiesāt pazīstamus ļaudis, viņi atgādina cilvēkus, kas nejauši iekrituši ūdenī. Pomojevs atgāja no galda un atsēdās uz priekšējā sola blakus Ņitkinam.

—   Cik daudz uzpūtības šim bendesmaisam! — viņš čukstēja ausī Ņitkinam. — Ne pazīt! Un pat nepasmaida! Zelta ķēde uz krūtīm! Tpi tu! It kā tas nebūtu bijis viņš, kas manā virtuvē aizmigušo Agašku izmālēja ar tinti. Tīrie joki! Vai tad tādi cilvēki var tiesāt? Es tev pra9u: vai tādi cilvēki var tiesāt? Te vajadzīgs cilvēks gods godam, solīds . . . lai, zini, iedvestu bailes, bet te nosēdinājuši kaut kādu, un — še tev, tiesā! He-he …

—   Grigorij Vlasov! — miertiesnesis izsauca. — Pomojeva kungs!

Pomojevs pasmaidīja un piegāja pie galda. No publikas izrāpās puisis apvalkātiem, gariem svārkiem mugurā, svītrainās biksēs, kas bija iemauktas īsos, rūsganos zābakstulmos, un nostājās Pomojevam līdzās.

—   Pomojeva kungs! — iesāka miertiesnesis, nodūris acis. — Jūs tiekat apvainots par to, ka-a-a… esot aizskāris ar darbiem savu kalpotāju . . . lūk, Grigoriju Vlasovu. Vai atzīstat sevi par vainīgu?

—   Kas vēl nebūs! Bet vai tu sen jau esi kļuvis tik nopietns? He-hē …

—   Neatzīstat? — tiesnesis, mulsā dīdīdamies uz krēsla, viņu pārtrauca. — Vlasov, pastāstiet, kā tas notika!

—   Ļoti vienkārši! Es pie viņiem, lūgtum zināt, biiu par sulaini, smalki izsakoties, it kā kameldīneru … Zināms, mums ir katorgas darbs, jūsu augst-ba .. . Vini paši ceļas priekš deviņiem, bet tev iābūt kājās mazā gaismiņā . .. Dievs viņus zina, vai vilks kājās zābakus vai kamašas vai varbūt visu dienu nostaigās kurpēs, bet man jātīra viss: gan zābaki, gan kamašas, gan kurpes… Nu labi. .. Sauc viņi mani no rīta ģērbties. Es, protams, eju .. . Uzvilku viņiem kreklu, apģērbu biksītes, apāvu zābaciņus . . . visu, kā vajadzīgs .. . Sāku vilkt mugurā vesti… Un nu vini saka: «Padod, Griška, ķemmīti. Tā.» viņi saka, «ir sānkabatā, svārciņos.» Nu labi… Meklēju sānkabatā, bet ķemmīti it kā velns būtu aprijis — nav! Meklēju, meklēju un saku: «Te gan nav ķemmītes, Arhip Jeļisejič!» Viņi saviebās, piegāja pie svārkiem, izņēma no tiem ķemmīti, taču ne no sānkabatas, bet no priekšējās. «Un kas tad tas? Vai nav ķemmīte?» saka un grūž man ķemmīti degunā. Tā ar visiem zariņiem pārbrauca pāri degunam. Visu dienu pēc tam tecēja asinis no deguna. Paši varat redzēt, viss deguns sapampis … Man ir liecinieki. Visi redzēja.

—   Ko jūs teiksiet sev par attaisnojumu? — miertiesnesis pievērsa acis Pomojevam.

Pomojevs jautājoši pavērās tiesnesi, tad Griškā, atkal tiesnesī un tumši pietvīka.

—   Kā man tas jāsaprot? — viņš nomurmināja. — Kā izsmiekls?

—   Te nav nekāda izsmiekla, — Griška iebilda, — bet pēc tīras sirdsapziņas. Nepalaidiet nagus.

—   Klusu! — Pomojevs sita ar spieķi pa grīdu. — Muļķis! Plukata!

Miertiesnesis ātri noņēma ķēdi, pielēca kājās un aizskrēja uz savu kanceleju.

—   Pārtraucu sēdi uz piecām minūtēm! — viņš pa ceļam nokliedza.

Pomojevs devās viņam līdz.

—   Paklausies, — miertiesnesis iesāka, izplezdams rokas, — tu man gribi sarīkot skandālu, vai? Varbūt tev patīkami klausīties, kā tavas virējas un sulaiņi savās liecībās slānīs tevi, ēzeli tādu? Kāpēc tu ieradies? Vai es bez tevis nevarētu izšķirt prāvu, ko?

—   Es vēl būšu viņam vainīgs! — Pomojevs iepleta rokas. — Pats šo komēdiju sarīkojis un uz mani skaišas! Ietupini šo Grišku — un … un beigta balle!

—   Grišku ietupināt! Tpū! Kāds muļķis esi bijis, tāds arī palicis! Nu, kā tad var Grišku ietupināt!

—   Ietupini — un beigta balle! Ne jau man jāsēž aiz restēm!

—   Vai tagad agrākie laiki, ko? Viņš piekāvis Grišku un grib to pašu Grišku ietupināt! Apbrīnojama loģika! Vai tev ir kaut kāda sajēga par tagadējo tiesāšanas kārtību?

—   Savu mūžu neesmu tiesājies, ne arī bijis tiesnesis, bet es saprotu tā: ja pie manis ierastos šis pats Griška ar sūdzību par tevi, es viņu tā nolaistu lejā pa kāpnēm, ka viņš pat mazbērniem aizliegtu sūdzēties, un nevis atļautu viņam izteikt tādas rupjas piezīmes. Pasaki vienkārši, ka gribi pazoboties, parādīt savu varu … tas ir viss! Kad sieva izlasīja pavēsti un ieraudzīja, ka esi atsūtījis pavēstes visām ķēkšām un govju meitām, viņa izbrīnījās. Nebija gaidījusi no tevis tādus jokus. Tā nedrīkst, Petja! Draugi tā nedara.

—   Bet saproti jel manu stāvokli!

Un Šestikrilovs ņēmās skaidrot Pomojevam savu stāvokli.

—   Pasēdi te, — viņš nobeidza, — bet es iešu un aizmuguriski izšķiršu. Dieva dēļ, nenāc ārā! Ar saviem Noāsa laiku uzskatiem tu tā samuldēsi, ka, lai dievs nedod, vajadzēs protokolu sarakstīt.

Šestikrilovs iegāja kamerā un sāka iztiesāšanu. Sēdēdams kancelejā pie kāda galdiņa un aiz gara laika pārlasīdams tikko sastādītus izpildrakstus, Pomojevs dzirdēja, kā miertiesnesis pierunāja Grišku samierināties. Griška ilgi spurojās, tomēr beidzot piekāpās, pieprasīdams par aizvainojumu desmit rubļu.

—   Nu, paldies dievam! — noteica Šestikrilovs, ienākdams pēc sprieduma nolasīšanas kancelejā.

—   Laime, ka prāva tā beidzās… It kā tūkstoš pudu no pleciem novēlās. Tu samaksāsi Griškam desmit rubļu un varēsi būt mierīgs.

—   Es Griškam . .. desmit.. . rubļu?! — Pomojevs apstulba. — Vai tu esi jucis? …

—   Nu, labi jau, labi, es samaksāšu tavā vietā, — Šestikrilovs saviebies atmeta ar roku. — Esmu ar mieru dot pat simt rubļu, lai tikai nebūtu nepatikšanu. Nedod dievs tiesāt paziņas. Iekām, brāl, kausti tādus Griškas, labāk atbrauc ikreiz pie manis un zvetē mani! Tas būs tūkstoškārt vieglāk. Iesim pie Natašas iekost!

Pēc desmit minūtēm draugi sēdēja miertiesneša apartamentos un ēda brokastīs ceptas karūsas.

—   Nu labi, — iesāka Pomojevs, izdzerdams trešo,

—    tu Griškam piešķīri desmit rubļu, bet uz cik ilgu laiku tu viņu ieliki ķurķī?

—   Neesmu viņu licis. Par ko tad?

—   Kā — par ko? — Pomojevs izbolīja acis. — Nu par to, lai nesniedz sūdzības! Kā gan viņš drīkst sniegt par mani sūdzības?

Miertiesnesis un Ņitkins sāka skaidrot Pomojevam, bet viņš nesaprata un palika pie sava.

— Saki ko sacīdams, bet Petjka neder par tiesnesi! — viņš nopūtās, atceļā sarunādamies ar Ņitkinu. — Viņš ir labs, izglītots, pakalpīgs cilvēks, bet… neder! Neprot pa īstam tiesāt… Kaut arī žēl, bet vajadzēs viņu uz nākamo trīsgadi izbalsot! Vajadzēs! …

NO IDEĀLISTA ATMIŅĀM

Desmitajā maijā es .paņēmu atvaļinājumu uz divdesmit astoņām dienām, izlūdzos no mūsu kasiera simt rubju uz priekšu un nolēmu par katru cenu «izdzīvoties», izdzīvoties uz velna paraušanu — tā, lai pēc tam desmit gadu dzīvotu vienīgi no atmiņām.

Bet vai jūs zināt, ko nozīmē «izdzīvoties» šā vārda labākajā nozīmē? Tas nenozīmē aiziet uz opereti vasaras teātrī, paēst vakariņas un pret rītu atgriezties mājās iereibušam. Tas nenozīmē doties uz izstādi, bet no turienes uz zirgu skriešanās sacīkstēm un virināt tur naudas maciņu pie totalizatora. Ja gribat izdzīvoties, tad kāpiet iekšā vagonā un brauciet turp, kur gaisā pland ceriņu un ievu smarža, kur tīksminot jūsu skatienu ar savu maigo baltumu un dimanta rasas pilienu mirdzu, aizgūtnēm zied maijpuķītes un naktsskaistules. Tur, plašumā, zem zilā debess juma, zajajam mežam un čalojošiem strautiem līdzās, putnu un zaļo vaboļu sabiedrībā jūs sapratīsiet, kas ir dzīve! Pievienojiet tam divas trīs tikšanās ar platmaļu cepurīti, spriganām actiņām un baltu priekšautiņu… Atzīstos, es sapņoju par visu to, kad ar atvaļinājuma zīmi kabatā, kasiera dāsnuma apveltīts, devos uz vasarnīcu.

Pēc kāda drauga padoma noīrēju vasarnīcu pie Sofijas Pavlovnas Kņiginas, kas iznomāja savā vasarnīcā lieku istabu ar pilnu pansiju, mēbelēm un pārējām ērtībām. Vasarnīcas noīrēšana veicās ātrāk, nekā varēju iedomāties. Atbraucis Perervā un sameklējis Kņiginas vasarnīcu, es, atceros, uzkāpu terasē un … samulsu. Terasīte bija omulīga, jauka un burvīga, taču vēl jaukāka un (atļaujiet tā izteikties) omulīgāka bija jaunā, kuplā dāmiņa, kas sēdēja terasē pie galda un dzēra tēju. Viņa piemiedza uz mani actiņas.

—   Ko vēlaties?

—   Lūdzu, atvainojiet… — es iesāku. — Es… es laikam gan neesmu atnācis īstajā vietā… Man vajadzīga Kņiginas vasarnīca …

—   Es pati esmu Kņigina … Ko vēlaties?

Es apjuku… Biju pieradis dzīvokļu un vasarnīcu saimnieces iedomāties kā padzīvojušas, reimatiskas būtnes, kas smaržo pēc kafijas biezumiem, bet te … — «lai glābj mūs dieva eņģeļi un sūtņi!» — kā teicis Hamlets, sēdēja brīnišķīga, krāšņa, apbrīnojama, burvīga būtne. Es stostīdamies paskaidroju, kas man vajadzīgs.

—   Ak, ļoti patīkami! Lūdzu, sēdieties! Man jūsu draugs jau rakstīja. Vai negribat tēju? Ar krējumu vai citronu?

Ir tādas sievietes (visbiežāk gaišmates), ar kurām pietiek pasēdēt kopā pāris minūšu, lai justos kā mājās, it kā mēs būtu senseni paziņas. Tieši tāda bija arī Sofija Pavlovna. Dzerdams pirmo glāzi, es jau zināju, ka viņa ir neprecējusies, pārtiek no kapitāla procentiem un gaida pie sevis ciemos krustmāti; es arī zināju iemeslus, kas pamudinājuši Sofiju Pavlovnu izīrēt vienu istabu. Pirmkārt, maksāt vienai simt divdesmit rubļu par vasarnīcu ir grūti un, otrkārt, tā kā baigi dzīvot: ja nu pēkšņi nakti ielaužas zaglis vai dienu ienāk kāds briesmīgs vīrs! Un nav nekā peļama, ja stūra istabā dzīvos kāda vientuļa dāma vai vīrietis.

—   Labāk gan vīrietis! — nopūtās saimniece, nolaizīdama no karotītes ievārījumu. — Ar vīrieti mazāk raižu un nav tik baigi…

Vārdu sakot, pēc kādas stundas mēs ar Sofiju Pavlovnu bijām jau draugi.

—   Ak jā! — es atcerējos, no viņas atvadoties. — Mēs pārrunājām visu, bet par galveno ne vārda. Cik tad jūs no manis prasīsiet? Es dzīvošu pie jums tikai divdesmit astoņas dienas … Pusdienas, protams … tēja un pārējais.

—   Nu, atradis, par ko runāt! Cik varat, tik arī maksājiet … Es taču neizīrēju istabu aiz aprēķina, bet tāpat… lai būtu kāds cilvēks … Vai divdesmit piecus rubļus varat dot?

Es, protams, biju ar mieru, un sākās mana dzīve vasarnīcā … Sī dzīve interesanta jau tāpēc vien, ka diena līdzīga dienai, nakts naktij, un — cik daudz burvības šai vienmuļībā, kas par dienām, kas par naktīm! Lasītāj, esmu sajūsmināts, atļaujiet man jūs apskaut! No rīta es pamodos un, nemaz nedomādams par darbu, dzēru tēju ar krējumu. Vienpadsmitos gāju pie saimnieces novēlēt viņai laburītu un dzēru 'pie viņas kafiju ar treknu, karsētu krējumu. No kafijas līdz pusdienām mēs tērzējām. Pulksten divos bija pusdienas, bet kas par pusdienām! Iedomājieties, ka jūs, izsalcis kā vilks, sēžaties pie galda, iesperat lielu glāzi zāļu degvīna un uzkožat karstu, sālītu gaļu ar mārrutkiem. Tad iedomājieties okrošku vai skābeņu zupu ar krējumu utt., utt. Pēc pusdienām var bezrūpīgi zvilnēt, lasīt romānu un ik brīdi lēkt kājās, jo saimniece allaž pazib gar durvīm — un «guliet!», «guliet! . ..». Tad peldēšanās. Vakarā līdz vēlai naktij pastaiga ar Sofiju Pavlovnu . .. Iedomājieties, ka vakara stundā, kad it visi, atskaitot lakstīgalu un gārni, kas retumis iebrēcas, jau dus, kad vāji dvesošais vējiņš tik tikko atšalc līdz jums tālā vilciena troksni, jūs pastaigājaties birztalā vai pa dzelzceļa uzbērumu ar kuplu gaišmatīti, kas koķeti drebinās no vakara dzestruma un šad tad pievērš jums savu mēnesnīcā tik bālo sejiņu . . . Traki labi!

Nepagāja pat nedēļa, kad notika tas, ko jūs, lasītāj, jau sen no manis gaidāt un bez kā nevar iztikt neviens kārtīgs stāsts … Es nenoturējos … Manu izskaidrošanos Sofija Pavlovna uzklausīja vienaldzīgi, gandrīz vēsi, it kā jau sen būtu to gaidījusi, tikai mīļi pašķieba lūpas, it kā gribētu sacīt:

— Nesaprotu, kas tur tik daudz ko runāt!

Divdesmit astoņas dienas aizjoņoja kā viens mirklis. Kad beidzās mana atvaļinājuma laiks, es sērīgs, neapmierināts atvadījos no vasarnīcas un Soņas. Kad kravāju čemodānu, saimniece sēdēja uz dīvāna un slaucīja actiņas. Es, pats tikko asaras valdīdams, mierināju viņu, solījos ierasties pie viņas vasarnīcā pa svētku dienām un ziemā apmeklēt viņu Maskavā.

—   Ak tā .. . kad tad mēs, mana dārgā, ar tevi norēķināsimies? — es atģidos. — Cik man jāmaksā?

—   Kādreiz vēlāk … — šņukstēdama izdabūja pār lūpām «manu ilgu būtne».

—   Kāpēc vēlāk? Draudzība paliek draudzība, bet naudiņa katram par sevi, saka paruna, un turklāt es nepavisam nevēlos dzīvot uz tava rēķina. Nav ko niķoties, Soņa . . . Cik tev pienākas?

—   Tikai… tāds nieciņš … — saimniece šņukstēdama sacīja un atvēra galda atvilktni. — Varēji samaksāt arī vēlāk …

Soņa parakņājās pa atvilktni, izņēma no turienes kādu papīriņu un pasniedza man.

—   Vai tas ir rēķins? — es jautāju. — Nu, tad jau lieliski . . . tad jau lieliski (es uzliku acenes) . . . norēķināsimies, un viss kārtībā (es pārlaidu acis pār rēķinu). Pavisam kopā… Pag, kas tad tas? Pavisam… Tā taču nav, Soņa! Te stāv «pavisam divi simti divpadsmit rubļu četrdesmit četras kapeikas»! Tas nav mans rēķins.

—   Tavs, Dādiņ! Paskaties!

—   Bet… kā tik daudz? Par vasarnīcu un ēdienu divdesmit pieci rubļi — esmu ar mieru .. . Apkalpotājai trīs rubļi — nu, labi, esmu ar mieru arī tā . . .

—   Es nesaprotu, Dūdiņ, — gari stiepdama vārdus, teica saimniece, saraudātām acīm izbrīnā pavērdamās manī. — Vai tiešām tu man netici? Saskaiti tādā gadījumā! Tu dzēri zāļu degvīnu… es taču nevarēju tev pasniegt pusdienās degvīnu par to pašu maksu! Krējums pie tējas un kafijas … tad zemenes, gurķi, ķirši… Tāpat kafija… Tu taču nebiji sarunājis to dzert, bet dzēri ik dienas! Tie visi tomēr ir tādi sīkumi, ka es, lūdzu, varu tev atlaist divpadsmit rubļu. Lai paliek tikai divi simti.

—   Bet… te ir septiņdesmit pieci rubļi, un nav atzīmēts, par ko … Par ko tad tas?

—   Kā — par ko? Tas nu gan ir jauki!

Es pavēros viņas sejiņā. Tā lūkojās tik sirsnīgi, gaiši un tādā izbrīnā, ka mana mēle vairs nespēja izrunāt ne vārda. Es iedevu Soņai simt rubļu un vekseli par tikpat lielu summu, uzvēlu plecos čemodānu un devos uz staciju.

Kungi, vai kāds man nevar aizdot simt rubļu?

SIMULANTI

Ģenerāliene Marfa Petrovna Pečonkina jeb, kā zemnieki viņu sauc, Pečonciene, kas jau desmit gadu praktizējas homeopātijas nozarē, kādā maija otrdienā pieņem savā kabinetā slimniekus. Viņai priekšā uz galda homeopātiskā aptieciņa, ārstniecības rokasgrāmata un homeopātiskās aptiekas rēķini. Pie sienas zelta ietvaros zem stikla karājas kāda pēc Marfas Petrovnas domām ļoti slavena un pat dižena Pēterburgas homeopāta vēstules un arī tēva Aristarha ģīmetne, jo viņam ģenerāliene parādā pateicību par savu glābiņu: atteikties no kaitīgās alopātijas un izzināt īsto patiesību. Uzgaidāmā telpā sēž un gaida pacienti, visvairāk zemnieki. Viņi visi, izņemot divus trīs, ir kailām kājām, jo ģenerāliene liek smirdošos zābakus atstāt pagalmā.

Marfa Petrovna pieņēmusi jau desmit cilvēku un izsauc vienpadsmito:

—   Gavrila Gruzdj!

Atveras durvis, un kabinetā ienāk nevis Gavrila Gruzdjs, bet Zamuhrišins, ģenerālienes kaimiņš, paputējis muižnieks, mazs večuks ar īgnām ačtelēm un muižnieka cepuri padusē. Viņš noliek spieķi kaktā, pieiet pie ģenerālienes un klusēdams nometas viņas priekšā uz viena ceļgala.

—   Ko jūs darāt! Ko jūs darāt, Kuzma Kuzmič! — šausminās ģenerāliene, viscaur pietvīkdama. — Dieva dēļ!

—   Kamēr būšu dzīvs, necelšos augšā! — Zamuhrišins saka, piekļaujoties pie rociņas. — Lai visi ļaudis redz, kā esmu nometies ceļos, mūsu sargeņģeli, cilvēku dzimuma labdare! Lai redz! Tās labdarīgās fejas priekšā, kas dāvāja man veselību, norādīja man pareizo ceļu un novērsa manu skeptisko pārgudrību, tās priekšā esmu ar mieru ne vien stāvēt uz ceļiem, bet arī doties ugunī, mūsu brīnišķīgā dziedinātāja, sērdieņu un atraitņu māte! Esmu izveseļojies! Augšāmcēlies, burve!

—   Es … es ļoti priecājos … — murmina ģenerāliene, tīksmē sarkdama. — Tik patīkami to dzirdēt… Sēdieties, lūdzu! Bet pagājušajā otrdienā jūs taču bijāt tik smagi slims!

—   Un kā vēl! Bail atcerēties! — Zamuhrišins sēzdamies saka. — Visos locekļos un orgānos bija reimatisms. Astoņus gadus mocījos, miera nepazinu … Ne dienu, ne nakti, mana labdare! Ārstējos gan pie dakteriem, gan braukāju uz Kazaņu pie profesoriem, gan ar dažādām dūņām dziedējos, gan ūdeņus dzēru, ko visu tiku izmēģinājis! Savu īpašumu noārstēju, skaistullt mīļā. Šie dakteri man nodarīja tikai ļaunu. Viņi man slimību sadzina iekšā. Sadzīt iekšā sadzina, bet izdzīt ārā — tiktāl viņu gudrība nesniedzās … Tikai naudu patīk plēst, laupītājiem tādiem, bet, kas attiecas uz cilvēku labumu, tur viņiem maza bēda. Paraksta kaut kādu hiromantiju, un mums jādzer. Rīkļurāvēji, vārdu sakot. Ja nebūtu jūs, mūsu eņģelīt, es jau gulētu kapā! Pārnāku no jums pagājušajā otrdienā, paveros graudiņos, ko jūs toreiz iedevāt, un domāju: «Nu, kāda tiem jēga? Vai tiešām šie tikko saskatāmie smilšu graudiņi var izārstēt manu briesmīgo, iesīkstējušo kaiti?» Domāju tā, neticīgais, un smīnu, bet, kā noriju graudiņu, — vienā mirklī! — it kā nemaz nebūtu sirdzis vai arī kā ar roku atņemts. Sieva raugās manī izbolītām acīm un netic. «Vai tas esi tu, Koļa?» — «Es gan,» sakai. Un nometāmies mēs abi ceļos pie svētbildes un sākām lūgt dievu par mūsu eņģeli: «Dod viņai, ak kungs, visu, ko vien mēs jūtam!»

Zamuhrišins izslauka piedurknē acis, uzceļas no krēsla un grib atkal mesties uz viena ceļgala, bet ģenerāliene aizkavē viņu un apsēdina.

—   Ne jau man jums jāpateicas! — viņa saka, aiz saviļņojuma sarkdama un sajūsmā raudzīdamās tēva

Aristarha ģīmetnē. — Ne man! Esmu tikai paklausīgs ierocis . . . Tiešām, brīnums kas brīnums! Iesīkstējis astoņgadu reimatisms un no viena skrofulozes graudiņa!

—   Jūs bijāt tik laipna un iedevāt man trīs graudiņus! No tiem vienu es ieņēmu pusdienā — un vienā mirklī! Otru vakarā un trešo nākamajā dienā — un kopš tā laika kaut vai kas! Kaut būtu kur iedurstījis! Bet biju jau sataisījies mirt, aizrakstījis dēlam uz Maskavu, lai brauc šurp! Kungs dievs darījis jūs gudru, dziedinātāji Tagad, re, staigāju kā paradīzē .. . Tanī otrdienā, kad biju pie jums, es kliboju, bet tagad varu skriet pakaļ kaut zaķim. .. Simt gadu vēl spētu nodzīvot. Tikai viena nelaime — mūsu nabadzība. Esmu gan vesels, bet kam man veselība, ja nav no kā dzīvot? Trūkums piemeklējis ļaunāk par slimību . . . Piemēra pēc ņemsim tādu vajadzību … Tagad laiks auzas sēt, bet kā lai tās iesēj, ja nav sēklas? Vajadzētu nopirkt, bet nauda . .. zināms jau, kāda mums nauda.

—   Es jums iedošu auzas, Kuzma Kuzmič… Sēdiet, sēdiet! Jūs mani tā iepriecinājāt, ka ne jums man, bet man jāpateicas jums!

—   Ak jūs mūsu līksmība! Rada gan tas kungs šādu labsirdību! Priecājieties, dārgā, savos labajos darbos noskatoties! Bet mums, grēciniekiem, nav par sevi ko priecāties … Mēs esam mazi ļautiņi, gļēvi, nederīgi. .. sīksīki… Sauc gan mūs par muižniekiem, bet materiālā ziņā tie paši zemnieki vien esam, pat ļaunāk… Dzīvojam mūra ēkās, bet iznāk tikai acu apmānīšana, jo — jumts caurs… Nav par ko lubiņas nopirkt.

—   Es jums iedošu lubiņas, Kuzma Kuzmič.

Zamuhrišins izlūdzas vēl govi, ieteikuma vēstuli meitiņai, ko nodomājis vest uz institūtu, un … aizkustināts par ģenerālienes devīgumu, aiz jūtu pārpilnības iešņukstas, sašķoba muti un bāž roku kabatā pēc mutautiņa … Ģenerāliene redz, kā līdz ar mutautiņu no kabatas izslīd kāds sarkans papīriņš un bez trokšņa nokrīt uz grīdas.

—   Nemūžam neaizmirsīšu … — viņš murmina. — Un bērniem pavēlēšu pieminēt un mazbērniem … paaudžu paaudzēs… Lūk, bērni, tā, kas mani izglāba no nāves, kas…

Aizvadījusi savu pacientu, ģenerāliene brītiņu asaru pilnām acīm veras tēvā Aristarhā, tad pārlaiž mīļu, godbijīgu skatienu aptieciņai, ārstniecības grāmatām, rēķiniem, atzveltnim, kur tikko sēdējis cilvēks, ko viņa izglābusi no nāves, un viņas skatiens pievēršas pacienta izmestajam papīriņam. Ģenerāliene paceļ papīriņu, attin to un ierauga tanī trīs graudiņus, tos pašus graudiņus, ko pagājušajā otrdienā iedevusi Zamuhrišinam.

— Tie ir tie paši… — viņa neizprot. — Pat papīriņš tas pats… Viņš nav pat attinis vaļā! Bet ko tad viņš iedzēris? Savādi. .. Viņš taču mani nemānīs!

Un ģenerālienes sirdī pirmoreiz pa visiem desmit prakses gadiem mostas aizdomas … Viņa iesauc nākamos slimniekus un, runājot ar viņiem par slimībām, ievēro to, kas agrāk nemanāmi paslīdējis viņai gar ausīm. Slimnieki, visi kā viens, it kā norunājuši, sākumā cildina viņu par brīnišķīgo izdziedēšanu, jūsmo par viņas medicīnisko gudrību, zākā ārstus alopātus, bet vēlāk, kad viņa piesarkusi aiz saviļņojuma, sāk izklāstīt savas vajadzības. Viens lūdz zemīti, ko apart, otrs malciņu, trešais atļauju medīt viņas mežos utt. Viņa lūkojas platajā, labsirdīgajā tēva Aristarha sejā, jo viņš taču tai atklājis patiesību, un viņai sirdi sāk krimst jauna patiesība. Nelaba, smaga patiesība …

Cilvēks ir viltīgs!

VĒDZELE

Vasaras rīts. Gaisā klusums; tikai krastā čirkst sienāzis, un kaut kur bikli čiepst ūdens zvirbulis. Debesīs irdenam sniegam līdzīgi nekustīgi pluksnu mākoņi… Pie jaunceļamas peldētavas zem zaļiem kārklu krūmāja zariem ūdenī ķepurojas namdaris Gerasims, garš, noliesējis vīrs ar rudu, sprogainu galvu un bārdas sariem noaugušu seju. Viņš sēc, pūš un, stipri mirkšķinādams acis, cenšas kaut ko izvilkt no kārklu sakņu apakšas. Viņa seja vienos sviedros. Kādu asi no Gerasima līdz kaklam ūdenī stāv namdaris Ļubims, jauns, kumpains vīrs ar trijstūrainu seju un šauram ķīnieša ačelēm. Kā Gerasimam, tā Ļubimam — abiem krekli mugurā un auti kājās. Abi zili aiz aukstuma, jo vairāk nekā stundu jau tup ūdenī…

—   Ko tu vienmēr baksti ar roku? — sauc kumpainais Ļubims, trīcēdams kā drudzī. — Ak tu tukšgalvi! Turi viņu, turi, citādi izspruks, nolādētā! Turi ciet, es saku!

—   Neizspruks… Kur šī sprucīs? Tā palīdusi zem siekstas… — Gerasims runā piesmakušā, dobjā basā, kas nāk nevis no kakla, bet no vēdera dobuma. — Gluma, pigore tāda, un nav aiz kā aizķert.

—   Ķer aiz zaunēm, aiz zaunēm!

—   Žaunas nav jūtamas … Pag, saķēru aiz kaut kā … Aiz lūpas saķēru … Kož, pigore tāda!

—   Nevelc aiz lūpas, nevelc — palaidīsi vaļā! Ķer aiz zaunēm, aiz zaunēm ķer! Tu atkal sāc bakstīt ar roku! Tavu neprātīgu cilvēku, lai dievs piedod manus grēkus! Ķer taču!

—    «Ķer» … — Gerasims ķircina viņu. — Kas par kumandieri atradies… Nāktu un ķertu pats, greizais velns … Ko tu stāvi?

—   Ķertu ari, ja būtu iespējams… Vai es ar savu zemo kompleksiju varu stāvēt zem krasta? Tur ir dzeļš!

—   Tas nekas, ka dzeļš … Laidies peldus …

Kumpmuguris novēcina rokas, piepeld klāt Gerasi-

mam un pieķeras pie zariem. Bet, tiklīdz viņš mēģina nostāties uz kājām, tūdaļ iegrimst ar galvu ūdeni un sāk laist burbuļus.

—   Es jau teicu, ka dzeļš! — viņš saka, nikni bolīdams acu ābolus. — Vai uz kakla lai sēžos tev, ko?

—   Ņem un nostājies uz siekstas … Siekstu daudz, it kā trepes …

Kumpmuguris satausta ar kāju siekstu un, stipri pieķēries uzreiz pie vairākiem zariem, nostājas uz tās. Nodibinājis līdzsvaru un nostiprinājies jaunajā pozīcijā, viņš saliecas un, pūlēdamies neiekampt mutē ūdeni, sāk taustīties ar labo roku starp siekstām. Stigdama ūdens augos, slīdēdama pa sūnām, kas apklāj siekstas, viņa roka uzduras asām vēža spīlēm …

—   Tevi, ķēmu, vēl tikai vajadzēja! — Ļubims iesaucas un nikni izsviež vēzi krastā.

Beidzot viņa roka satausta Gerasima roku un, slīdēdama lejup pa to, sasniedz kaut ko lipīgu, saltu.

—   Te jau tā ir! … — Ļubims smaida. — Va-arena, velna mātīte … Laid vaļā pirkstus, es viņu tūdaliņ … aiz zaunēm . .. Pag, negrūsties ar elkoni… Es viņu tūdaliņ … tūdaliņ, ļauj tikai saņemt… Tālu, velna mātīte, zem siekstas ielīdusi, nav aiz kā saķert… Nevar tikt līdz galvai… Vēderu vien var ģist… Nospied man uz kakla odu — dzeļ kā traks! Es viņu tūdaliņ.. . aiz zaunēm . . . Stumies klāt no sāniem, žmiedz viņu, žmiedz! Tramdi ar pirkstu!

Kumpmuguris, vaigus piepūtis, elpu aizturējis, izbola acis un, kā redzams, bāž jau pirkstus «aiz zaunēm», bet tad notrūkst zari, pie kuriem turas viņa kreisā roka, un vīrs, zaudējis lūdzsvaru, — plunkš ūdenī! It kā izbijušies no krasta trauc viļņaini apļi, un kritiena vietā uznirst burbuļi. Kumpmuguris uzpeld un sprauslādams tver zarus.

—   Noslīksi vēl, velns, un man būs par tevi jāatbild! … — Gerasims gārdz. — Lien ārā, ka tevi deviņi! Es pats izvilkšu!

Viņi sāk lamāties… Bet saule cepina un cepina. Ēnas kļūst īsākas un ieraujas pašas sevī kā gliemeža taustekļi… Saules sakarsētā garā zāle sāk izgarot šķebīgu medus smaržu. Drīz jau dienas vidus klāt, bet Gerasims un Ļubims vēl arvien ķepurojas zem kārklu krūmiem. Gārdzošs bass un salīgs, spiedzošs tenors bez apstājas ārda vasaras dienas klusumu.

—   Velc viņu aiz zaunēm, velc! Pagaidi, es viņu izgrūdīšu! Kur tu bāz savu lielo dūri? Mēģini ar pirkstu, mūli, nevis ar dūri! Stumies no sāniem! No kreisās puses stumies, no kreisās, labajā pusē ir bedre! Citādi pats jods tevi notiesās vakariņās! Velc aiz lūpas!

Atskan pātagas plīkšķis … Pa lēzeno krastu uz ūdeni lēni velkas ganāmpulks, ko dzen gans Jefims. Vecais, nevarīgais vīrs ar vienu aci un greizu muti nāk, galvu nodūris, un skatās sev zem kājām. Pirmās pie ūdens tiek aitas, pēc tam zirgi, pēc zirgiem govis.

—   Pastum no apakšas! — viņš dzird Ļubima balsi. — Pabāz pirkstu! Velns tāds, vai tu esi kurls, vai? Tpi tu!

—   Ko jūs tur, brālīši, velkat? — Jefims sauc.

—   Vēdzeli! Nekādi nav iespējams izvilkt! Zem siekstas palīdusi! Stumies no sāniem! Stumies, stumies!

Jefims kādu brīdi mirkšķina savu aci uz zvejniekiem, tad noauj pastalas, nomet no pleciem kulīti un novelk kreklu. Noraisīt autus nav laika, un viņš, pārmetis krustu, balansēdams ar kalsnajām, tumšajām rokām, kāpj ar visiem autiem ūdenī. . . Soļu piecdesmit viņš iet pa dūņaino dibenu, bet pēc tam metas peldus.

—   Pagaidiet, draudziņi! — viņš sauc. — Pagaidiet! Nevelciet bez jēgas, palaidīsiet vaļā! Vajag ar prātu!…

Jefims piepulcējas namdariem, un viņi visi trīs, grūstīdami cits citu elkoņiem un ceļgaliem, sēkdami un lādēdamies gramstās vienā vietā. . . Kumpmuguris Ļubims ierij ūdeni, un gaisā atskan ass, drudžains kāss.

—   Kur gans? — krastā dzirdams sauciens. — Jefi-im! Gans! Kur tu esi? Ganāmpulks dārzā! Dzen, dzen ārā no dārza! Dzen! Kur gan viņš ir, tas vecais ļaundaris?

Dzirdamas vīriešu, pēc tam sieviešu balsis… No kungu dārza iznāk kungs Andrejs Andrejičs persiešu rītsvārkos un avīzi rokā… Viņš neizpratnē raugās uz to pusi, kur no upes atskan saucieni, tad ātri tipina uz peldētavu…

—   Kas te notiek? Ko kliedzat? — viņš stingri noprasa, pamanīdams starp kārklu zariem trīs slapjās zvejnieku galvas. — Ko jūs te darāt?

—   Zi… zivīti ķeram … — murmina Jefims, nepaceldams galvu.

—   Es tev rādīšu zivīti! Ganāmpulks dārzā, bet viņš ķer zivīti!… Kad beidzot peldētava būs gatava, velni? Jau divas dienas strādājat, bet kas padarīts?

—   Bū… būs gatava… — Gerasims gārdz. — Vasara ir gara, pagūsi vēl, labdzimtība, nopeldēties… Pfrrr .. . Nekādi netiekam te ar vēdzeli galā … Palīdusi zem siekstas un nu tikpat kā alā: ne šur, ne tur . . .

—   Vēdzele? — kungs jautā, un viņam acis kļūst spīdīgas. — Nu tad velciet drīzāk laukā!

—   Tu jau dosi pusrublīti… Ja pakalposim… Varena vēdzele, kā kupča sieva .. . Pusrubli vērta, labdzimtība … par pūlēm … Nespied viņu, Ļubim, nespied, citādi nomocīsi! Cel uz augšu no apakšas! Velc siekstu uz augšu, labo cilvēk … kā būs teikt? Uz augšu, nevis uz leju, nelabais! Netiriniet kājas!

Paiet piecas minūtes, desmit… Kungs nevar vairs nociesties.

—   Vasilij! — viņš sauc, pagriezies uz muižas pusi. — Vaska! Sauciet šurp Vasiliju!

Atskrien kučieris Vasilijs. Viņš kaut ko košļā un smagi elso.

—   Kāp ūdenī, — kungs viņam pavēl, — palīdzi tiem izvilkt vēdzeli. . . Viņi nevar dabūt laukā vēdzeli!

Vasilijs ātri izģērbjas un kāpj ūdenī.

—   Es tūdaliņ… — viņš murmina. — Kur ir vēdzele? Es tūdaliņ… Mēs to vienā mirklī! Tu varēji gan iet, Jefim! Ko tev, vecam cilvēkam, jaukties tādā padarīšanā! Kur te vēdzele? Es to tūdaliņ… Te tā ir! Ļaujiet vaļu rokām!

—   Kādu vaļu rokām? Paši zinām: vaļu rokām! Bet ņem un izvelc!

—   Vai tad tā var izvilkt? Vajag aiz galvas!

—   Bet galva zem siekstas! Skaidrs kā diena, muļķi!

—   Nu, nerejies, citādi dabūsi pa ģīmi! Draņķis tāds!

—       Kungs klausās, un jūs tādus vārdus … — Jefims šļupst. — Jūs viņu neizvilksiet, brālīši! Tā varen nadzīgi tur ielīdusi!

—        Pagaidiet, es tūlīt… — kungs iesaucas un sāk steidzīgi izģērbties. — Jūs esat četri muļķi un nevarat izvilkt vēdzeli!

Andrejs Andrejičs izģērbies ļauj atdzist miesai un kāpj ūdenī. Bet arī viņa iejaukšanās nevainagojas panākumiem.

—        Jāaizcērt sieksta! — Ļubims galu galā nolemj. — Gerasim, ej pēc cirvja! Dodiet šurp cirvi!

—        Tikai nenocērtiet sev pirkstus! — nosaka kūngs, dzirdēdams zem ūdens cirtienus siekstā. — Jefim, vācies prom no šejienes! Pagaidiet, es izvilkšu vēdzeli… Jūs jau neprotat…

Sieksta aizcirsta. To mazliet palauž, un Andrejs Andrejičs sev par lielu prieku jūt, ka viņa pirksti ieslīd vēdzelei zem žaunām.

—       Es velku laukā, brālīši! Nedrūzmējieties … pagaidiet … es velku laukā!

Virs ūdens līmeņa parādās liela vēdzeles galva un aiz tās melns, aršīnu garš ķermenis. Vēdzele smagi groza asti un cenšas izrauties.

—   Nebūs nekā . .. Blēņas, mīļā. Esi iekritusi? Ahā!

Visiem sejas iezaigojas saldā smaidā. Kāds brīdis paiet mēmā apbrīnā.

—        Pamatīga vēdzele! — šļupst Jefims, kasīdams ādu zem lāpstiņām. — Dzi, mārciņu desmit būs …

—       Njā… — kungs piebalso. — Aknas tā vien trīc. Viņa uzpūšas no iekšienes. Ak … ak vai!

Vēdzele pēkšņi negaidot strauji sit asti uz augšu, un zvejnieki dzird stipru šļakstu… Visi izpleš rokas, bet jau par vēlu: vēdzele ir prom.

APTIEKA

Bija vēls vakars. Mājskolotājs Jegors Aleksejičs Svoikins, lai nekavētu veltīgi laiku, devās no ārsta tieši uz aptieku.

«It kā ietu pie bagātas draugaļas vai dzelzceļnieka,» viņš nodomāja, kāpjot pa aptiekas kāpnēm, kas laistījās aiz spodrības un bija apklātas dārgiem paklājiem. «Bail kāju spert!»

Ieejot aptiekā, Svoikinu apņēma smaka, kas piemīt visām aptiekām pasaulē. Zinātne un zāles ar gadiem mainās, bet aptiekas smaka ir mūžīga kā matērija. To ostījuši mūsu vectēvi, odīs arī mazbērni. Tā kā bija vēla stunda, ļaužu aptiekā nebija. Aiz dzeltenas, spīdīgas pults, kas bija apkrauta pudelītēm ar signatūrām, stāvēja gara auguma kungs ar solīdi atmestu galvu, nopietnu seju un koptu vaigubārdu — pēc visa spriežot, provizors. Sākot ar mazo plikumu uz galvas un beidzot ar gariem, sārtiem nagiem, viss šai cilvēkā bija rūpīgi izgludināts, nospodrināts un it kā aplaizīts, var doties kaut pie altāra. Viņa sadrūmušās acis vērās no augšas lejup uz avīzi, kas stāvēja uz pults. Viņš lasīja. Iesāņus aiz stiepļu režģa sēdēja kasieris un laiski skaitīja sīknaudu. Viņā pusē letei, kas nošķīra latīnisko virtuvi no pūļa, puskrēslā rosījās divi tumši stāvi. Svoikins piegāja pie pults un pasniedza izgludinātajam kungam recepti. Tas, viņā neskatīdamies, paņēma recepti, izlasīja avīzē līdz punktam un, viegli pagriezis galvu pa labi, nomurmināja:

—   Calomeli grana duo, sacchari albi giana quinque, numero decem!

—  Ja! — no aptiekas dibena atskanēja spalga, metāliska balss.

Provizors nodiktēja mikstūru tanī pašā dobjajā, vienmuļajā balsī.

—   Ja! — atskanēja no otra kakta.

Provizors uzrakstīja kaut ko uz receptes, sarauca pieri un, atmetis galvu atpakaļ, atkal nodziļinājās avīzē.

—   Pēc stundas zāles būs gatavas, — viņš izgrūda caur zobiem, meklēdams punktu, pie kura bija apstājies.

—   Vai nevar ātrāk? — Svoikins nomurmināja. — Man nekādi nav iespējams gaidīt.

Provizors neatbildēja. Svoikins atslīga uz dīvāna un sāka gaidīt. Kasieris beidza skaitīt sīknaudu, dziļi nopūtās un noskrapstināja atslēgu. Dibenā viens no tumšajiem stāviem sāka darboties ar marmora miezeri. Otrs stāvs kaut ko skaloja zilā pudelītē. Kaut kur vienmērīgi un piesardzīgi tikšķēja pulkstenis.

Svoikins bija slims. Mute viņam dega, kājās un rokās bija vilkanas sāpes, smagajā galvā klīda miglaini tēli, kas līdzinājās mākoņiem un satuntuļotiem cilvēku augumiem. Provizoru, plauktus ar burkām, gāzes radziņus, etažeres viņš redzēja kā miglā, bet vienmērīgā berzēšana marmora miezerī un lēnā pulksteņa tikšķēšana viņam šķita skanam nevis ārpusē, bet tieši viņa galvā … Nespēks un galvas noreibums pārņēma viņa miesu aizvien vairāk un vairāk, tāpēc, nogaidījis mazliet un juzdams, ka viņam top nelabi no marmora miezera klaboņas, viņš gribēja sevi uzmundrināt un nolēma sākt sarunu ar provizoru . ..

—   Man laikam sākas karsonis, — viņš teica. — Ārsts sacīja, ka vēl grūti konstatēt, kas man par slimību, bet esmu gan pārāk vārgs … Mana laime vēl, ka sasirgu galvaspilsētā, jo nedod dievs tādu nelaimi uz laukiem, kur nav ārstu un aptieku!

Provizors stāvēja nekustēdamies un, atmetis galvu atpakaļ, lasīja. Kad Svoikins griezās pie viņa, provizors neatbildēja ne ar vārdu, ne kustību, it kā nebūtu nemaz dzirdējis … Kasieris skali nožāvājās un uzrāva gar biksēm sērkociņu … Marmora miezera klaboņa kļuva arvien skaļāka un skanīgāka. Redzēdams, ka viņā neklausās, Svoikins pacēla acis uz plauktiem ar burkām un sāka lasīt uzrakstus . .. Viņa priekšā sākumā ņirbēja visvisādas «radikses»: tenciāna, pimpinella, tormentilla, zedoāria u. tml. Aiz radiksēm ieņirbējās tinktūras, oleum, semen, viens nosaukums gudrāks un aizvēsturiskāks par otru.

«Te laikam gan daudz nevajadzīga balasta!» Svoikins nodomāja. «Cik rutīnas šais burkās, kas te stāv tikai tradīcijas pēc, un tai pašā laikā cik tas viss solīdi un iespaidīgi!»

No plauktiem Svoikins pārlaida acis uz viņam līdzās stāvošo stikla etažeri. Tur viņš ieraudzīja gumijas aplīšus, bumbiņas, šļirces, zobu pastas tūbiņas, Pjerro pilienus, Adelheima pilienus, kosmētiskās ziepes, ziedi matu audzēšanai…

Aptiekā ienāca zēns ar netīru priekšautu un palūdza par desmit kapeikām vērša žulti.

—   Sakiet, lūdzu, — kādam nolūkam lieto vērša žulti? — skolotājs griezās pie provizora, iepriecēts, ka radies temats sarunai.

Nesaņēmis atbildi uz savu jautājumu, Svoikins ņēmās aplūkot bargo, uzpūtīgo, pārgudro provizora ģīmi.

«Dīvaini cilvēki, dieva vārds!» viņš domāja. «Kāda velna pēc viņi sataisa tādu pārgudru ģīmi? Plēš no sava tuvākā trīskāršu cenu, pārdod ziedes matu audzēšanai, bet, raugoties viņu sejās, var domāt, ka viņi patiešām ir zinātnes priesteri. Raksta latīniski, runā vāciski. . . Izliekas kaut kādi viduslaicīgi… Vesels cilvēks neievēro šos kokainos, bezjūtīgos ģīmjus, bet, tiklīdz savārgst, kā es tagad, viņu pārņem šausmas, ka šī svētā nodarbība nokļuvusi tik nejūtīga, izgludināta vīra rokās …»

Veroties nekustīgajā provizora ģīmī, Svoikins pēkšņi sajuta vēlēšanos atgulties, bet katrā ziņā tālāk no gaismas, mācītā ģīmja un marmora miezera klaboņas … Slimīgs gurdenums pārņēma visu viņa miesu… Viņš piegāja pie letes un ar žēlabainu izteiksmi sejā palūdza:

—   Esiet tik laipns, atlaidiet mani! Es … esmu slims …

—   Tūlīt… Lūdzu neatspiesties ar elkoņiem!

Skolotājs atsēdās uz dīvāna un, dzīdams prom no galvas miglainos tēlus, sāka skatīties, kā kasieris pīpē.

«Pagājusi tikai pusstunda,» viņš domāja. «Atlicis vēl tikpat… Nav izciešams!»

Bet tad beidzot pie provizora pienāca mazs, melnīgsnējs farmaceits un nolika viņam blakus kārbiņu ar pulveriem un pudelīti ar sārtu šķidrumu … Provizors izlasīja līdz punktam, lēni atgāja no pults un, paņēmis pudelīti rokās, saskaloja to acu priekšā . . . Pēc tam viņš uzrakstīja signatūru, piestiprināja to pie pudelītes kakliņa un izstiepa roku pēc zīmoga …

«Nu, kam šīs ceremonijas?» Svoikins domāja. «Laika patēriņš, un arī lieku naudu par to paņems.»

Ietinis, apsējis un aizzīmogojis mikstūru, provizors sāka darīt to pašu ari ar pulveriem.

—        Saņemiet! — viņš beidzot teica, neskatīdamies Svoikinā. — Iemaksājiet kasē rubli un sešas kapeikas!

Svoikins iebāza roku kabatā pēc naudas, izņēma rubli un tūdaļ apķērās, ka atskaitot šo rubli, viņam nav ne kapeikas …

—        Rubli sešas kapeikas? — viņš mulsi murmināja. — Bet man ir tikai viens rublis. Domāju, ka ar rubli pietiks … Ko tad lai iesāk?

—       Nezinu! — kā skaldīt noskaldīja provizors, ķerdamies pie avīzes.

—       Tādā gadījumā, lūdzu, atvainojiet… Sešas kapeikas es jums ienesīšu vai atsūtīšu rīt…

—   Tā nevar … Mēs neizsniedzam uz kredīta …

—   Ko tad lai iesāku?

—        Aizejiet mājās, atnesiet sešas kapeikas, tad arī saņemsiet zāles.

—        Nu labi, bet… man grūti staigāt, un nav neviena, ko atsūtīt…

—   Nezinu … Nav mana darīšana …

—        Hm… — skolotājs pārdomāja. — Labi, aiziešu mājās …

Svoikins izgāja no aptiekas un devās mājup… Kamēr nokļuva līdz savai viesnīcai, viņš sēdās atpūsties reizes piecas … Pārnācis mājās un atradis uz galda dažus vara naudas gabalus, viņš apsēdās uz gultas

atpūsties… Kāds spēks novilka viņa galvu uz spilvena … Viņš atlaidās it kā uz brītiņu … Miglaini tēli mākoņu un satuntujotu augumu veidā sāka aizplīvurot apziņu… Viņš ilgi atcerējās, ka jāiet uz aptieku, ilgi spieda sevi piecelties, bet slimība guva virsroku. Kapeikas izbira no Tokas, un slimniekam rādījās sapņos, ka viņš jau aizgājis uz aptieku un atkal sarunājas ar provizoru.

ZIRDZISKAIS UZVĀRDS

Atvaļinātajam ģenerālmajoram Buldejevam sāpēja zobi. Viņš skaloja muti ar degvīnu, konjaku, lika uz slimā zoba tabakas kvēpus, opiju, terpentīnu, petroleju, iezieda vaigu ar jodu, ausīs viņam bija spirtā mērcēta vate, bet tas viss vai nu nepalīdzēja, vai radīja nelabuma sajūtu. Ieradās ārsts. Viņš pabakstīja zobu, parakstīja hinīnu, bet arī tas nelīdzēja. Priekšlikumu izraut slimo zobu ģenerālis noraidīja. Visi mājinieki — sieva, bērni, apkalpotāji, pat pavārzēns Petjka — piedāvāja katrs savu līdzekli. Starp citu, Buldejeva muižas pārvaldnieks Ivans Jevsejičs ieradās pie viņa un ieteica ārstēties ar vārdošanu.

—   Te mūsu apriņķī, jūsu ekselence, — viņš teica, — priekš gadiem desmit darbojās akcīznieks Jēkabs Vasilija dēls. Vārdoja zobus — pirmšķirīgi. Dažkārt pagriežas pret logu, pačukst, nospļaujas — un kā ar roku noņem! Tāda vara viņam dota …

—   Kur tad viņš tagad?

—   Kopš viņu atlaida no akcīzes, dzīvo Saratovā pie sievasmātes. Tagad no zobiem vien pārtiek. Kuram tik iesāpas zobs, tas iet pie viņa, meklē glābiņu… Pašus saratoviešus pie sevis mājā dziedina, bet, ja no citām pilsētām, tad pa telegrāfu. Sūtiet viņam, ekselence, depešu, ka, sak, tā un tā … dieva kalpam Aleksejam sāp zobi, lūdzu atpestīt. Bet naudu par ārstēšanu aizsūtīsiet pa pastu.

—   Blēņas! Pūš miglu acīs!

—        Bet izmēģiniet, ekselence! Viņš traki krīt uz šņabi, dzīvo nevis ar sievu, bet vācieti, lādēties lādas, bet, var sacīt, kungs, kas dara brīnumus!

—        Sūti Aloša! — sāka lūgties ģenerāliene. — Tu, re, netici vārdošanai, bet es pie sevis esmu pieredzējusi. Kaut arī netici, bet kāpēc neaizsūtīt? Rokas jau tāpēc nenopūš.

—        Nu labi, — Buldejevs bija ar mieru. — Te jau ne tikai akcīzniekam, pat velnam var aizsūtīt depešu… Ai! Nav ciešams! Nu, kur tavs akcīznieks dzīvo? Kā viņam rakstīt?

Ģenerālis nosēdās pie galda un paņēma rokā spalvu.

—        Viņu Saratovā katrs suns pazīst, — pārvaldnieks iesaucās. — Lūdzu, rakstiet, ekselence, tātad uz Saratovas pilsētu… Viņa labdzimtībai Jēkabam Vasilija dēlam … Vasilija dēlam …

—   Nu?

—        Vasilija dēlam … Jēkabam Vasilija dēlam … bet uzvārds … Uzvārdu, vei, esmu piemirsis!. . . Vasilija dēlam… Velna būšana … Kā tad bija viņa uzvārds? Nupat, nākdams šurp, zināju … Pagaidiet.. .

Ivans Jevsejičs pacēla acis uz griestiem un sāka kustināt lūpas. Buldejevs un ģenerāliene nepacietīgi gaidīja.

—   Nu, kas ir? Domā ātrāk!

—        Tūlīt… Vasilija dēlam… Jēkabam Vasilija dēlam … Esmu piemirsis! Un tik vienkāršs uzvārds … tāds kā zirdzisks … Ķēvietis? Nē, nav Ķēvietis. Pag . .. Vai būtu Kumeļš? Nē, nav Kumeļš. Atceros, zirdzisks uzvārds, bet, kāds, — izskrējis no galvas …

—   Kumeliņš?

—       Tā gan ne. Pag … Zirdziņš … Zirģelis … Dievzirdziņš…

—   Tas jau kukainis, nevis zirgs. Kumelēns?

—       NēL nav arī Kumelēns … Zirdzēns … Zirdzenājs . . . Erzelnieks … Nav un nav!

—   Nu, kā tad es viņam rakstīšu? Padomā!

—   Tūlīt. Zirdzinieks … Ķēvainis … Ilksinieks …

—   Ilksītis? — iesaucās ģenerāliene.

—        Nepavisam ne. Zirgainis … Nē, tā nav! Esmu piemirsis!

—        Ko tad tu, velns lai parauj, lien ar padomiem, ja esi piemirsis? — ģenerālis noskaitās. — Taisies, ka tiec!

Ivans Jevsejičs lēni izgāja ārā, bet ģenerālis saķēra vaigu un sāka klimst pa istabām.

—       Ak tu kungs! — viņš sūrojās. — Ak tu dievs! Vai, neredzu vairs dienas gaismas!

Pārvaldnieks izgāja dārzā un, pacēlis acis uz debesīm, centās atcerēties akcīznieka uzvārdu:

—       Kumeļnieks .. . Kumeļprāts … Kumeļkodējs … Nē, tā nav! Zirgatis … Zirgabriedis . . . Zirgēzelis … Ķēvenis . ..

Pēc kāda brīža viņu sauca pie kungiem.

—   Vai atcerējies? — ģenerālis jautāja.

—   Nebūt ne, jūsu ekselence.

—   Varbūt Zirgudzcnis? Zirgābols? Ne?

Mājā visi vienā laidā sāka gudrot uzvārdus. Pārlūkoja visus zirgu vecumus, visas kārtas un sugas, atcerējās krēpes, nagus, iejūgus … Mājā, dārzā, saimes istabā un virtuvē cilvēki staigāja no viena kakta otrā un, berzēdami pieri, meklēja uzvārdu …

Pārvaldnieku atkal un atkal aicināja iekšā.

—   Riksiņš? — viņam jautāja. — Nadziņš? Pakaviņš?

—        Nebūt ne, — Ivans Jevsejičs atbildēja un, pacēlis acis uz augšu, skali domāja tālāk: — Zirgactiņš… Zirgaste… Kumeļnieks … Ķēviņš…

—       Tēt! — sauca no bērnu istabas. — Pinekliņš! Pavadiņš!

Visa māja dūca kā bišu strops. Nepacietīgais, nomocītais ģenerālis bija iesolījis piecus rubļus tam, kas atcerēsies īsto uzvārdu, un Ivanam Jevsejičam visi bariem vien staigāja pakaļ…

—   Sainis! — viņam teica. — Baltiņš! Dāboliņš!

Bet pienāca vakars, un uzvārds tomēr nebija atrasts. Tā arī viņi likās gulēt, nenosūtījuši telegrammu.

Ģenerālis negulēja visu nakti, staigāja no viena kakta otrā un vaidēja… Trijos no rīta viņš izgāja no mājas un pieklauvēja pie pārvaldnieka loga.

—   Vai nav Zirglops? — viņš jautāja raudulīgā balsī.

—        Nē, nav Zirglops, jūsu ekselence, — atbildēja Ivans Jevsejičs un, juzdamies vainīgs, nopūtās.

—   Varbūt uzvārds nemaz nav zirdzisks, bet kāds cits?

—   Tik tiešām zirdzisks, jūsu ekselence … Es to pavisam skaidri atceros.

—   Cik tu aizmāršīgs, draudziņ… Man šis uzvārds tagad šķiet dārgāks par visu pasaulē. Gals klāt!

No rīta ģenerālis atkal aizsūtīja pēc ārsta.

—   Lai rauj! — viņš bija nolēmis. — Nav vairs ciešams…

Ārsts ieradās un izrāva slimo zobu. Sāpes tūdaļ mitējās, un ģenerālis nomierinājās. Izdarījis savu darbu un saņēmis, cik nākas, par pūlēm, ārsts iesēdās savā puskarietē un brauca mājās. Aiz vārtiem tīrumā viņš satika Ivanu Jevsejiču… Pārvaildnieks stāvēja ceļa malā un, cieši raudzīdamies sev zem kājām, kaut ko domāja. Spriežot pēc grumbām, kas šķērsoja viņa pieri, un acu izteiksmes, viņa domas bija spriegas, moku pilnas …

—   Lauķis … Seglinieks… — viņš murmināja.

—  Bēris … Zirgovskis …

—    Ivan Jevsejič! — ārsts viņam uzsauca. — Vai es nevarētu, mīļais, nopirkt no jums kādus piecus pūrus auzu? Mūsu zemnieki man pārdod auzas, bet aplam nelāgas …

Ivans Jevsejičs truli pavērās ārstā, stulbi pasmaidīja un, neatbildējis ne vārda, rokas izpletis, tik ātri metās skriet uz mājas pusi, it kā viņam dzītos pakaļ traks suns.

—    Izdomāju, jūsu ekselence! — viņš līksmi iesaucās nelabā balsī, iedrāzdamies kabinetā pie ģenerāļa.

—   Izdomāju, lai dievs dod veselību dakterim! Auziņš! Auziņš uzvārdā akcīzniekam! Auziņš, jūsu ekselence. Sūtiet depešu Auziņam!

—   Še tev! — nicīgi iesaucās ģenerālis un piegrūda viņam pie deguna divas pigas. — Man vairs nav vajadzīgs tavs zirdziskais uzvārds! Še tev!

NAV LEMTS!

Ap desmitiem rītā divi muižnieki Gadjukins un Šilohvostovs brauca uz iecirkņa miertiesneša vēlēšanām. Laiks bija lielisks. Ceļš, pa kuru draugi brauca, grima vienos zaļumos. Vecajos bērzos, kas bija iestādīti ceļmalās, klusi šalca jaunās lapiņas. Pa labi un pa kreisi stiepās krāšņas pļavas, ko piestrēdza paipalu, ķīvīšu un tilbīšu brēcieni. Pie apvāršņa šur tur zilgajā tālē balsnīja baznīcas un kungu muižas ar zaļiem jumtiem.

—   Būtu jāatved šurp mūsu priekšsēdētājs un jāiegrūž viņam degunā… — norūca Gadjukins, resns, sirms kungs ar netīru salmenīcu galvā un atrisušu raibu kaklasaiti, kad puskariete palēkdamās, visnotaļ šķindēdama, brauca apkārt tiltiņam. — Mūsu zemstes tiltus tādēļ vien ceļ, lai brauktu tiem apkārt. Taisnību teica pagājušajā zemstes sanāksmē grāfs Dublevē, ka zemstes tilti celti, lai pārbaudītu gara spējas: ja cilvēks apbraucis apkārt tiltam, tad viņš ir gudrs, — turpretim, ja uzbraucis uz tiltiņa un, kā pienākas, lauzis kaklu, viņš ir muļķis. Un vainīgs tikai priekšsēdētājs. Ja mums būtu cits priekšsēdētājs, nevis žūpa, nevis miegamice, nevis tūļa, tad tādu tiltu nebūtu. Te vajadzīgs cilvēks ar izpratni, enerģisks, dedzīgs, piemēram, tāds kā tu… Nelabais dzen tevi kļūt par miertiesnesi! Būtu kandidējis, tik tiešām, par priekšsēdētāju!

—   Pagaidi vien, ja šodien izgāzīs, — rāmi iebilda Šilohvostovs, gara auguma sarkanmatains vīrs ar jaunu muižnieka cepuri galvā, — tad gribot negribot būs jākandidē par priekšsēdētāju.

—   Neizgāzīs … — nožāvājās Gadjukins. — Mums vajadzīgi izglītoti cilvēki, bet ar universitātes izglītību mūsu apriņķī ir viens vienīgs — tu! Ko tad vēlēt, ja ne tevi? Tā arī esam nolēmuši… Bet veltīgi gan tu spraucies miertiesnešos… Kā priekšsēdētājs tu būtu vairāk vajadzīgs …

—   Vienalga, draugs … Kā miertiesnesis saņem divi tūkstoši četri simti, tā arī priekšsēdētājs divi tūkstoši četri simti. Miertiesnesis sēž savās mājās, bet priekšsēdētājam mūžīgi jākratās puskarietē uz pārvaldi… Miertiesnesim nesalīdzināmi vieglāk un turklāt…

Silohvostovs neizrunāja līdz galam … Viņš piepeši nemierīgi sakustējās un sāka stingi raudzīties priekšā uz ceļu. Tad viņš tumši pietvīka, nospļāvās un atlaidās pret atzveltni.

—   Es jau zināju! Mana sirds juta! — viņš murmināja, noņemdams cepuri un slaucīdams sviedrus no pieres. — Atkal neievēlēs!

—   Kas noticis? Kāpēc?

—   Vai tad tu neredzi, ka tēvs Oņisims brauc pretim? Tas ir skaidrs kā diena … Ja ceļā gadās šāda persona, vari griezties atpakaļ, jo neiznāks ne velna. To jau es zinu. Mitjka, griez apkārt! Ak kungs, tā jau izbraucu agrāk, lai nesastaptos ar šo jezuītu, bet nē, uzodis, ka braucu! Ir gan viņam deguns!

—   Nu labi, diezgan! Vari gan tu nez ko izgudrot, dieva vārds!

—   Neizgudroju vis! Ja ceļā satiek mācītāju, tad būs ķeza, bet viņš ikreiz, kad braucu uz vēlēšanām, pamanās izbraukt man pretim. Vecs, tikko dzīvs, taisās mirt, bet tik ļauns, ka nedod dievs! Vai tad veltīgi viņš jau divdesmit gadu sēž bez darba! Un par ko tad riebj man? Par domu virzienu! Viņam nepatīk manas domas! Bijām, zini, reiz pie Uļjeva. Pēc pusdienām jautrā prātā, protams, es nosēdos pie klavierēm un sāku, zini, bez kāda ļauna nolūka dziedāt «Iemet zāļu šņabīti» un «Uzmetiet jel visi garu, lai es labāk dziedāt varu», bet viņš izdzirda un saka: «Neklājas tiesnesim būt ar tādu domu virzienu par hierarhiju. Nepieļaušu, ka ievēlē!» Un kopš tā laika ikreiz brauc pretim … Esmu ar viņu gan lamājies, gan braucis pa citu ceļu — nekas nelīdz! Saož, kad es izbraucu … Ko lai dara? Tagad jāgriežas atpakaļ! Tik un tā neievēlēs! Tas ir skaidrs kā diena … Pagājušajās reizēs neievēlēja, — bet kāpēc? Viņa vainas dēļ!

—   Nu, pietiek taču, tu esi izglītots cilvēks, beidzis universitāti, bet tici bābu pasakām.

—   Es neticu pasakām, bet esmu novērojis: tiklīdz uzsākšu kaut ko trīspadsmitajā datumā vai satikšos ar šo ķēmu, vienmēr iznāks nelabi. Tas viss, protams, ir nieki, blēņas, tam nevar ticēt, bet… izskaidro — kāpēc allaž tā notiek, kā esmu novērojis? Neizskaidrosi vis! Manuprāt, ticēt nevajag, bet, lai nu kā, nav par ļaunu paļauties uz saviem novērojumiem… Griezīsimies atpakaļ! Ne mani, ne tevi, brālīt, neievēlēs, un turklāt vai nu ass pārlūzīs, vai pazaudēsim kāršu spēlē. Tu redzēsi!

Puskarietei nonāca līdzās zemnieku rati, kuros sēdēja mazs, vārgs priesterītis ar platmalainu, laika gaitā nozaļojušu cilindru galvā un audekla melnsvārča mēteli mugurā. Braucot garām puskarietei, viņš noņēma cimdu un sveicināja.

—   Nav labi tā darīt, tētiņ! — Šilohvostovs māja viņam ar roku. — Tāda nejauka rīcība nepiederas jūsu amatam! Jā! Par to jums būs jāatbild pastarā tiesā! … Griežam atpakaļ! — viņš pievērsās Gadjukinam. — Tīri veltīgi braucam . ..

Bet Gadjukins nebija ar mieru griezties atpakaļ…

Tās pašas dienas vakarā draugi brauca uz mājām … Abi bija piesarkuši un drūmi kā vakarblāzma pirms slikta laika.

—   Es taču tev teicu, ka vajadzēja griezties atpakaļ ! — Šilohvostovs rūca. — Teicu taču. Kāpēc neklausīji? Te tev nu bija aizspriedumi! Tagad vēl neticēsi? Nepietika ar to, ka pamatīgi izgāza, nelieši tādi, bet arī piesmēja, nolādētie! «Krogu,» īsaka, «uz savas zemes turi!» Turu! Kam kāda daļa? Turu, jā!

—       Nekas, pēc mēneša kandidēsi uz priekšsēdētēju … — Gadjukins nomierināja. — Tevi šodien tīšām izgāza, lai ievēlētu par priekšsēdētāju …

— Dziedi vien, dziedi! Mūžīgi tu, čūska, mani mierini, bet pats pirmais grasies iemest melno! Šodien nebija neviena baltā, melnie vien, tātad arī tu, draugs, ieliki melno . . . Mersi…

Pēc mēneša tie paši draugi pa to pašu ceļu brauca uz zemstes valdes priekšsēdētāja vēlēšanām, tikai šoreiz nebrauca vis ap desmitiem rītā, bet ap septiņiem. Šilohvostovs grozījās puskarietē un nemierīgi vērās uz ceļu…

—    Sis negaida, ka mēs tik agri izbrauksim, — viņš teica, — taču jāsteidzas… Velns sazin, varbūt viņam ir spiegi! Trenc, Mitjka! Ātrāk! … Vakar, brālīt, — viņš pievērsās Gadjukinam, — es nosūtīju tēvam Oņisimam divus maisus auzu un mārciņu tējas… Gribēju viņu ar laipnību pielauzt, bet viņš paņem dāvanas un saka Fjodoram: «Pasveicini kungu un pateicies par visu labu, bet,» saka, «pateic, ka neesmu nopērkams. Ne tikai ar auzām, bet ari ar zeltu viņš nesatricinās manus ieskatus.» Re, kāds? Pagaidi vien… Brauksi un satiksi pliku velnu … Trenc, Mitjka!

Puskariete iebrauca sādžā, kur dzīvoja tēvs Oņisims… Braucot garām viņa sētai, draugi ielūkojās pa vārtiem … Tēvs Oņisims rosījās pie ratiem un steidzās iejūgt zirgu. Ar vienu roku viņš taisīja ciet sev jostu, ar otru roku un zobiem lika zirgam virsū slejas …

—   Nokavējies! — Šilohvostovs iesmējās. — Spiegi paziņojuši, bet par vēlu! Ha-ha! Še tev, piga! Nu ko, patīk? Te tev nu ir nenopērkamais! Ha-ha!

—   Puskariete izbrauca no sādžas, un Šilohvostovs juta, ka briesmas novērstas. Viņš gavilēja.

—   Man gan, brālīt, tādu tiltu nebūs! — sāka lielīties nākamais priekšsēdētājs, piemiegdams aci. — Es viņus piespiedīšu, šos uzņēmējus! Man, brālīt, būs gluži citādas skolas! Tiklīdz pamanīšu, ka kāds no skolotājiem žūpa vai sociālists, — ārā, brālīt! Lai viņa smakas te nebūtu! Man, brālīt, zemstes ārsti neuzdrošināsies sarkanos kreklos staigāt apkārt! Es, brālīt… tu, brālīt … Trenc, Mitjka, lai nesatiekam kādu citu popu! … Nu, šķiet, esam laimīgi atbrau … Vai!

Šilohvostovs pēkšņi nobālēja un uzlēca kā dzelts.

—        Zaķis! Zaķis! — viņš iekliedzās. — Zaķis pārskrēja pāri ceļam! Va-ai. .. Velns parauj, kad tevi deviņi!

Šilohvostovs atmeta ar roku un nokāra galvu. Viņš brītiņu klusēja, padomāja un, pārvilcis roku pa bālo, nosvīdušo pieri, nočukstēja:

—        Nav lemts tātad man saņemt divus tūkstošus četrus simtus … Griez atpakaļ, Mitjka! Nav lemts!

NOMALDĪJUSIES

Vasarnīcu apkaimi klāj nakts tumsa. Sādžas zvanu tornī nosit vienu. Advokāti Kozjavkins un Lajevs, abi lieliskā omā, mazliet grīļodamies, iznāk no meža un dodas uz vasarnīcām.

—   Nu, gods debesu tēvam, esam klāt… — saka Kozjavkins, atvilkdams elpu. — Mūsu stāvoklī nostaigāt kājām piecas verstis no pieturas ir varoņdarbs. Briesmīgi piekusu! Un, kā par spīti, neviena važoņa . . .

—   Dārgais draugs Petja … es nespēju! Ja pēc piecām minūtēm nebūšu gultā, tad, liekas, nomiršu. . .

—   Gul-tā? Tu nu gan joko, brālīt! Mēs papriekšu paēdīsim vakariņas, iedzersim sarkano un pēc tam tikai gultā. Mēs ar Veročku neļausim tev gulēt… Bet jauki gan, brālīt manu, būt precētam! Tu to nesaproti, bezjūtīgais gars! Pārnākšu tagad savās mājās noguris, nomocījies … mani sagaidīs mīļa sieva, padzirdīs ar tēju, iedos paēst un pateicībā par manu darbu, par mīlestību pavērsies manī ar savām melnajām actiņām tik laipni un mīlīgi, ka es, brālīti manu, aizmirsīšu gan nogurumu, gan ielaušanās zādzību, gan tiesu palātu, gan kasācijas departamentu . . . Lielliski!

—   Bet… man, šķiet, kājas pagalam… Es tikko velkos .. . Trakoti gribas dzert…

—   Nu, esam jau arī mājās.

Draugi pieiet pie vienas no vasarnīcām un apstājas pie pēdējā loga.

—   Vasarnīciņa ir jauka, — Kozjavkins saka. — Rīt pats redzēsi, kādas šeit ainavas! Logi tumši. Tātad

Veročka jau apgūlusies, nav varējusi sagaidīt. Guļ un droši vien mokās, ka manis līdz šim nav… (Baksta ar spieķi logā, kas atdarās.) Re, cik droša, ieliekas gultā un neaiztaisa logu. (Noņem apmetni un iesviež to līdz ar portfeli pa logu.) Karsts! Zini ko, uzvilksim serenādi, pasmīdināsim viņu . .. (Dzied.) «Mēness pa naksnīgām debesīm iras . . . Vējiņš liegais tikko šalko … vējiņš tikko skar aizkaru smalko…» Dziedi, Aļoša! Veročka, varbūt tev nodziedāt Šuberta serenādi? (Dzied.) «Lē-ēni lū-dzot mana dzie-ie-sma …» (Balsi noslāpē drudžains kāss.) Tpū! Veročka, pasaki jel Aksiņjai, lai viņa atslēdz mums vārtiņus! (Klusums.) Veročka! Neesi laiska, celies, mīļā! (Uzkāpj uz akmens un skatās pa logu iekšā.) Verulīt, manu murmulīt, vāvulīt… eņģelīt, manu brīnišķīgo sieviņ, piecelies un pasaki Aksiņjai, lai viņa atslēdz mums vārtiņus! Tu taču neguli! Māmulīt, dievs sodi, mēs esam tik piekusuši un noguruši, ka mums nemaz prāts nenesas uz jokiem. Mēs taču no stacijas atnācām kājām! Tu dzirdi vai ne? Ak, velns lai parauj! (Mēģina ierāpties pa logu un nogāžas atpakaļ.) Varbūt ciemiņam nav patīkami šie joki! Es redzu, Vera, tu esi tāda pati institūta audzēkne, kāda biji, mūžīgi tev patīk niekoties …

—   Bet varbūt Vera Stepanovna guļ! — Lajevs saka.

—   Neguļ! Viņai laikam gribas, lai es saceļu traci un iztraucēju visus kaimiņus! Es sāku jau skaisties, Vera! Ak, velns lai parauj! Pacel mani, Aļoša, es iekāpšu! Tu esi skuķe, skolniece un vairāk nekas! … Pacel!

Lajevs elsdams paceļ Kozjavkinu. Tas iekāpj pa logu un nozūd istabas tumsā.

—    Verķa! — Lajevs pēc brīža dzird. — Kur tu esi? Vellls … Tpū, notriepu ar kaut ko roku! Tpū!

Dzirdama čaboņa, spārnu plīvas un nelabs vistas brēciens.

—   Te tev nu bija! — Lajevs dzird. — Vera, kur mums cēlušās vistas? Velns lai parauj, te taču viņu milzums! Grozs ar tītarmāti. .. knābj, nekrietnā!

Pa logu ar troksni izspurdz divas vistas un, kladzinādamas, cik jaudas, joņo pa ielu.

•— Aļoša, mēs taču neesam īstajā vietā! — Kozjavkins raudošā balsī saka. — Te ir kaut kādas vistas …

Es būšu pārskatījies… Nu, pie joda, laižas kā trakas, nolādētās!

—   Nāc žiglāk laukā! Saproti? Es mirstu aiz slāpēm!

—   Tūlīt… Atradīšu tikai apmetni un portfeli…

—   Aizdedz sērkociņu!

—        Sērkociņi ir apmetnī.. . Kāds nelabais mani atdzims šurp! Visas vasarnīcas vienādas, pats velns tumsā neatšķirs. Ai, tītarmāte vaigā ieknāba! N-neliete . -.

—   Kāp ātrāk laukā, citādi vēl domās, ka zogam vistas!

—        Tūlīt… Nevaru atrast apmetni. Lupatu še mētājas daudz, bet nevaru noģist, kur ir apmetnis. Pasvied man sērkociņus!

—   Man nav sērkociņu!

—        Ir gan stāvoklis, neko sacīt! Ko nu lai iesāk? Apmetni un portfeli taču nevar atstāt. Jāsameklē.

—        NesaproLu, kā var nepazīt pats .savu vasarnīcu, — Lajevs sašutis saka. — Piedzērušais nelga… Ja zinātu, ka būs tāda jezga, neparko nebrauktu tev līdz. Es tagad būtu mājās, gulētu bez rūpēm, bet te mokos… Esmu briesmīgi noguris, gribas dzert… reibst galva!

—   Tūlīt, tūlīt… nenomirsi…

Lajevam pār galvu ķērkdams pārlaižas pāri liels gailis. Lajevs dziļi nopūšas un, bezcerīgi atmetis ar roku, nosēžas uz akmens. Iekšas viņam deg aiz slāpēm, acis līp ciet, galva liecas uz leju … Paiet minūtes piecas, desmit, beidzot divdesmit, bet Kozjavkins vēl arvien ņemas ar vistām.

—   Pjotr, vai tu drīz?

—       Tūlīt. Biju jau atradis portfeli, bet atkal pazaudēju.

Lajevs atspiež galvu rokās un aizver acis. Vistu kladzināšana kļūst aizvien skaļāka. Tukšās vasarnīcas iemītnieces laižas ārā pa logu, un viņam šķiet, ka tās kā pūces riņķo tumsā virs galvas. Vistu brēcieni plēš pušu ausis, sirdi pārņem šausmas.

«L-lops! …» viņš domā. «Uzaicināja ciemos, solīja pacienāt ar vīnu un rūgušpienu, bet lika nostaigāt no stacijas kājām un klausīties, kā kladzina vistas …»

Lajevs sapīcis iebāž zodu apkaklē, noliek galvu uz sava portfeļa un pamazām nomierinās. Nogurums gūst virsroku, un viņš slīgst miegā.

—        Atradu portfeli! — viņš dzird triumfējošo Kozjavkina balsi. — Sameklēšu tūlīt apmetni, un — darīts, ejam!

Bet tad viņš miegā dzird suņu rejas. Sākumā rej viens suns, tad otrs, trešais… un suņu rejas, sajaukdamās ar vistu kladzināšanu, pārvēršas nejēdzīgā mūzikā. Kāds tuvojas Lajevam un kaut ko jautā. Pēc tam viņš dzird, ka pāri viņa galvai kāds lien iekšā pa logu, dauza, kliedz… Sieviete ar sarkanu priekšautu stāv viņam līdzās ar lukturi rokā un kaut ko jautā.

—        Jums nav tiesību tā runāt! — viņš dzird Kozjavkina balsi. — Esmu advokāts, tiesību zinātņu kandidāts Kozjavkins. Te būs mana vizītkarte.

—        Kam man jūsu karte! — kāds saka piesmakušā basā. — Jūs man iztrenkājāt visas vistas, saspiedāt olas! Palūkojiet, ko esat izdarījis! Šodien vai rīt vajadzēja izšķilties tītarēniem, bet jūs tos esat nospiedis. Kāda velna, kungs, man jūsu karte?

—   Jūs nedrīkstat mani aizturēt! Jā! Es neļaušu!

«Gribas dzert. . .» domā Lajevs, cenzdamies atvērt

acis un juzdams, kā pāri viņa galvai kāds rāpjas ārā pa logu.

—       Esmu Kozjavkins! Te ir mana vasarnīca, mani te visi pazīst!

—   Nekāda Kozjavkina mēs nepazīstam!

—   Ko tu stāsti? Pasauc vecāko! Viņš mani pazīst!

—        Neuztraucieties, tūlīt atnāks uradņiks … Visus šejienes vasarniekus mēs pazīstam, bet jūs nemūžam neesam redzējuši.

—       Es jau piekto gadu dzīvoju vasarnīcu rajonā Gņilije Viselki!

—        Epā! Vai tad te ir Viselki? Te ir Hilova, bet Gņilije Viselki būs pa labi, aiz sērkociņu fabrikas. Verstis četras no šejienes.

—       Velns mani rāvis! Tas nozīmē, ka neesmu gājis pa īsto ceļu!

Cilvēku un putnu klaigas mijas ar suņu rejām, un skaņu haosa jūkli pārspēj Kozjavkina balss:

—       Jūs nedrīkstat! Es samaksāšu! Jūs dabūsiet zināt, ar ko jums darīšana!

Beidzot balsis pamazām apklust. Lajevs jūt, ka viņu purina aiz pleca.

JĒGERS

Svelmains un tveicīgs dienas vidus. Pie debesīm ne mākonīša … Saules izdedzinātā zāle izskatās skumīga un bezcerīga: kaut arī uznāks lietus, tā vairs nezaļos … Mežs stāv klusēdams, nekustīgs, it kā raudzīdamies kaut kur ar savām galotnēm vai arī diezin ko gaidīdams.

Gar cirsmas malu laiski, gāzelēdamies čāpo slaids vīrs šauriem pleciem, gadu četrdesmit, ģērbies sarkanā kreklā un salāpītās kungu biksēs, lieliem zābakiem kājās. Viņš čāpo pa ceļu. Pa labi zajo cirsma, pa kreisi līdz pašam apvārsnim stiepjas zeltīta nobriedušo rudzu jūra … Viņš ir sarkans un nosvīdis. Viņa skaistajā, gaišmatainajā galvā bramanīgi uzmesta balta naģene ar taisnu žokejnagu, acīm redzot, kāda pēkšņa devīguma pārņemta kundzēna dāvana. Pār plecu pārmesta medību soma, kurā gul sagumzīts teteris. Vīrietis tur rokās divstobreni ar uzvilktiem gaiļiem un, acis piemiedzis, vēro savu veco, klieno suni, kas skrien pa priekšu un aposta krūmus. Viss apkārt kluss, ne skaņas … Visa dzīvā radība paslēpusies no tveices.

—   Jegor Vlasič! — mednieks pēkšņi dzird klusu balsi.

Viņš nodreb un atskatījies sarauc pieri. Viņam līdzās, it kā no zemes izaugusi, stāv bāla, trīsdesmit gadu veca sieviete ar sirpi rokā. Viņa cenšas ieskatīties tam sejā un kautrīgi smaida.

—   Ak tā esi tu, Pelageja! — mednieks apstādamies, lēnām nolaizdams gaiļus, saka. — Hm! … Kā tu te gadījies?

—   Te strādā mūsu ciema sievas, tad es ari kopā ar viņām … Strādāju, Jegor Vlasič.

—   Tā … — sēc Jegors Vlasičs un lēnām iet tālāk.

Pelageja aiz viņa. Klusēdami tie noiet soļu divdesmit.

—   Sen neesmu jūs redzējusi, Jegor Vlasič… — Pelageja saka, ar maigumu noskatīdamās, kā kustas mednieka pleci un lāpstiņas. — Kā iegriežaties lieldienu nedēļā mūsu mājā ūdeni padzerties, tā arī neesat vairs redzēts… Lieldienu nedēļā uz mirkli iegriezāties un tad arī dievs zina kā … iereibis … Izlamājāt, piekāvāt un aizgājāt… Bet es gaidīju, gaidīju … acis esmu izskatījusi, jūs gaidīdama… Ak Jegor Vlasič!

Jegor Vlasič! Kaut reizīti būtu iegriezies!

—   Ko tad man pie tevis darīt?

—   Darīt jau, protams, nav nekā, bet tāpat… taču saimniecība … Paskatīties … Jūs esat saimnieks … Vei, teteri esat nošāvis, Jegor Vlasič! Būtu jel apsēdies, atpūties…

Runādama to visu, Pelageja smejas kā muļķīte un raugās uz augšu Jegoram sejā… Viņas vaigs starot staro laimē …

—   Pasēdēt? Nu labi… — Jegors saka vienaldzīgā balsī un izmeklē vietiņu starp divām eglītēm. — Ko tu stāvi? Sēdies tu ari!

Pelageja apsēžas attālāk, saulgozī, un, kaunēdamās par savu prieku, aizsedz ar roku smaidošo muti. Pāris minūšu paiet klusumā.

—   Kaut reizīti būtu iegriezies, — klusu nosaka Pelageja.

—   Kāpēc? — Jegors nopūšas, noņemdams savu naģeni un noslaucīdams ar piedurkni sarkano pieri. — Nav nekādas vajadzības. Iegriezties uz stundu vai divām — klapatas vien būtu, tikai tevi uzbudinātu, bet pastāvīgi dzīvot ciemā — sirds neizturētu. Pati zini, es esmu izlutināts cilvēks … Man vajag, lai būtu arī gulta, laba tēja, delikātas sarunas … lai man būtu viss, kā nākas, bet tev tur, ciemā, nabadzība, kvēpi… Es ne dienas nenodzīvotu. Ja, teiksim, tiktu izdota tāda pavēle, ka man noteikti pie tevis jādzīvo, tad es vai nu nodedzinātu māju, vai arī padarītu sev galu. Kopš mazotnes manī ir tāda delverība, nekā nevaru darīt.

—   Kur tad jūs tagadiņ dzīvojat?

—   Pie kunga, Dmitrija Ivaniča, par mednieku. Piegādāju viņa galdam medījumu, bet mani tur vairāk tāpat… sava prieka pēc pietur.

—   Necienīgs ir jūsu darbs, Jegor Vlasič… Cilvēkiem šķiet, ka tā ir niekošanās, bet jums tas it kā amats … īsta nodarbošanās…

—   Tu nesaproti, muļķīt, — Jegors saka, sapņaini raudzīdamies debesīs. — Tu nekad neesi sapratusi un nemūžam nevarēsi saprast, kas es par cilvēku. Tev liekas, ka esmu pustraks, paklīdis, bet, kas saprot, tas zina, ka esmu labākais šāvējs visā apriņķī. Kungi to jūt un pat žurnālā par mani iedrukājuši. Neviens cilvēks man netiek līdzi mednieku lietās… Bet, ka man riebjas zemnieka darbs, tas nav aiz izlaidības, nav aiz lepnības. Kopš bērna dienām, zini, man nebija citas nodarbošanās kā vien šautene un suņi. Man atņem šauteni, es pie makšķeres, man atņem makšķeri, es darbojos ar rokām. Jā, pirku un pārdevu arī zirgus, šaudījos pa tirgiem, kad turējās nauda, bet tu pati zini, — ja kāds iestājas medniekos vai zirdziniekos, tad jāsaka arklam sveikas. Ja cilvēkā reiz iemājo brīvs gars, to nekādi vairs neizdeldēs. Tāpat arīdzan, ja kāds kungs paliek par aktieri vai nododas kādām citām mākslām, tad viņš nevar būt ne ierēdnis, ne muižnieks. Tu esi sievišķis, nesaproti, bet to vajag saprast.

—   Es saprotu, Jegor Vlasič.

—   Laikam taču nesaproti, ja taisies raudāt…

—   Es … es neraudu … — Pelageja novērsdamās saka. — Grēks, Jegor Vlasič! Kaut vienu dieniņu ar mani, nelaimīgo, būtu padzīvojis. Jau divpadsmit gadu, kopš esmu jūsu sieva, bet… bet starp mums ne reizi nav bijis mīlestības!… Es … es neraudu …

—   Mīlestības… — Jegors, roku kasīdams, murmina. — Nekādas mīlestības nevar būt. Tikai nosaukums, ka mēs vīrs un sieva, bet vai tas tā patiešām ir? Es tev esmu trakulīgs cilvēks, tu man esi vienkāršs sievišķis, kas nekā nesaprot. Vai tad mēs esam pāris? Es brīvs, izlutināts, izlaidīgs, bet tu strādniece, vīžniece, dzīvo netīrumos, muguru neatliekdama. Savu stāvokli es saprotu tā, ka esmu mednieku lietās pirmais, bet tu noskaties manī ar nožēlu. Kas mēs par pāri?

—   Bet mēs taču esam laulāti, Jegor Vlasič! — Pelageja šņukst.

—   Ne jau aiz brīvas gribas salaulāti… Vai tad esi aizmirsusi? Pateicies grāfam Sergejam Pavličam… un pati sev. Grāfs aiz skaudības, ka es labāk par viņu šauju, dzirdīja mani veselu mēnesi, un piedzērušu var ne vien salaulāt, bet arī citā ticībā nomaldināt. Ņēma un aiz atriebības piedzērušu salaulāja ar tevi. Jēgeru ar lopu meitu! Tu redzēji, ka esmu piedzēries, kāpēc tad biji ar mieru? Neesi taču dzimtcilvēks, varēji uzstāties pretim! Tā jau ir lopu meitai laime iziet pie jēgera, bet vajag būt arī saprašanai. Tagad nu mokies, raudi! Grāfam smiekli, bet tev asaras… jādauza galva pret sienu …

Iestājās klusums. Cirsmai pārlido pāri trīs meža pīles. Jegors noraugās uz tām un pavada ar acīm, līdz tās, pārvērtušās par trim tikko saredzamiem punktiņiem, nolaižas tālu aiz meža.

—   No kā pārtiec? — viņš jautā, pievērsdams acis no pīlēm Pelagejai.

—   Tagadiņ eju darbā, bet ziemu ņemu bērniņu no atradeņu nama, baroju ar knupīti. Dod pusotra rubļa mēnesī.

—   Tā …

Atkal klusums. No pļāvuma atskan klusa dziesma, bet apraujas pašā sākumā. Par karstu, lai dziedātu…

—   Stāsta, ka jūs Akuļinai esot uzcēlis jaunu māju, — Pelageja iebilst.

Jegors klusē.

—   Laikam viņa jums patīk …

—   Tāda nu reiz ir tava laime, tavs liktenis! — mednieks izstaipīdamies nosaka. — Ciet, bārenīt! Bet nu ardievu, esmu aizpļāpājies… Pievakarē man jātiek Boltovā…

Jegors pielec kājās, izstaipās un pārsviež šauteni pār plecu. Pelageja pieceļas.

—   Bet kad atnāksiet uz ciemu? — viņa klusi jautā.

—       Nav ko iet. Skaidrā prātā nekad neiešu, bet no piedzēruša tev maz labuma. Dzērumā esmu nikns … Ardievu!

—   Ardievu, Jegor Vlasič …

Jegors uzliek naģeni pakausī un, uzšmakstināj is sunim, turpina savu ceļu. Pelageja stāv uz vietas un noskatās viņam pakaļ … Viņa redz, kā kustas lāpstiņas, redz viņa vareno pakausi, laisko, nevērīgo gaitu, un acis viņai pildās ar skumjām un maigu mīlu … Viņas skatiens slīd pa kalsno, slaido vīra stāvu un glāsta, mīlina to… Viņš it kā jūt šo skatienu, apstājas un atskatās … Viņš klusē, bet pēc viņa sejas, pēc saslietajiem pleciem Pelagejai skaidrs, ka viņš grib ko teikt. Viņa kautri pieiet pie tā un raugās lūguma pilnām acīm.

—   Še tev! — viņš saka un novēršas.

Viņš iedod nodriskātu rubli un ātri iet prom.

—   Ardievu, Jegor Vlasič! — viņa saka, mehāniski pieņemdama rubli.

Viņš iet pa garo ceļu, kas stiepjas taisni kā siksna …

Viņa bāla, nekustīga kā tēls stāv un tver ar skatienu katru viņa soli. Bet viņa krekla sarkanā krāsa jau saplūst ar bikšu tumšo krāsu, soļi nav saskatāmi, suni nevar atšķirt no zābaka. Redzama tikai naģene, tad . . . pēkšņi Jegors strauji pagriežas pa labi cirsmā un naģene nozūd zaļumā.

—   Ardievu, Jegor Vlasič! — Pelageja čukst un paceļas uz pirkstgaliem, lai vēl kaut reizi ieraudzītu balto naģenīti.

NEPIECIEŠAMIE IEVADVĀRDI

Jauns, tikko salaulājies pāris brauc no baznīcas mājup.

—       Zini ko, Varja, — vīrs saka, — ņem mani aiz bārdas un rauj no visa spēka.

—   Dievs sazin ko tu izgudro!

—       Nē, nē, esi tik laipna! Es tevi lūdzu! Ņem un rauj bez kādas kautrēšanās …

—   Ko tu runā, kam tev tas vajadzīgs?

—        Varja, es lūdzu… galu galā es pieprasu! Ja tu mani mīli, tad ņemsi mani aiz bārdas un rausi… Te ir mana bārda, plēs!

—       Neparko! Darīt sāpes cilvēkam, ko es mīlu vairāk nekā savu dzīvību … nē, nekad!

—       Bet es lūdzu! — jaunizceptais laulcnis sāk skaisties. — Vai saproti? Es lūdzu un … pieprasu!

Beidzot pēc ilgas tielēšanās pārsteigtā sieva iebāž savas mazās rociņas vīra bārdā un rauj to, cik vien spēka … Vīrs pat nesaviebjas …

—        Iedomājies, man taču nemaz nesāp! — viņš saka. — Dievs sodi, nesāp! Bet nu pagaidi, tagad es tev…

Vīrs satver dažus sievas matiņus pie deniņiem un stipri plēš. Sieva skali iespiedzas.

—        Tagad, mans draugs, — vīrs rezumē, — tu redzi, ka esmu daudzkārt stiprāks un izturīgāks par tevi. To tev nepieciešams zināt tam gadījumam, ja kādreiz nākotnē metīsies man virsū ar dūrēm vai piedraudēsi man izskrāpēt acis … Vārdu sakot, sievai būs sava vīra bīties!

ĻAUNPRĀTIS

Tiesas izmeklētāja priekšā stāv mazs, ārkārtīgi noliesējis zemnieķelis raibu audekla kreklu mugurā un salāpītām biksēm kājās. Ar bārdu apaugušajā un baku rētām nosētajā sejā un acīs, kas tikko redzamas zem biezajām, kuplajām uzacīm, ir drūma skarbuma izteiksme. Uz galvas vesela ķīpa sen nesukātu, sajukušu matu, kas viņam piešķir vēl lielāku — tīri kā zirnekļa skarbumu. Kājas basas.

—        Denis Grigorjev! — izmeklētājs iesāk, — Panāc tuvāk un atbildi uz maniem jautājumiem. Šā gada jūlija septītajā dienā dzelzceļa sargs Ivans Semjonovs Akinfovs, iedams no rīta pa līniju, simt četrdesmit pirmajā verstī pieķēris tevi atskrūvējam uzgriezni, ar ko sliedes piestiprina pie gulšņiem. Te tas ir, šis uzgrieznis! Ar šo uzgriezni viņš arī tevi aizturējis. Vai tā bija?

—   Ko-ā?

—   Vai viss tā notika, kā paskaidro Akinfovs?

—   Zināma lieta, ka notika.

—   Labi; nu, bet kālab tu atskrūvēji uzgriezni?

—   Ko-ā?

—       Atmet šo savu «ko-ā», bet atbildi uz jautājumu: kādā nolūkā tu atskrūvēji uzgriezni?

—       Ja nebūtu vajadzīgs, noskrūvētu, — nogārdz Deniss, šķielēdams uz griestiem.

—   Kam tad tev ievajadzējās šā uzgriežņa?

—       Uzgriežņa, vai? Mēs no uzgriežņiem taisām svariņus …

—   Kas tie tādi — mēs?

—   Mēs, ļaudis .. . Tas ir, Kļimovas zemnieki.

—   Paklau, brālīt, neizliecies par idiotu, bet runā prātīgi. Te nav ko melot par svariņiem!

—   Nemūžam neesmu melojis, bet nu melojot… — Deniss, acis mirkšķinādams, purpina. — Vai tad, jūsu labdzimtība, var iztikt bez svariņiem? Ja tu uzliec uz āķīša dzīvu živteli vai tārpu, vai tad tas grims dibenā bez svariņa? Es melojot… — Deniss pavīpsnā. — Ne velna neder tāda ēsma, ja tā peldēs pa virsu! Asaris, līdaka, vēdzele vienmēr kožas dziļumā, bet, ja ēsma peld pa virsu, to varbūt tikai salate saķers un arī tad reti… Mūsu upē salates nedzīvo … Šai zivij vajag plašuma.

—   Kādēļ tu man stāsti par salati?

—   Ko-ā? Jūs taču paši prasāt! Pie mums arī kungi tāpat makšķerē. Vispēdējais zeņķis neķers bez svariņa. Zināms, kas nesaprot, nu, tas ies arī bez svariņa makšķerēt. Muļķim jau nav nekādas sajēgas . . .

—   Tad tu saki, ka esi atskrūvējis šo uzgriezni, lai iztaisītu no tā svariņu?

—   Kā g>an citādi? Ne jau lai ispēlētu kluģīšus!

—   Bet svariņam tu taču varēji paņemt svinu, lodi… kādu nagliņu …

—   Svins uz ceļa nav paceļams, jāpērk, un nagliņa neder. Labāka par uzgriezni nav… Tas ir smags un ar caurumu.

—   Izliekas par muļķi! It kā vakar būtu piedzimis vai no debesīm nokritis. Vai tad tu nesaproti, muļķadesa, ko tāda alskrūvēšana nozīmē? Ja sargs neieraudzītu, vilciens varēja noiet no sliedēm, tiktu nogalināti cilvēki! Tu būtu nogalinājis cilvēkus!

—   Dievs pasarg', jūsu labdzimtība! Kāpēc galināt? Vai tad mēs esam pagāni vai kādi ļaundari? Paldies dievam, labais kungs, esam savu mūžu nodzīvojuši un ne tikai kā galināt, bet pat tādu domu nav bijis galvā … Apžēlojies, debesu valdniece … Ko jūs runājat!

—   Bet no kā, pēc tavām domām, vilcieni noskrien no sliedēm? Atskrūvē divus trīs uzgriežņus, un no sliedēm nost!

Deniss pasmīn un neticīgi piemiedz uz izmeklētāju acis.

—    Nu! Cik gadu jau, kopš visa sādža skrūvē nost uzgriežņus un tas kungs pasargājis, bet uzreiz — no sliedēm nost. .. cilvēkus galinājis … Ja es būtu sliedi aiznesis vai, teiksim, pārlicis baļķi ceļam pāri, nu tad varbūt vilcienu nošķiebtu, bet tā… tpi tu! uzgrieznis!

—   Bet saproti jel, ar uzgriežņiem piestiprina sliedi pie gulšņiem!

—   To mēs saprotam … Mēs taču neskrūvējam visus … atstājam … Nestrādājam bez prāta … saprotam …

Deniss nožāvājas un pārmet mutei krustu.

—   Pagājušajā gadā te vilciens nogāja no sliedēm, — izmeklētājs saka. — Tagad saprotams, kāpēc . . .

—   Kā, lūdzu?

—   Tagad, es saku, saprotams, kāpēc pagājušajā gadā vilciens nogāja no sliedēm … Es saprotu!

—    Tālab jūs arī esat izglītoti, lai saprastu, jūs mūsu labvēļi… Tas kungs gan zinājis, kam devis prātu… Re, jūs arī izspriedāt, kas un kā, bet sargs ir tāds pats mužiks, bez kādas saprašanas, ķer tik aiz apkakles un velk šu … Tu vispirms izspried, un tad velc šu! Skaidra lieta — mužikam mužika prāts… Pierakstiet tāpat to, jūsu labdzimtība, ka viņš man divas reizes iesita pa zobiem un krūtīm.

—   Kad pie tevis izdarīja kratīšanu, atrada vēl vienu uzgriezni… Kad un kurā vietā tu to atskrūvēji?

—   Vai jūs runājat par to uzgriezni, kas stāvēja zem sarkanās lādītes?

—   Nezinu, kur tas tev stāvēja, bet tikai to atrada. Kad tu to atskrūvēji?

—   To es nav skrūvējis, to man iedeva Ignaška, vienača Semjona dēls. Es runāju par to, kas bija zem lādītes, bet to, kas pagalmā ragavās, mēs kopā ar Mitrofanu atskrūvējām.

—   Ar kādu Mitrofanu?

—   Ar Mitrofanu Petrovu .. . Vai tiešām neesat dzirdējuši? Taisa pie mums tīklus un pārdod kungiem. Viņam vajag daudz šitādu uzgriežņu. Katram tīklam savu desmit gabalu …

—   Paklausies … Sodu likuma tūkstoš astoņdesmit pirmajā pantā sacīts, ka par katru ar nolūku izdarītu dzelzceļa bojājumu, ja tas var apdraudēt transportu pa šo ceļu un ja vainīgais zinājis, ka tā sekas var būt nelaimes gadījums … saproti? … zinājis! Bet tev vajadzēja zināt, kurp noved šī atskrūvēšana .. . vainīgais sodāms ar nosūtīšanu spaidu darbos.

—    Protama lieta, jūs jau zināt labāk… Mēs esam tumši ļautiņi… vai tad mēs saprotam?

—   Tu saproti visu! Tu tikai melo, izliecies!

—     Kālab melot? Paprasiet sādžā, ja neticat… Bez svariņa makšķerē tikai vīķus, bet pats sliktākais grundulis — arī tas nekodīsies bez svariņa.

—   Pastāsti vēl par salati! — izmeklētājs pasmīn.

—     Salates pie mums nemājo … Ja laižam makšķeres auklu virs ūdens ar tauriņu un bez svariņa, tad ķeras sapali un arī tie reti.

—   Nu, turi muti…

Iestājas klusums. Deniss mīņājas no vienas kājas uz otru, raugās uz galdu ar zaļo vadmalu un stipri blisina acis, it kā redzētu savā priekšā nevis vadmalu, bet sauli. Izmeklētājs ātri raksta.

—   Vai varu iet? — Deniss pēc brīža jautā.

—    Nē. Man vajag tevi apcietināt un nosūtīt uz cietumu.

Deniss pārstāj blisināt acis un, sacēlis savas biezās uzacis, jautājoši raugās uz ierēdni.

—     Kā tad tā — uz cietumu? Jūsu labdzimtība! Man nav laika, man jātiek uz tirgu; jādabū no Jegora trīs rubļi par taukiem …

—   Ciet klusu, netraucē.

—     Uz cietumu… Ja būtu par ko, ietu gan, bet tāpat vien … kas vēl nebūs … Par ko? Neesmu zadzis, liekas, ne arī kāvies… Bet, ja jūs šaubāties par nodokļu parādu, jūsu labdzimtība, tad neticiet vecākajam … Paprasiet pastāvīgajam valdes locekļa kungam… Ne kauna, ne goda viņam nav — šim vecākajam…

—   Turi muti!

—     Es jau tā turu muti… — Deniss murmina. — Bet, ka vecākais aprēķinā samuldējis, es varu kaut vai apzvērēt . .. Mēs esam trīs brāļi: Kuzma Grigorjevs tātad, Jegors Grigorjevs un es, Deniss Grigorjevs …

—   Tu mani traucē… Ei, Semjon! — izmeklētājs sauc. — Aizvest viņu!

—   Mēs esam trīs brāļi, — purpina Deniss, kad divi spēcīgi zaldāti saņem viņu un ved ārā no istabas. — Brālis nav atbildīgs par brāli… Kuzma nemaksā, bet man, Denisam, jāatbild … Tad ta tiesneši! Ja nebūtu nomiris nelaiķis ģenerāļa kungs, lai viņam debesu valstība, tas gan parādītu jums, tiesnešiem … Vajag tiesāt ar apdomu, nevis bez jēgas… Kaut vai noper, bet lai tas būtu pareizi, pēc sirdsapziņas …

LĪGAVAINIS UN PAPIŅŠ Kaut kas mūsdienīgs

Ainiņa

—   Jūs, kā dzirdu, precoties! — vasarnieku ballē pie Pjotra Petroviča Milkina griezās kāds viņa paziņa.

—  Kad tad rīkosiet vecpuiša vakaru?

—   Kur jūs ņēmāt, ka es precos? — iekaisa Milkins.

—  Kāds muļķis jums to pateicis?

—   Visi runā, un var skaidri redzēt… Nav ko slēpt, draudziņ… Jūs domājat, ka mums nekas nav zināms, bet mēs jūs redzam caurcaurēm un saprotam! He-hchē … No visa redzams … Augām dienām sēžat pie Kondraškiniem, ēdat tur pusdienas, vakariņas, dziedat romances … Staigājat tikai ar Nasteņku Kondraškinu, viņai vienai pašai nesat puķu pušķus . . . Visu redzam! Nesen satieku pašu papiņu Kondraškinu, un viņš saka, ka viss jau kārtībā, tiklīdz pārbraukšot no vasarnīcas pilsētā, jums tūlīt būšot kāzas… Nu ko lai saka? Lai dievs dod! Nepriecājos tik daudz par jums kā par Kondraškinu … Nabagam taču septiņas meitas! Septiņas! Vai tas kāds joks? Kaut vienu dievs palīdzētu iekārtot…

«Velns ar ārā…» Milkins nodomāja. «Man jau desmitais cilvēks runā par precībām ar Nasteņku. Un no kā to secina, kaut velns viņus parautu! No tā, ka ik dienas ēdu pusdienas pie Kondraškiniem, pastaigājos ar Nasteņku… Ne-ē, laiks izbeigt šīs tenkas, beidzamais laiks, citādi vēl ņems un apprecinās, nolādētie!… Aiziešu rīt izskaidroties ar to stulbeni Kondraškinu, lai veltīgi nelolo cerības, un — ardievu!»

Otrā dienā pēc attēlotās sarunas Milkins, juzdams mulsu un pat bailes, iegāja galma padomnieka Kondraškina vasarnīcas kabinetā.

—   Lai sveicināts Pjotrs Petrovičs! — namatēvs viņu sagaidīja. — Kā klājas jūsmājās? Esat noilgojies, dārgais? He-he-hē … Tūlīt Nasteņka atnāks … Uz brītiņu aizskrēja pie Guseviem …

—   Es, patiesību sakot, neesmu nācis pie Nastasjas Kirilovnas, — nomurmināja Milkins, apjukumā berzēdams aci, — bet pie jums… Man ar jums šis un tas pārrunājams … Kaut kas iebiris acī.

—   Par ko tad jūs taisāties runāt? — Kondraškins piemiedza aci. — He-he-hē… Kam esat tā sakautrējies, mīlulīt? Ak vīrieti, vīrieti! Posts ar jums, jaunajiem cilvēkiem! Zinu, par ko jūs gribat runāt! He-he-hē … Sen jau bija laiks …

—   Patiesību sakot, dažā ziņā… lieta, redziet, tāda, ka es … atnācu atvadīties no jums … Rīt aizbraucu …

—   Tas ir, kā — aizbraucat? — Kondraškins jautāja, iepletis acis.

—   Ļoti vienkārši… Aizbraucu, ko tad vairāk … Atļaujiet pateikties par laipno viesmīlību … jums tādas jaukas meitas … Nekad neaizmirsīšu brīžus, ko …

—   Atvainoj iet… — Kondraškins tumši pietvīka … — Es ne visai jūs saprotu … Protams, katram cilvēkam ir tiesības aizbraukt… jūs varat darīt visu, kas jums tīk, bet jūs, cienījamais kungs … izvairāties … Tas ir negodīgi!

—   Es… es… es nezinu, kā tad es izvairos.

—   Nācāt šurp visu vasaru, ēdāt, dzērāt, iedvesāt cerības, kūlāt tukšus salmus ar skuķiem no gaismas līdz gaismai, un pēkšņi še tev, aizbraucu!

—   Es … es neesmu dvesis nekādas cerības …

—   Protams, bildināt nebildinājāt, bet vai tad nebija redzams, uz ko virzījās jūsu rīcība? Ik dienas ēdāt pusdienas, ar Nastju caurām naktīm zem rociņas … vai to visu dara bez nolūka? Tikai līgavaiņi ēd ik dienas pusdienas, un, ja jūs nebūtu līgavainis, vai tad es jūs barotu? Jā! Nav godīgi! Negribu nemaz klausīties! Bildiniet, citādi es … kā būs teikt…

—   Nastasja Kirilovna ir ļoti jauka… laba jaunava … Es viņu cienu un… labākas sievas nevēlētos, taču … mums nesaskan pārliecība, uzskati.

—   Un tas ir viss? — Kondraškins pasmaidīja. — Tik vien? Nu, mīlulīt manu, vai tad var atrast sievu, kurai būtu tādi paši uzskati kā vīram? Ak puis, puis! Zaļš, zaļš vēl esi! Kā sagudro kādu teoriju, tā, dievs sodi. . . he-he-hē . . . taisni drudzis klāt.. . Tagad nesaskan uzskati, bet padzīvosiet, visi grumbuļi izlīdzināsies … Kamēr iela jauna — nevar braukt, bet, tiklīdz to mazliet iebrauc, laipni lūdzu!

—   Tā gan, tā gan, bet… neesmu Nastasjas Kirilovnas cienīgs …

—   Cienīgs, cienīgs! Blēņas! Tu esi jauks puisis!

—   Jūs nezināt visus manus trūkumus… Esmu nabags …

—   Muļķības! Algu saņemat, un paldies dievam …

—   Esmu … žūpa …

—   Nekādā ziņā! Ne reizes neesmu redzējis piedzērušu! … — Kondraškins atgaiņājās ar rokām. — Jaunatnei vajag iedzert… Pats biju jauns, drāzu iekšā, cik uziet. Bez tā nav iespējams …

—   Bet man taču ir dzeršanas kaite. Tas man iedzimis netikums!

—   Neticu! Tāds rožuzieds, un uzreiz — dzeršanas kaite! Neticu!

«Tas velns nav piemānāms!» Milkins nodomāja. «Bet kā viņam gribas tikt vaļā no meitiņām!» — Man ne tikai ir dzeršanas kaite, — viņš skaļi turpināja, — bet esmu apveltīts arī ar citiem netikumiem. Es ņemu kukuļus . ..

—   Mīļumiņ, kas tad tos neņem? He-he-hē… Tad ta pārsteidza!

—   Un turklāt man nav tiesības precēties, kamēr nedabūšu zināt, kā izšķirsies mans liktenis… Es slēpu no jums, bet tagad jums viss jāzina … Es . .. esmu nodots tiesai par izšķērdēšanu …

—    Tie-sai? — Kondraškins apstulba. — M-jā … tas ir kas jauns. To es nezināju. Tiešām, nedrīkst precēties, kamēr nav zināms liktenis … Bet vai daudz izšķērdējāt?

—   Simt četrdesmit četrus tūkstošus.

—    M-jā … tā ir summa! Jā, tiešām, šī lieta ož pēc Sibīrijas … Tā skuķis var ne tev, ne man aiziet bojā … Tādā gadījumā neko darīt, lai dievs jums palīdz …

Milkins brīvi uzelpoja un sniedzās pēc cepures …

—    Tomēr, — Kondraškins, mazliet padomājis, turpināja, — ja Nasteņka jūs mīl, viņa var doties jums līdz. Kas tā par mīlestību, ja baidās upuru? Un Tomskas guberņa turklāt ir auglīga. Sibīrijā, draudziņ, var dzīvot labāk nekā šeit. Es pats brauktu, ja man nebūtu ģimenes. Varat bildināt!

«Tas nu gan ir nepierunājams velns!» Milkins domāja. «Gatavs atdot meitiņu pašam nelabajam, kaut tikai tiktu vaļā.» — Bet tas vēl nav viss… — viņš skaļi turpināja. — Mani tiesās ne vien par izšķērdēšanu, bet arī par viltojumu.

—   Vienalga! Sods ir viens!

—   Tpū!

—   Ko jūs tik stipri spļaudāties?

—    Tāpat… Paklausieties, neesmu jums vēl visu atklājis … Nelieciet man izteikt to, kas ir manas dzīves noslēpums … briesmīgs noslēpums!

—   Es nevēlos zināt jūsu noslēpumus! Blēņas!

—    Nav vis blēņas, Kiril Trofimič! Kad dzirdēsiet… dabūsiet zināt, kas es tāds, jums būs jānovēršas … Es… esmu izbēdzis katordznieks!

Kondraškins kā dzelts atlēca no Milkina un sastinga. Brīdi viņš stāvēja klusēdams, nekustīgs un šausmu pilnām acīm uzlūkoja Milkinu, tad atkrita krēslā un novaidējās.

—    Negaidīju… — viņš norūca. — Ko gan esmu sildījis pie savām krūtīm? Ejiet! Dieva dēļ, ejiet prom! Lai es jūs vairs neredzētu! Vai!

Milkins paņēma cepuri un uzvaras triumfā devās uz durvīm .. .

—    Pagaidiet! — Kondraškins viņu atturēja. — Kāpēc tad jūs līdz šim vēl neesat saņemts?

—   Es dzīvoju ar svešu vārdu… Mani grūti saņemt…

—    Varbūt līdz pat nāvei nodzīvosiet tā, ka neviens neuzzinās, kas jūs tāds … Pagaidiet! Tagad jūs esat godīgs cilvēks, sen jau grēkus nožēlojis … Dievs ar jums, lai notiek, precieties!

Milkins nosvīda … Samelot vairāk kā par izbēgušu katordznieku nebija iespējams, un atlika tikai viens: ar kaunu bēgt, nemotivējot savu bēgšanu… Un viņš jau gribēja izšmaukt pa durvīm, kad viņam iešāvās prātā ideja…

—   Paklausieties, jūs vēl visu nezināt! — viņš teica. — Es … es esmu ārprātīgs, bet trakie un ārprātīgie nedrīkst precēties…

—   Neticu! Ārprātīgie nerunā tik loģiski…

—   Tas nozīmē, ka nesaprotat, ja tā spriežat! Vai tad jūs nezināt, ka daudzi ārprātīgie tikai zināmā laikā trako, bet pa starpām ne ar ko neatšķiras no parastajiem cilvēkiem?

—   Neticu! Nemaz nerunājiet!

—   Tādā gadījumā es jums sagādāšu ārsta apliecību!

—   Apliecībai ticēšu, bet jums ne… Tas esot ārprātīgais!

—   Pēc pusstundas atnesīšu apliecību … Pagaidām sveiki…

Milkins paķēra cepuri un steidzīgi izskrēja ārā. Pēc minūtēm piecām viņš jau gāja iekšā pie sava drauga daktera Fitjujeva, bet par nelaimi ieradās pie viņa tieši tai brīdī, kad dakteris pēc nelielas ķildas ar sievu kārtoja frizūru.

—   Mans draugs, es pie tevis ar lūgumu! — viņš griezās pie daktera. — Lieta tāda… Mani grib par katru cenu apprecināt. .. Lai novērstu šo klizmu, es sadomāju izlikties par ārprātīgu … Dažā ziņā hamletisks paņēmiens … Ārprātīgie, saproti, nedrīkst precēties… Esi draugs, izdod man apliecību, ka esmu ārprātīgs!

—   Tu negribi precēties? — dakteris vaicāja.

—   Ne par kādu naudu!

—   Tādā gadījumā es tev apliecību nedošu, — sacīja dakteris, atsākdams kārtot savu frizūru. — Kas negrib precēties, tas nav ārprātīgs, bet, gluži otrādi, visgudrākais cilvēks . . . Bet tad, kad tev iegribēsies precēties, — nu, tad nāc pēc apliecības… Tad būs skaidrs, ka tu esi zaudējis prātu . . .

VIESIS

Ainiņa

Privātadvokātam Zelterskim acis krita ciet. Daba grima krēslā. Norima vējiņi, apklusa putnu kori un piegula ganāmpulki. Zelterska sieva jau sen bija aizgājusi gulēt, arī kalpotāji gulēja, visu dzīvo radību bija pārņēmis miegs, vienīgi pats Zelterskis nevarēja doties savā guļamistabā, kaut gan viņa plakstus spieda trīs pudu smagums. Lieta tā, ka pie viņa sēdēja viesis no kaimiņu vasarnīcas — atvaļinātais pulkvedis Peregarins. Kā bija atnācis pēc pusdienām un apsēdies uz dīvāna, tā ne reizes nebija piecēlies, sēdēja taisni kā pielipis. Viņš sēdēja un aizsmakušā, šņākulīgā balsī stāstīja, ka 1842. gadā Kremenčugas pilsētā viņam iekodis traks suns. Izstāstīja un sāka atkal no jauna. Zelterskis bija izmisis. Ko visu viņš darīja, lai aizdzītu ciemiņu! Viņš allaž vērās pulkstenī, sacīja, ka viņam sāpot galva, allaž gāja ārā no istabas, kur sēdēja viesis, bet nekas nelīdzēja. Ciemiņš nepratās un joprojām stāstīja par trako suni.

«Sis vecais mūdzis nosēdēs līdz rītam!» Zelterskis skaitās. «Tāds stulbenis! Nu, ja viņš nesaprot parastos aplinkus, vajadzēs laist apgrozībā rupjākus paņēmienus.» — Paklausieties, — viņš skaļi teica, — vai zināt, kāpēc man patīk dzīve vasarnīcā?

—   Kāpēc tad?

—   Tāpēc, ka te var dzīvi regulēt. Pilsētā grūti pieturēties pie kāda noteikta režīma, bet te ir otrādi. Deviņos mēs ceļamies, trijos ēdam pusdienas, desmitos vakariņas, divpadsmitos guļam. Divpadsmitos vienmēr esmu gultā. Dievs pasarg' apgulties vēlāk: otrā dienā netieku vaļā no galvassāpēm!

—   Ko jūs teiksiet… Cilvēks ņem un pierod, tā jau ir. Man bija, ziniet, viens paziņa Kļuškins, štāba kapteinis. Iepazinos ar viņu Serpuhovā. Nu, un, lūk, šis pats Kļuškins…

Un pulkvedis stostīdamies, šmakstinādams, tukliem pirkstiem žestikulēdams, sāka stāstīt par Kļuškinu. Nosita divpadsmit, pulksteņa šautra tuvojās pusvieniem, bet viņš visu laiku stāstīja. Zelterskis bija nosvīdis.

«Nesaprot! Muļķis tāds!» Zelterskis dusmojās. «Vai tiešām viņš domā, ka ar savu apmeklējumu sagādā man prieku? Nu, kā lai viņu dabū prom?» — Paklausieties, — viņš pārtrauca pulkvedi, — ko lai iesāku? Man briesmīgi sāp kakls! Velns mani trieca ieiet šorīt pie kāda paziņas, kura bērns guļ slims ar difteriju. Man laikam pielipis. Jā, jūtu, ka man pielipis. Man ir difterija!

—   Gadās jau! — nesatricināmā mierā nošņākuļoja Peregarins.

—   Bīstama slimība! Ne tikai pats esmu slims, bet varu arī citus aplaist. Šī slimība ir ārkārtīgi lipīga! Kaut tikai jums nepieliptu, Parfenij Savič!

—   Man, vai? He-hē! Esmu dzīvojis tīfa hospitāļos — nepielipa, un nu uzreiz pielips no jums! He-hē…. Mani, brālīt, vecu kraķi, neviena slimība neveiks. Veci cilvēki ir sīksti. Mūsu brigādē bija viens večukiņš, apakšpulkvedis Trebjēns … cēlies no frančiem. Nu, un šis Trebj ēns …

Un Peregarins sāka stāstīt par Trebj ēna sīksto dzīvību. Pulkstenis nosita pusvienu.

—   Atvainojos, es jūs pārtraukšu, Parfenij Savič, — Zelterskis novaidējās. — Cikos jūs ejat gulēt?

—   Reizēm divos, reizēm trijos, bet mēdz būt arī tā, ka nemaz neeju gulēt, it sevišķi, ja sēžu labā sabiedrībā vai trako reimatisms. Šodien, piemēram, iešu gulēt ap četriem, jo izgulējos pirms pusdienām. Es varu nemaz negulēt. Karā mēs veselām nedēļām nelikāmies gulēt. Gadījās reiz tā. Mēs bijām apmetušies pie Ahalcihas …

—       Atvainojos. Bet es gan aizvien liekos gulēt divpadsmitos. Ceļos deviņos, tad jau gribot negribot jāliekas gulēt agrāk.

—   Protams. Celties agrāk arī veselīgāk. Nu, tad tā, mēs esam apmetušies pie Ahalcihas . . .

—   Velns zina kas. Mani pārņem drebuļi, krata drudzis. Tā man arvien pirms lēkmes. Esmu spiests sacīt, ka reizēm man uznāk dīvainas nervu lēkmes. Tā apmēram pēc pusnakts … dienā lēkmju nav… pēkšņi galvā sākas troksnis: žžž… Es zaudēju sajēgu, uzlēcu kājās un sāku mājiniekiem gāzt, ar ko pagadās. Ja pa rokai nazis, es ar nazi, krēsls — es ar krēslu. Pašlaik man drebuļi, laikam pirms lēkmes. Tā vienmēr sākas ar drebuļiem.

—   yai re … Jums derētu paārstēties!

—   Ārstējos, nepalīdz… Aprobežojos tikai ar to, ka neilgi pirms lēkmes brīdinu paziņas un mājiniekus, lai iet projām, bet ārstēšanos sen jau esmu atmetis …

—   Tpi tu… Kādas slimības gan ir pasaulē! Gan mēris, gan holera, gan dažādas lēkmes …

Pulkvedis nogrozīja galvu un nogrima domās. Iestājās klusums.

«Palasīšu viņam savu sacerējumu,» sagudroja Zelterskis. «Man kaut kur mētājas romāns, vēl ģimnāzijā rakstīju … Varbūt glābs mani…» — Ak, starp citu, — Zelterskis pārtrauca Peregarina pārdomas, — vai negribat, es jums palasīšu savu sacerējumu? Brīvā laikā reiz sabrūvēju… Romāns piecās daļās ar prologu un epilogu …

Un, nenogaidot atbildes, Zelterskis uzlēca kājās un izvilka no galda atvilktnes vecu, nodzeltējušu rokrakstu, uz kura lieliem burtiem bija uzrakstīts: «Nedzīvie viļņi. Romāns piecās daļās».

«Tagad droši vien aizies,» cerēja Zelterskis, pārlapodams savus jaunības grēkus. «Lasīšu viņam tik ilgi, kamēr sāks kaukt nelabā balsī…» — Nu, klausieties, Parfenij Savič …

—   Labprāt… Man patīk …

Zelterskis iesāka. Pulkvedis pārlika kāju pāri kājai, nosēdās ērtāk un sataisīja nopietnu seju, acīm redzot, sagatavojies klausīties ilgi un kārtīgi… Lasītājs iesāka ar dabas aprakstu. Kad pulkstenis nosita vienu, daba piekāpās, un viņš sāka tēlot pili, kur dzīvoja romāna varonis grāfs Valentins Bļenskis.

—   Kaut varētu padzīvot tādā pilī! — Peregarins nopūtās. — Un cik labi uzrakstīts! Veselu mūžību varētu sēdēt un klausīties!

«Pagaidi vien!» Zelterskis domāja. «Gan sāksi kaukt!»

Pusdivos pili aizstāja varoņa skaistais izskats … Tieši divos lasītājs klusā, nomāktā balsī lasīja:

—   «Jūs jautājat, ko es gribu. Ai, es gribu, lai tur tālumā zem dienvidu debess juma jūsu mazā rociņa tīksmi drebētu manā rokā… Tikai tur, tur straujāk iepukstēsies mana sirds zem mana dvēseles juma… Mīlu, mīlu! …» Nē, Parfenij Savič, nav spēka … Esmu nomocījies!

—   Nu, metiet mieru! Rīt izlasīsiet līdz beigām, bet tagad parunāsimies … Redziet, es jums vēl neizstāstīju, kas notika pie Ahalcihas …

Nomocītais Zelterskis atkrita pret dīvāna atzveltni un, aizvēris acis, sāka klausīties …

«Visus līdzekjus izmēģināju,» viņš domāja. «Neviena lode neķēra šo mastodontu. Tagad sēdēs līdz četriem… Ak kungs, simt rubļu nežēlotu tagad, lai šo pašu brīdi varētu likties guļus … Ak tā! Palūgšu, lai viņš man aizdod naudu! Lielisks līdzeklis…» — Parfenij Savič! — viņš pārtrauca pulkvedi. — Es jūs atkal pārtraukšu. Man gribas izlūgties no jums mazu pakalpojumu … Redziet, pēdējā laikā, dzīvojot šeit vasarnīcā, esmu briesmīgi iztērējies. Naudas nav ne kapeikas, taču augusta beigās ceru saņemt.

—   Taču . .. esmu pārāk ilgi pie jums nosēdējies … — noelsās Peregarins, acīm meklēdams cepuri. — Iet jau uz trijiem … Ko tad jūs teicāt?

—   Gribētos no kāda aizņemties pāris simtu rubļu… Vai nezināt tādu cilvēciņu, kas var aizdot?

—   Kā lai es zinu? Tomēr . .. jums laiks aijā žūžū .. . Lai jums veselība … Un jūsu laulātai draudzenei…

Pulkvedis paņēma cepuri un paspēra soli uz durvīm.

—       Kurp tad jūs? — Zelterskis sāka triumfēt. — Bet man gribējās no jums palūgt… Pazīdams jūsu labsirdību, es cerēju …

— Rīt, bet tagad marš pie sievas! Droši vien nogaidījušies sirdsdrauga… He-he-hē… Ardievu, mīļais… Gulēt!

Peregarins ātri paspieda Zelterskim roku, uzlika cepuri un izgāja laukā. Namatēvs triumfēja.

ZIRGS UN STIRNA TRĪSOŠA

Pulkstenis pāri diviem naktī. Laulātie draugi Fibrovi neguļ. Viņš grozās no viena sāna uz otru un šad tad nospļaujas, viņa, maza, vāja tumšmatīte, guļ nokustēdamās un domīgi lūkojas atvērtajā logā, pa kuru drūmi un skarbi raugās iekšā rītausma …

—   Nenāk miegs! — viņa nopūšas. — Vai tev nelabi?

—   Jā, mazlietiņ.

—   Nesaprotu, Vasja, kā tev neapnīk ik dienas nākt mājās tādā stāvoklī! Nepaiet neviena nakts, ka tu nebūtu slims. Kauns!

—   Nu, atvaino … Tas man netīšām. Izdzēru redakcijā pudeli alus un «Arkādijā» ieķēru mazliet par daudz. Atvaino.

—   Ko tur atvainot? Tev pašam vajag justies pretīgi, riebīgi. Spļaudies, žagojies… Sazin dievs pēc kā tu izskaties. Un tā taču katru nakti, katru nakti! Es neatceros, kad tu būtu pārnācis mājās skaidrā.

—   Man negribas dzert, bet iznāk iedzert tīri negribot. Amats tāds nolādēts. Cauru dienu jāskraida pa pilsētu. Tur iedzer glāzīti, otrā vietā alu, bet tad, raugi, gadās satikties ar dzērāju draugu… nav taču iespējams nedzert. Bet dažkārt nevar dabūt ziņas, lai ar kādu cūku neiztemptu pudeli šņabja. Šodien, piemēram, ugunsgrēkā nevarēju atteikties iedzert ar aģentu.

—   Jā, nolādēts amats! — tumšmate nopūšas. — Ja tu to atmestu, Vasja!

—   Atmest? Kā tad to var!

—   Ļoti labi var. Ja tu vēl būtu īsts rakstnieks, rakstītu labas dzejas vai stāstus, bet tā, kaut kāds reportieris, kas ziņo par zādzībām un ugunsgrēkiem. Tu raksti tādus niekus, ka dažkārt pat kauns lasīt. Varētu vēl paciest, ja tu daudz nopelnītu, tā apmēram divi trīs simti rubļu mēnesī, bet tu saņem nožēlojamus piecdesmit rubļus un arī itos nekārtīgi. Dzīvojam nabadzīgi, netīrīgi. Dzīvoklis smird kā veļas mazgātava, visapkārt tikai amatnieki un izvirtušas sievietes. Augu dienu to vien dzird kā nepieklājīgus vārdus un dziesmas. Mums nav ne mēbeļu, nedz veļas. Tu esi ģērbies tik nekārtīgi, nabadzīgi, ka saimniece tevi uzrunā ar «tu», es sliktāk par jebkuru modisti. Mēs ēdam trūcīgāk par visiem algādžiem … Tu kaut kur ārpus mājas traktieros ēd kaut kādas samazgas un tās pašas droši vien ne uz sava rēķina, es… tikai dievs vien zina ko es ēdu. Nu, ja mēs būtu kādi plebeji, neizglītoti cilvēki, es samierinātos ar šādu dzīvi, bet tu taču esi muižnieks, beidzis universitāti, runā franciski. Es esmu beigusi institūtu, izlutināta.

—   Pagaidi, Katjuša, kad mani uzaicinās «Vistas Aklumā» vadīt hronikas nodaļu, mēs sāksim dzīvot citādi. Tad es noīrēšu viesnīcas numuru.

—   To tu man soli jau trešo gadu. Un kas par jēgu, ja arī uzaicinās? Lai cik tu nopelnītu, tik un tā nodzersi. Nebeigsi taču biedroties ar saviem rakstniekiem un aktieriem! Vai zini ko, Vasja? Es varētu aizrakstīt tēvocim Dmitrijam Fjodoričam uz Tulu. Viņš tev atrastu lielisku vietu kaut kur bankā vai kroņa iestādē. Būtu labi, Vasja! Tu ietu kā visi cilvēki darbā, saņemtu katrā divdesmitajā algu — un nekādas bēdas! Mēs noīrētu savrupmājiņu ar pagalmu, ar šķūņiem, ar sienaugšu. Tur par divsimt rubļiem gadā var noīrēt lielisku māju. Mēs nopirktu mēbeles, traukus, galdautus, pieņemtu virēju un ēstu ik dienas pusdienas. Tu pārnāktu no darba pulksten trijos, pavērtos uz galdu, bet uz tā spodri trauki, redīsi, dažādas uzkodas. Mēs iegādātos vistas, pīles, baložus, nopirktu govi. Provincē, ja nedzīvo grezni un nenodzer naudu, to visu var iegūt par tūkstoš rubļiem gadā. Un mūsu bērni nemirtu no drēgnuma kā tagad, un man nebūtu mūžīgi jāklimst pa slimnīcu. Vasja, lūdzu tevi dieva vārdā, brauksim uz provinci!

—   Tur ar mežoņiem var nosprāgt aiz garlaicības.

—   Bet vai tad še ir jautra dzīve? Ne mums sabiedrības, ne paziņu… Ar godīgiem, daudzmaz kārtīgiem cilvēkiem tev tikai amata darīšanas, bet ne ar vienu ģimeni tu neesi pazīstams. Kas mūs apmeklē? Nu, kas? Šī Kleopatra Sergejevna. Pēc tavām domām, viņa ir slavenība, raksta feļetonus par mūziku, bet, manuprāt, tā ir metrese, izlaidīga sieviete. Nu, vai tad sieviete drīkst dzert šņabi un vīriešu klātbūtnē ņemt nost korseti? Sacerē rakstus, pastāvīgi runā par godīgumu, bet, kā pagājušajā gadā aizņēmās no manis rubli, tā līdz šim laikam neatdod. Vēl nāk pie tevis šis tavs iemīļotais dzejnieks. Tu lepojies, ka esi pazīstams ar šādu slavenību, bet padomā pēc sirdsapziņas: vai viņš ir tā vērts?

—   Visgodīgākais cilvēks!

—   Taču laba viņā ir ļoti maz. Nāk pie mums tikai tādēļ, lai sadzertos… Dzer un stāsta nepieklājīgas anekdotes. Aizvakar, piemēram, aplempās un nogulēja visu nakti te uz grīdas. Un aktieri! Kad biju jauna meitene, es dievināju šīs slavenības, bet, kopš apprecējos ar tevi, nevaru vienaldzīgi skatīties uz teātri. Mūžīgi piedzēruši, rupji, neprot uzvesties sieviešu sabiedrībā, uzpūtīgi, staigā netīros zābakos. Grūti paciešami cilvēki! Nesaprotu, kā tevi var uzjautrināt anekdotes, ko viņi stāsta, skaļi, gārdzoši smiedamies! Un tu raugies viņos kaut kā iztapīgi, it kā šīs slavenības parādītu tev godu, būdamas ar tevi pazīstamas … Fui!

—   Met mieru, lūdzu!

—   Bet tur, provincē, pie mums nāktu ierēdņi, ģimnāzijas skolotāji, virsnieki. Visi labi audzināti cilvēki, sirsnīgi, bez pretenzijām. Padzers tēju, iemetīs pa glāzītei, ja pasniegs, un aizies. Ne trokšņa, ne anekdošu, viss tik nosvērti, delikāti. Sēž, zini, atzveltņos un uz dīvāna un spriež par dažādiem jautājumiem, bet tad istabene pasniedz tēju ar ievārījumu un sausiņiem. Pēc tējas spēlē klavieres, dzied, dejo. Jauki, Vasja! Pēc pulksten vienpadsmitiem vieglas uzkodas: desas, siers, cepetis, kas palicis no pusdienām… Pēc vakariņām tu ej pavadīt dāmas, bet es palieku mājās un sakopju istabas.

—   Garlaicīgi, Katjuša!

—   Ja mājās garlaicīgi, ej uz klubu vai uz kādiem tautas svētkiem… Šeit svētkos neviena pazīstama nevar satikt, gribot negribot jāsāk žūpot, bet tur, ko vien satiec, ikviens tev pazīstams. Ar ko gribi, ar to runājies… Skolotāji, juristi, ārsti — ar katru var prātīgu vārdu pārmīt. . . Par izglītotiem cilvēkiem tur ļoti interesējas, Vasja! Tur tu būtu viens no pirmajiem …

Vēl ilgi Katjuša skaļi fantazē… Svina pelēcība aiz loga pamazām pāriet baltā krāsā . . . Nakts klusumu nemanāmi nomaina rīta rosība. Reportieris neguļ, klausās un šad tad paceļ savu smago galvu, lai nospļautos … Pēkšņi, Katjušai negaidot, viņš strauji sakustas un uzlec no gultas… Seja bāla, uz pieres sviedri…

—   Man velnišķīgi nelabi, — viņš pārtrauc Katjušas fantazēšanu. — Pagaidi, es tūlīt…

Uzmetis uz pleciem segu, viņš ātri izskrien no istabas. Ar viņu notiek nepatīkama klizma, kas tik pazīstama dzērājiem rīta agrumā. Pēc pāris minūtēm viņš atgriežas bāls, gurdens … Viņš grīļojas … Sejā riebuma, izmisuma, gandrīz šausmu izteiksme, it kā viņš tikai nule būtu sapratis visu savas dzīves ārējo nepievilcību. Dienas gaisma atsedz viņa priekšā istabas nabadzību un netīrību, un bezcerīguma izteiksme viņa sejā kļūst vēl spīvāka.

—   Katjuša, aizraksti tēvocim! — viņš murmina.

—   Jā? Tu esi ar mieru? — tumšmate triumfē. — Rīt pat aizrakstīšu un dodu tev goda vārdu, ka tu dabūsi lielisku vietu! Vasja, vai tu to … ne pa jokam?

—   Katjuša, lūdzu … dieva dēļ. ..

Un Katjuša atkal sāk skaļi fantazēt. Savas balss skaņās viņa arī aizmieg. Viņa sapņo par savrupmājiņu, pagalmu, pa kuru solīdi soļo viņas pašas vistas un pīles. Viņa redz, kā no lūkas viņā noraugās baloži, un dzird, kā mauj govs. Apkārt klusums: ne kaimiņos kāds dzīvo, nedz atskan piesmakuši smiekli, nav dzirdama pat šī nīstamā, steidzīgā spalvu čirkstoņa. Vasja svarīgi un cēli soļo no dārziņa uz vārtiem. Viņš iet uz darbu. Un viņas dvēseli piepilda miera sajūta, kad cilvēks nekā nevēlas, maz domā . ..

Ap pusdienas laiku viņa uzmostas vislieliskākā garastāvoklī. Miegs labvēlīgi ietekmējis. Bet tad, acis izberzusi, viņa paveras uz to vietu, kur tik nesen grozījās Vasja, un viņu pārņēmušās prieka jūtas kā smaga lode noveļas no viņas. Vasja aizgājis, lai atgrieztos vēlā naktī piedzēries, kā atgriezās vakar, aizvakar. . . vienmēr … Viņa atkal fantazēs, vīra sejā atkal atplaiksnīsies riebums.

— Nav vērts rakstīt tēvocim! — viņa nopūšas.

ŠEPTINIEKS

Viņš ir mākleris, biržas zaķis, deju vadītājs, komisionārs, līgavu vedējs, kūms, raudātājs bērēs un lietu vedējs tiesā. Ivanovs viņu pazīst kā dedzīgu konservatoru, Petrovs turpretim kā nāvīgu nihilistu. Viņš priecājas par citu kāzām, nes bērniem konfektes un pacietīgi runājas ar vecām sievām. Ģērbies allaž pēc modes un sasukājies ā la Kapuls. Noslēpumains. Viņam ir liela piezīmju grāmatiņa, ko viņš nevienam nerāda. Izrakstām no tās dažus izvilkumus:

«Izdots kņaza kambarsulaiņa pacienāšanai 5 r. 20 kap. Tiku vaļā no Lozovajas-Sevaslopoles dzelzceļa akcijām, pie tam pazaudēju 14 kap.»

«Ka tik neaizmirstu grāfienei Dirinai parādīt jauno pasjansu ar nosaukumu «Princese»: divpadsmit pirmās kārtis, ko izņem no komplekta, izvieto apļa veidā; nākamās var likt, kā patīk, uz vienu vai otru no šīm kārtīm, neievērojot sugu, kamēr parādās sirdsdāma u. tml. Starp citu jāatgādina par Petju Sivuhinu, kas vēlas iestāties Drimadera pulkā. Turklāt jāaprunājas ar istabeni Oļu par izšuvumiem tirgonei Vibuhinai.»

«Par precināšanu Jerigins palika parādā septiņus rubļus. Tanī pašā dienā kristībās novēroju Kucinu, uzsāku ar viņu liberālas sarunas par politiku, bet nekā aizdomīga nepanācu. Būs jānogaida.»

«Inženieris Fuņins uzdeva noīrēt dzīvokli viņa jaunajai mīļākai un palūdza veco, t. i., Jeļenu Mihailovnu, iesmērēt kādam citam. Apsolīju izdarīt kā vienu, tā otru līdz 20. augustam.»

«Kņaziene Hlidina dod par savām poručikam Skotovam rakstītajām mīlestības vēstulēm 1000 rubļu. Jāprasa 5000, jānolaiž par 3000, bet nekādā ziņā nav jāatdod viņai visas. Tā vēstule, kur attēlota satikšanās dārzā, jāpārdod viņai vēlāk atsevišķi.»

«Biju par liecinieku tiesā. Pasolīju prokuroram medusmaizi, tāpēc priekšsēdētājs mani aizstāvēja, kad aizstāvis sāka man piesieties.»

«Neaizmirsti iegāzt pa ģīmi aģentam Jankelim, lai nemelo.»

«Vakar pie Bukašiniem vinta spēlē mani uzmanīja. Vajadzēja izskata pēc zaudēt 15 rubļu. Tomēr dabūju pa ausi.»

«Gusins iedeva 25 rubļus, lai nododu laikrakstam «Urkšķis» par to, ka tur nebija iespiests tiesas atreferējums. Viņiem pietiks arī ar desmit…»

SLĪKONIS

Ainiņa

Lielas kuģojamas upes krastmalā ir kņada, kāda mēdz būt vasaras dienas vidū. Pilnā sparā noris barku iekrāve un izkrāve. Nemitīgi dzirdama lamāšanās un tvaikoņu šņākoņa.

Tirlī.. . tirlī… — vaid vinčas.

Gaiss pilns žāvētu zivju un darvas smakas … Pie kuģniecības sabiedrības «Svilpaste» aģenta, kas sēž krastmalā pie paša ūdens un gaida kravas nosūtītāju, pienāk drukns subjekts ar briesmīgi novārgušu, pietūkušu seju, saplīsušiem svārkiem mugurā un salāpītām, svītrainām biksēm kājās. Galvā viņam izbalējusi cepure ar nobružātu nagu un plankumu, kas palicis pāri no kādreiz bijušās kokardes… Kaklasaite noslīdējusi no apkaklītes un kuļājas pa kaklu …

—   Vivat tirgotāja kungam! — elš subjekts, atdodams godu. — Zivjo! Vai nevēlaties, jūsu augstcienība, paskatīties slīkoni?

—   Bet kur tad ir slīkonis? — aģents vaicā.

—   Īstenībā slīkoņa nav, bet es varu jums to demonstrēt. Lēciens ūdenī — un jūsu priekšā ir slīkstošā cilvēka bojā eja! Aina nav tik bēdīga, cik ironiska ar savām komēdijas īpašībām. . . Atļaujiet, tirgotāja kungs, parādīt!

—   Es neesmu tirgotājs.

—   Atvainojos . . . Mii pardon . .. Tagad pat tirgotāji sākuši staigāt civiltērpā, tā ka pats Noāss nespētu atšķirt šķīstos no nešķīstajiem. Bet jo labāk, ka esat inteliģents … Mēs sapratīsimies… Es arī esmu no smalkiem ļaudīm… Oberoficiera dēls, savā laikā tiku stādīts priekšā četrpadsmitās kategorijas pakāpei… Tātad, milord, daiļo mākslu artists piedāvā jums savus pakalpojumus .. . Viens lēciens ūdenī, un jūsu priekšā aina.

—   Nē, pateicos …

—   Ja jūs uztrauc materiāla rakstura apsvērumi, steidzos jūs nomierināt… Neņemšu no jums dārgi. . . Par sevis noslīcināšanu ar zābakiem kājās — divi rubļi, bez zābakiem — tikai rubli. . .

—   Kāpēc tāda starpība?

—   Tāpēc, ka zābaki ir apģērba visdārgākā daļa un tos visai grūti izžāvēt. Ergo, vai atļausiet nopelnīt?

—   Nē, es neesmu tirgotājs, un man netīk tik asi pārdzīvojumi …

—   Hm … Jūs, ja es pareizi saprotu, droši vien nepazīstat darījuma būtību . . . Jūs domājat, ka es jums piesolu kaut ko rupju, nekulturālu, bet šai gadījumā, atskaitot humoru un satīru, nekā cita nebūs … Jūs lieku reizi pasmaidīsiet — un viss … Ir taču jocīgi noraudzīties, kā anģērbies cilvēks peld un cīnās ar viļņiem! Un turklāt vēl … ļausiet nopelnīt.

—   Bet jums labāk vajadzētu strādāt kādu darbu nekā tēlot slīkoņus.

—   Darbu . . . Kādu gan darbu? Labu nodarbību man nedos aiz manas tieksmes uz alkoholismu, un ari protekcija nepieciešama, bet ķerties pie vienkārša —melnstrādnieka amata mani traucē mana dižciltība.

—   Bet jūs nospļaujieties par savu dižciltību.

—   Tas ir, kā tad tā — nospļauties? — jautā subjekts, lepni paceldams galvu un pavīpsnādams. — Ja putns saprot, ka viņš ir putns, kā tad lai dižciltīgs cilvēks nesaprot savu kārtu? Kaut arī esmu mazturīgs, noplīsis, nabadzīgs, tomēr lllepns … Lepojos ar savām asinīm!

•— Taču lepnums netraucē jūs peldēt apģērbtam …

—   Es sarkstu! Jūsu piezīmē ir daļa rūgtas patiesības. Tūlīt redzams, ka esat izglītots cilvēks! Bet, iekām metat akmeni uz grēcinieku, jums jāuzklausa . . . Tiešām, mūsu starpā ir daudz subjektu, kas, aizmirsuši savu cieņu, atļauj neizglītotiem tirgoņiem ieziest sev galvu ar sinepēm, notraipīties pirtī ar sodrējiem un attēlot nelabo, apģērbties sievietes drēbēs un pastrādāt neķītrības, taču es… neko tādu nedaru! Lai tirgotājs dod man naudas cik dodams, es neļaušu ieziest sev galvu ar sinepēm un citādu, kaut arī cēlāku vielu. Turpretim slīkoņa attēlojumā es nesaskatu nekā apkaunojoša… Ūdens ir slapjš, tīrs priekšmets. No apmērcēšanās nenotraipās, bet, gluži otrādi, kļūst vēl tīrāks. Arī medicīna neiebilst pret to… Kaut gan, ja neesat ar mieru, es varu arī lētāk … Lūdzu, par rubli ar zābakiem …

—   Nē, nevajag …

—   Kāpēc?

—   Nevajag, un tas ir viss . ..

—    Jūs palūkotos, kā es aizrijos… Labāk par mani gar visu upi neviens neprot slīkt… Ja dakteru kungi pārliecinātos, kā es taisu miroņa seju, viņi mani novērtētu augstāk … Lūdzu, ņemšu no j ums tikai sešdesmit kapeikas! Amats netop lamāts… Citam es pat par trim rubļiem to nedarītu, bet no sejas redzu, ka jūs esat labs kungs … No mācītiem ņemu lētāk …

—   Lūdzu, lieciet mani mierā!

—   Kā zināt! … Brīvs cilvēks dara, kā grib, tikai veltīgi jūs neesat ar mieru… Citreiz gribēsiet dot kaut desmit rubļu, bet neatradīsiet slīkoni. ..

Subjekts atsēžas krastā augstāk par aģentu un, skaļi šņākādams, sāk rakņāties pa kabatām …

—   Hm … velis … — viņš murmina … — Kur tad mana tabaka? Laikam esmu aizmirsis piestātnē … Sāku strīdēties ar virsnieku par politiku un strīda karstumā nez kur nobāzu portsigaru … Pašreiz Anglijā mainās ministru kabinets … Niekojas ļaudis! Lūdzu, jūsu augstlabdzimtība, papirosu!

Aģents pasniedz subjektam papirosu. Tai brīdī krastā parādās tirgonis — kravas nosūtītājs, ko aģents gaida. Subjekts uzlec kājās, paslēpj papirosu piedurknē un atdod godu.

—   Vivat, jūsu cienība! — viņš gārdz. — Zivjo!

—   A-ā-ā… Tas esat jūs! — aģents uzrunā tirgoni. — Ilgi likāt sevi gaidīt! Bet te jūsu prombūtnē šis švikstiņš mani nomocīja! Plijas virsū ar savām izdarībām! Piesola par sešdesmit kapeikām parādīt slīkoni…

—      Par sešdesmit kapeikām? Tu, brālīt, pārrīsies, — tirgonis saka. — Pareizā cena ir kvarts. Vakar mums trīsdesmit vīri attēloja upē kuģa avāriju un paņēma tikai piecnieku, bet tu … vai tu re! Sešdesmit kapeikas! Lai iet, ņem trīsdesmit kapeikas!

Subjekts piepūš vaigus un nicīgi pavīpsnā.

—   Trīsdesmit kapeikas … Tagad kāpostgalviņa tik daudz maksā, bet jūs gribat slīkoni… Tas jau par traku…

—   Nu, nevajag … Nav laika pīties te ar tevi…

—   Lai arī iet, iesākumam… Tikai nestāstiet tirgoņiem, ka esmu ņēmis tik lēti.

Subjekts novelk zābakus un, saraucis pieri, paslējis zodu uz augšu, pieiet pie ūdens un izdara neveiklu lēcienu … Dzirdams smaga ķermeņa kritiens ūdenī. . . Uzpeldējis virspusē, subjekts nejēdzīgi vicina rokas, spārdās kājām un cenšas sejā attēlot izbailes… Bet izbaiļu nav, viņš tikai trīc aiz aukstuma …

—   Slīksti! Slīksti! — tirgonis kliedz. — Pietiek peldēt, slīksti! …

Subjekts blisina acis un, rokas izpletis, iegrimst ar visu galvu ūdenī! Tā arī ir visa izrāde. Subjekts «noslīcis» izlien no ūdens un, saņēmis savas trīsdesmit kapeikas, slapjš un drebošs aiz aukstuma, turpina savu ceļu pa piekrasti.

VĒJGRĀBŠĻI

Aleksejs Fjodorovičs Vosmjorkins vadāja pa savu muižu ciemos atbraukušo brāli maģistru un rādīja viņam savu saimniecību. Abi bija tikko ieturējuši brokastis un viegli iesiluši.

—   Šī, brālīt manu, ir kalve… — Vosmjorkins skaidroja. — Pie šīm karātavām apkaļ zirgus… Bet šī, brālīt manu, ir pirts … Te pirtī stāv liels dīvānsols, zem sola tītarmātes tup sietos uz olām . .. Tiklīdz cilvēks paveras uz solu, tā arī atceras visu ko… Pirti kurinu tikai ziemā . . . Varens stiķis, brālīt! Vienīgi krievu cilvēks varēja izgudrot pirti! Vienas stundas laikā uz augšējās lāvas var pārdzīvot tik daudz, cik itālietis vai vācietis simt gados nepiedzīvos … Tu guli kā peklē, bet tad Avdotja tev ar pirtsslotu, pirtsslotu… čikičiki… čiki-čiki . . . Piecelsies, iedzersi aukstu kvasu un atkal čiki-čiki… Pēc tam norāpsies no lāvas sarkans kā sātans… Un tā ir saimes istaba… Te mani algādži . . . Vai ieiesim?

Muižnieks un maģistrs pieliecās un iegāja sagrabējušā, neapmestā graustā ar ielikušu jumtu un izsistu logu. Ieejot viņus apņēma viruma smarža. Saimes istabā ēda pusdienas … Zemnieki un sievas sēdēja pie gara galda un ar lielām karotēm strēba zirņu viru. Kungus ieraudzījuši, viņi pārstāja ēst un piecēlās.

—   Te viņi ir, tie mani… — Vosmjorkins iesāka, pārlaizdams skatienu pusdienotājiem. — Labu ēstgribu, ļaudis!

—   Alalablblbl…

—   Tie ir viņi! Krievzeme, brālīt manu! īstā Krievzeme! Ļaudis visi kā izlasīti! Un kas par ļaudīm! Kāds, lai dievs žēlīgs, vācietis vai francūzis var viņiem līdzināties? Iepretim mūsu tautai tie visi ir cūkas, utis!

—   Nu, nesaki vis… — iešļupstējās maģistrs, gaisa tīrības labad iepīpēdams cigāru. — Ikvienai tautai ir sava vēsturiskā pagātne… sava nākotne …

—   Tu esi rietumnieks! Vai tad tu saproti? Taisni žēl, ka jūs, zinātnieki, esat iemācījušies visu ko svešu, bet savējo negribat zināt! Jūs nicināt, atsvešināties! Esmu lasījis un piekrītu: inteliģence ir satrunējusi, un, ja vēl kaut kur var meklēt ideālus, tad tikai viņos, lūk, šais slaistos … Ņemsim kaut vai Fiļku …

Vosmjorkins piegāja pie gana Fiļkas un sapurināja to aiz pleca. Fiļka atņirdzās un izdvesa skaņu «hi-i» …

—   Ņemsim kaut vai šo Fiļku… Nu, ko tu, muļķi, smejies? Es runāju nopietni, bet tu smejies … Ņemsim kaut šo stulbeni… Paraugies, maģistr! Vīrs kā lācis! Krūtaža kā zilonim! No vietas, nolādēto, nevar izkustināt! Bet cik daudz viņā morālā spēka! Cik daudz! Šā spēka pietiks jums desmit inteliģentiem… Centies, Fiļka! Galvu augšā! Neatkāpies no sava! Turies stingri! Ja kāds tev kaut ko teiks, mēģinās nogriezt no ceļa, nospļaujies un neklausies… Tu esi stiprāks, labāks! Mums vajag mācīties no tevis!

—   Žēlīgie kungi! — Sāka blisināt acis solīdais kučieris Antips. — Vai tad viņš to jūt? Vai tad saprot kungu laipnību? Tu līdz zemei, aitasgalva, paklanies un rociņu nobučo… Jūs mūsu labdari! Kur ņemt vēl nelabāku cilvēku kā Fiļka, un arī tam jūs piedodat, bet, ja cilvēks ir nedzērājs, nedauzās apkārt, tad tādam te ir nevis dzīve, bet paradīze … lai dievs dod katram … Jūs gan apbalvojat, gan sodāt.

—   Rrre! Pati būtība ierunājās! Mežu patriarhs! Saproti, maģistr? «Gan apbalvojat, gan sodāt…» Vienkāršos vārdos šī taisnīguma ideja! Noliecu galvu, brālīt! Tici vai ne? Es mācos no viņiem! Mācos!

—   Tas ir pareizi… — Antips iebilda.

—   Kas ir pareizi?

—   Par mācīšanos …

—   Kas par mācīšanos? Ko tu muldi?

—   Es par jusu vārdiem … par mācīšanos… Tālab jau jūs esat kungi, lai visādas mācības apgūtu… Mēs esam tumsas valstība! Redzam, ka izkārtne uzrakstīta, bet, ko tas nozīmē, kāda tam jēga, mūsu saprašana par mazu … Ar degunu vairāk saprotam… Ja saožam šņabi, tas nozīmē krogu, ja darvu, tad bodi…

—   Maģistr, nu? Ko teiksi? Kas par ļaudīm! Ik vārdā slēpjas āķis, ik teikumā dziļa patiesība! Taisnības perēklis, brālīt, ir Antipkas galvā! Bet palūkojies uz Duņašku? Duņaška, nāc šurp!

Lopu meita Duņaša, vasarraibumaina, ar uzrautu degunu, sakaunējās un sāka skrāpēt ar nagu galdu.

—   Duņaška, tev saka, nāc šurp! Ko tu, muļķe, kaunies? Nekodīsim!

Dunaša piecēlās no galda un nostājās kunga priekšā.

—   Re, kāda? Tā vien izdveš milzu spēku! Vai esi tādas redzējis tur pie sevis, Pīterā? Tur jums ir zēvelskali, dzīslas un kauli, bet šī, paveries, piens un asinis! Vienkāršība, plašums! Palūk, viņas smaidu, sārtos vaigus! Tas viss ir daba, patiesība. īstenība, ne tā kā tur pie jums! Kas tev mutē aiz vaigiem?

Dunaša pakošlāja kaut ko un norija . . .

—   Un paraugies, manu brālīt, uz šiem varenajiem pleciņiem, uz varenajām kājiņām! — Vosmjorkins turpināja. — Šķiet, kā gāzīs ar šo lielo duņķi savam mīļajam pa plato muguru, nāks skaņa kā no mucas… Ko, vēl arvien ar Andrjušku vazājies? Pielūko man, Andrjuška, sadošu tev piparus! Smejies, smejies … Maģistr, ko? Formas, rau, formas . . .

Vosmjorkins pieliecās maģistram pie auss un čukstēja … Muižas ļaudis sāka smieties.

—   Nu, re, sagaidīji, ka tevi liek apsmieklā, auša … — piebilda Antips, pārmetoši vērdamies Duņašā. — Ko, kļuvi sarkanāka par vēzi? Par kārtīgu skuķi tā nerunātu . . .

—    Tagad, maģistr, paskaties uz Ļubku! — Vosmjorkins turpināja. — Tā mums ir pirmā dziedātāja … Tu tur braukā pie saviem čuknām un ievāc tautas daiļradi . . . Nē, paklausies mūsējos! Lai mūsēiie tev uzdzied, tad sāks tecēt siekalas! Nu laidiet vaļā, draugi! Laidiet vaļā! Ļubka, iesāc! Nu jel, cūkas! Klausiet!

Ļuba kaunīgi iekāsējās saujā un spalgā, piesmakušā balsī uzsāka dziesmu. Viņai piebalsoja pārējie … Vosmjorkins vicināja rokas, blisināja acis un, cenzdamies saskatīt maģistra sejā sajūsmu, sāka dudināt.

Maģistrs sarauca pieri, saknieba lūpas un ar dziļa lietpratēja izskatu sāka ieklausīties.

—   Mjā … — viņš noteica. — Šās dziesmas variants ir Kirejevskim, septītais izdevums, trešā nodaļa, vienpadsmitā dziesma … Mjā … Jāpieraksta …

Maģistrs izņēma kabatas grāmatiņu un, vēl vairāk saraucis pieri, sāka rakstīt… Nodziedājuši vienu dziesmu, «ļaudis» uzsāka otru . .. Bet strebjamais pa to laiku bija atdzisis, un no krāsns izņemtā biezputra vairs nekūpēja.

—   Lūk, tā! — Vosmjorkins spēra kāju pie zemes. — Lūk, tā! Vareni! Zemu noliecu galvu!

Droši vien būtu sākuši arī dejas, ja saimes istabā neienāktu sulainis Pjotrs un nepaziņotu kungiem, ka pusdienas galdā.

—   Un mēs, atkritēji, pabiras, vēl uzdrošināmies uzlūkot sevi par augstākiem un labākiem! — Vosmjorkins raudulīgā balsī teica, iziedams kopā ar brāli no saimes istabas. — Ko mēs darām? Kas mēs esam? Ne ideālu, ne zinātnes, ne darba… Vai dzirdi, viņi smej? Par mums! . . . Un viņiem taisnība! Viņi sajūt neīstumu! Tūkstoškārt taisnība un . .. un … Vai redzēji Duņašku? — Ve-elna skuķe! Pagaidi vien, pēc pusdienām es viņu pasaukšu .. .

Pusdienas ēdot, abi brāļi visu laiku runāja par īpatnību, neskartību un pilnvērtību, lamāja sevi un meklēja jēgu vārdā «inteliģents».

Pēc pusdienām abi nolikās gulēt. Izgulējušies izgāja uz lieveņa, pavēlēja sev pasniegt zelteri un atkal sāka par to pašu …

—   Petjka! — Vosmjorkins uzsauca sulainim. — Ej pasauc šurp Duņašku, Ļubku un citas! Pasaki, ka iesim rotaļās! Bet tā ka būtu tūlīt! Rīkojies veicīgi!

ĢIMENES TĒVS

Tas parasti notiek pēc krietnas paspēles vai iedzeršanas, kad liek sevi sajust katars. Slepans Stepaničs Ziļins pamostas neparasti drūmā omā. Izskats viņam īgns, sadūcis, izpūris; pelēkajā sejā neapmierināta izteiksme, it kā viņš būtu apvainojies, it kā viņam kaut kas riebtos. Viņš lēnām ģērbjas, lēnām dzer savu viši un sāk staigāt pa visām istabām.

—   Es vēlētos zināt, kāds rrragulops še staigā un neaizver durvis, — viņš dusmīgi rūc, vīstīdamies rītsvārkos un skaļi nospļaudamies. — Novākt šo papīru! Kāpēc tas te mētājas? Turam divdesmit kalpotāju, bet kārtības mazāk nekā krogā. Kas tur zvanīja? Kas atvilcies?

—   Tā ir vecmāte Anfisa, kas saņēma mūsu Fedju, — sieva atbild.

—   Vazājas te … liekēži!

—   Nav iespējams tevi izprast, Stepan Stepanič. Pats viņu uzaicināji, bet tagad rājies.

—   Es nerājos, bet runāju. Būtu taču kaut ko darījusi, mammiņ, bet sēž tā, rokas salikusi, un nu tikai strīdēties! Nesaprotu šīs sievietes, goda vārds! Ne-sa-pro-tu! Kā viņas var nodzīvot dienām ilgi bez darba? Vīrs strādā, pūlas kā vērsis, kā rrragulops, bet sieva, viņa dzīvesbiedre, sēž kā lellīte, nekā nedara un tikai gaida izdevību, lai aiz garlaicības ecētos ar vīru. Laiks, mammiņ, atmest šīs institūta parašas! Tagad tu neesi vairs institūta audzēkne, jaunkundze, bet esi māte, sieva! Tu novērsies? Ahā! Nepatīk vis dzirdēt rūgtu patiesību?

—   Dīvaini, ka tu runā rūgtu patiesību tikai tad, kad tev sāp aknas.

—   Jā, iesāc tik kašķēties, iesāc …

—   Tu vakar biji ārpus pilsētas? Varbūt spēlēji kaut kur kārtis?

—   Un kaut arī tā! Kam kāda darīšana? Vai mans pienākums dot kādam norēķinu? Vai tā nav mana nauda, ko zaudēju? Tas, ko es pats izdodu, un tas, ko izdod šai mājā, pieder man! Vai dzirdat? Man!

Un tā tālāk, visu laiku tādā garā. Taču nekad Stepans Stepaničs nemēdz būt tik prātīgs, labvēlīgs, stingrs un taisnīgs kā pusdienās, kad ap viņu sēž visi viņa mājinieki. Sākas parasti ar zupu. Norijis pirmo karoti, Ziļins piepeši saviebjas un mitējas ēst.

—   Velns zina kas… — viņš murmina. — Laikam vajadzēs ēst pusdienas traktierī.

—   Kas tad ir? — sieva uztraucas. — Vai zupa nav laba?

—   Nezinu, kādai nejēdzīgai gaumei vajadzētu būt, lai ēstu šīs samazgas! Pārsālīta, smird pēc Iunatām. .. iekšā nevis sīpoli, bet kaut kādas blaktis … Vienkārši riebīgi, Anfisa Ivanovna! — viņš pievēršas viešņai, vecmātei. — Ik dienas dodu riekšavām naudas pārtikai… pats no visa kā atsakos, un, lūk, ar ko mani baro! Laikam grib, lai es pametu darbu un pats eju virtuvē taisīt ēst.

—   Zupa šodien laba … — bikli iebilst guvernante.

—   Jā? Jums tā liekas? — saka Ziļins, raudzīdamies uz viņu dusmīgi piemiegtām acīm. — Kaut gan katram sava gaume. Vispār, jāatzīstas, mums abiem ir stipri atšķirīga gaume, Varvara Vasiļjevna. Jums, piemēram, patīk šī žeņķa uzvedība (Ziļins ar traģisku žestu rāda uz savu dēlu Fedju), jūs esat par viņu sajūsmināta, bet es … es esmu sašutis. J-jā!

Fedja, septiņus gadus vecs puisēns ar bālu, slimīgu seju, mitējas ēst un nolaiž acis. Viņa seja kļūst vēl bālāka.

—   J-jā, jūs esat sajūsmināta, bet es sašutis … Kuram no mums taisnība, nezinu, bet uzdrošinos domāt, ka es kā tēvs labāk pazīstu savu dēlu nekā jūs. Redziet, kā viņš sēž! Vai tā sēž labi audzināti bērni? Atsēdies kārtīgi!

Fedja paceļ zodu uz augšu un izstiepj kaklu, un viņam liekas — viņš sēž taisnāk. Fedjam acīs sariešas asaras.

—   Ēd! Turi karoti, kā nākas! Pagaidi, gan es ņemšu tevi priekšā, nejaukais zeņķi! Nav ko raudāt! Skaties man taisni acīs!

Fedja cenšas lūkoties taisni, bet viņam trīc seja un acis pārplūst asarām.

—   A-a-ā… tu raudāsi? Tu esi vainīgs un pats arī raudi? Ej kaktā, ragulops!

—   Bet… lai papriekš paēd pusdienas! — sieva iejaucas.

—   Boz pusdienām! Tādiem nelieš. .. tādiem nerātņiem nav tiesību ēst pusdienas!

Fedja, viebdams seju un pie visām miesām drebēdams, norāpjas no krēsla un iet kaktā.

—   Tas vēl nav viss! — tēvs turpina. — Ja neviens nevēlas nodarboties ar tavu audzināšanu, tad, lai notiek, sākšu es… Man, brālīt, tu nedraiskosies un ncraudāsi pie pusdienu galda! Stulbeni! Jāstrādā darbs! Saproti? Darbs jāstrādā! Tavs tēvs strādā, arī tev jāstrādā! Nevienam nebūs velti maizi ēst! Jābūt cilvēkam! Cil-vē-kam!

—   Beidz jel, dieva dēļ! — sieva lūdz franciski. — Kaut svešu cilvēku klātbūtnē neēd mūs vienā ēšanā… Vecā visu dzird un tagad gādās, lai tas kļūst zināms visai pilsētai. . .

—   Es nebaidos svešu cilvēku, — Ziļins atbild krievu valodā. — Anfisa Ivanovna redz, ka es runāju taisnīgi. Ko, vai pēc tavām domām man jābūt apmierinātam ar šo zeņķi? Vai tu zini, cik viņš man izmaksā? Vai tu zini, nejaukais zeņķi, cik tu man izmaksā? Varbūt tu domā, ka es taisu naudu, ka man tā nāk par velti? Nepinkšķi! Ciet klusu! Tu dzirdi vai ne? Vai gribi, lai es tevi, tādu nelieti, noperu?

Fedja skaļi iebrēcas un sāk raudāt.

—   Tas galu galā ir neciešams! — saka viņa māte, pieceldamās no galda un nomezdama servjeti. — Nekad neļauj mierīgi paēst pusdienas! Redzi, kur man tavs kumoss iespriedies!

Viņa parāda uz pakausi un, pielikusi mutautiņu pie acīm, iziet no ēdamistabas.

—   Apvainojusies… — rūc Ziļins, piespiesti smaidīdams. — Maigi audzināta… Tā ir, Anfisa Ivanovna, šodien nevienam netīk klausīties patiesību … Mēs paši būsim vainīgi!

Paiet dažas minūtes klusējot. Ziļins pārlaiž acis pār šķīvjiem un, pamanījis, ka neviens vēl nav pieskāries zupai, dziļi nopūšas un cieši raugās piesarkušajā, satrauktajā guvernantes sejā.

—   Kāpēc jūs neēdat, Varvara Vasiļjevna? — viņš vaicā. — Tātad apvainojāties? Tā, tā … Netīk patiesība. Nu, atvainojiet, tāda nu reiz ir mana daba, es nevaru liekuļot… Allaž saku taisnību acīs (nopūta). Tomēr es jūtu, ka mana klātbūtne ir nepatīkama. Kad esmu klāt, neviens nevar ne runāt, ne ēst.. . Ko lai dara? … Būtu man pateikuši, es aizietu . . . Un aiziešu ar.

Ziļins pieceļas un svinīgi dodas uz durvīm. Ejot garām raudošajam Fedjam, viņš apstājas.

—   Pēc visa, kas šeit noticis, jūs esat brrrīvs! — viņš saka Fedjam, cienīgi atmezdams atpakaļ galvu. — Es vairs neiejaucos jūsu audzināšanā. Es mazgāju rokas nevainībā! Lūdzu atvainot, ka vaļsirdīgi kā tēvs, vēlēdams jums labu, traucēju jūs un jūsu audzinātājas. Līdz ar to uz visiem laikiem noveļu no sevis atbildību par jūsu likteni…

Fedja aizelšas un raud vēl skaļāk. Ziļins cienīgi pagriežas pret durvīm un ieiet savā guļamistabā.

Nokrācies pēc pusdienām, Ziļins sāk just sirdsapziņas pārmetumus. Viņam kauns no sievas, dēla, Anfisas Ivanovnas un kļūst pat neciešami baigi, atceroties, kas noticis pusdienās, bet patmīlība ir pārāk liela, trūkst drosmes būt sirsnīgam, viņš joprojām ir sabozies un rūc . ..

Otrā rītā pamodies, viņš ir lieliskā omā un mazgājoties jautri svilpo. Iegājis ēdamistabā dzert kafiju, viņš atrod tur priekšā Fedju, kas, tēvu ieraudzījis, pieceļas un mulsi uzlūko viņu.

—   Nu, jaunais cilvēk? — Ziļins līksmi jautā, sēžoties pie galda. — Kas jauns, jaunekli? Raujies? Nu, nāc, resgali, noskūpsti savu tēvu.

Fedja, bāls, ar nopietnu seju, pieiet pie tēva un drebošām lūpām pieskaras pie viņa vaiga, tad aiziet un klusēdams atsēžas savā vietā.

STĀRASTS

Ainiņa

Kādā no apriņķa pilsēteles N. netīrajiem traktierīšiem pie galda sēž viszinis Seļma un ēd treknu biezputru. Viņš ēd un pēc katrām trim karotēm iedzer «pēdējo».

—   Tā ir, mana sirds, grūti tikt galā ar zemnieku prāvām! — viņš saka traktierniekam, aizpogādams zem galda podziņas, kas allažiņ atpogājas. — Jā, mīlīt! Zemnieku prāvas, tā ir tāda politika, ka pat Bismarkam paliks mute vaļā. Lai ar tām tiktu galā, vajadzīga īpaša gudrība, izmaņa. Kāpēc tad zemnieki mani mīl? Kāpēc viņi līp pie manis kā mušas? Ko? Kālab tad es ēdu biezputru ar sviestu, bet citi advokāti bez sviesta? Tāpēc, ka manā galvā ir talants, spējas.

Seļma šņākdams izdzer glāzīti un cienīgi izstiepj savu netīro kaklu. Ne tikai kakls šim cilvēkam netīrs. Rokas, krekls, bikses, servjete, ausis… viss ir netīrs.

—   Neesmu mācīts. Kāpēc melst niekus? Kursus neesmu beidzis, frakās kā mācīti vīri neesmu ģērbies, bet, brālīt, varu bez kautrības un visādām represālijām tev sacīt, ka arī par miljonu nevar atrast tādu juristu. Tas ir — Skopinas procesu es nešķetināšu un pie Sāras Bekeres neķeršos, bet, ja kaut kas zemnieku lietās, tad nekādi aizstāvji, nekādi prokurori… neviens nevar man pretim stāties. Dievs sodi. Vienīgi es varu zemnieku lietas izšķirt, vairāk neviens. Esi kaut vai Lomonosovs, kaut Bēthovens, bet, ja tev nav mana talanta, labāk nebāzies starpā. Piemēram, ņemsim kaut vai Replovas stārasta lietu. Vai esi par šo lietu dzirdējis?

•— Nē, neesmu dzirdējis.

—   Liela lieta, politiska! Pļevako būtu norāvies, bet man izdevās. J-jā. Netālu no Maskavas, manu brālīt, ir zvanu rūpnīca. Šai rūpnīcā, ak tu mana sirds, par vecāko meistaru strādā mūsu Replovas zemnieks Jcvdokims Petrovs. Viņš tur strādā jau gadu divdesmit. Pēc pašporta viņš, protams, ir mužiks, vīžainis, krievenieks, bet ārējais paskats viņam nemaz nav pēc mužika. Divdesmit gadu laikā gan noglumis, gan noslīpējies. Staigā, saproti, triko uzvalkā ģērbies, pirkstos gredzeni, pāri visam puncim zelta važa — nenāc ne tuvu! Nemaz vairs nav mužiks. Un kā vēl, brālīti manu! Pusotra taukšķa algas, dzīvoklis, uzturs, saimnieks ar viņu pa draugam, tad jau gribot negribot jākļūst par kungu. Un mūlis, zini, šitāds, ekur (runātājs iedzer) . . . iespaidīgs. Tikai, re, manu brālīt, ienāca prātā šim Jevdokimam Petrovam aizbraukt ciemos uz savu dzimto pusi, tas ir, uz mūsu Replovu. Dzīvojis, dzīvojis un uzreiz sailgojies. Dzīve zvanu rūpnīcā salda kā medus, kazi nebūtu vecākajam meistaram ko ilgoties, bet, zini, tēvzeme vilktin velk. Ņem un aizbrauc uz Ameriku, iesēdies līdz kaklam simtniekos, bet tevi visu laiku vilks atpakaļ uz tavu traktieri. Tā arī viņu, mīlulīti, atvilka. N-nu. Atlūdzās no sava saimnieka uz nedēļu un aizbrauca. Ierodas Replovā. Vispirmām kārtām iet pie radiem. «Te,» saka, «es reiz dzīvoju. Te, rau, ganīju sava tēva lopus, te es gulēju un tā tālāk.» . . . Vārdu sakot, bērnības atmiņas. Nu, neiztika jau arī bez lielības. «Re, brālīši, paskatiet! Biju tāds pats vīžainis kā jūs, bet ar darbu un sviedriem tiku uz augšu, esmu bagāts un pieēdies līdz kaklam. Pielieciet pūles, rau, arī jūs…» Lempji sākumā klausījās un cildināja, bet tad domā: «Tas jau tā, mīļais draugs, tas viss pat varen lieliski, tikai kāds mums no tevis labums? Jau nedēļa, kopš dzīvo pie mums, bet kaut vai kočiņu .. .» Aizsūtīja pie viņa sādžas kārtības sargu …

—   Dod, Jevdokim, simt rubļu naudas!

—   Kāpēc tad tā?

—  Ļaudīm ko iedzert… Ļaudis grib papriecāties uz tavu veselību …

Bet Jevdokims ir solīds, dievbijīgs. Ne šņabi dzer, ne tabaku pīpē un arī citiem neļauj.

—   Šņabim, saka, ne plika graša nedošu.

—   Kā tā? Ar kādām pilnām tiesībām? Vai tad tu neesi mūsējais?

—   Un kas par to, ka jūsējais? Nodokļu parādu man nav. . . Viss, kā nākas. Kāda velna pēc man jāmaksā?

Un nu tik gāja vaļā, gāja vaļā… Jevdokims savu, ļaudis viņam savu. Ļaudis noskaitās. Tu taču pazīsti muļķus! Viņiem nekas nav iestāstāms. Ja iegribējies palīksmoties, tad kaut vai eņģeļu mēlēs viņiem skaidro, kaut vai ar lielgabaliem šauj, viņi tik un tā nesapratis. Gribas iedzert — un beigta balle! Un rūgtums jau arī: bagāts novadnieks, bet labuma no viņa nav nekāda! Sāka gudrot, kā piesieties, lai no Jevdokima izplēstu simt rubļu. Gudroja it visi, gudroja un nekā neizgudroja. Staigā gar māju un tikai biedē: mēs tev, es tev! Bet viņš sēž mierīgi un neceļ ne ausis. «Esmu šķīsts,» domā, «kā dieva, tā likuma un ļaužu priekšā, no kā gan man bīties? Esmu brīvs putns!» Labi. Zemnieki saprot, ka naudas viņiem neredzēt kā pašiem savu ausu, un sāk gudrot, kā šim brīvajam putnam par necieņas izrādīšanu apcirpt spārnus. Sava prāta nav, sūta pēc manis. Es aizbraucu uz Replovu. «Tā un tā,» man saka, «Denis Semjonič, viņš nedod naudu! Izdomā kādu āķīti!» Ko tad nu, manu brālīt? Nekā nav iespējams izgudrot, viss kā uz delnas redzams, visas Jevdokima tiesības skaidras. Neviens prokurors te āķīti neizgudros, domā kauč trīs gadus . . . pats velns nepiesiesies.

Šeļma izdzer glāzīti un piemiedz aci.

—   Bet es atradu, kur piesieties! — viņš ķiķina. — J-jā! Uzmini, ko izgudroju! Nemūžam neuzminēsi! «Ziniet ko,» saku, «draugi, ievēliet viņu par sava ciema stārastu.» Šie apjēdza un ievēlēja. Nu, klausies tālāk. Atnes Jevdokimam stārasta bimbuli. Šis smejas. «Jūs jokojat,» viņš saka, «es nevēlos būt jūsu stārasts.»

—   Bet mēs vēlamies!

—   Bet es nevēlos! Rīt pat aizbraukšu!

—   Nē, neaizbrauksi. Nav tiesību. Stārasts pēc likuma nevar savu vietu pamest.

—   Tad es, — Jevdokims saka, — atsakos no šā goda.

—   Nav tiesību. Stārasta pienākums ir palikt amatā ne mazāk par trim gadiem, un viņš tikai ar tiesas spriedumu zaudē šo amatu. Ja jau esi ievēlēts, tad ne tu, ne mēs … neviens nevar tevi atcelt!

Iegaudojās mans Jevdokims. Skrien kā sadedzis pie pagasta vecākā. Tas līdz ar rakstvedi ceļ viņam priekšā visus likumus.

—   Saskaņā ar tādiem un tādiem pantiem tu ātrāk par trim gadiem nevari pamest šo amatu. Nokalpo trīs gadus un tad brauc.

—   Kur nu trīs gadus? Pat mēnesi man nav iespējams gaidīt! Bez manis saimnieks kā bez rokām! Viņam jācieš tūkstošiem rubļu zaudējuma! Un man tur ne tikai rūpnīca, arī māja, ģimene!

Un tā tālāk. Paiet mēnesis. Jevdokims grūž ļaudīm nevis vairs simtu, bet trīs simti rubļu, tikai, dieva dēļ, atlaidiet. Tie būtu priecīgi saņemt naudu, bet nekā vairs nevar darīt, par vēlu. Jevdokims brauc pie zemstes valdes pastāvīgā locekļa kunga.

—   Tā un tā, jūsu augstlabdzimtiba, sakarā ar mājas apstākļiem nevaru kalpot. Atlaidiet, dieva dēļ, lūdzu!

—   Man nav tiesību. Nav likumīgu iemeslu atbrīvot. Vispirms, tu neesi slims, un, otrkārt, nav apstākļu, kas aptraipītu tavu godu. Tev jākalpo.

Un jāsaka tev, ka tur visus uzrunā ar «tu». Pagastvecākais vai ciema stārasts nav mazais dūzis valstī, tas ir cienīgāks un svarīgāks par ikvienu kancelejas darbinieku, tomēr viņu uzrunā ar «tu» kā sulaini. Kā gan triko uzvalkā ģērbtajam Jevdokimam ap sirdi, noklausoties šo «tu»! Kristus vārdā viņš lūdzas pastāvīgo locekli.

—   Man nav tiesību, — loceklis atbild. — Ja netici, pajautā kauč apriņķa pārvaldē. Visi tev pateiks. Ne tikai es, pat gubernators nevar tevi atbrīvot. Ciema sapulces lēmums, ja nav pārkāpta forma, ir neatceļams.

Jevdokims brauc pie maršala, no maršala pie ispravņika. Apbraukā visu apriņķi, un visi viņam vienu un to pašu: kalpo, mums nav tiesību. Ko lai dara? No rūpnīcas nāk vēstule pēc vēstules, depeša pēc depešas. Radi ieteica Jevdokimam sūtīt pēc manis. Un viņš — tici vai ne? — nevis atsūtīja, bet pats atauļoja. Atbrauca un, ne vārda neteicis, bāž man rokās sarkano asignāciju. Sak, vienīgā cerība.

—   Nu labi! — saku. — Lūdzu, par simt rubļiem izkārtošu jums atbrīvošanu.

Paņēmu simt rubļu un izkārtoju.

—   Kā tad? — traktiernieks jautā.

—   Ņem un uzmini. Lieta bija pavisam vienkārša. Pašā likumā slēpjas mīklas atminējums.

Seļma pieiet pie traktiernieka un smiedamies čukst viņam ausī:

—   Ieteicu viņam, lai nozog kaut ko un nokļūst zem tiesas. Ko? Re, kas par āķīti? Sākumā, brālīti manu, viņš kļuva mēms. Kā tā —nozagt? Nu tā, saku, nozodz man šo pašu tukšo deņķelbuku, un pusotra mēneša cietuma kā likts. Sākumā viņš tielējās: viņa labais vārds un tā tālāk. Kāda joda, saku, tev tavs labais vārds? Vai tad tev, saku, dienesta lapā rakstīs iekšā, vai? Nosēdēsi cietumā pusotra mēneša — un darīts, toties tev būs goda laupīšanas apstākļi rokā, atņems bimbuli! Padomāja cilvēka bērns, atmeta ar roku un nozaga man deņķelbuku. Tagad viņš jau atsēdējis savu laiku un lūdz dievu par mani. Tā redzi, brālīti manu, kāda gudrībiņa! Visā zemeslodē nav atrodama tāda politika, kāda ir zemnieku prāvās, un, ja kāds var atšķetināt šīs lietas, tad tikai es. Neviens nevar atcelt spriedumu, bet es varu. Jā.

Seļma pasūta sev vēl vienu pudeli degvīna un sāk citu stāstu — par to, kā Replovas zemnieki nodzēruši svešu nepļautu labību.

BEIGTS CILVĒKS

Rāma augusta nakts. No lauka lēnām ceļas migla un kā blāvs plīvurs aizsedz visu acij saskatāmo. Sī migla, mēnesnīcas apgaismota, šķiet gan kā mierīga, bezgalīga jūra, gan kā milzīga, balta siena. Gaiss ir mitrs un salts. Rīts vēl tālu. Kādu soli no braucamā ceļa, kas stiepjas gar mežmalu, mirgo guntiņa. Te zem jauna ozola guļ beigts cilvēks, no galvas līdz kājām apsegts ar jaunu, baltu audeklu. Uz krūtīm prāva koka svētbildīte. Līdzās mironim, gandrīz pie paša ceļa, sēž «sardzes kārta» — divi zemnieki, kas veic vienu no vissmagākajiem un nepievilcīgākajiem zemnieku pienākumiem. Viens no tiem — jauns, garš puisis ar tikko manāmām ūsām un biezām, melnām uzacīm, cauru puskažociņu mugurā un pastalām kājās — sēž uz slapjās zāles, izstiepis kājas uz priekšu, un cenšas ar darbu īsināt laiku. Viņš noliecis savu garo kaklu un, skaļi šņākdams, darina no liela, stūraina koka gabala karoti. Otrs — mazs zemnieķelis ar vecīgu seju, vājš, bakurētains, ar plānām ūsām un kazbārdiņu, — salicis rokas uz ceļgaliem, nekustēdamies vienaldzīgi veras ugunī. Vidū starp abiem tikko vairs gail neliels ugunskurs un apgaismo viņu sejas sarkanā krāsā. Klusums. Tikai dzirdams, kā zem naža šņirkst koka gabals un ugunskurā sprakšķ zaļās pagalītes.

—   Sjoma, neguli… — jaunais saka.

—   Es … neguļu … — stostās kazbārdiņa.

—  Pielūko… Vienam sēdēt baigi, uzmācas bailes. Būtu kaut ko pastāstījis, Sjoma!

—   Ne … neprotu …

—   Tu esi jocīgs cilvēks, Sjomuška! Citi ļaudis gan pasmiesies, gan kādu tenku izstāstīs, gan dziesmu nodziedās, bet tu — dievs zina kāds esi. Sēdi kā putnu biedēklis un boli acis uz uguni. Vārdu nevari godīgi izteikt. . . Runā un it kā baidies. Šķiet, gadu piecdesmit tev būs, bet prāta mazāk nekā bērnelim… Un vai tev sirds nesāp, ka esi muļķītis?

—   Sāp … — drūmi atbild kazbārdiņa.

—   Bet vai mums sirds nesāp, nolūkojoties tavā muļķībā? Tu esi labs zemnieks, nedzērājs, tikai viena bēda — nav prātiņa galvā. Bet tev vajadzētu, ja tas kungs pāri nodarījis, nav devis saprātu, pašam meklēt augšā gudrību … Papūlies gan, Sjoma … Kur ko labu pasaka, ņem un iedziļinies, liec aiz auss un tikai domā, domā … Ja kāds vārds tev nesaprotams, papūlies un izgudro savā galvā, kāda nozīme šim vārdam. Saproti? Papūlies! Bet, ja pats līdz prātam netiksi, tad kā muļķītis arī nomirsi, kā pēdējais cilvēks.

Pēkšņi mežā nošalc stiepta, vaidoša skaņa. īt kā kas norāvies no pašas koka galotnes, čab pa lapām un krīt zemē. Visam tam dobji piebalso atbalss. Jaunais nodreb un jautādams raugās savā biedrā.

—   Tur pūce dara pāri putniņiem, — Sjoma drūmi nosaka.

—   Bet dzi, Sjoma, putniem taču laiks jau lidot uz siltām zemēm!

—   Zināma lieta, ka laiks.

—   Tagad rītausmas kļuvušas vēsas. A-auksts! Dzērve ir salīga radība, maiga. Viņai tāds aukstums ir nāve. Es neesmu dzērve, bet arī man salst… Pieliec jel malciņu!

Sjoma pieceļas un nozūd tumšajā biezoknī. Kamēr viņš rosās aiz krūmiem un lauž sausos zarus, viņa biedrs aizsedz ar rokām acis un saraujas no katras skanas. Sjoma atnes klēpi žagaru un liek tos ugunskurā. Uguns ar savām mēlītēm nedroši aplaiza melnos zarus, tad piepeši, it kā pēc komandas, ieskauj tos un apgaismo tumšsarkanā krāsā sejas, ceļu, balto audeklu ar miroņa roku un kāju apveidiem, svētbildi… «Sardzes kārta» klusē. Jaunais vēl zemāk noliec kaklu un vēl nervozāk ķeras pie darba. Kazbārdiņa sēž tāpat kā agrāk nekustīgi un nenovērš acu no uguns.

—   «Kas nīst un neieredz Cionu… tiks no tā kunga šausti…» — pēkšņi nakts klusumā atskan dziedošs falsets, tad dzirdami klusi soļi, un uz ceļa tumšsarkanajās ugunskura liesmās izaug tumšs cilvēka augums īsā mūka tērpā; viņam galvā cepure ar platām malām un nastiņa uz muguras.

—   Lai notiek tā kunga griba! . .. Vai manu dieniņ! — Sis cilvēks runā piesmakušā diskantā. — Ieraudzīju uguni elles tumsībā, un man kļuva līksmi ap sirdi. .. Sākumā domāju — pieguļa, bet tūdaļ arī nopratu: kas tā par pieguļu, ja neredz zirgus? Vai tie nav ļaundari, domāju, vai nav laupītāji, kas gaida bagāto Lācaru? Vai tā nav čigānu tautība, kas ziedo elkiem? Un man kļuva līksmi ap sirdi… Ej, saku sev, kalps Feodosij, un pieņem mocekļa kroni! Un vilka mani uz uguni kā tauriņu ar viegliem spārniem. Tagad stāvu jūsu priekšā un no ārējiem ģīmjiem spriežu par jūsu dvēselēm: jūs neesat ne ļaundari, ne pagāni. Miers ar jums!

—   Vesels.

—   Pareizticīgie, vai nezināt, kā še aiziet līdz Makuhina ķieģeļcepļiem?

—   Tuvu. Nu tātad iesiet taisni pa ceļu; nostaigāsiet verstis divas, tur būs Ananova, mūsu sādža. No sādžas, draudziņ, pagriezīsies pa labi un aiziesi pa krastmalu līdz cepļiem. No Ananovas būs verstis trīs.

—   Lai dievs dod veselību. Ko jūs te sēžat?

—   Par lieciniekiem sēžam. Redzi, beigts cilvēks …

—   Kā? Kāds cilvēks? Vai manu dieniņ!

Ceļinieks ierauga balto audeklu ar svētbildīti un tik stipri saraujas, ka viņa kājas viegli salecas. Sis negaidītais skats satriec viņu. Viņš sarūk un, muti atvēris, acis izbolījis, stāv kā miets… Minūtes trīs viņš klusē, it kā neticētu savām acīm, tad sāk purpināt:

—   Ak kungs! Vai manu dieniņ!! Gāju, neviena neaiztiku, un pēkšņi tāda sodība …

—   Jūs no kādiem ļaudīm būsiet? — puisis jautā. — No garīdzniekiem?

—   Ne… nē… Staigāju pa klosteriem… Vai pazīsti Mi. . . Mihailu Polikarpiču, cepļu pārvaldnieku?

Tad, lūk, esmu viņam krustdēls … Lai notiek tā kunga griba! Bet kālab tad jūs esat šeit?

—   Sargājam … Tā pavēlēts.

—       Tā, tā … — melnsvārcis murmina, pārvilkdams roku pār acīm. — Bet no kurienes tad nelaiķis?

—   Garāmgājējs.

—        Ak vai! Tomēr, brālīši, es tā teikt… iešu . .. Mulsa pārņem. Baidos no miroņiem vairāk par visu, mani mīļie … Nu saki jel viens cilvēks! Kamēr šis vīrs bija dzīvs, viņu neievēroja, turpretim tagad, kad viņš miris un padots iznīcībai, mēs drebam viņa priekšā kā kāda slavena karavadoņa vai augsta garīdznieka priekšā . .. Ak vai! Kā tad ir, viņu noslepkavojuši, vai?

—       Dievs to zina! Varbūt noslepkavots, bet varbūt arī pats nomiris.

—       Tā, tā … Kas zina, brālīši, varbūt viņa dvēsele tagad bauda paradīzes priekus!

—        Viņa dvēsele vēl te staigā ap miesu … — puisis saka. — Tā trīs dienas neaiziet no miesas.

—        M-jā … Kā šodien gan salst! Zobi klab … Nu, tātad iet visu laiku taisni un taisni.. .

—       Kamēr neatdursies pret sādžu, bet tad nogriezīsies pa labi, gar krastmalu.

—       Gar krastmalu … Tā . . . Ko tad es te stāvu? Jāiet… Ardievu, brālīši!

Melnsvārcis noiet soļus piecus pa ceļu un apstājas.

—        Aizmirsu kapeiciņu apglabāšanai nolikt, — viņš saka. — Pareizticīgie, vai var naudiņu nolikt?

—        Tev labāk jāzina, tu pa klosteriem staigā. Ja viņš miris dabiskā nāvē, tad būs uz labu, bet, ja pašslepkavnieks, tad grēks.

—        Pareizi… Varbūt tiešām pašslepkavnieks! Tad jau labāk savu naudiņu atstāšu sev pašam. Ak, grēki, grēki! Ja man dotu veselu taukšķi, arī tad es nebūtu ar mieru te sēdēt… Ardievu, brālīši!

Melnsvārcis lēnām paiet uz priekšu un atkal apstājas.

—        Nevaru izgudrot, ko lai iesāku … — viņš purpina. — Te pie uguns palikt, pagaidīt gaismiņu . . .baigi. Iet arī baigi. Visu ceļu tumsā nelaiķis rēgosies … Ir gan dieva sodība! Piecsimt verstu kājām nogāju, un nekas, bet, kā sāku tuvoties mājām, tā nelaime .. . Nevaru iet!

—   Tik tiešām baigi…

—        Es nebaidos ne vilku, ne ļaundaru, ne tumsas, bet no miroņiem baidos. Baidos — un beigas! Brālīši pareizticīgie, lūdzu jūs, ceļos mezdamies, pavadiet mani līdz sādžai!

—   Mums nav brīv atiet no miroņa.

—        Neviens neredzēs, brālīši! Dievs sodi, neredzēs! Tas kungs jums simtkārt atmaksās! Bārda, pavadi mani, parādi žēlastību! Bārda! Ko tu visu laiku klusē?

—   Viņš mums muļķītis … — puisis saka.

—   Pavadi, draugs! Piecnieciņu iedošu!

—       Par piecnieciņu varētu, — saka puisis, kasīdams pakausi, — bet nav brīv… Ja nu Sjoma, tas muļķītis, pasēdēs viens pats, tad pavadīšu. Sjoma, vai tu viens te pasēdēsi?

—   Pasēdēšu … — muļķītis ar mieru.

—   Nu labi. Ejam!

Puisis pieceļas un aiziet ar melnsvārci. Pēc brītiņa viņu soļi un valodas apklust. Sjoma aizver acis un klusi snauž. Ugunskurs sāk dzist, un beigtajam cilvēkam uzgulst liela, melna ēna …

SIEVIEŠU LAIME

Glabāja ģenerālleitnantu Zapupirinu. Uz nelaiķa māju, kur dārdēja bēru mūzika un skanēja komandas vārdi, no visām pusēm skrēja ļaužu bari, kas vēlējās noskatīties, kā iznesis līķi. Vienā no grupām, kas steidza uz iznešanu, bija ierēdņi Probkins un Svistkovs. Abi ar savām sievām.

—   Nedrīkst! — viņus apturēja iecirkņa pristava palīgs ar labsirdīgu, simpātisku seju, kad viņi piegāja pie ķēdes. — Ne-edrīkst! Lūgtu mazliet atpakaļ! Kungi, tas taču nav atkarīgs no mums! Lūdzu atkāpties! Kaut gan, lai notiek, dāmas var iet… lūdzu, mesdames, bet… jūs, kungi, dieva dēļ…

Probkina un Svistkova sievas pietvīka no negaidītās pristava palīga laipnības un izšmauca cauri ķēdei, bet viņu vīri palika dzīvās sienas šai pusē un sāka aplūkot kājnieku un jātnieku kārtības sargu muguras.

—   Izlīda gan! — Probkins teica, skaudīgi un gandrīz naidīgi noskatīdamies aizejošajās dāmās. — Laime, dieva vārds, šīm garmatēm! Vīrieša cilvēkam nekad nebūs tādu privilēģiju kā viņām, tām dāmām. Un kas viņās tik sevišķs? Var sacīt, visparastākās sievietes, ar aizspriedumiem, bet viņas palaida; mūs abus, kaut arī mēs būtu valsts padomnieki, neparko nelaidīs.

—   Dīvaini jūs spriežat, kungi! — sacīja pristava palīgs, pārmetoši noraudzīdamies Probkinā. — Ja ielaistu jūs, tūdaļ sāktos grūstīšanās un ālēšanās; dāma turpretim savā smalkjūtībā nekad neatļausies neko tamlīdzīgu!

—   Lēnām pa tiltu, lūdzu! — Probkins saskaitās.

—    Dāma pūlī vienmēr pirmā grūstās. Vīrietis stāv un raugās vienā punktā, bet dāma izpleš rokas un grūstās, lai nesaburzītu viņas tērpu. Tur nav ko runāt! Sieviešu dzimumam allaž visur laime. Sievietes neņem zaldātos, deju vakaros viņām nav jāmaksā, no miesassoda tās atbrīvo … Bet, par kādiem nopelniem, jājautā. Jaunavai nokrīt mutautiņš — cel augšā, viņa nāk iekšā — piecelies un atdod viņai savu krēslu, iet projām — pavadi … Un ievērojiet dienesta pakāpes! Lai tiktu, pieņemsim, līdz valsts padomniekam, man vai tev vajag visu mūžu notrallināt, bet jaunava pusstundas laikā salaulājas ar valsts padomnieku — un viņa jau ir persona. Lai es varētu kļūt par kņazu vai grāfu, man jāiekaro visa pasaule, jāieņem Šipka, jākļūst par ministru, bet kaut kāda, dievs piedod, Vareņka vai Kateņka, kam mātes piens vēl uz lūpām, pagrozīs grāfa priekšā sava tērpa asti, pazibsnīs actiņām — un šī jau ir jūsu ekselence … Tu pašlaik esi guberņas sekretārs … So amatu tu, var sacīt, esi sasniedzis ar asinīm un sviedriem; bet tava Marija Fomišna? Par ko viņa ir guberņas sekretāriene? No popa meitas tieši par ierēdņa madāmu. Laba ierēdne! Palaid viņu pie mūsu darba, viņa tev ierakstīs ienākošo papīru izejošajos.

—  Toties ar sāpēm bērnus dzemdē, — Svistkovs iebilda.

—   Liela muiža! Ja viņa pastāvētu priekšniecības acu priekšā, kad tā sāk šķilt zibeņus, šie paši bērni viņai liktos tīrā izprieca. Visur un visās lietās viņām privilēģija! Jebkura mūsu aprindu jaunava vai dāma var tā sadot ģenerālim, ka tu pat eksekutora klātbūtnē neuzdrošināsies kaut ko tādu pateikt. Jā … Tava Marija Fomišna var droši pastaigāties zem rokas ar valsts padomnieku, bet paņem tu valsts padomnieku zem rokas! Paņem, pamēģini! Mūsu mājā tieši zem mums, brālīt, dzīvo kaut kāds profesors ar sievu . . . Ģenerālis, saproties, viņam ir pirmās pakāpes Anna, bet vienā gabalā var dzirdēt, kā sieva viņu teš: «Muļķis! Muļķis! Muļķis!» Un prasta bāba, mietpilsone… Kaut gan viņa ir likumīgā, tad jau tā jābūt… no laika gala nolikts, ka likumīgās lamājas, bet ko tu teiksi par nelikumīgajām!

Ko tās sev atļaujas! Nemūžam neaizmirsīšu vienu gadījumu. Tik tikko paliku dzīvs, taisni dieva brīnums. Pagājušajā gadā, atceries, mūsu ģenerālis, kad brauca atvaļinājumā uz savu muižu, paņēma mani līdz, lai kārtoju korespondenci.. . Nieka padarīšana, kāda stunda darba. Nostrādā savu laiku un ej mežā pastaigāties vai saimes istabā romances klausīties. Mūsu ģenerālis neprecējies. Mājā netrūkst ne putna piena, kalpu kā suņu, bet sievas nav, nav kas valda. Ļaudis izlaisti, nepaklausīgi . . . un visus komandē bāba — saimniece Vera Ņikitišna. Viņa lej tēju, izrīko pusdienas, brēc uz sulaiņiem . .. Bāba, brālīti manu, nejauka, indīga, izskatās pēc sātana. Resna, sarkana, rēc vienā rēkšanā … Kā sāk uz kādu bļaut, kā iespiedzas, tā taisni gals klāt. Ne jau lamas krita uz nerviem, cik šī pati spiegšana. Ak kungs! Nevienam viņas dēļ nebija gaisa. Ne tikai kalpus, bet arī mani, neliete, sunīja … Nu, domāju, pagaidi; notrāpīšu īsto brīdi un visu par tevi pastāstīšu ģenerālim. Viņš, domāju, iegrimis darbā un neredz, kā tu viņu apzodz un ļaudis zelē, pagaidi vien, atdarīšu viņam acis. Un atdarīju, brālīt, acis, bet tā atdarīju, ka pašam gandrīz acis aizdarījās uz mūžu, pat tagad, kad atceros, pārņem šausmas. Eju reiz pa gaiteni un pēkšņi dzirdu, ka briesmīgi spiedz. Sākumā domāju, ka cūku kauj, bet tad ieklausījos un dzirdu, ka tur Vera Ņikitišna kādu gāna: «Riebeklis! Maita tāds! Velns!» — «Ko tad šī tā?» domāju. Un piepeši, brālīti manu, redzu, atveras durvis, un pa tām izlido mūsu ģenerālis, viss sarkans, acis izbolītas, mati tādi, it kā nelabais būtu tajos riju kūlis. Bet viņa tam nopakaļus: «Maita! Velns tāds!»

—   Melo!

—   Goda vārds. Es, zini, tīri nosvīdu. Mūsējais aizskrēja uz savu istabu, bet es stāvu gaitenī un kā muļķis nekā nesaprotu. Vienkārša, neizglītota bāba, ķēkša, smerdele — un pēkšņi atļaujas teikt tādus vārdus un tā rīkoties! Tas nozīmē, domāju, ka ģenerālis grib viņu atlaist, bet šī izmantoja to, ka nav liecinieku, un sadeva ģenerālim tādas pupas, ka bail. Tik un tā, sak, jāiet prom! Es vairs nevarēju valdīties… Iegāju pie viņas istabā un teicu: «Kā tu, nešpetne, uzdrošinies sacīt tādus vārdus augstu stāvošai personai? Tu domā, ja viņš ir vārgs, vecs vīrs, tad nav neviena, kas viņu aizstāvētu?» Ņēmu, zini, un iemērcu viņai pāris reizīšu pa treknajiem vaigiem. Kā sāka spiegt, brālīti manu, kā sāka kaukt, tad rauj tevi velns, ja tikai tieku laukā! Es aizbāzu ausis un devos uz mežu. Pēc pāris stundiņām skrien man pretim puišelis. «Ludzu, pie kunga.» Dodos turp. Ieeju. Sēž, piepūties kā tītars, un nemaz neskatās man virsū.

«Ko tad jūs,» saka, «manā mājā tā izdarāties?» — «Tas ir, kā?» saku. «Ja jūs,» saku, «runājat par Ņikitišnu, jūs-eksence, tad es taču jūs aizstāvēju.» — «Nav jūsu darīšana,» saka, «iejaukties citu ģimenes apstākļos!» Saproti? Ģimenes apstākļos! Un, kā sāka, brālīt, man dot pa mizu, kā sāka strostēt, — es tikko neatstiepu kājas! Runāja, runāja, rūca, rūca un pēkšņi, brālīt, kā sāk ne tev, ne man smieties. «Un kā,» saka, «jūs to varējāt?! … Kā jums pietika drosmes? Apbrīnojami! Taču ceru, mans draugs, ka tas viss paliks starp mums… Jūsu dedzību es saprotu, bet atzīstiet, ka jums nav iespējams turpmāk palikt manā mājā…» Tā, brālīt! Viņam pat brīnums, kā gan es varēju tādai varenai pāvu mātītei sadot pa seksti. Bāba apstulbinājusi cilvēku! Slepenpadomnieks, apbalvots ar Balto Ērgli, pār viņu nav neviena priekšnieka, bet pakļāvies bābai… Lieielas privilēģijas, brālīt, ir sieviešu dzimumam! Bet.. . cepuri nost! Nes ārā ģenerāli… Cik daudz ordeņu, ak debestiņ! Nudie, kad tevi deviņi, palaidām dāmas priekšā, vai tad viņas ko saprot no ordeņiem?

Sāka spēlēt mūzika.

VIRĒJA PRECAS

Mazs, septiņus gadus vecs knauķītis Griša stāvēja pie virtuves durvīm, klausījās un glūnēja pa atslēgas caurumu. Virtuvē notika kaut kas, pēc viņa domām, ārkārtīgs, līdz šim nepieredzēts. Pie virtuves galda, uz kura parasti mēdza kapāt gaļu un sasmalcināt sīpolus, sēdēja liels, drukns vīrs ar ormaņa kamzoli mugurā, sarkanmatains, bārdains, ar lielu sviedru pili uz deguna. Labās rokas piecos pirkstos viņš turēja apakštasīti un dzēra tēju, turklāt tik skaļi koda cukuru, ka Grišam pa muguru skrēja šermuļi. Viņam pretim uz netīras taburetes sēdēja vecā aukle Aksiņja Stepanovna un arī dzēra tēju. Aukles seja bija nopietna un tai pašā laikā staroja kaut kādā uzvaras priekā. Virēja Pelageja rosījās ap krāsni un, kā redzams, centās slēpt kaut kur labi tālu savu seju. Bet viņas sejā Griša saskatīja veselu ilumināciju: tā kvēloja un vizmoja visās krāsās, sākot ar koši sarkanu un beidzot ar nāves bālumu. Viņa trīcošām rokām nemitīgi tvarstīja nažus, dakšiņas, malku, lupatas, grozījās, dudināja, kaut ko grabināja, taču īstenībā nekā nedarīja. Viņa ne reizes nepavērās uz galdu, kur tika dzerta tēja, bet uz aukles jautājumiem atbildēja strupi, skarbi, seju novērsusi.

— Iebaudiet, Daņilo Semjonič! — aukle cienāja ormani. — Ko jūs visu laiku tēju un tēju? Būtu iemetis šņabīti!

Un aukle bīdīja viesim klāt kortelīti un glāzīti, pie tam viņai sejā pavīdēja visviltīgākā izteiksme.

—  Nelietoju … n-nē … — ormanis atteicās. — Nespiediet, Aksiņja Stepanovna.

—   Kāds jūs gan … Ormanis un nedzerat… Neprecētam cilvēkam katrā ziņā jāiedzer. Iebaudiet!

Ormanis šķielēja uz šņabi, tad uz viltīgo aukles seju, un viņa paša sejas izteiksme kļuva ne mazāk viltīga: nē, sak, neapvedīsi ap stūri, vecā ragana!

—   Nedzeru, nespiediet. . . Mūsu darbā šī vājība neder. Amatnieka cilvēks var dzert, jo viņš sēž vienā vietā, mēs turpretim aizvien esam atklātībā, ļaužu acīs. Vai ne? Ieiesi krogā, bet pa to laiku zirgs projām; ja piedzersies — vēl ļaunāk: skaties vien, ka neaizmiedz vai nenokrīti no bukas. Tā tas ir.

—   Bet cik jūs dienā ieņemat, Daņilo Semjonič?

—   Kā kuru dienu. Dažreiz iebrauc pa trim rubļiem, bet citreiz pārbrauc mājās bez graša. Dienas mēdz būt dažādas. Tagadiņ mūsu amats nav nekā vērts. Ormaņu, paši zināt, kā spaļu, siens ir dārgs un braucēji nožēlojami, manās vairāk ar zirgu tramvaju izvizināties. Un tomēr, paldies dievam, nav ko žēloties. Esam paēduši un apģērbušies, un . . . varam pat kādu cilvēku aplaimot (ormanis pameta aci uz Pelageju) … ja vien esam sirdij tīkami.

Ko tālāk runāja, Griša nedzirdēja. Pie durvīm pienāca māmuļa un aizsūtīia viņu uz bērnistabu mācīties.

—   Ej mācīties. Tev te nav ko klausīties!

Ienācis bērnistabā, Griša nolika sev priekšā lasāmo grāmatu, taču lasīšana neveicās. Viss tikko redzētais un dzirdētais izraisīja viņa galvā milzīgi daudz jautājumu.

«Virēia precas . . .» viņš domāja. «Savādi. Nesaprotu, kālab jāprecas. Māmuļa apprecēia tēti, māsīca Veročka — Paveļu Andrejiču. Taču tēti un Paveļu Andreiiču, ja jau tā, var apprecēt: viņiem ir zelta važiņas, labi uzvalki, vienmēr nospodrināti zābaki; bet precēt šo briesmīgo ormani ar sarkano degunu, velteņiem kājās … pē! Un kāpēc gan auklei gribas, lai nabaga Pelageja apprecētos?»

Kad viesis no virtuves aizgāja, Pelageja ieradās istabās un sāka tās uzpost. Viņa arvien vēl bija satraukta. Seja sarkana un it kā izbaiļu pilna. Pelageja tik tikko pieskārās ar slotu grīdai un piecas reizes slaucīja katru kaktu. Viņa ilgi nenāca ārā no istabas, kur sēdēja māmuļa. Pelageju, kā redzams, nomāca vienatne, viņai gribējās izrunāties, dalīties ar kādu iespaidos, izkratīt sirdi.

—       Aizgāja! — viņa noņurdēja, redzēdama, ka māmuļa neuzsāk sarunu.

—        Bet viņš, liekas, labs cilvēks, — teica māmuļa, neatraudama acis no izšuvuma. — Nedzērājs, tāds solīds.

—        Dievs sodi, kundze, neiešu pie viņa! — pēkšņi iekliedzās Pelageja, viscaur pietvīkdama. — Dievs sodi, neiešu!

—        Nemuļķojies, tu neesi mazs bērns. Tas ir nopietns solis, labi jāapdomā, bet tā veltīgi nav ko kliegt. Vai viņš tev patīk?

—        Ko jūs izdomājat, kundze! — Pelageja sakaunējās. — Tā runājat, ka . . . dievs sodi…

«Būtu teikusi: nepatīk!» Griša nodomāja.

—   Cik tu gan esi aušīga … Vai patīk?

—   Viņš taču, kundze, ir vecs! Hi-ī!

—        Izdomā vēl ko! — no otras istabas Pelagejai nikni atcirta aukle. — Vēl nav pilni četrdesmit gadi. Un kam tev jauns? No ģīmja, muļķe, tev nekas netiks… Precies — un beigta balle!

—   Dievs sodi, neprecēšos! — Pelageja iespiedzās.

—        Ko trako! Kāda joda tev vēl vajag? Cita būtu teikusi paldies, bet tu — neprecēšos! Tev tikai patiktos mūžīgi ar pastniekiem un lepetitoriem samesties acīm! Pie Grišeņkas nāk lepetitors, kundze, tad viņa to grib vai acīm aprīt. U, nekauņa!

—       Vai tu šo Daņilu esi agrāk redzējusi? — kundze jautāja Pelagejai.

—        Kur lai es būtu šo redzējusi? Šodien pirmoreiz redzu, Aksiņja nez no kurienes atveda… nolādēto velnu … Un ko viņš man uzkūlies!

Pusdienās, kad Pelageja pasniedza ēdienus, visi, kas sēdēja pie galda, skatījās viņai sejā un ķircināja viņu ar ormani. Pelageja briesmīgi sarka un piespiesti smējās.

«Laikam gan kauns precēties .. .» Griša domāja. «Trakoti kauns!»

visi edieni bija pārsālīti, no pusceptajiem cāļiem sūcās asinis, un piedevām vēl pusdienu laikā Pelagejai no rokām bira šķīvji un naži ka no saluzuša plaukta, bet neviens nepārmeta viņai ne vārda, jo visi saprata viņas garastāvokli. Tikai vienu reizi tētis dusmās nosvieda servjeti un sacīja māmuļai:

Kas tev gan par prieku visus apprecināt! Kāda tev darīšana? Lai paši precas, kā grib. pēc pusdienām virtuvē sāka šaudīties kaimiņu virējas un istabenes, un līdz pašam vakaram varēja dzirdēt tās sačukstamies. Kā viņas bija uzodušas par bildinājumu — dievs vien zina. Pusnaktī pamodies, Griša dzirdēja' kā bērnistabā aiz aizkariem sačukstējās aukle un virēja. Aukle pārliecināja, bet virēja brīžiem šņukstēja , brīžiem smējās. Pēc tam aizmidzis Griša sapņoja, ka pelageju nolaupa burvis un ragana …

Ar nākamo dienu iestājās miers. Virtuves dzīve sāka iet parastajās sliedēs, it kā pasaulē nebūtu nekāda ormana Tikai aukle retumis apsedzās ar jauno lakatu, sataisīja svinīgi bargu seju un kaut kur uz pāris stundām pazuda acīm redzot, uz pārrunām… Pelageja ar ormani

nesatikās un, kad viņai to atgādināja, pietvīka un sacīja

' Lai viņš trīskārt nolādēts, ja es par viņu domāju!

vēlu vakarā, kad Pelageja un aukle virtuvē cītīgi grieza kādu audumu, ienāca māmuļa un teica: Precēties tu ar viņu, protams, vari, tā ir tava darīšana . bet tev, Pelageja, jāsaprot, ka dzīvot viņš te nevar ». Tu zini, man nepatīk, ja kāds sēž virtuvē. Piedzēries iegaumē… Un tevi es nelaidīšu pa nakti prom.

Dievs zina ko jūs izdomājat, kundze! — virēja iekliedzās. — Ko jūs man viņu sienat klāt? Lai viņš iet krustu nemetis! Uzplijies man kā miegs, kaut viņu … nākamajā svētdienas rītā, paraudzījies virtuvē, Griša aiz brīnumiemmiem apstulba. Virtuve bija ļaužu bāztin piebāzta, visas kaimiņu virējas, sētnieks, divi gorodovoji, ar uzšuvēm, puisēns Fiļka… Šis Fiļka parasti ap veļas mazgātavu un ņemas ar suņiem, bet II viņš bija sasukāts, nomazgāts un turēja rokās bildi bronzas ietvarā. Virtuves vidū stāvēja Pela-

geja jaunā katūna tērpā, ar ziedu matos. Viņai līdzās stāvēja ormanis. Abi jaunlaulājamie bija sarkani, nosvīduši un stipri mirkšķināja acis.

—  N-nu … šķietas, laiks doties ceļā… — unters ieteicās pēc ilgāka klusuma.

Pelagejai noraustījās visa seja, un viņa sāka skaļi raudāt… Unters paņēma no galda lielu maizes kukuli, nostājās blakus auklei un sāka svētīt. Ormanis piegāja klāt unteram, zemu noliecās viņa priekšā un nobučoja viņam roku. To pašu viņš izdarīja arī Aksiņjas priekšā. Pelageja automātiski sekoja viņam un arī ņēmās klanīties. Beidzot atdarījās ārdurvis, virtuvē ieplūda balta migla, un visi ar troksni devās no virtuves pagalmā.

«Nabadzīte, nabadzīte!» Griša domāja, ieklausīdamies virējas raudās. «Kurp viņu aizveda? Kāpēc tētis un māmiņa viņu neaizstāv?»

Pēc laulībām veļas mazgātavā līdz vakaram spēlēja ermoņikas un dziedāja. Māmuļa visu laiku dusmojās, ka auklei no mutes nāk degvīna smaka un ka šo kāzu dēļ nav neviena, kas sarīkotu patvāri. Kad Griša likās gulēt, Pelageja nebija vēl atgriezusies.

«Nabadzīte, raud tagad kaut kur tumsā!» viņš domāja. «Bet ormanis viņai: kuš! kuš!»

Otrā rītā virēja bija jau virtuvē. Uz brītiņu ienāca ormanis. Viņš pateicās māmuļai un, bargi pavēries Pelagejā, teica:

—   Kundze, uzraugiet viņu. Esiet viņai tēva un mātes vietā. Un arī jūs, Aksiņja Stepanna, nepametiet, pieskatiet, lai viss iet pa godam … bez aušībām … Tad vēl, kundze, palūgšu rublīšus piecus no viņas algas. Jānopērk jaunas sakas.

Grišam atkal ko lauzīt galvu: dzīvoja Pelageja brīvi, kā gribēja, viņai nevajadzēja nevienam atbildēt par savu rīcību, un pēkšņi ne no šā, ne no tā ieradās svešs vīrs, kas nez kur dabūjis tiesības noteikt viņas uzvešanos un rīkoties ar viņas īpašumu! Grišam kļuva sāpīgi. Viņam kvēli, līdz asarām iegribējās samīļot šo, kā viņam likās, cilvēku varmācības upuri. Sameklējis pieliekamajā vislielāko ābolu, viņš iezagās virtuvē, iespieda to Pelagejai rokā un pa kaklu pa galvu metās atpakaļ.

SIENA

… cilvēki, kas beiguši kursu speciālās mācību iestādēs, sēž bez darba vai arī ieņem tādus amatus, kam nav nekā kopīga ar viņu specialitāti, un tādējādi augstākā tehniskā izglītība pie mums pagaidām ir neproduktīva …

No ievadraksta

—   Te, jūsu ekselence, pāris reižu dienā nāk kāds Maslovs, vaicā pēc jums… — sacīja kambarsulainis Ivans, skūdams bārdu savam kungam Bukinam. — Ari šodien bija atnācis, teica, ka gribot salīgt par pārvaldnieku … Solījās atnākt šodien pulksten vienos … Dīvains cilvēks!

—   Kā tā?

— Sēž priekšnamā un visu laiku kurn. Es, saka, neesmu ne sulainis, ne arī lūdzējs, lai pa divi stundām nīktu priekšnamā. Es, saka, esmu izglītots cilvēks… Lai gan, saka, tavs kungs ir ģenerālis, tomēr pateic viņam, ka nav pieklājīgi likt cilvēkiem kvernēt priekšnamā …

—   Un viņam pilnīga taisnība! — Bukins sapīka.

—   Cik tu, brālīt, brīžiem esi netaktisks! Ja redzi, ka kārtīgs cilvēks, labi ģērbies, nu, būlu viņu kaut kur ieaicinājis … pie sevis istabā, vai…

—   Nav nekāda svarīga persona! — Ivans pasmīnēja.

—   Nav nācis līgt par ģenerāli, var pasēdēt arī priekšnamā. Sēž arī smalkāki ļaudis un nedomā apvainoties … Ja tu esi pārvaldnieks, sava kunga kalps, tad arī paliec pārvaldnieks, un nav ko pīlītes pūst, spraukties izglītotajos … Droši vien šim, ko tu teiksi, iegribējās iekļūt viesistabā … beidzamais spoks tāds … Varen daudz gan tagaditiņās jocīgu cilvēku saradies, jūsu ekselence!

—   Ja šis Maslovs šodien vēlreiz atnāk, lūdz iekšā …

Tieši vienos ieradās Maslovs. Ivans ieveda viņu kabinetā.

—    Vai grāfs jūs atsūtīja pie manis? — Bukins viņu uzrunāja. — Ļoti patīkami iepazīties! Sēdieties! Lūk, sēdieties šeit, jaunais cilvēk, te būs mīkstāk… Jūs esot te bijis … man to pateica, bet, pardon, es mūžīgi vai nu esmu izbraucis, vai aizņemts. Pīpējiet, dārgais… Jā, man tiešām vajadzīgs pārvaldnieks … Ar agrāko mēs mazliet nesapratāmies … Es viņam neparādīju cieņu, viņš man neizdarīja pa prātam, sākās, ziniet, nesaskaņas … He-he-hē … Vai jūs agrāk esat pārvaldījis kādu muižu?

—   Jā, es pie Kiršmahera nostrādāju gadu par jaunāko pārvaldnieku .. . Muižu pārdeva ūtrupē, un man gribot negribot bija jāaiziet… Pieredzes man, protams, gandrīz nemaz nav, taču esmu beidzis Petrovskas lauksaimniecības akadēmiju, kur studēju agronomiju … Domāju, ka manas zinības kaut drusciņ aizstās man praksi…

—    Kādas gan te, draudziņ, zinības? Uzraudzīt strādniekus, mežsargus … pārdot labību, reizi gadā iesniegt norēķinus .. . tur nekādas zinības nav vajadzīgas! Vajadzīgas redzīgas acis, dzēlīga mēle, varena balss .. . Kaut gan zināšanas nav par ļaunu … — Bukins nopūtās. — N-nu, mana muiža atrodas Orlas guberņā. Kā, kas un kālab, jūs uzzināsiet no šiem plāniem un atskaitēm, pats gan muižā nekad nerādos, darīšanās nejaucos, un no manis, kā no Raspļujeva, nekā neizdibināsiet, atskaitot to, ka zeme ir melna, mežs zaļš.. . Noteikumi, man šķiet, paliks agrākie, tas ir, tūkstoš rubļu algas, dzīvoklis, pārlika, ekipāža un vispilnīgākā rīcības brīvība!

«Viņš taču ir brīnišķīgs!» Maslovs nodomāja.

—   Tikai, ziniet ko, draudziņ.. . Piedodiet, bet labāk iepriekš norunāt nekā vēlāk ķildoties. Dariet tur, ko gribat, bet lai dievs jūs pasarga no jaunievedumiem, negroziet galvu zemniekiem un, pats galvenais, neievelciet nāsīs vairāk par tūkstoti gadā …

—   Piedodiet, es nesadzirdēju pēdējo teikumu … — Maslovs nomurmināja.

—   Neievelciet nāsīs vairāk par tūkstoti gadā… Protams, bez ievilkšanas nav iespējams iztikt, tomēr, mans mīļais, jābūt robežai, robežai! Jūsu priekšgājējs aizrāvās un no vilnas vien sagrābās piecus tūkstošus, un… un mēs izšķīrāmies. Protams, savā ziņā viņam taisnība … cilvēks meklē, kur labāk, un katrs pats sev tuvākais, bet, atzīstiet, man tas ir pasmagi. Tad nu atcerieties: tūkstoti var … nu, lai arī notiek — divus, bet ne vairāk!

—   Jūs runājat ar mani kā ar blēdi! — iekarsa Maslovs pieceļoties. — Atvainojiet, neesmu pie tādām sarunām pieradis…

—   Jā? Kā jums tīk … Nedrīkstu aizturēt…

Maslovs paņēma cepuri un ātri izgāja ārā.

—   Nu, tēt, vai pārvaldnieku pieņēmi? — Bukinam jautāja meita pēc Maslova aiziešanas.

—   Nē … Jauneklis pārāk … kā būs teikt… godīgs …

—   Nu, un lieliski! Ko tad tev vēl vajag?

—   Nē, lai dievs pasarga un atpestī no godīgiem cilvēkiem … Ja godīgs, tad droši vien vai nu savu darbu neprot, vai ir dēkainis, tukšu salmu kūlējs . . . muļķis. Lai dievs atpestī… Godīgs cilvēks nezog, nezog, bet toties, kā kamps uzreiz ar vienu rāvienu, tikai mute paliks vaļā . .. Nē, mīlulīt, lai dievs pasarga no šiem godīgaj iem …

Bukins brīdi padomāja un noteica:

—   Pieci gabali bija ieradušies, un visi tādi kā šis … Velns zina kas par laimi! Vajadzēs laikam gan aicināt

atpakaļ agrāko pārvaldnieku …

PEC BENEFICES

Ainiņa

Traģiķis Unilovs un cēlsirdīgais tēvs Tigrovs sēdēja viesnīcas «Vinēcija» 37. numurā un baudīja benefices augļus. Viņu priekšā uz galda stāvēja šņabis, slikts sarkanvīns, puspudelīte konjaka un sardīnes. Tigrovs, paresns, piņņains vīriņš, filozofiski vērās uz karafi un drūmi klusēja. Unilovs turpretim kvēloja. Turēdams vienā rokā paciņu naudas zīmju, otrā zīmuli, viņš dīdījās uz krēsla kā uz adatām un izkratīja sirdi.

—   Kas mani mierina un spārno, Maksim, — viņš teica, — ir tas, ka mani mīl jaunatne. Ģimnāzistiņi, reālskolnieciņi — šos sīkos gariņus nevar uz zemes ne lāgā saskatīt, bet ar viņiem nav nekādi joki, brālīt! Sēž nelieši galerijā, pašā elles aizkrāsnē, par trīsdesmit kapeikām, bet viņus vien dzird, kukaiņus tādus. Pirmie kritiķi un cienītāji! Dažs tik liels kā zvirbulis, staigā zem galda, bet paskaties uz viņa purniņu — īsts Dobroļubovs. Kā viņi vakar kliedza! Uni-lo-vu! Unilovu!! Vispār, brālīt, negaidīju. Sešpadsmit reizes izsauca! Un «am pošē» nav zemē metams: simt divdesmit trīs rubļi trīsdesmit kapeikas! Iedzersim!

—   Bet tu, Vasečka, kā būs teikt… — sastomījās Tigrovs, mulsi blisinādams acis, — prezentē man šodien divdesmit dālderu. Jāaizbrauc uz Jeļecu. Tur onkulītis nomiris. Viņš varbūt kaut ko atstājis. Ja nedosi, būs jātekā kājiņām. Vai dosi?

—   Hm . . . Bet tu taču neatdosi, Maksim!

—   Neatdošu, Vasečka … — cēlsirdīgais tēvs nopūtās. — Kur tad lai ņemu? Tu tāpat … aiz draudzības.

—   Pagaidi, varbūl man nepietiks. Šis tas jānopērk, šis tas jāpasūta. Parēķināsim.

Unilovs pievilka sev klāt papīru, kurā bija ietīts konjaks, un sāka uz tā ar zīmuli rakstīt.

—   Tev divdesmit, māsai jāaizsūta divdesmit pieci… Nabaga sieviete jau trīs gadus lūdz, lai ko atsūtītu. Katrā ziņā aizsūtīšu! Viņa ir tik mīļa. . . laba. Jāuzšuj sev jauns uzvalks apmēram par trīsdesmit rubļiem. Par numuru un par pusdienām vēl pagaidām nemaksāšu, gan pagūšu. Tabaku mārciņas trīs . . . kamašas. Ko vēl? Jāizpērk fraka … pulkstenis. Nopirkšu tev jaunu cepuri, jo tu ar šo izskaties pēc velna. Kauns ar tevi kopā pa ielu iet. Pag, ko vēl?

—   Nopērc, Vasečka, revolveri «Maldugunīm». Mūsējais nešauj.

—   Jā, tiesa. Antreprenieris, nelietis, neparko nepirks. Par butaforiju negrib nekā zināt, antikrists tāds. Nu, tātad sešus septiņus rubļus par revolveri. Ko vēl?

—   Aizej uz pirti, nomazgājies ar ziepēm.

—   Pirts, ziepes un pārējais — viens rublis.

—   Te, Vasečka, tatārs staigā, lielisku izbāztu lapsu pārdod. Būtu nopircis!

—   Kam man lapsa?

—   Tāpat. Uz galda uzlikt. No rīta pamodīsies, palūkosies, bet tev uz galda zvērs stāv un … un ap sirdi kļūs tik līksmi!

—   Greznība! Labāk nopirkšu sev jaunu portsigaru. Vispār, zini, man būtu jāsaremontē sava garderobe. Vajadzētu nopirkt kreklus ar stāvām apkaklītēm. Stāvas apkaklītes tagad modē. Ak jā! Tik tikko neaizmiršu! Piķē vesti!

—   Nepieciešams. Krilova lugās nevar iztikt bez pikē vestes. Kamašas ar podziņām… spieķītis. Veļas mazgātājai maksāsi?

—   Nē, pagaidīšu. Cimdi vajadzīgi balti, melni un krāsaini. Ko vēl? Sodu un skābi. Rīcineļļu kādām trim reizēm … papīru, aploksnes. Ko vēl?

Unilovs un Tigrovs pacēla acis pret griestiem, sarauca pieri un sāka domāt.

—   Blakšu pulveri! — Unilovs atcerējās. — Dzīves nav no sarkanādainajām. Ko vēl? Ak kungs, mēteli!

Pašu galveno aizmirsām, Maksim! Kā lai ziemu iztieku bez mēteļa? Rakstu četrdesmit. Bet. . . man nepietiks! Būtu jel nospļāvies uz savu onkullti, Maksim!

—   Nevaru! Vienīgais radagabals, un pēkšņi nospļauties! Droši vien viņš kaut ko atstājis.

—   Ko tad? Jūras putu pīpi, tantiņas ģīmetni? Dieva vārds, nospļaujies!

—   Nesaprotu, kas tas tev par ego . .. egoi… egoisticismu, Vasečka? — Tigrovs sāka blisināt acis. — Būtu man nauda, vai tad es skopotos? Simtu … trīs simtus … tūkstoti… ņem, cik gribi! Man vecāki atstāja desmit tūkstošu. Visu aktieriem izdalīju! …

—   Labi, labi, ņem savus divdesmit!

—   Mersi. Kabatas visas izplīsušas, nav kur likt. Pulkstenis jau pāri pieciem, man laiks uz staciju.

Tigrovs smagi piecēlās un sāka vilkt uz sava bumbveidīgā auguma mazu mētelīti šauriem pleciem.

—   Vasečka, nestāsti mūsējiem, ka esmu aizbraucis, — viņš sacīja. — Mūsu nelietis sacels brēku, ja dabūs zināt, ka esmu bez pieteikšanas aizbraucis. Lai domā, ka esmu dzeršanā iekritis. Vasečka, tu varētu mani pavadīt uz staciju, citādi, nedod dievs, pa ceļam ieiešu traktierī un notempšu visus tavus dālderus. Tu jau zini manu vājību! Pavadi, draudziņ!

—   Labi.

Aktieri apģērbās un izgāja uz ielas.

—   Nez ko varētu nopirkt? — murmināja Unilovs, pa ceļam paveroties veikalu un tirgotavu logos. — Paskaties, Maksim, kāds brīnišķīgs šķiņķis! Ja teātris būtu bijis izpārdots, dievs sodi, nopirktu. Un zini, kāpēc nebija izpārdots? Tāpēc, ka tirgonim Čudakovam bija kāzas. Tur saskrēja visi plutokrāti. Sadomājuši, pagāni, nelaikā precēties. Palūkojies, kāds cilindrs logā! Vai nopirkt? Kaut gan jods viņu rāvis.

Atnākuši stacijā, draugi atsēdās pirmās klases zālē un sāka kūpināt cigārus.

—   Velns lai parauj, — Unilovs saviebās, — man nez kāpēc sagribējies dzert. Iedzersim alu. Ķelner, alu! Vēl nav bijis pirmais zvans, tā ka tev nav ko steigties. Bet tu, resnīt, nepaliec ilgi. Noplēs no mirušā onkulīša kādu nieku un atpakaļ. Re, kas, eeē … ķelner! Nevajag alu! Dod pudeli nui! Iedzersim ar tevi uz atvadām sarkano … un brauc vesels.

Pēc pusstundas aktieri beidza dzert jau otro pudeli. Atspiedis savu karsto galvu dūrēs, Unilovs mīlas pilnām acīm vērās tuklajā Tigrova sejā un ar stīvu mēli pcnterēja:

—   Galvenais ļaunums mūsu pasaulē ir antrr … reprrenieris. Tikai tad mākslinieks stingri stāvēs uz savām kājām, kad viņš savā darbā turr . .. turēsies pie kolektīviem principiem.

—   Uz pajām.

—   Jā, uz pajām. Drraņķīgs vīns. Zini ko, iedzersim reinvīniņu!

—   Vasečka … otrais zvans.

—   Nospļaujies. Aizbrauksi ar naktsvilcienu, bet tagad es tev. . . izstāstīšu. Ķelner, pudeli reinvīna! Antreprr… enieris redz māksliniekā priekšmetu… lielgabalu gaļu. Viņš ir budzis. Nevar saprast mākslinieku. Ņemsim kaut tevi. Tu esi cilvēks bez talanta, bet… tu esi derīgs aktieris. Tevi vajag cienīt. Pagaidi, nelien bučoties, neērti! . . . Kālab es tevi mīlu? Tavas dvēseles labad … īstas mākslinieka sirds labad … Maksim, es tev rīt pasūtīšu uzvalku! Visu, kas tev vajadzīgs. Un pat lapsu. Dod, lai paspiežu roku!

Pagāja stunda. Mākslinieki visu laiku vēl sēdēja un runājās.

—   Kaut dievs dotu man nostāties uz kājām, — Unilovs teica, — un tu redzēsi… Es tad parādīšu, ko nozīmē skatuve! Tu saņemsi pie manis divi simti mēnesī… Man tikai pirmai reizei vajadzētu tūkstoš rubļu … noīrēt vasaras teātri… Paklau, vai neēdīsim kaut ko? Vai tev gribas ēst? Saki vaļsirdīgi. .. Gribas? Ķelner, pāri ceptu ķikutu!

—   Tagad ķikutu nemēdz būt, — ķelneris atbildēja.

—   Velns parauj, jums nekad nekā nemēdz būt! Tādā gadījumā, stulbeni, pasniedz . .. kāds medījums jums tur ir? Sniedz visu! Pieraduši, nelieši, tirgoņus barot ar visādu draņķi, tad domā, ka arī mākslinieks sāks ēst viņu draņķi! Nes šurp visu! Pasniedz arī liķierus! Maksim, vai cigārus gribi? Pasniedz arī cigārus!

Pēc maza brītiņa draugiem piebiedrojās komiķis Dudkins.

—       Atraduši, kur dzert! — Dudkins brīnījās. — Braucam uz «Bellevue». Tur tagad visi mūsējie.

—   Rēķinu! — Unilovs uzsauca.

—   Trīsdesmit seši rubļi divdesmit kapeikas.

—        Saņem… nav jāizdod! Braucam, Maksim! Nospļaujies uz onkulīti! Lai nabaga Joriks paliek bez mantiniekiem! Dod šurp divdesmit rubļu! Aizbrauksi rit!

«Bellevue» restorānā draugi pieprasīja austeres un reinvīnu.

—        Arī zābakus es tev rīt nopirkšu, — Unilovs teica, ieliedams Tigrovam. — Dzer! Kas mīl mākslu, tas … Par mākslu!

Dienas kārtībā nāca māksla, kolektīvi pamati, pajas, vienprātība, solidaritāte un pārējie aktieru ideāli… Turpretim braukšana uz Jeļecu, tējas, tabakas un apģērba iegāde, ieķīlāto mantu izpirkšana pati no sevis tika atlikta uz ilgu … ļoti ilgu laiku … «Bellevue» rēķins aprija visu benefices ienākumu.

VISPĀRĒJA IZGLĪTĪBA

Pēdējie zobārstniecības zinātnes secinājumi

—   Man nav veicies ar zobiem, Osip Francič! — nopūtās mazs, kalsns vīriņš ar pelēkām, it kā izplūkātām ūsām, ģērbies izbalējušā mētelī, lāpītiem zābakiem kājās; viņš iztapīgi vērās savā kolēģī, brangā, resnā vācietī ar jaunu, dārgu mēteli mugurā un Havannas cigāru zobos. — Nepavisam nav veicies! Suns sazin kālab tā! Vai nu tālab, ka tagad zobārstu ir vairāk nekā zobu … vai arī man nav īsta talanta, jods to zina! Grūti saprast laimes dievieti. Ņemsim par piemēru kaut jūs. Kopā beidzām kursu apriņķa skolā, kopā strādājām pie žīda Berkas Svahera, un kāda starpība! Jums pieder divi nami un vasarnīca, jūs vizināties karietē, bet es, kā redzat, jo pliks, jo traks, jo salst, jo skrej. Nu, kāpēc tā?

Vācietis Osips Francičs beidzis apriņķa skolas kursu un ir stulbs kā tītars, bet pilns vēders, brangums un paša nami piešķir viņam milzumu pašapzinības. Runāt autoritatīvi, filozofēt un izteikt sentences viņš uzskata par savu neatņemamu tiesību.

—   Mēs paši esam pie visa vainīgi, — viņš autoritatīvi nopūtās, atbildot kolēģa vaimanām. — Pats esi vainīgs, Pjotr Ijjič! Nedusmo, bet esmu teicis un teikšu: mūs, speciālistus, pazudina vispārējās izglītības trūkums. Esam līdz ausīm iestiguši savā specialitātē, bet, kas tālāk par to, mums nav nekādas darīšanas. Nav labi, brāl! Ak, cik nelabi! Tu domā, ja esi iemācījies zobus raut, tad jau vari darīt sabiedrībai labu? Nu nē, brālīt, ar tādiem šauriem, vienpusīgiem uzskatiem nevar talu tikt… nē-ne, nekada gadījuma. Vajadzīga vispārējā izglītība!

—   Bet kas ir vispārējā izglītība? — Pjotrs Iļjičs bikli ievaicājās.

Vācietis neattapās, ko atbildēt, un laida vaļā tīrās blēņas, bet pēc tam, iedzēris vīnu, atplauka un lika savam krievu kolēģim saprast, ko viņš domā par «vispārējo izglītību». Viņš skaidroja nevis tieši, bet aplinkus, runājot par citām lietām.

—    Tādiem kā mēs vissvarīgākais ir pieklājīga dzīvokļa iekārta, — viņš stāstīja. — Publika spriež tikai pēc ārējiem apstākļiem. Ja tev ir netīra ieeja, mazas istabas un trūcīgas mēbeles, tas nozīmē, ka tu esi nabags, bet, ja nabags, tad pie tevis neviens neārstējas. Vai ne tā? Kāpēc es iešu pie tevis ārstēties, ja pie tevis neviens neārstējas? Labāk iešu pie tā, kam liela prakse! Bet iegādājies samta mēbeles un sagrūd visur elektriskos zvanus, tad tev uzreiz būs ir pieredze, ir liela prakse. Dabūt sev lepnu dzīvokli un pieklājīgas mēbeles — tas ir tīrais nieks. Pašreiz mēbeļnieki sajozuši vēderus, pielaidušies. Uz kredīta — cik vien gribi, kaut par simt tūkstošiem, it sevišķi, ja tu parakstīsies zem rēķina «tāds un tāds dakteris». Arī jāģērbjas pieklājīgi. Publika spriež tā: ja tu esi noplīsis un dzīvo netīrībā, tad tev pietiek ar rubli, bet, ja tev ir zelta brilles, resna pulksleņvažiņa un visapkārt samts, tad kauns dot tev rubli, jādod pieci vai desmit. Vai ne tā?

—    Tas ir pareizi… — Pjotrs Iļjičs piekrita. — Jāatzīstas, es sākumā iegādājos labu dzīvokļa iekārtu. Man bija viss: gan samta galdauti, gan žurnāli uzgaidāmā istabā, gan Bēthovens karājās pie spoguļa, taču .. . velns sazin! Uznāca muļķīga apmātība. Staigāju pa savu grezno dzīvokli, un man nez kāpēc sametās kauns. It kā es būtu ienācis svešā dzīvoklī vai arī visu to nozadzis … Nevaru! Neprotu sēdēt samta atzveltnī — un beigta balle! Un tad vēl mana sieva … prasts bābietis, nekādi negrib saprast, kā ievērot kārtību. Te piesmirdina visu māju ar kāpostiem vai zosi, te sāk spodrināt žuburainos svečturus ar ķieģeli, te, slimniekiem klātesot, sāk mazgāt grīdu pieņemamā istabā … jupis viņu rāvis! Ticiel man, kad ūtrupē pārdeva visu šo iekārtu, es tikpat kā atplauku.

—   Tātad neesi pieradis pie pieklājīgas dzīves… Ko lai dara? Vajag pierast! Bez tam ar iekārtu nepietiek, vajadzīga arī izkārtne. Jo mazāks cilvēks, jo viņa izkārtnei jābūt lielākai. Vai ne tā, ko? Izkārtnei jābūt milzīgai, lai to varētu redzēt arī ārpus pilsētas. Kad tu tuvojies Pēterburgai vai Maskavai, iekām ieraugi zvanu torņus, tev kļūst redzamas zobārstu izkārtnes. Ar turienes ārstiem mēs, brālīt, nevaram mēroties. Uz izkārtnes jābūt zelta un sudraba apļiem, lai publika domātu, ka tev jau ir medaļas: vairāk cienības! Bez tam vajadzīga reklāma. Pārdod pēdējās bikses, bet iespied sludinājumu. Iespied ik dienas visos laikrakstos. Ja tev liekas — ar vienkāršiem sludinājumiem par maz, sper vaļā trikus: liec iespiest sludinājumu ačgārni, pasūti klišeju «ar zobiem» un «bez zobiem», lūdz publiku nesajaukt tevi ar citiem dentistiem, paziņo, ka esi atgriezies no ārzemēm, ka trūcīgos un skolēnus ārstē bez maksas … Jāizkar sludinājumi arī stacijā, bufetēs… Ir daudz paņēmienu!

—   Pareizi! — Pjotrs Iļjičs nopūtās.

—   Daudzi runā, ka esot vienalga, kā tu apejies ar cilvēkiem . .. Nē, nav vienalga! Ar cilvēkiem jāprot apieties… Kaut arī šodien publika ir izglītota, taču stulba, bezjēdzīga. Cilvēki paši nezina, ko grib, un viņiem ļoti grfiti piemēroties. Kaut arī tu būtu profesoru profesors, bet, ja neproti pielāgoties viņu raksturam, viņi drīzāk ies pie vārdotāja nekā pie tevis … Atnāk pie manis, pieņemsim, kundzīte ar zobu. Vai tad viņu var pieņemt bez trikiem? Nē, nē! Es tūdaļ zinātniski saraucu pieri un klusēdams norādu uz krēslu: mācītiem cilvēkiem, proti, nav laika sarunāties. Bet krēsls man arī ar trikiem: ar skrūvēm! Es grozu skrūves, un kundzīte gan ceļas uz augšu, gan laižas lejā. Tad sāku rakņāties pa slimo zobu. Zobā nav ne velna, jārauj ārā — un vairāk nekā, bet es rakņājos ilgi, ar pārtraukumiem … reizes desmit bāžu mutē spogulīti, jo dāmām patīk, ka ar viņu slimībām ilgi noņemas. Dāma spiedz, bet es viņai saku: «Kundze! Mans pienākums ir remdināt jūsu briesmīgās ciešanas, un tāpēc lūdzu man uzticēties,» — un tā, zini, svarīgi, traģiski… Un uz galda kundzītes priekšā žokļi, galvaskausi, dažādi kauli, visvisādi instrumenti, burkas ar miroņgalvām — viss baigs, noslēpumains. Pats esmu melnā paltrakā, it kā nezin kāds inkvizitors. Turpat pie krēsla stāv mašīna ar smieklu gāzi. Šo mašīnu es gan nekad nelietoju, tomēr baigi! Zobu es rauju ar milzīgām knaiblēm. Vispār, jo lielāks un drausmīgāks instruments, jo labāk. Rauju ātri, bez stomīšanās.

—   Arī es nerauju slikti, Osip Francič, bet velns sasin! Tiklīdz, ziniet, izdaru trakciju un sāku vilkt zobu, nez no kurienes rodas iedoma: kas būs, ja neizraušu vai nolauzīšu? No iedomas sāk trīcēt roka. Un tā pastāvīgi!

—   Ja zobs nolūst, nav tava vaina.

—   Tā jau ir, bet tomēr. Nelaime, ja trūkst drosmes! Ļaunāk nevar būt, ja sev netici vai šaubies. Bija tāds gadījums. Uzliku knaibles, velku … velku un pēkšņi, ziniet, jūtu, ka velku ļoti ilgi. Būtu jau laiks izraut, bet es vēl aizvien velku. Aiz šausmām sastingu! Vajadzēja mest mieru un sākt no jauna, bet es velku, velku… pilnīgi apstulbis! Slimnieks redz no manas sejas, ka esmu schwach, ka šaubos, uzlec un aiz sāpēm un niknuma kā gāž man ar tabureti! Un reiz arī apstulbu un slimā zoba vietā izrāvu veselo.

—   Nieki, katram var gadīties. Raudams veselos zobus, tiksi klāt arī slimajam. Bet tev taisnība, ka bez drosmes nav iespējams. Mācītam cilvēkam jāizturas kā zinātniekam. Ļaudis taču nesaprot, ka mēs abi neesam bijuši universitātē! Viņu uztverē visi ir dakteri. Kā Botkins ir dakteris, tā es esmu dakteris, un tu esi dakteris. Tāpēc arī izturies kā dakteris. Lai izliktos vairāk mācīts un pūstu miglu acīs, izdod brošūriņu «Par zobu kopšanu». Ja pats neproti sacerēt, pasūti studentam. Par rubļiem desmit viņš tev kā priekšvārdu uzskrīvēs, tā arī sagrābstīs citātus no franču autoriem. Esmu laidis klajā jau trīs brošūras. Ko vēl? Izgudro zobu pulveri. Pasūti sev kārbiņas ar zīmogu, ieber tanīs ko nu zini, piesien plombu un sper vaļā: «Maksā divus rubļus, piesargieties no viltojumiem.» Izgudro arī eliksīru. Saskalo kaut ko, lai smaržo un dedzina, un eliksīrs rokā. Apaļu cenu neuzdod, bet tā: eliksīrs numurs viens maksā septiņdesmit septiņas kapeikas, numurs divi — astoņdesmit divas kapeikas un tā tālāk. Tas izskatās noslēpumaināk. Zobu sukas ar savu zīmogu pārdod par rubli gabalā. Vai manas sukas esi redzējis?

Pjotrs Iļjičs nervozi pakasīja pakausi un satraukts sāka soļot ap vācieti…

— Nu palūk tikai! — viņš žestikulēja. — Re, kā tas ir! Bet es neprotu, nevaru! Nav tā, ka es to atzītu par šarlatānismu vai blēdību, bet nevaru, neveicas! Simt reižu esmu mēģinājis, bet ne velna neiznāca. Jūs, rau, esat paēdis, apģērbies, jums pieder nami, bet man — ar tabureti! Jā, tiešām slikti bez vispārējās izglītības! To jūs pareizi sakāt, Osip Francič! Ļoti slikti!

UNTERS PRIŠIBEJEVS

—   Unteroficier Prišibejev! Jūs tiekat apvainots, ka šā gada 3. septembrī esat aizskāris ar vārdiem un darbiem uradņiku Ziginu, pagasta vecāko Aļapovu, policistu Jefimovu, pieaicinātos lieciniekus Ivanovu un Gavrilovu un vēl sešus zemniekus, turklāt pirmos trīs esat aizskāris, viņiem izpildot dienesta pienākumus. Vai atzīstaties par vainīgu?

Prišibejevs, unters ar sarauktu un neskūtu seju, sasit rokas gar sāniem un atbild piesmakušā, dobjā balsī, nocirzdams ik vārdu, it kā komandēdams:

—   Jūsu augstdzimtība miertiesneša kungs! Tātad pēc visiem likuma punktiem rodas iemesls atestierēt katru apstākli kopsakarībā. Nevis es vainīgs, bet visi pārējie. Tas viss iznāca, lai dievs mielo viņa dvēseli, nedzīva miroņa pēc. Eju trešajā datumā klusi, godīgi ar savu sievu Anfisu, skatos — stāv krastmalā dažādu ļaužu varza. «Ar kādām pilnām tiesībām te ļaudis sapulcējušies?» vaicāju. Kāpēc? Vai tad likumā sacīts, lai ļaudis iet barā kā lopi? Es saucu: «Izklīst!» Sāku stumdīt ļaudis, lai iet mājās, pavēlēju, lai policists dod pa kaklu un dzen projām …

—   Atļaujiet, jūs taču neesat ne uradņiks, ne vecākais, — vai tad jūsu pienākums dzīt projām ļaudis?

—   Nē! Nē! — dzirdamas balsis dažādos istabas kaktos. — Nav gaisa viņa dēļ, jūsu augstdzimtība! Piecpadsmit gadu ciešam no viņa! Kā ieradās no dienesta, kopš tā laika jābēg kaut no ciema laukā. Nomocījis visus!

—   Taisni tā, jūsu augstdzimtība! — saka liecinieks, pagasta vecākais. — Visi sūdzamies. Ar viņu nepavisam nav iespējams sadzīvot! Vai ejam ar svētbildēm, vai notiek kāzas, vai, teiksim, kāds cits gadījums, visur viņš kliedz, brēc, mūžam dibina kārtību. Plēš bērnus aiz ausīm, uzmana sievišķus, lai kas nenotiek, it kā vīratēvs … Nesen staigāja apkārt pa mājām, pavēlēja, lai nedzied dziesmas un nededzina uguni. Nav tāda likuma, viņš saka, ka var dziedāt dziesmas.

—   Pagaidiet, jūs vēl paspēsiet nodot liecību, — miertiesnesis iesaucas, — bet tagad lai Prišibejevs turpina. Turpiniet, Prišibejev!

—   Klausos! — unters gārdz. — Jūs, augstdzimtība, izsakāties, ka nav mans pienākums dzīt projām ļaudis… Labi… Bet ja notiek nekārtības? Vai tad var pieļaut, ka ļaudis trako? Kur gan likumā rakstīts, lai ļaudīm dod vaļu? Es nevaru pieļaut. Ja es tos netriekšu ratā un nebricināšu, kas tad to darīs? Neviens nepazīst īstas kārtības, visā ciemā es viens pats, var sacīt, jūsu augstdzimtība, zinu, kā tikt galā ar vienkāršiem cilvēkiem, un es, jūsu augstdzimtība, varu visu saprast. Es neesmu zemnieks, es esmu unteroficieris, atvaļināts kaptenarmuss, Varšavā kalpojis štābā, bet pēc tam, jums jāzina, kad atvaļinājos, biju ugunsdzēsējos, tad vājas veselības labad aizgāju no ugunsdzēsējiem un nokalpoju divus gadus klasiskajā vīriešu proģimnāzijā par šveicaru… Es zinu visu kārtību. Bet zemnieks ir vienkāršs cilvēks, viņš nekā nesaprot, un viņam jāklausa, ko saku, — viņa paša labā. Ņemsim, piemēram, šo pašu gadījumu … Es izklīdinu ļaudis, bet krastmalā smiltīs guļ noslīcis nedzīva cilvēka līķis. Uz kāda pamata gan, vaicāju, tas te guļ? Vai tā ir kārtība? Ko dara uradņiks? Kāpēc tu, saku, uradņik, neziņo priekšniecībai? Varbūt šis noslīkušais nelaiķis pats noslīcis, bet varbūt te ož pēc Sibīrijas. Varbūt tā ir krimināla slepkavība . .. Bet uradņiks Žigins neceļ ne ausu, tikai kūpina smēķi. «Kas tas jums par tādu rīkotāju?» viņš saka. «Kur gan,» viņš saka, «jums tāds radies? Vai gan mēs bez šā,» viņš saka, «nezinām, kā izturēties?» Tad jau, saku, tu nezini, nejēga tāds, ja stāvi te ne čiku, ne grabu. «Es,» viņš saka, «vēl vakar ziņoju lauku policijas priekšniekam.» Kāpēc gan, es jautāju, lauku policijas priekšniekam? Uz kāda punkta pamata? Vai gan tādās lietās kā noslīkušie vai pakārušies un tā joprojām — vai tādās lietās var ko policijas priekšnieks? Tā, saku, ir krimināla, civila lieta… Te, saku, drīzāk jāsūta stafete izmeklēšanas tiesneša kungam un tiesnešiem. Un vispirmām kārtām tev, saku, jāsaraksta akts un jānosūta miertiesneša kungam. Bet viņš, uradņiks, tikai klausās un smej. Un zemnieki tāpat. Visi smējās, jūsu augstdzimtība. Ar zvērestu varu apliecināt. Rau, tas smējās un tas, un Zigins smējās. Ko, saku, ņirdzat zobus? Bet uradņiks saka: «Miertiesnesim,» viņš saka, «tādas lietas nav iztiesājamas.» No šiem vārdiem man pat karsts pārskrēja pār kauliem. Uradņik, tu taču tā teici? — unters pievēršas uradņikam Ziginam.

—   Teicu.

—   Visi dzirdēja, ka tu tā teici, visiem vienkāršiem cilvēkiem klātesot: «Miertiesnesim tādas lietas nav iztiesājamas.» Visi dzirdēja, ka tu tā teici… Man, jūsu augstdzimtība, pārskrēja karsts pār kauliem, es pat sadrūvējos. Atkārto, saku, atkārto, pagāns tāds, ko tu teici! Viņš atkal tos pašus vārdus … Es viņam klāt. Kā gan tu, saku, vari tā izteikties par miertiesneša kungu? Vai tu, policijas uradņik, sacelies pret valdību? Ko? Vai tu, saku, maz zini, ka miertiesneša kungs, ja grib, var tevi par tādiem vārdiem nodot guberņas žandarmērijas pārvaldei tavas neuzticamās rīcības dēļ? Vai tu maz zini, saku, kur par tādiem politiskiem vārdiem tevi var aiztriekt miertiesneša kungs? Bet vecākais saka: «Miertiesnesis,» viņš saka, «ārpus savas varas robežām nekā nevar. Viņam iztiesājamas tikai sīkas lietas.» Taisni tā teica, visi dzirdēja … Kā gan tu, saku, drīksti niecināt varu? Nu, saku, nejoko ar mani, nebūs labi, brāl! Dažkārt Varšavā vai arī tad, kad biju par šveicaru klasiskajā vīriešu proģimnāzijā, tiklīdz dzirdu tādus nepiedienīgus vārdus, tūdaļ skatos uz ielu, vai nav redzams žandarms. «Nāc šurp,» saku, «kavalier,» un ziņoju viņam visu. Bet kam teiksi te uz laukiem? … Mani pārņēma niknums. Sirds kāpj pa muti laukā, ka cilvēki tagacl iestiguši patvaļā un nepaklausībā, es atvēzēju roku un … protams, ne jau stipri, bet tā kārtīgi, vieglītiņām, lai neuzdrošinās teikt tādus vārdus par jūsu augstdzimtību . .. Vecāko sāka aizstāvēt uradņiks. Es, tā teikt, arī uradņikam… Un tad gāja vajā… Iekarsu, jūsu augstdzimtība, nu, nevar jau gluži tā, bez kaušanās. Ja negāzīs muļķa cilvēkam, būs grēks uz tavas paša dvēseles. It sevišķi, ja par taisnu lietu … ja noliek nekārtības.

—   Atļaujiet! Nekārtības jāredz citiem. Šim nolūkam ir uradņiks, vecākais, policists …

—   Uradņiks nevar visu redzēt, un uradņiks arī nesaprot to, ko es saprotu …

—   Bet apjēdziet jel,ka tā nav jūsu darīšana!

—   Ko? Kā tad ne? Dīvaini. . . Cilvēki trako, un tā nav mana darīšana! Man viņus slavēt, vai? Viņi, rau, sūdzas jums, ka es aizliedzot dziedāt dziesmas . .. Bet kāds labums gan no dziesmām? Vajadzētu darīt ko prātīgu, bet viņi dzied . . . Un arī ieņēmušies modi sēdēt vakaros ar uguni. Jāliekas gulēt, bet viņiem runas un smiekli. Man pierakstīts!

—   Kas jums pierakstīts?

—   Kuri sēž ar uguni.

Prišibejevs izņem no kabatas taukainu papīriņu, uzliek brilles un lasa:

—   Zemnieki, kas sēž vakaros ar uguni: Ivans Prohorovs, Sava Mikiforovs, Pjotrs Petrovs, Zaldātene Šustrova, atraitne, dzīvo netiklā nelikumībā ar Semjonu Kislovu. Ignats Sverčoks nodarbojas ar burvestībām, un viņa sieva Mavra ir ragana, iet pa naktīm slaukt citu govis.

—   Pietiek! — iesaucas tiesnesis un sāk nopratināt lieciniekus.

Unters Prišibejevs uzbīda brilles uz pieres un izbrīnā raugās miertiesnesī, kas, acīm redzot, nav viņa pusē. Viņa izvalbītās acis zib, deguns kļūst koši sarkans. Viņš raugās miertiesnesī, lieciniekos un nepavisam nevar saprast, kāpēc miertiesnesis tik satraukts un kāpēc visos istabas kaktos atskan gan čalas, gan aizturēti smiekli. Viņam nav saprotams arī spriedums — mēnesi arestā!

—   Par ko?! — viņš jautā, neizpratnē izplezdams rokas. — Uz kāda punkta pamata?

Un viņam skaidrs, ka pasaule pārvērtusies un ka nepavisam vairs nav iespējams dzīvot zem saules. Drūmas, skaudras domas pārņem viņu. Bet, iedams ārā no istabas un ieraudzīdams zemniekus, kas drūzmējas barā un kaut ko runā, viņš pa paradumam, ar ko vairs netiek galā, izstiepj rokas gar sāniem un kliedz piesmakušā, niknā balsī:

— Ļauži, izklīst! Nepulcēties! Mājās!

DIVI AVĪŽNIEKI

Neticams stāsts

Ribkins, avīzes «Nospļauties jums uz galvas!» līdzstrādnieks, uzblīdis, izplūdis un neizskatīgs vīrs, stāvēja sava viesnīcas numura vidū un tīksmi vērās griestos, kur rēgojās āķis, kas bija ierīkots lampai. Rokās viņam šūpojās aukla.

«Izturēs vai neizturēs?» viņš domāja. «Kaut tikai neizgāztos — tad ar āķi pa galvu . .. Nolādēta dzīve! Nav pat kur kārtīgi pakārties!»

Nezinu, ar ko beigtos bezprātīgā cilvēka pārdomas, ja neatvērtos durvis un numurā neienāktu Ribkina draugs Šļopkins, laikraksta «Nodevējs Jūdass» līdzstrādnieks, ņiprs, jautrs, sārts.

—   Sveiks, Vasja! — viņš apsēzdamies iesāka. — Ierados tev pakaļ… Braucam! Viborgas rajonā slepkavības mēģinājums, iznāk rindu trīsdesmit… Kaut kāds nejēga dūris un nav nodūris. Būtu nodūris, nelietis, iznāktu veselas simt rindas! Bieži vien es, brālīt, domāju un pat gribu par to rakstīt: ja cilvēce būtu humāna un zinātu, kā mums gribas ēst, tā kārtos, degtu un tiktu simtkārt biežāk tiesāta. Vai tu re! Kas tad tas? — viņš noplātīja rokas, ieraudzījis auklu. — Vai tikai neesi sadomājis kārties?

—   Jā, brālīt… — Ribkins nopūtās. — Gals klāt.. . ardievu! Dzīve apriebusies! Laiks jau …

— Nu, vai tas nav idiotisms? Kā tad tev varēja dzīve apriebties?

—   Nu tā, viss apriebies… Visapkārt kaut kāda migla, nenoteiktība … neziņa … nav par ko rakstīt. No domām vien var desmitreiz pakārties: visapkārt cits citu ēd nost, aplaupa, slīcina, cits citam spļauj ģīmī, bet rakstīt nav par ko! Dzīve verd, brakšķ, krakšķ, bet rakstīt nav par ko! Kaut kāds nolādēts duālisms …

—   Kā tad nav par ko rakstīt? Ja tev būtu desmit rokas, visām desmit pietiktu darba.

—   Nē, nav par ko rakstīt! Mana dzīve galā! Nu, par ko liksi rakstīt? Par kasieriem rakstīts, par aptiekām rakstīts, par austrumu jautājumu rakstīts… tik daudz rakstīts, ka viss sajaukts un ne velna šai jautājumā nevar saprast. Rakstīts par neticību, sievasmātēm, par jubilejām, par ugunsgrēkiem, sieviešu cepurēm, tikumu pagrimšanu, par Cukī… Visa pasaule apspriesta, un nekas nav pāri palicis. Tu, lūk, tagad runā par slepkavību: cilvēks nogalināts . .. Tad ta brīnums! Es zinu tādu slepkavību, ka cilvēks pakārts, nodurts, ar petroleju apliets un sadedzināts, tas viss vienā reizē, un tomēr es klusēju. Man nospļauties par to! Tas viss jau bijis, un tur nav nekā ārkārtīga. Pieņemsim, ka tu esi nozadzis divsimt tūkstošu vai no abiem galiem aizdedzinājis Ņevas prospektu — nospļauties arī par to! Tas viss ir parasts, par to jau rakstīts! Ardievu!

—   Nesaprotu! Tik daudz jautājumu… tik dažādas parādības! Kur met sunim ar akmeni, tur trāpa jautājumā vai parādībā …

—   Ne jautājumi, ne parādības nekā nav vērti… Piemēram, es, rau, patlaban karos… Pēc tavām domām, tas ir jautājums, notikums, bet, manuprāt, piecas rindas petitā — un vairāk nekā. Un nav vērts rakstīt. Ir sprāguši, sprāgst un sprāgs — tur nav nekā jauna . . . Visas šīs dažādības, kaislības, nenovīdības, brāl, gan pārāk vienmuļas . . . Pašam kļūst nelabi rakstot, un arī lasītāja žēl: kālab viņu, nabadziņu, dzīt melanholijā?

Ribkins nopūtās, nogrozīja galvu un rūgti pasmīnēja.

—   Bet, ja nu, — viņš teica, — notiktu kaut kas sevišķs, tāds, zini, satriecošs, kaut kas bezgala riebīgs, nelietīgs, kaut kas tāds, ka velni aiz šausmām nosprāgtu, nu, tad gan es atdzīvotos! Vai nu zeme izietu cauri komētas astei, vai Bismarks pieņemtu musulmaņu ticību, vai turki uzbrukumā ieņemtu Kalugu . .. vai arī, zini, Notoviču paaugstinatu par slepenpadomnieku . .. vārdu sakot, kaut kas aizraujošs, šaušalīgs, — ai, kā es

tad atplauktu!

—   Tev patīk plašums, bet pamēģini peldēt seklākā vietā. Ielūkojies smildziņā, smilšu graudiņā, spraudziņā… visur ir dzīvība, drāma, traģēdija! Katrā skaidiņā, ikkatrā cūkā ir drāma!

—   Labi, ka tev tāda daba un tu vari rakstīt par apēstu olu, bet es … ne!

—   Un kas par to? — Šļopkins atcirta. — Kālab, pēc tavām domām, apēsta ola ir slikta? Ļoti daudz jautājumu! Pirmkārt, kad tu redzi savā priekšā apēstu olu, tevi pārņem sašutums, tu esi satraukts!! Ola, kurai daba piešķīrusi uzdevumu radīt indivīda dzīvību . . . saproti! Dzīvību! … Dzīvību, kas savukārt dotu dzīvību veselai paaudzei, bet šī paaudze tūkstošiem nākamo paaudžu, šī ola piepeši apēsta, kļuvusi par miesas kārības, iegribas upuri! Šī ola radītu vistu, vista visā savā mūžā izdētu tūkstoš olu … te tev kā uz delnas ekonomiskās iekārtas sagrāve, nākotnes ārdīšana! Otrkārt, raugoties apēstajā olā, tu priecājies: ja ola apēsta, tātad Krievzemē ļaudis pārlikuši… Treškārt, tev ienāk prātā, ka ar olu čaumalām mēslo zemi, un tu ieteic lasītājam taupīt atkritumus. Ceturtkārt, apēstā ola modina tevī domu par visa pasaulīgā niecību: bija — un vairs nav! Piektkārt… Bet ko es skaitu? Pietiks simt numuriem!

—   Nē, kur nu man? Esmu arī zaudējis ticību sev, iegrimis pesimismā … Nu, visu pie joda!

Ribkins uzkāpa uz taburetes un uzmeta āķim cilpu.

—   Veltīgi, nudien, veltīgi! — Šļopkins viņu pārliecināja. — Skaties vien: mums ir divdesmit avīžu — un visas pilnas! Tātad ir par ko rakstīt! Pat provinces avīzes, ari tās pilnas!

—   Nē .. . Snaudošie domnieki, kasieri… — murmināja Ribkins, it kā meklēdams, kur pieķerties, — muižnieku banka, pasu sistēma . .. činu likvidēšana, Rumēlija … Lai dieva rokā!

—   Nu, kā zini. ..

Ribkins uzmauca sev cilpu kaklā un ar prieku pakārās. Šļopkins atsēdās pie galda un vienā mirkli uzrakstīja korespondenci par pašnāvību, Ribkina nekrologu, feļetonu par biežajām pašnāvībām, ievadrakstu par to, ka jāpastiprina sods pašnāvniekiem, un vēl vairākus rakstus par to pašu tematu. Uzrakstījis visu to, viņš iebāza kabatā un līksmi aizskrēja uz redakciju, kur viņu gaidīja atalgojums, slava un lasītāji.

PSIHOPĀTI

Ainiņa

Titulārpadomnieks Semjons Aleksejičs Ņaņins, kas kādreiz strādājis vienā no provinces komerctiesām, un viņa dēls Griša, atvaļināts poručiks — neizteiksmīga persona, kas dzīvo uz papiņa un māmiņas rēķina, sēž vienā no savām mazajām istabiņām un ēd pusdienas. Griša, kā parasts, dzer glāzīti pēc glāzītes un runā bez apstājas; papiņš, bāls, mūžīgi satraukts un izbrīnījies, bikli lūkojas viņam sejā un stingst aiz kādas nenoteiktas sajūtas, kas atgādina bailes.

—    Bulgārija un Rumēlija ir tikai nieks, — saka Griša, nikni bakstīdams ar dakšiņu sev zobus. — Kas nu tas, blēņas, muļķības! Bet izlasi, kas notiek Grieķijā un Serbijā, un kādas runas dzirdamas Anglijā! Grieķija un Serbija celsies kājās, Turcija arī… Anglija ies palīgā Turcijai.

—   Arī Francija nenocietīsies … — it kā nedroši piebilst Ņaņins.

—   Kungs dievs, atkal sākuši par politiku! — blakus istabā krekšķ īrnieks Fjodors Fjodoričs. — Būtu kaut slimu cilvēku pažēlojuši!

—   Jā, arī Francija nenocietīsies … — tēvam piebalso Griša, it kā nedzirdējis Fjodora Fjodoriča kāsu. — Tā, brālīt, vēl nav aizmirsusi piecus miljardus! Tā, brālīt… Siem frančiem, brālīt, kaut kas aiz ādas! To vien tik gaida, lai sadotu Bismarkam piparus un sabērtu viņa tabakdozē ķiplokus! Bet, ja francūzis celsies kājās, tad vācietis negaidīs — kommen Sie her, Ivan Andrejič, sprechen Sie deutsch! . . . Ho-ho-ho! Pēc vāciešiem

Austrija, tad Ungārija, un tad, paraugies, arī Spānija iesāks Karolīnu salu dēļ… Ķīna ar Tonkinu, afgāņi… un ies vaļā, ies vaļā, ies vaļā! Būs tādas lietas, brālīt, kas tev ne sapnī nav rādījušās! Piemini manus vārdus! Atliks tikai rokas noplātit. ..

Vecais Ņaņins, būdams pēc dabas aizdomīgs, gļēvs un iebiedēts, met mieru ēšanai un nobāl vēl vairāk. Griša arī mitējas ēst. Tēvs un dēls — abi ir gļēvuļi, mazdūšīgi un mistiski; abiem sirdi pilda nenoteiktas, abstraktas bailes, kas juku jukām lidinās telpā un laikā: kaut kas notiks!! .. . Bet, kas tieši notiks, kur un kad, nezina ne tēvs, ne dēls. Vecais parasti pakļaujas bailēm klusēdams, Griša turpretim nevar citādi kā ķircināt sevi un tēvu ar gariem vārdu plūdiem; viņš neliksies mierā, kamēr galīgi nenobiedēs sevi.

—   Gan tu redzēsi! — viņš turpina. — Nepaspēsim ne atģisties, kad Eiropā viss ies pa kaklu pa galvu. Dabūsim velnu redzēt! Tev jau, pieņemsim, vienalga, lai notiek kas notikdams, bet man — lūgtum karā! Man gan nospļauties … es ar vislielāko prieku.

Pabiedējis sevi un tēvu ar politiku, Griša sāk spriedelēt par holeru.

—   Tur, brālīt, nešķiros, esi dzīvs vai miris, bet tūlīt ratos iekšā un — prom aiz pilsētas! Guli tur kopā ar miroņiem! Nebūs laika izdibināt, slims vai jau miris!

—   Ak kungs! — aiz šķērssienas kāsē Fjodors Fjodoričs. — Ne tikai piekvēpinājuši gaisu ar tabaku un piesmirdinājuši ar kandžu, grib vēl ar runām pieveikt!

—   Kādā ziņā, atļaujiet jautāt, jums nepatīk mūsu sarunas? — vaicā Griša, paceldams balsi.

—   Man netīk tumsonība … Kļūst pārāk nelabi.

—    Ja nelabi, tad neklausieties … Tā gan, brālīt papucīt, daudz kas gaidāms! Noplātīsim rokas, un būs par vēlu. Bet te vēl zog bankās, zemstēs … Tur, dzirdams, miljons nozagts, tur simt tūkstošu, trešajā vielā tūkstotis … katru dienu! Nav tādas dienas, kad kasieris nelaistu vaļā ļekas.

—   Nu, un tad?

— Kā — un tad? Pamodīsimies kādā jaukā rītā, pavērsimies pa logu, un nekā nav, viss nozagts! Palūkosim, pa ielu jož kasieri, kasieri, kasieri… Gribēsim ģerbties, bet nav bikšu — nozagtas! Te tev nu bija «un tad»!

Galu galā Griša ķeras pie Mironoviča prāvas.

—   Nav ko domāt, nav ko sapņot! — viņš saka tēvam. — Šī prāva nemūžam nebeigsies. Spriedums, brālīt, nenozīmē gluži nekā. Lai kāds būtu spriedums, bet kā tumšs bijis, tā paliks! Pieņemsim, Semjonova vainīga… labi, lai tā būtu, taču kur lai liek tos pierādījumus, kas pret Mironoviču? Ja, pieņemsim, Mironovičs vainīgs, kur tad tu grūdīsi Semjonovu un Bezaku? Migla, brālīt… Viss tik bezgalīgs un miglains, ka ļaudis nesamierināsies ar spriedumu, bet filozofēs bez sava gala… Vai ir pasaules gals? Ir… Un kas aiz tā gala? Arī gals … Un kas aiz tā otrā gala? Un tā tālāk … Tāpat šai prāvā… Reizes divdesmit vēl spriedīs, un tāpat nekādas jēgas nebūs, tikai salaidīs miglu acīs … Semjonova tikko atzinās, bet rīt viņa atkal noliegs — ne ziņas, ne miņas. Karabčevskis sāks atkal riņķu riņķiem .. . Sameklēs sev desmit palīgu un sāks ar viņiem riņķu riņķiem, riņķu riņķiem, riņķu riņķiem …

—   Tas ir, kādiem riņķu riņķiem?

—   Nu tā: sūtīs ūdenslīdējus zem Tučkova tilla pēc svaru bumbas! Labi, bet Ašaņins tūlīt ar papīru klāt: bumba nav atrasta! Karabčevskis saskaitīsies… Kā tā — nav atrasta? Tas ir tāpēc, ka mums nav ūdenslīdēju un laba ūdenslīšanas aparāta! Jāizraksta no Anglijas ūdenslīdēji un no Ņujorkas aparāts! Kamēr tur meklē svaru bumbu, abas puses plucina ekspertus. Bet eksperti riņķu riņķiem, riņķu riņķiem, riņķu riņķiem. Cits ar citu nav vienisprātis, cits citam lasa lekcijas… Prokurors nepiekrīt Erhardam un Karabčevskis Sorokinam … un nu tik iet vaļā, iet vaļā! Jāizraksta jauni eksperti, jāizsauc no Francijas Šarko! Šarko atbrauks un tūdaļ teiks: nevaru dot slēdzienu, jo sekcijā nav pārbaudīts mugurkauls! Atkal jārok ārā Sāra! Pēc tam, brālīt, par matiem … Kā mati tie bija? Tie taču nevarēja paši no sevis izaugt uz grīdas, bet kādam taču tie piederēja! Izsaukt uz ekspertīzi frizierus! Un piepeši izrādās, ka viens mats pavisam līdzīgs Monbazonas matam! Saukt šurp Monbazonu! Un nu tik iet vaļā, iet vaļā! Viss sagriežas virpuļu virpuļos! Un angļu ūdenslīdēji vēl atradis Ņevā nevis vienu svaru bumbu, bet piecas. Ja Semjonova nav nositusi, tad īstais slepkava droši vien iemetis tur desmit svaru bumbu. Sāks apskatīt svaru bumbas. Vispirmā kārtā kur tās pirktas? Pie tirgoņa Podskokova! Dodiet šurp tirgoni! Podskokova kungs, kas pie jums pirka svaru bumbas? Neatceros. Tādā gadījumā nosauciet mums savu pircēju vārdus! Podskokovs sāks atcerēties un atcerēsies, ka tu esi pie viņa kaut kad kaut ko pircis. Lūk, sacīs, pie manis preces pirka tādi un tādi, starp citiem titulārpadomnieks Semjons Aleksejevs Ņaņins! Surp šo titulārpadomnieku Ņaņinu! Lūgtum!

Naņins žagojas, pieceļas no galda un bāls, apjucis nervozi tipina pa istabu.

—   Nu, nu .. . — viņš murmina. — Dievs zina kas!

—   Jā, šurp Naņinu! Tu aiziesi, un Karabčevskis tevi ar acīm caur un cauri, caur un cauri! Kur, prasīs, jūs bijāt tādā un tādā naktī? Bet tev mute ciet. Tūlīt salīdzinās tos matus ar tavējiem, aizsūtīs pakaļ Ivanovskim, un lūdzu, Ņaņina kungs, stāties priekšā!

—   Tas… tas ir, kā tad tā? Visi zina, ka es neesmu slepkavojis! Ko tu runā!

—   Vienalga! Nospļauties uz to, ka tu neesi slepkavojis! Sāks tevi mulsināt un tiktāl samulsinās, ka tu metīsies ceļos un teiksi: es noslepkavoju! Re, kā!

—   Nu, nu, nu …

—   Es to tikai piemēra pēc. Man jau vienalga. Esmu brīvs, neprecējies cilvēks. Ja iegribēsies, jau rit aizbraukšu uz Ameriku! Meklē tad, Karabčevski! Mulsini!

—   Ak kungs! — Fjodors Fjodoričs vaid. — Kaut viņiem mēles nokalstu! Velni, jūs kādreiz apklusīsiet vai ne?

Naņins un Griša apklust. Pusdienas beigušās, un viņi abi ieliekas savās gultās. Abus kaut kas kremt.

SVEŠUMA

Svētdienas priekšpusdiena. Muižnieks Kamiševs sēž savā ēdamistabā pie grezni klāta galda un lēnām ietur brokastis. Līdz ar viņu ēd spodrs, gludi noskuvies vecītis — francūzis, m-i Šampūns. Šis Šampūns bijis kādreiz pie Kamiševa mājskolotājs, mācījis viņa bērniem manieres, labu izrunu un dejas, bet vēlāk, kad Kamiševa bērni pieauguši un kļuvuši par poručikiem, Šampūns palicis par kaut ko līdzīgu vīriešu kārtas bonnei. Agrākā mājskolotāja pienākumi nav sarežģīti. Viņam pieklājīgi jāģērbjas, jāvēdī smaržas, jāklausās dīkajā Kamiševa pļāpāšanā, jāēd, jādzer, jāguļ — un vairāk, liekas, nekas nav jādara. Par to viņš saņem iztiku, istabu un nenoteiktu atalgojumu.

Kamiševs ēd un, kā paradis, tukši runā.

—    Gals klāt! — viņš saka, slaucīdams asaras, kas parādījušās pēc tam, kad viņš norijis ar sinepēm biezi apziestu šķiņķa gabalu. — Uf! Iesita galvā un visos locekļos. Bet no jūsu franču sinepēm tā nebūs, kaut izēstu vai visu burciņu.

—   Vienam patīk franču sinepes, otram krievu… — bikli iebilst Šampūns.

—   Nevienam negaršo franču sinepes, varbūt vienīgi pašiem frančiem. Taču francūzim var sniegt, kas tīkas, — visu apēdīs: gan vardi, gan žurku, gan tarakānus . .. brr! Lūk, piemēram, šis šķiņķis jums negaršo, jo tas ir krievu, bet pasniegs jums ceptu stiklu un pateiks, ka tas ir franču, jūs ēdīsiet un šmakstināsiet… Pēc jūsu domām, viss krieviskais ir nelāgs.

—   Es to nesaku.

—   Viss krieviskais ir nelāgs, bet franču — o, c'est tres joli\ Pēc jūsu domām, nav arī labākas zemes par Franciju, bet, manuprāt… nu, kas tad ir Francija, godīgi izsakoties? Gabaliņš zemes! Ja aizsūtīs turp mūsu ispravņiku, viņš jau pēc mēneša lūgs, lai viņu pārceļ: nav kur apgriezties! Jūsu Franciju it visu var apbraukāt vienā dienā, bet pie mums izej pa vārtiem — gals nav saredzams! Brauc, brauc …

—   Jā, monsieur, Krievija ir milzīga zeme.

—   Tā jau ir! Pēc jūsu domām, nemaz nav labāku cilvēku par frančiem. Mācīta, gudra tauta! Civilizācija! Piekrītu, franči visi ir mācīti, ar labām manierēm … tas ir pareizi… Francūzis nekad neatļausies būt nepieklājīgs: laikā pasniegs dāmai krēslu, neēdīs vēžus ar dakšiņām, nespļaus uz grīdas, tomēr… nav tā gara! Tā gara viņā nav! Es tikai nevaru jums izskaidrot, bet, kā lai to pasaka, francūzim pietrūkst kaut kā tāda, šitāda (runātājs kustina pirkstus) . . . kaut kā tāda . . . juridiska. Atceros, tiku kaut kur lasījis, ka jums visiem gudrība iegūta no grāmatām, bet mums ir iedzimta gudrība. Ja krievu mācīs zinībās, kā nākas, neviens jūsu profesors nevarēs līdzināties.

—   Varbūt… — it kā negribot nosaka Šampūns.

—   Nē, nevis varbūt, bet tā ir! Nav ko raukt pieri, es runāju patiesību! Krieva prāts ir izgudrotāja prāts! Tikai, protams, to nelaiž pie vārda, arī lielīties tas neprot … Izgudros kaut ko un salauzīs vai arī iedos bērniem parotaļāties, bet jūsu francūzis izgudro kādu mēslu un kliedz pa visu pasauli. Nesen kučieris Jonass iztaisīja no koka cilvēciņu: ja parauj šo cilvēciņu aiz diedziņa, viņš izdara kaut ko nepieklājīgu. Tomēr Jonass nelielās. Vispār… man nepatīk franči! Par jums es nerunāju, bet vispār . . . Netikumīga tauta! Arēji it kā līdzinās cilvēkiem, bet dzīvo kā suņi… Ņemsim, piemēram, kaut laulību. Pie mums, ja esi precējies, tad tikai turies pie sievas — un vairāk nekā, bet pie jums velns zina kas, vīrs visu dienu sēž kafejnīcā, bet sieva pielaiž pilnu māju ar frančiem un sāk ar tiem dancot kankānu.

—   Tas nav tiesa! — Šampūns iekaisis vairs neiztur. — Francijā ģimenes princips stāv ļoti augstu!

—   Pazīstam šo principu! Bet jums būtu jākaunas aizstāvēt. Jāspriež objektīvi: cūkas paliek cūkas … Paldies vāciešiem par to, ka sakāva… Nudien, paldies. Dievs dod viņiem veselību …

—   Tādā gadījumā, monsieur, es nesaprotu, — francūzis uzlec un, acīm zibsnīdams, saka, — ja jūs ienīstat frančus, kāpēc tad turat mani?

—   Kur tad lai jūs lieku?

—   Atlaidiet mani, un es braukšu uz Franciju!

—   Ko-o-o? Vai tad jūs tagad laidīs iekšā Francijā? Jūs taču esat savas tēvijas nodevējs! Te jums Napoleons ir liels vīrs, te Gambeta… pats jods netiek ar jums galā!

—   Monsieur, — Šampūns saka franciski, sprauslodams un vīstīdams rokās servjeti. — Lielāku apvainojumu nekā tas, ko jūs nupat nodarījāt manām jūtām, nespētu izgudrot pat mans ienaidnieks! Viss pagalam!!

Un, izdarījis ar roku traģisku žestu, francūzis manierīgi uzmet galdā servjeti un savas cieņas apziņā aiziet.

Pēc stundām trim uz galda mainās servējums un kalpotāji pasniedz pusdienas. Kamiševs atsēžas pie pusdienu galda viens. Pirms pusdienām izdzertā glāzīte viņam rada alkas kult tukšus salmus. Gribas patērzēt, bet klausītāja nav . . .

—   Ko dara Alfonss Ludovikovičs? — viņš jautā sulainim.

—   Kravā čemodānu.

—   Kas par ērmu, kungs, piedod! … — Kamiševs saka un dodas pie francūža.

Šampūns sēž uz grīdas savas istabas vidū un trīcošām rokām kravā čemodānā veļu, smaržu flakonus, lūgšanu grāmatas, bikšturus, kaklasaites … No visa viņa pieklājīgā izskata, čemodāna, gultas un galda tā vien dveš elegance un sievišķība. No viņa lielajām, zilajām acīm čemodānā birst lielas asaras.

—   Kurp tad jūs tā? — vaicā Kamiševs, brītiņu pastāvējis.

Francūzis klusē.

—   Gribat aizbraukt? — Kamiševs turpina. — Ko lai dara, kā zināt… Nedrīkstu aizturēt… Tikai, lūk, kas ir savādi: kā tad jūs bez pases aizbrauksiet? Brīnos gan!

Jūs zināt, es taču pazaudēju jūsu pasi. Iebāzu to kaut kur starp papīriem, un tā pazuda… Bet pie mums ar pasēm ir stingra kārtība. Nepagūsiet nobraukt ne piecas verstis, kad jūs sagrābs ciet.

Šampūns paceļ galvu un neticīgi raugās Kamiševā.

—   Jā .. . Gan jau redzēsiet! Pamanīs no sejas, ka jūs bez pases, un tūlīt: kas tas tāds? Alfonss Šampūns! Zinām šos Alfonsus Šampunus! Bet vai jums nelabpatiktu doties pa etapu mazliet citur!

—   Jūs jokojat?

—   Kāda man patika jokot! Ļoti vajadzīgs! Tikai pielūkojiet, viens noteikums: nedomājiet pēc tam činkstēt un vēstules rakstīt. Ne pirkstu nepakustināšu, kad jūs te vedīs garām važās iekaltu!

Šampūns uzlec kājās un bāls, platām acīm sāk soļot pa istabu.

—    Kā jūs ar mani runājat?! — viņš iesaucas, izmisumā saķerdams galvu. — Mans dievs! Ai, lai nolādēta tā stunda, kad man ienāca prātā liktenīgā doma atstāt tēviju!

-— Nu, nu, nu… es pajokoju! — saka Kamiševs, mīkstinādams toni. — Savāds cilvēks, nesaprot jokus! Ne vārda nav iespējams pateikt!

—   Mans dārgais! — iesmilkstas Šampūns, Kamiševa vārdu nomierināts. — Zvēru jums, esmu pieķēries Krievijai, jums un jūsu bērniem … Atstāt jūs man ir tikpat smagi kā mirt! Bet katrs jūsu vārds graiza man sirdi!

—   Ak savādniek! Ja es lamāju frančus, kas tad jums ko apvainoties? Savādnieks, tik tiešām! Ņemiet par piemēru kaut vai nomnieku Lazaru Isakiču … Es viņu dēvēju gan šā, gan tā, ir par žīdu, ir par nešķīsteni, cūkoju kā mācēdams, raustu aiz peisakiem .. . taču viņš neapvainojas!

—   Bet tas jau ir vergs! Kapeikas dēļ viņš gatavs uz jebkuru nekrietnību!

—   Nu, nu, nu… pietiek! Iesim pusdienās! Miers mājās!

Šampūns uzpūderē savu saraudāto seju un iet kopā ar Kamiševu uz ēdamistabu. Pirmo ēdienu viņi paēd klusēdami, pēc otrā sākas tas pats, un tā Šampūna ciešanām nav gala.

TĪTARS

Mazs pārpratums

—    Ķēms, tu ķēms tāds! Plikpaurainais ērms! — tā reiz Pelageja Petrovna uzbrēca savam vīram, atvaļinātajam kolēģijas sekretāram Markelam Ivanovičam Lohmatovam. — Visām sievām ir vīri kā vīri, tikai mani vienu pašu tas kungs nosodījis ar slinkuma lāpītāju! Māsai Glašeņkai vīrs gan zeķes lāpa, gan vistas pabaro, gan iet uz tirgu pēc produktiem. Praskovjai Ivanovnai vīrs, kas tas par cilvēku! — Tikai meklē, kā varētu izdabāt sievai: gan blaktis gultās izplaucē, gan kažoku izdauza, lai kodes nesaēd, gan zivis iztīra. Tikai man vienīgai, nelabais tevi sazin, kāmī tu esi atsities! Diendienā guli kā nolādēts uz dīvāna un tik vien māki kā šņabi tempt un par Rumēliju tukšus salmus kult! . . .

—   Ko tad man darīt? — Markels Ivanovičs bikli ievaicājās.

—   Ko darīt! Vai tad maz darba? Lai kur saimniecībā paraugies, visur darbs. Ņem kaut vai tītaru. Jau vesela nedēļa, kopš šis spoks nedzer, neēd… ņems vēl un noprāgs, bet tev bēda maza, ak tu mana sodība! U, ka došu pa ausi! Bet kas par tītaru! Kalns, ne tītars! Par pieciem rubļiem tāds nav nopērkams!

—   Ko tad es… lai ar to tītaru iesāku? Ne jau pie ārsta ar viņu jāiet!

—   Kāpēc pie ārsta? Ārsti nav apmācīti par putniem … Tu cilvēkiem izprašņā . . . Ļaudis visu zina . . . Varētu arī pats, stulbeni, ar savu prātu apjēgt, kas un kā darāms. Būtu uz aptieku aizgājis. Aptiekā daudz zāļu!

—       Labi, aiziešu uz aptieku, — Lohmatovs bija ar mieru. — Labi.

—        Patiesi, aizej! Dodiet, saki, man par desmit kapeikām vēderzāles!

Markels Ivanovičs lēnām piecēlās no dlvana, nopūtās un sāka vilkt bikses kājās (kad viņš sēž mājās, Pelageja Petrovna aiz taupības tur viņu apakšveļā). Viņš bija iedzēries, galvā no vieniem deniņiem uz otriem vēlās smaga svina lode, bet apziņa, ka tagad viņš iet darīt kaut ko derīgu, viņu uzmundrināja. Apģērbies paņēma spieķi un cienīgi soļoja uz aptieku.

—        Ko jūs vēlaties? — aptiekā viņam vaicāja resns provizors ar pliku pauri un lielu, kuplu vaigubārdu.

—        Man kaut ko tādu… — bikli iesāka Markels Ivanovičs, bijīgi vērdamies kuplajā vaigubārdā. — Man, patiesību sakot, nav receptes, un es pats nezinu, kas man vajadzīgs, varbūt jūs man dosiet kādu padomu.

—   Jā, bet kas noticis?

—        Jau veselu nedēļu ne dzer, ne ēd. Visu laiku, ziniet, caureja. Tāds noskumis, nolaidies, it kā kaut ko pazaudējis vai arī sirdsapziņa nav tīra.

Provizors pacēla uz augšu lūpu kaktiņus, piemiedza acis un sāka jo uzmanīgi klausīties. Farmaceitiem vispār patīk, ka pie viņiem griežas pēc medicīniskiem padomiem.

—   A… hm .. — viņš norūca. — Karstumi ir?

—        To es nevaru jums pasacīt, nezinu… Esiet nu tik laipns, iedodiet kaut ko. Ticat vai ne? Taisni žēl skatīties! Kad bija vesels, staigāja pa sētu, bet te tev nu bija! Ne no šā, ne no tā sapīka, sabozās un nenāk no šķūņa laukā.

—   Šķūnī nedrīkst… Tagad auksts.

—        Labi, mēs viņu ieliksim virtuvē… Bet būs žēl, ja ņems un nosprāgs. Bez viņa tītarmātītes nevar dzīvot.

—   Kādas tītarmātītes? — provizors iepleta acis.

—   Parastās … ar spalvām.

—   Par ko tad jūs runājat?

—   Par tĪtargaili.

Provizora seja izpauda «tpū!». Lūpu kaktiņi noslīga uz leju, un pa bargo seju pārlaidās mākonis.

—   Es … nesaprotu, — provizors apvainojās.

—     Jūs nesaprotat, kas tas par gaili? — savukārt nesaprata Lohmatovs. — Ir parasti gaiļi, kas staigā ar vistām, bet tas ir tītargailis … tāds liels, ziniet, ar seksti virs deguna … un kā viņam uzsvelpj, šis izpleš spārnus, saceļ spalvas — un bli-bli-bli…

—     Mēs neārstējam tītarus … — nomurmināja provizors, juzdamies apvainots un novērsdams skatienu.

—     Viņus nemaz nevajag ārstēt… Iedot kādu nieku un vairāk nekā … Tas taču nav cilvēks, bet putns … tam jau tīrais nieks palīdzēs.

—   Atvainojiet, man nav laika.

—     Es zinu, ka jums nav laika, bet esiet tik labs! Vai tad jums grūti kaut ko iedot? Ko gribat, to dodiet, es nekā neteikšu. Esiet gan tik laipnīgs!

Markela Ivanoviča lūdzēja balss aizkustināja provizoru. Viņš atkal saviebās, pacēla lūpu kaktiņus un nogrima domās.

—   Jūs sakāt, ka ne dzer, ne ēd … ka viņam caureja?

—   Jā-ā . . . Kaut kādas vēderzāles.

—   Pagaidiet, es tūlīt.

Provizors piegāja pie skapīša, izņēma no turienes kādu grāmatu un nodziļinājās lasīšanā. Viņa seja ieguva īstu Sokrātā izteiksmi, un pierē parādījās tik daudz grumbu, ka Markels Ivanovičs, lūkodamies viņā, nobijās, kaut no ādas sasprieguma nepārplīstu provizora plikais pauris.

—     Es iedošu jums pulveri, — beidzis lasīt, provizors teica.

—     Pazemīgi pateicos. Tikai, atvainojiet par izteicienu, kā lai es viņam iedodu pulveri? Viņš taču neknābs! Ja viņš saprastu, ka šim dara labu, bet putns taču ir muļķis, nesapratīgs. Noliks viņam priekšā pulveri, bet viņš ne uz to pusi.

—   Tādā gadījumā iedošu jums pilienus.

—     Nu, pilieni ir gluži kas cits. Pilienus iespējams ar varu ieliet.

Provizors pagrieza galvu uz otru pusi un uzsauca kaut ko vāciski.

—   Jā! — atsaucās mazs, melnīgsnējs farmaceits.

Lohmatovs devās turp, kur rosījās šis farmaceits, atspiedās ar elkoņiem pret leti un sāka gaidīt.

«Cik veikli viņš, pagāns, to dara!» Lohmatovs nosprieda, vērodams farmaceita pirkstu kustības, kad tas sadalīja kādu pulveri. «Un visam tam taču vajadzīga zināšana!»

Ticis galā ar pulverīšiem, farmaceits paņēma flakonu, ielēja tanī brūnu šķidrumu, ietina papīrā un piegāja pie Lohmatova.

—        Jums par desmit kapeikām pilienus? — viņš vaicāja.

—   Tītaram.

—   Ko? — acis izbolījis, iesaucās farmaceits.

—   Tītaram.

—        Ar jums runā kā ar cilvēku, — farmaceits pietvīka, — jums arī jāatbild kā cilvēkam.

—        Kā lai vēl jums atbildu? Ja es saku, ka tītaram, tas arī nozīmē, ka tītaram. Ne jau ērglim!

—        Es to varu ņemt uz sava rēķina! — aptieķnieks saspurojās.

—   Kāpēc tad uz sava? Es pats samaksāšu.

—   Bet man nav laika ar jums jokot!

Farmaceits nolika flakonu ar pilieniem pie malas, atgāja nost un, nikni sprauslodams, sāka kaut ko berzt miezerī.

Markels Ivanovičs pagaidīja vēl mazdrusciņ, tad paraustīja plecus, nopūtās un izgāja no aptiekas. Pārnācis mājās, viņš novilka svārkus, bikses un vesti, pakasījās, nokrekšķinājās un nolikās uz dīvāna.

—       Kā tad ir? Vai biji aptiekā? — Pelageja Petrovna uzklupa viņam.

—   Biju … lai viņi iet pie velna!

—   Kur zāles?

—        Nedod! — Markels Ivanovičs atmeta ar roku un uzrāva sev virsū vatētu segu.

—   Uū … kad es tev krāmēšu pa ausi!

MIEGA MULSUMS

Apgabala liesas zālē ir sēde. Uz apsūdzēto sola kungs vidējos gados, ar izžulgušu seju, apvainots izšķērdēšanā un viltojumos. Kārns sekretārs ar šaurām krūtīm klusā tenoriņā lasa apvainojuma aktu. Viņš neatzīst ne punktus, ne komatus, un viņa monotonā lasīšana līdzinās bišu zuzēšanai vai strautiņa urdzēšanai. Klausoties tādā lasīšanā, ir labi sapņot, gremdēties atmiņās, gulēt… Tiesneši, zvērinātie un publika sabozušies aiz garlaicības … Klusums. Tikai retumis atskan no tiesas nama gaiteņa vienmērīgi soļi vai arī žāvu mākts zvērinātais piesardzīgi klepo saujā …

Aizstāvis, atbalstījis savu cirtaino galvu dūrē, klusu snauž. Sekretāra zuzēšanas ietekmē viņa domas zaudējušas katru kārtību un klīst apkārt.

«Cik šim tiesas prislavam tomēr garš deguns,» viņš domā, mirkšķinādams smagos plakstiņus. «Kāpēc gan dabai vajadzēja tā sabojāt gudru seju! Ja cilvēkiem deguni būtu tādi pagarāki, teiksim, pāris asu, tad laikam gan mēs justos saspiesti un mājas vajadzētu būvēt plašākas …»

Aizstāvis papurina galvu kā zirgs, kam iekodusi muša, un joprojām domā:

«Kas gan tagad notiek manās mājās? Ap šo laiku parasti mājās ir visi: kā sieva, sievasmāte, tā bērni… Bērneli Koļka un Zinka tagad droši vien ir manā kabinetā … Koļka stāv uz krēsla, atspiedies ar krūtīm pret galda malu, un nez ko zīmē manos papīros. Uzzīmējis jau zirgu ar smailu purnu un punktu acs vietā, cilvēku ar izstieptu roku, šķību namiņu; bet Zina stāv turpat pie galda, staipa kaklu un pūlas saskatīt, ko brālis uzzīmējis .,.

«Uzzīmē tēti!» viņa lūdz.

Koļka sāk zīmēt mani. Cilvēciņš viņam jau ir, atliek tikai piezīmēt melnu bārdu — un tētis gatavs. Tad Koļka sāk meklēt Likumu krājumā bildītes, bet Zina saimnieko uz galda. Ierauga zvaniņa auklu — zvana; ierauga tintnīcu — vajag pamērcēt pirkstiņu; ja galda atvilktne nav aizslēgta, tad tas nozīmē, ka japavandas tajā. Galu galā abus pārņem doma, ka viņi ir indiāņi un ka zem mana galda viņi var ļoti labi slēpties no ienaidniekiem. Abi lien zem galda, kliedz, spiedz un ņemas tur tik ilgi, kamēr no galda nokrīt lampa vai vāzlte … Ak! Bet viesistabā tagad droši vien solīdi pastaigājas zīdītāja ar trešo radībiņu . . . Radībiņa brēc, brēc … bez gala brēc!»

— «Pēc Kopelova, Ačkasova, Zimakovska un Čikinas tekošajiem rēķiniem,» — sekretārs zuzina, — «procenti nebija izsniegti, bet summa 1425 rubļi 41 kapeika bija pierakstīta 1883. gada atlikumam …»

«Bet varbūt mājās jau pusdieno!» aizstāvim ienāk prātā. «Pie galda sēž sievasmāte, sieva Nadja, sievasbrālis Vasja, bērni… Sievasmātei, kā parasti, sejā lasāmas trulas rūpes un pašapziņa. Nadja, vāja, jau vīstoša, bet vēl arvien ar ideāli bālu, caurspīdīgu sejas ādu, sēž pie galda ar tādu izteiksmi, it kā viņu ar varu būtu nosēdinājuši; viņa nekā neēd un izliekas, ka ir slima. Seja viņai, tāpat kā sievasmātei, izskatās norūpējusies. Un kā tad ne! Viņas ziņā ir bērni, virtuve, vīra veļa, viesi, kodes kažokos, viesu pieņemšana, klavieru spēlēšana! Cik daudz pienākumu, un cik maz darba! Nadja un viņas māte it nekā nedara. Ja aiz garlaicības aplaista puķes vai parājas ar virēju, tad pēc tam divas dienas vaid aiz nopūlēšanās un runā par katorgu . . . Sievasbrālis Vasja klusu gremo un drūmi klusē, jo šodien dabūjis latīņu valodā vieninieku. Puika ir kluss, pakalpīgs, pateicīgs, bet noplēš tik traki daudz zābaku, bikšu un grāmatu, ka tīrais posts . . . Bērneļi, protams, niķojas. Prasa etiķi vai piparus, sūdzas viens par otru, pastāvīgi met zemē karotes. Pat atceroties galva griežas! Sieva un sievasmāte modri ievēro labo toni.. . Lai dievs pasarga uzlikt elkoni uz galda, saņemt nazi visā dūrē vai ari ēst ar nazi, vai, pasniedzot ēdienu, pieiet no labās, nevis no kreisās puses! Visi ēdieni, pat šķiņķis ar zirnīšiem, ož pēc pūdera un monpansjē. Viss negaršīgs, šķebīgs, nabadzīgs… Nav ne smakas no labiem skābiem kāpostiem un biezputras, ko ēdu, kad biju vēl puiša cilvēks. Sievasmāte un sieva visu laiku runā franciski, bet, kad piemin mani, sievasmāte sāk runāt krieviski, jo tik nejūtīgs, rupjš cilvēks kā es, tāds bezsirdis un bezkauņa nav cienīgs, lai par viņu runātu liegajā franču valodā . . .

—   Nabaga Mišels droši vien ir izsalcis, — saka sieva. — Izdzēra no rīta tikai glāzi tējas, bez maizes un tāpat aizskrēja uz tiesu …

—   Neuztraucies, mīļā! — sievasmāte atbild ļaunā priekā. — Tāds nekad nebūs izsalcis! Varbūt jau reizes piecas bijis bufetē. Ierīkojuši sev tiesā bufeti un ik pēc piecām minūtēm lūdz priekšsēdētāju, vai nevar taisīt pārtraukumu.

Pēc pusdienām sievasmāte un sieva spriež par izdevumu sašaurināšanu… Skaita, pieraksta un galu galā atzīst, ka izdevumi šausmīgi lieli. Tiek atsaukta virēja, sāk rēķināt kopā ar viņu, pārmet viņai, salamājas piecu kapeiku dēļ. Asaras, dzēlīgi vārdi… Pēc tam istabu uzkopšana, mēbeļu pārvietošana — un viss tikai tāpēc, ka nav nekā ko darīt.»

—   «Kolēģijas asesors Čerepkovs apliecināja,» — sekretārs zuzina, — «ka viņš, kaut gan viņam piesūtīta kvīts Nr. 811, tomēr pienākošos 46 rubļus 2 kapeikas nav saņēmis, par ko ari tūliņ ziņojis . , .»

«Kad padomāju, izvērtēju un apsveru visus apstākļus,» aizstāvis joprojām domā, «tad, nudien, gribas atmest visam ar roku un sūtīt visus pie velna… Tā nomokos, apdulstu, saindējos pa visu dienu ar garlaicības un nejēdzības tvanu, ka neviļus gribas dot savai dvēselei kaut vienu gaišu atpūtas mirkli. Iegriežos pie Natašas vai, kad ir nauda, pie čigāniem — un aizmirstu visu … goda vārds, visu aizmirstu! Velns viņu sazina kur, tālu aiz pilsētas, atsevišķā kabinetā atlaižos uz sofas, aziāti dzied, lēkā, klaigā, un es jūtu, ka visu dvēseli savanda šīs valdzinošās, šīs briesmīgās, trakās čigānietes Glašas balss. . . Glaša! Mijā, jaukā, brīnišķā Glaša! Kādi zobi, acis .. . mugura!»

Bet sekretārs zuzina, zuzina, zuzina… Aizstāvja acīs viss sāk izplūst un lēkāt. Tiesneši un zvērinātie izgaist, publika ņirb, griesti gan nolaižas, gan paceļas … Domas arī lēkā un beidzot apraujas … Nadja, sievasmāte, tiesas pristava garais deguns, apsūdzētais, Glaša — tas viss dejo, griežas un pagaist tālu, tālu, tālu …

—   Labi… — aizstāvis iemigdams čukst. — Labi… Guļu uz sofas, bet visapkārt mājīgi. .. silti… Glaša dzied…

—   Aizstāvja kungs! — atskan skarbs sauciens.

«Labi… silti.. . Nav ne sievasmātes, nedz aukles …

ne viras, kas ož pēc pūdera … Glaša, mīļā, labā . ..»

—   Aizstāvja kungs! — atskan tā pati skarbā balss.

Aizstāvis nodreb un atver acis. Tieši pretim cieši viņam virsū skatās čigānietes Glašas melnās acis, smaida sulīgās lūpas, staro melnīgsnējā, skaistā seja. Pārsteigts, vēl ne gluži atmodies, domādams, ka tas ir sapnis vai parādība, viņš lēnām pieceļas un, muti iepletis, skatās uz čigānieti.

—   Aizstāvja kungs, vai nevēlaties lieciniecei ko jautāt? — priekšsēdētājs prasa.

—   Ak … jā! Tā ir lieciniece … Nē, nē . .. nevēlos. Man nekā nav ko jautāt.

Aizstāvis papurina galvu un galīgi atmostas. Tagad viņam ir skaidrs, ka te patiešām stāv čigāniete Glaša, ka viņa izsaukta tiesā par liecinieci.

—   Starp citu, atvainojiet, man gribas kaut ko pajautāt, — viņš skaļi saka. — Lieciniece, — viņš uzrunā Glašu, — jūs dziedat Kuzmičova čigānu korī, sakiet, cik bieži apsūdzētais uzdzīvoja jūsu restorānā! Tā … Bet vai jūs neatceraties, vai viņš katrreiz maksāja par sevi vai arī gadījās, ka citi samaksāja par viņu? Pateicos jums … pietiek.

Viņš izdzer divas glāzes ūdens, un miega mulsums galīgi pāriet…

LĪDZEKLIS PRET DZERŠANAS KAITI

Atsevišķā pirmās klases kupejā uz viesizrādēm D. pilsētā ieradās pazīstamais daiļlasītājs un komiķis Feniksovs-Dikobrazovs Nr. 2. Visi, kas viņu sagaidīja stacijā, zināja, ka pirmās klases biļeti viņš nopircis, «lai padižotos», tikai priekšpēdējā stacijā, bet līdz tai slavenība braucis trešajā klasē; visi redzēja, ka par spīti aukstajam rudens laikam slavenībai mugurā tikai viegla pelerine un galvā veca kotika cepurīte, bet tomēr, kad no vagona parādījās zilganpelēkais, miegainais Dikobrazova Nr. 2 ģīmis, visi izjuta zināmu bijību un tieksmi iepazīties. Antreprenieris Počečujevs pēc krievu paraduma trīsreiz nobučoja atbraucēju un aizveda uz savu dzīvokli.

Slavenībai bija jāsāk spēlēt pāris dienu pēc atbraukšanas, bet liktenis izlēma citādi; dienu pirms izrādes teātra kasē ieskrēja antreprenieris un gluži bāls, izpūris paziņoja, ka Dikobrazovs Nr. 2 spēlēt nevarot.

—   Nevar! — brēca Počečujevs, plēsdams sev matus. — Ko jūs par to teiksiet? Mēnesi — veselu mēnesi iespiedām aršīnu lieliem burtiem, ka pie mums būs Dikobrazovs, lielījāmies, ākstījāmies, ievācām abonementu naudu, un pēkšņi tāda nekrietnība! Ko? Par to jau ar karātavām nepietiek!

—   Bet kas tad ir? Kas noticis?

—   Sācis dzert, nolādētais!

—   Liela muiža! Izgulēsies.

—  Drīzāk nosprāgs nekā izgulēsies! Es viņu jau no Maskavas pazīstu: kā sāk tempt šņabi, tā mēnešus divus bez apstājas. Dzeršanas kaite! Tā ir dzeršanas kaite! Ai, kas man par likteni! Un kāpēc gan esmu tik nelaimīgs! Kāmī es, nolādētais, tik nelaimīgs atdzimies? Par ko … par ko esmu visu mūžu debesu nolādēts? (Počečujevs ir traģiķis tiklab pēc profesijas, kā arī pēc dabas: viņam ļoti piestāv stipri izteicieni, ko pavada sitieni ar dūrēm pa krūtīm.) Un cik esmu riebīgs, nekrietns un nicināms, verdziski noliecot galvu likteņa triecienu priekšā! Vai nebūtu labāk reizi par visām reizēm izbeigt šo kauna pilno grēkāža lomu un ielaist sev lodi pierē? Ko gan es vēl gaidu? Ak dievs, ko es gaidu?

Počečujevs aizsedza ar plaukstām seju un pagriezās pret logu. Kasē bija ne tikai kasieris, bet arī daudz aktieru un teātra cienītāju, un tāpēc netrūka padomu, mierinājumu un iedrošinājumu; tomēr tam visam bija filozofiska vai pareģošanas tendence; vairāk par «visa niecību», «nospļaujielies» un «varbūt taču» neviens neizteicās. Tikai kasieris, apaļš, ar tūsku sirgstošs cilvēks, uzņēma to visu nopietnāk.

—   Prokl Ļvovič, — viņš teica, — pamēģiniet viņu paārstēt.

—   Dzeršanas kaiti ne ar kādu jupi neizārstēs!

—   Nesakiet vis. Mūsu frizieris lieliski ārstē no dzeršanas kaites. Visa pilsēta pie viņa ārstējas.

Počečujevs bija priecīgs ķerties kaut vai pie salmiņa, un pēc minūtēm piecām viņa priekšā jau stāvēja teātra frizieris Fjodors Grebeškovs. Iedomājieties garu, kaulainu stāvu ar iekritušām acīm, garu, šķidru bārdiņu un brūnām rokām, pievienojiet tam apbrīnojamu līdzību ar ģindeni, kas piespiests kustēties ar skrūvju un atsperu palīdzību, ietērpiet šo stāvu līdz pēdējam nonēsātās, melnās drēbēs, un jūsu priekšā būs Grebeškova portrets.

—   Sveiks, Fedja! — Počečujevs griezās pie viņa.

—   Esmu dzirdējis, draudziņ, ka tu tā kā .. . ārstējot no dzeršanas kaites. Esi tik laipns, pakalpo man kā draugam, nevis pienākuma pēc, paārstē Dikobrazovu! Zini, taču sācis dzert!

—   Dievs ar viņu, — Grebeškovs skumīgi nobasēja.

—   Vienkāršākiem aktieriem, kā arī tirgoņiem un ierēdņiem es tik tiešām izpalīdzu, bet te jau ir visā Krievijā pazīstama slavenība!

—   Nu un tad?

—   Lai izdzītu dzeršanas kaiti, jāizdara apvērsums visos viņa orgānos un locekļos. Es izdarīšu šo apvērsumu, bet viņš izveseļosies un sacels traci… «Kā tu uzdrošinājies, sacīs, suns, pieskarties manai sejai?» Pazīstam mēs šīs slavenības!

—   Nē, nē… neizvairies, brālīt! Ķeries pie darba, neskaties atpakaļ! Liec galvā cepuri, ejam!

Kad pēc stundas ceturkšņa Grebeškovs gāja iekšā Dikobrazova istabā, slavenība gulēja savā gultā un nikni raudzījās griestu lampā. Lampa karājās mierīgi, bet Dikobrazovs Nr. 2 nenovērsa no tās skatienu un murmināja:

—   Nemaz negrozies! Es tev, nolādētā, parādīšu, ja grozīsies! Karafi sadauzīju un arī tevi sadauzīšu, gan tu redzēsi! A-a-ā… arī griesti griežas… Saprotu: tā ir sazvērestība! Bet lampa, lampa! Mazāka par visiem, neliete, bet visvairāk grozās! Pagaidi vien . . .

Komiķis piecēlās un, vilkdams sev līdzi palagu, nogāzdams no galdiņa glāzes, grīļodamies devās pie lampas, taču pusceļā uzgrūdās kaut kam garam, kaulainam …

—   Ko tas nozīmē?! — viņš ierēcās, blenžot apkārtklīstošām acīm. — Kas tu tāds? No kurienes? Ko?

—   Es tev parādīšu, kas es tāds… Ej uz gultu!

Un, nenogaidot, kamēr komiķis ies uz gultu, Grebeškovs atvēzējās un tik spēcīgi iegāza viņam ar dūri pa pakausi, ka tas kūleniski ielidoja gultā. Komiķi laikam gan agrāk neviens nebija sitis, jo viņš, kaut arī stiprā žvingulī, izbrīnījies un pat ziņkāri uzlūkoja Grebeškovu.

—   Tu … tu iesiti? Pa … pag, tu iesiti?

—   Iesitu. Varbūt vēl gribi?

Un frizieris gāza Dikobrazovam vēlreiz pa zobiem. Nezinu, kas vairāk iedarbojās, stiprie sitieni vai jaunā sajūta, taču komiķa acis mitējās klīst apkārt un tanīs pazibēja kaut kas saprātīgs. Viņš uzlēca kājās un ne tik daudz ar niknumu, cik ar ziņkāri sāka apskatīt Grebeškova bālo seju un netīros svārkus.

—   Tu… tu kaujies? — viņš murmināja. — Tu… tu uzdrīksties?

—   Klusu!

Un atkal trieciens pa seju. Apstulbušais komiķis mēģināja aizsargāties, bet viena Grebeškova roka sažņaudza viņam krūtis, otra sāka kaustīt ģīmi.

—   Vieglāk! Vieglāk! — no otras istabas atskanēja Počečujeva balss. — Vieglāk, Fedjeņka!

—   Nekas, Prokl Ļvovič! Pats pēc tam pateiksies!

—    Tomēr tu tā vieglāk! — raudošā balsī ierunājās Počečujevs, ieskatīdamies komiķa istabā. —• Tev jau nekas, bet man skrien šermuli pa kauliem. Iedomā vien: gaišā dienas laikā sit spējīgu, inteliģentu, ievērojamu cilvēku un vēl paša dzīvoklī. . . Ak vai!

—    Es, Prokl Ļvovič, situ nevis viņu, bet nelabo, kas viņā sēž. Ejiet projām, esiet tik laipns, un neuztraucieties. Guli, sātan! — Fjodors uzbruka komiķim. — Nekusties! Ko-o-o?

Dikobrazovu pārņēma šausmas. Viņam sāka likties, ka viss, kas agrāk griezās un ko viņš varēja sadauzīt, tagad sazvērējies un vienprātīgi gāžas viņam virsū.

—   Palīgā! — viņš kliedza. — Glābiet! Palīgā!

—    Kliedz, kliedz, pagāns! Tas ir tikai sākums, bet beigas vēl tālu! Tagad klausies: ja tu teiksi vēl kaut vienu vārdu vai pakustēsies, es tevi nositīšu! Nositīšu un nenožēlošu! Nav neviena, kas aizstāvētu tevi, brālīt! Nenāks neviens, kaut vai šauj ar lielgabalu. Bet, ja būsi mierīgs un klusēsi, es tev došu šņabīti. Te tas ir, šis šņabītis!

Grebeškovs izvilka no kabatas pusstopu un pazibināja to komiķa acu priekšā. Žūpa, ieraudzījis savas tieksmes objektu, aizmirsa sitienus un pat tīksmē iezviedzās. Grebeškovs izņēma no vestes kabatas gabaliņu netīru ziepju un iebāza to pusstopā. Kad degvīns saputojās un saduļķojās, viņš sāka bērt tanī visādas drazas. Pusstopā iegāza salpetri, ožamo spirtu, alaunu, glaubersāli, sēru, kolofoniju un citas «spēcijas», ko pārdeva drogu veikaliņos. Komiķis bolīja acis uz Grebeškovu un dedzīgi vēroja, kas notiek ar pusstopu. Galu galā frizieris sadedzināja kādu lupatiņu, iebēra pelnus degvīnā, saskaloja un piegāja pie gultas.

—   Dzer! — viņš teica, paliedams pusi tējas glāzes. — Uzreiz cauri!

Komiķis ar baudu izdzēra, nokrekšķinājās, bet tūlīt arī izvalbīja acis. Viņa seja pēkšņi nobāla, uz pieres parādījās sviedri.

—   Dzer vēli — Grebeškovs piesolīja.

—   Ne … negribu! Pa … pagaidi…

—   Dzer, kaut tevi! .. . Dzer! Nositīšu!

Dikobrazovs izdzēra un iestenējies novēlās uz spilvena. Pēc brītiņa viņš piecēlās, un Fjodors varēja pārliecināties, ka viņa spēcija iedarbojas.

—   Dzer vēl! Lai tev apgriež otrādi visas iekšas, tas ir labi. Dzer!

Un komiķim sākās mocības. Viņa iekšas vārda tiešajā nozīmē griezās otrādi. Viņš lēca augšā, svaidījās pa gultu un ar šausmām vēroja, kā lēni kustas nesaudzīgais un nevaldāmais ienaidnieks, kas neatkāpās no viņa ne mirkli un nenogurstoši dauzīja viņu, kad Dikobrazovs atteicās no spēcijas. Sitieniem sekoja spēcija, spēcijai sitieni. Nekad agrāk Feniksova-Dikobrazova Nr. 2 nabaga miesas nebija pārcietušas tādus apvainojumus un pazemojumus, un nekad slavenība nebija juties tik vājš un neaizsargāts kā tagad. Sākumā komiķis brēca un lamājās, tad sāka lūgties, beidzot, pārliecinājies, ka pēc protestiem nāk sitieni, sāka raudāt. Počečujevs, kas stāvēja aiz durvīm un klausījās, galu galā neizturēja un ieskrēja komiķa istabā.

—   Bet nu vācies pie velna! — viņš iesaucās, vicinādams rokas. — Lai labāk iet zudumā abonementu nauda, lai viņš dzer šņabi, tikai nemoki viņu, esi tik žēlīgs! Nosprāgs taču, velns tevi rāvis! Skaties: gandrīz jau nosprādzis! Ja zinātu — nudien nebūtu sapinies ar tevi…

—   Nekas … Pats vēl pateiksies, gan redzēsiet… Nu, ko tu vēl tur? — Grebeškovs pievērsās komiķim. — Dabūsi sutu!

Līdz pašam vakaram viņš noņēmās ar komiķi. Gan pats nomocījās, gan Dikobrazovu nokausēja. Beidzās ar to, ka komiķis kļuva šausmīgi vārgs, zaudēja spēju pat vaidēt un sastinga ar drausmu izteiksmi sejā. Pēc stinguma sākās kaut kas līdzīgs miegam.

Otrā dienā komiķis, Počečujevam par lielu izbrīnu, uzmodās — tātad nebija nomiris. Pamodies viņš stulbi palūkojās visapkārt, apskatīja istabu ar apkārtklīstošu skatienu un sāka atcerēties.

—   Kāpēc man visas malas sāp? — viņš nesaprata. — It kā man būtu pārbraucis pāri vilciens. Varbūt iedzert šņabi? Klau, kas tur ir? Šņabi!

Tai brīdī aiz durvīm stāvēja Počečujevs un Grebeškovs.

—   Lūdz šņabi, tātad nav izveseļojies! — Počečujevs šausminājās.

—   Ko jūs runājat, mīļais Prokl Ļvovič! — frizieris brīnījās. — Vai tad vienā dienā var izārstēt? Lai dievs dod, ka nedējas laikā atlabtu, kur nu vienā dienā. Citu — vārgāku var izdziedēt piecās dienās, bet šis pēc kompleksijas tikpat kā tirgonis. Ar to tik ātri netiks galā.

—   Ko tu man to ātrāk neteici, nolādētais? — Počečujevs novaidējās. — Kāmī gan esmu tik nelaimīgs atsities! Un ko es, nolāpītais, vēl gaidu no likteņa? Vai nebūtu prātīgāk izbeigt uzreiz, ielaižot sev lodi pierē utt.

Lai cik drūmi Počečujevs raudzījās uz savu likteni, taču pēc nedējas Dikobrazovs Nr. 2 jau spēlēja, un abonementu nauda nebija jāmaksā atpakaj. Komiķi grimēja Grebeškovs un tik bijīgi pieskārās viņa galvai, ka jūs viņā nepazītu agrāko iepļaukotāju.

—   Ir gan cilvēkam sīksta dzīvība! — Počečujevs brīnījās. — Es gandrīz nomiru, raugoties viņa mokās, bet viņš, it kā nekas nebūtu noticis, vēl pateicas šim velna Fedjkam, grib ņemt sev līdzi uz Maskavu! Zili brīnumi, neko teikt!

KONTRABASS UN FLAUTA

Ainiņa

Kādā no mēģinājumiem flautists Ivans Matvejičs slaistījās starp pultīm, nopūtās un sūrojās:

—   Taisni posts! Nekādi nevaru atrast sev piemērotu dzīvokli! Numuros man nav iespējams dzīvot, jo par dārgu, ģimenēs un privātdzīvokļos turpretim mūziķus nelaiž iekšā.

—   Pārvācieties pie manis! — kontrabasisls negaidot uzaicināja viņu. — Es maksāju par istabu divpadsmit rubļu, bet, ja dzīvosim kopā, iznāks katram seši.

Ivans Matvejičs bija spārnos par šo priekšlikumu. Kopā ar kādu viņš nekad nebija dzīvojis, pieredzes šai ziņā viņam trūka, bet flautists izlēma a priori, ka kopdzīvei piemīt ļoti daudz jaukumu un ērtību: pirmkārt, var kādu vārdu pārmīt un dalīties iespaidos, otrkārt, viss uz pusēm — lēja, cukurs, maksa apkalpotājai. Ar kontrabasistu Pjotru Petroviču viņam bija visbiedriskākās attieksmes, viņš pazina to kā pieticīgu, kārtīgu un godīgu cilvēku, pats viņš arī nebija nekāds trokšņotājs, kārtīgs un godīgs — tātad abi labi, bāz tik maisā. Draugi sita saujā, un tai pašā dienā flautas gulta jau stāvēja blakus kontrabasa gultai.

Taču nepagāja ne trīs dienas, kad Ivanam Matvejičam bija jāpārliecinās, ka kopdzīvei nepietiek tikai ar biedriskām attieksmēm un tādām kopējām īpašībām kā atturība, godīgums un rāms raksturs.

Ivans Matvejičs un Pjotrs Petrovičs ir ārēji tikpat līdzīgi kā instrumenti, ar kādiem viņi spēlē. Pjotrs Petrovičs ir liela auguma gaišmatis ar garām kājām, lielu, apcirptu galvu, ģērbies neērtā frakā ar īsām ļipām. Viņš runā dobjā basā; kad staigā, tad klaudzina; šķauda un kāsē tik skaļi, ka logi trīc. Ivans Matvejičs turpretim ir mazs, tievs cilvēciņš. Viņš staigā tikai uz pirkstgaliem, runā sīkā tenora balstiņā un ar visu savu rīcību cenšas izliklies delikāts, labi audzināts cilvēks. Draugi stipri atšķiras arī savos ieradumos. Tā kontrabass dzēra tēju, cukuru klāt piekožot, bet flauta lika cukuru iekšā, un tam tējas un cukura koplietošanā vajadzēja radīt nesaskaņas. Flauta gulēja pie gaismas, kontrabass bez gaismas. Pirmā ik rītus tīrīja zobus un mazgājās ar smaržīgām glicerīna ziepēm, turpretim otrais ne tikai noliedza kā vienu, tā otru, bet pat viebās, kad izdzirda zobu sukas švīkstoņu vai redzēja saziepētu ģīmi.

—   Atmetiet jel šo mantifoliju! — viņš teica. — Riebjas skatīties! Noņemas kā meitietis!

Maigajai, labi audzinātajai flautai tas derdzās jau pašā sākumā. Tai it sevišķi nepatika, ka kontrabass ik vakaru, liekoties gulēt, iezieda sev vēderu ar kādu ziedi, no kā līdz pašam rītam smirdēja pēc sasmakušas ceptas zoss, un pēc ieziešanas veselu pusstundu elsdams un pūzdams nodarbojās ar vingrošanu, tas ir, sistemātiski slēja uz augšu gan rokas, gan kājas.

—   Kālab jūs tā darāt? — flauta, nespēdama izturēt stenēšanu, jautāja.

—   Pēc ieziešanas tas nepieciešams. Vajag, lai ziede izplatītos pa visu miesu… Tā, brālīt, ir brī-īniš-ķīga lieta! Nekāda saaukstēšanās neķersies klāt. Ieziediet jel sev!

—   Nē, pateicos.

—   Nu ieziediet! Dievs sodi, ieziediet! Redzēsiet, cik tas labi! Metiet nost grāmatu!

—   Nē, esmu pieradis vienmēr pirms aizmigšanas lasīt.

—   Bet ko jūs lasāt?

—   Turgeņevu.

—   Zinu … esmu lasījis . .. Labi raksta! Ļoti labi! Tikai, ziniet, man netīk pie viņa tas .. . kā to teikt. . . netīk, ka viņš lieto daudz svešvārdu. Un tad, kā uzsāk par dabu, kā uzsāk, tā taisni jāņem un jāsviež prom! Saule . . . mēness … putniņi dzied … velns zina kas! Velk, velk garumā …

—   Viņam ir lieliski tēlojumi! …

—   Kā gan citādi, viņš taču ir Turgeņevs! Mēs abi tā neuzrakstīsim. Lasīju, atceros, «Muižnieku ligzdu» … Kā tur jāsmejas — taisni briesmas! Atcerieties, piemēram, to vietu, kur Lavreokis atklāj mīlestību tai… kā viņu sauc? … Līzai… Dārzā . .. vai atceraties? Ho-ho! Viņš taisās Līzai klāt gan šā, gan tā … ar visādiem paņēmieniem, bet viņa, šķelme, klīrējas, ākstās, vazā aiz deguna … sit kaut nost!

Flauta uzlēca no gultas un, acīm zibsnījot, nežēlojot savu tenora balstiņu, sāka strīdēties, pierādīt, izskaidrot…

—   Ko jūs man stāstāt! — kontrabass oponēja. — Vai es pats nezinu, vai? Kāds inteliģents atradies! Turgeņevs, Turgeņevs… Un kas tad ir Turgeņevs? Kaut viņa nepavisam nebūtu.

Un Ivans Matvejičs, spēkus zaudējis, bet neuzvarēts, apklusa. Cenzdamies nestrīdēties, zobus sakodis, viņš lūkojās savā līdziedzīvotājā, kas apsedzās ar segu, un tai laikā kontrabasa lielā galva viņam likās tik pretīga, muļķīga koka bumba, ka viņš daudz dotu, ja viņam atļautu kaut reizi gāzt pa to.

—   Jūs mūžīgi ceļat ķildu! — sacīja kontrabass, novietodams savu garo augumu īsajā gultā. — Ir gan raksturs! Nu, ar labu nakti. Nodzēsiet lampu!

—   Man vēl gribas lasīt…

—   Jums gribas lasīt, bet man gulēt.

—   Man šķiet, ka nevajadzētu ierobežot otra brīvību …

—   Nu tad arī neierobežojiet manu brīvību… Dzēsiet nost!

Flauta nodzēsa lampu un ilgi nevarēja aizmigt aiz naida un bezspēcības apziņas, ko sajūt ikviens, saskaroties ar nejēgas stūrgalvību. Pēc strīdiem ar kontrabasu Ivans Matvejičs ikreiz trīcēja kā drudzī. No rīta kontrabass parasti modās agri, ap pulksten sešiem, flautai turpretim tikās pagulēt līdz vienpadsmitiem.

Pjotrs Petrovičs pamodies ņēmās aiz gara laika labot sava kontrabasa futrāli.

—   Vai nezināt, kur mūsu veserītis? — viņš modināja flautu. — Paklausieties jūs! Miegamice! Vai nezināt, kur mūsu veserītis?

—   Ak . . . man gribas gulēt!

—   Guliet ar . .. Kas jums nejauj? Dodiet veserlti un guliet.

Bet it sevišķi sājas flautai iznāca sestdienas. Ik sestdienu kontrabass skrullējās, apsēja kaklasaiti pušķī un aizgāja kaut kur skatīt bagātas līgavas. Viņš atgriezās no līgavām vēlā naktī jautrs, satraukts, iereibis.

—   Ziniet, draudziņ, es jums teikšu! — viņš sāka atstāstīt savus iespaidus, smagi atsēzdamies uz gujošās flautas gultas. — Diezgan esat gulējis, pagūsiet! Esat gan jūs miegapūznis! Ho-ho-ho … Es redzēju līgavu . . . Saprotiet, gaišmate ar šitādām acīm … paresna … Purniņš tā neko teikt. Bet māte, māte! Slīpēta vecene! Diplomāte! Ja iegribēs, bez advokāta apvedīs ap stūri! Apsolīs sešus tūkstošus, bet nedos ne trīs, jānudien! Mani gan nepiekrāps, nē-ē!

—   Draudziņ … gulēt gribas … — murmināja flauta, slēpjot galvu zem segas.

—   Bet paklausieties! Kāds gan jūs esat cūka, dievs sodi! Es jums pa draugam prasu padomu, bet jūs griežat mūli prom . . . Klausieties!

Un nabaga flautai bija jāklausās, kamēr uzausa rīts un kontrabass sāka labot futrāli.

—   Nē, es nevaru ar viņu kopā dzīvot! — mēģinājumos sūdzējās flauta. — Ticat vai ne? Labāk dzīvot jumta lūkā nekā ar viņu . . . Pavisam nomocījis!

—   Kāpēc tad jūs neejat prom no viņa?

—   Kaut kā neērti. . . Apvainosies … Ar ko es varu motivēt savu aiziešanu? Pamāciet, ar ko! Esmu jau visādi izgudrojies!

Nepagāja ne mēnesis kopdzīves, kad flauta sāka izdilt un sūdzēties par likteni. Taču dzīve kjuva vēl neciešamāka, kad kontrabass pēkšņi ne no šā, ne no tā uzaicināja flautu pārvākties kopā ar viņu uz jaunu dzīvokli.

—   Sis neder … Lasiet kopā mantas! Nav ko činkstēt!

No jaunā dzīvokļa līdz ēdnīcai, kur jūs iebaudāt pusdienas, gan mazliet patālu, bet tas nekas, daudz staigāt ir veselīgi.

Jaunais dzīvoklis izrādījās mitrs un tumšs, bet nabaga flauta būtu samierinājusies ar mitrumu un tumsu, ja kontrabass jaunajā mītnē nebūtu sagudrojis jaunas mocības. Taupības nolūkā viņš bija iegādājis petrolejas plītiņu un sāka uz tās taisīt sev pusdienas, no tā istabā pastāvīgi bija migla. Futrāli viņš vairs rītos nelaboja, bet čīkstināja kontrabasu.

—   Nešmakstiniet! — viņš uzbruka Ivanam Matvejičam, kad tas kaut ko ēda. — Nevaru paciest, ja kāds šmakstina pie auss! Ejiet gaitenī un šmakstiniet tur!

Pagāja vēl mēnesis, un kontrabass uzaicināja pārvākties uz trešo dzīvokli. Te viņš iegādājās lielus zābakus, kas smirdēja pēc deguta, un literārajos strīdos sāka lietot jaunu paņēmienu: rāva flautai no rokām grāmatu un pats dzēsa nost lampu. Flauta cieta, beidzās vai nost aiz tieksmes gāzt pa lielo, apcirpto galvu, vārga ar miesu un dvēseli, bet bija pārāk pieklājīgs un delikāts.

—   Ja sacīšu viņam, ka negribu kopā dzīvot, viņš vēl apvainosies! Nav biedriski! Cietīšu vien!

Bet tik nenormāla dzīve nevarēja ilgi vilkties. Flautai tā izbeidzās visdīvainākā veidā. Reiz, kad abi biedri atgriezās no teātra, kontrabass paņēma flautu zem rokas un teica:

—   Atvainojiet mani, Ivan Matvejič, bet man beidzot jums jāsaka … tas ir jāpavaicā … Sakiet — kāpēc jums tik ļoti patīk dzīvot kopā ar mani? Nesaprotu! Raksturi mums nesaskan, mēs mūžīgi strīdamies, esam kļuvuši pretīgi viens otram … Nezinu, kā jūs, bet es esmu pavisam beigts… Es gan šā, gan tā . . . gan pārvācos uz citiem dzīvokļiem, lai jūs no manis aizietu, gan rītos kontrabasu spēlēju, bet jūs tomēr neejat! Aizejiet, draudziņ! Esiet tik mīļš! Atvainojiet mani, bet neesmu vairs spējīgs ilgāk ciest.

Flautai tas vien bija vajadzīgs.

ŅINOCKA

Romāns

Klusi atveras durvis, un pie manis ienāk mans labs draugs Pavels Sergejevičs Vihļeņovs, jauns, bet novecojis un vārgs cilvēks. Viņš ir sakumpis, garu degunu, izdilis un, visumā ņemot, neglīts, toties seja viņam tik sirsnīga, maiga, izblīdusi, ka ikreiz, paveroties tanī, rodas dīvaina vēlēšanās satvert to saujā un it kā sataustīt visu mana drauga mīkstsirdību un dvēseles īpatnību, kas līdzīga uzrūgušai mīklai. Kā visi kabineta cilvēki, viņš ir kluss, bikls un kautrīgs, taču šoreiz turklāt bāls un par kaut ko dziļi saviļņots.

—   Kas jums vainas? — es jautāju, ielūkodamies viņa bālajā sejā un viegli trīsošajās lūpās. — Slims vai atkal sanīdies ar sievu? Jūs izskatāties gluži izkrities sejā!

Mazliet paminstījies un nokāsējies, Vihļeņovs atmet ar roku un saka:

—   Man ar Ņinočku atkal. . . tīrās briesmas! Tāda nelaime, draudziņ, ka visu nakti negulēju un, kā redzat, esmu tikko dzīvs… Velns sazin! Citus nekādas bēdas nesalauž, tie viegli pacieš gan apvainojumus, gan zaudējumus, gan slimības, bet man pieliek ar tīro nieku, lai es būtu saguris un sabeigts!

—   Nu, kas tad noticis?

—   Blēņas… maza ģimenes drāma. Es jums pastāstīšu, ja gribat. Vakar vakarā mana Ņinočka nekur neizbrauca, bet palika mājās, viņai iegribējās pavadīt vakaru kopā ar mani. Es, protams, biju priecīgs. Vakaros viņa parasti brauc kaut kur izklaidēties, bet es tikai vakaros esmu mājās, no tā vien varat spriest, cik es, tā teikt… biju priecīgs. Kaut gan nekad neesat bijis precējies un nevarat zināt, cik silti un omulīgi cilvēks jūtas, kad, atnācis no darba mājās, sastop to, kā dēļ dzīvo… Ai!

Vihļeņovs attēlo ģimenes dzīves jaukumus, noslauka no pieres sviedrus un turpina:

— Ņinočkai iegribējās pavadīt vienu vakariņu ar mani… Bet jūs jau zināt, kāds esmu! Garlaicīgs, smags, neasprātīgs. Kas ar mani par prieku? Es mūžīgi noņēmos ar saviem zīmējumiem, filtru un augsni. Ne paspēlēt, ne padejot, ne paālēties… ne uz ko neesmu spējīgs, bet Ņinočka, atzīstiet, ir jauna, sabiedriska sieviete … Jaunībai ir savas tiesības … Vai ne tā? Nu, sāku viņai rādīt bildītes, dažādas mantiņas, šo un to… pastāstīju ko neko… Starp citu, atcerējos, ka man galda atvilktnē ir vecas vēstules un šo vēstuļu starpā gadās ļoti jocīgas! Studiju gados man bija biedri: veikli rakstīja, nelieši! Lasot var plīst aiz smiekliem. Izvilku no atvilktnes šīs vēstules un sāku lasīt Ņinočkai priekšā. Izlasīju viņai vienu vēstuli, otru, trešo … un pēkšņi — stop mašīna! Vienā vēstulē, ziniet, gadījās teikums: «Tevi sveicina Katja!» Greizsirdīgai laulenei šādas frāzes ir kā ass nazis krūtīs, bet mana Ņinočka ir Otello brunčos. Uz manas nelaimīgās galvas sāka birt jautājumi: kas tā Kateņka tāda? Un kā? Un kāpēc? Es viņai arī pastāstu, ka šī Kateņka bija it kā pirmā mīlestība … kaut kas tāds studentisks, jauns, zaļš, kam nav jāpiešķir nekāda nozīme. Katram jaunietim, es saku, ir savas Kateņkas, bez tā nav iespējams … Nemaz neklausās mana Ņinočka! Iedomājusies velns sazin ko, un asaru straume vaļā. Pēc asarām histērija. «Jūs,» viņa kliedz, «esat riebīgs, nekrietns cilvēks! Jūs slēpjat no manis savu pagātni! Tātad,» viņa brēc, «jums arī tagad ir kāda Katjka, bet jūs to slēpjat!» Ņēmos, ņēmos pārliecināt, bet veltīgi… Vīrieša loģika nekad nesaskanēs ar sievietes loģiku. Galu galā lūdzu piedošanu, uz ceļgaliem … rāpoju, un kaut vai kas. Tā arī apgūlās ar histēriju: viņa savā istabā, bet es savā uz dīvāna … Šorīt neskatās ne virsū, staigā sabozusies un uzrunā ar «jūs». Solās pārvākties pie mātes. Un droši vien pārvāksies, es pazīstu viņas raksturu!

—   Mjā, nepatīkams gadījums.

—   Es nesaprotu sievietes! Nu, pieņemsim, Ņinočka ir jauna, tikla, izvēlīga, viņa nevar paciest tādu prozu kā Kateņku, pieņemsim… bet vai tiešām grūti piedot? Lai arī būtu vainīgs, bet es taču lūdzu piedošanu, uz ceļiem rāpoju! Es, ja gribat zināt, pat… raudāju!

—   Jā, sievietes ir liela mīkla.

—   Manu dārgo draudziņ, jums ir liels iespaids uz Ņinočku, viņa ciena jūs, uzskata par autoritāti. Lūdzu, aizbrauciet pie viņas, izmantojiet visu savu ietekmi un ieskaidrojiet, cik maz viņai taisnības … Es ciešu, mans dārgais! … Ja tas turpināsies vēl vienu dienu, es neizturēšu. Aizbrauciet, mīļais!

—   Bet vai tas būs ērti?

—   Kāpēc gan nebūs ērti? Jūs esat draugi gandrīz vai no pašas bērnības, viņa tic jums … Aizbrauciet, esiet draugs!

Vihļeņova raudulīgais lūgums mani aizkustina. Es apģērbjos un dodos pie viņa sievas. Sastopu Ņinočku viņas mīļākajā nodarbībā: viņa sēž uz dīvāna, pārlikusi kāju pār kāju, miedz savas glītās actiņas un nedara nekā . . . Mani ieraudzījusi, viņa nolec no dīvāna un pieskrien man klāt… Tad viņa paraugās atpakaļ, aši aizdara durvis un viegla kā spalviņa metas man ap kaklu. (Lai lasītājs neiedomājas, ka te ir iespiedkļūda… Nu jau pagājis gads, kopš es dalos ar Vihļeņovu viņa laulības dzīves pienākumos.)

—   Ko tu, blēde, atkal esi izdomājusi? — es jautāju Ņinočkai, nosēdinot viņu sev līdzās.

—   Kas tad ir?

—   Atkal tu savam laulātam draugam esi izgudrojusi mocību! Viņš šodien jau bija pie manis un izstāstīja visu par Kateņku.

—   Ak . . . par to! Atradis, kam sūdzēties! …

—   Kas jums te noticis?

—   Tāpat vien, tīrās blēņas… Vakar vakarā bija garlaicīgi… sanāca dusmas, ka nav kur braukt, nu un aiz dusmām arī piesējos viņa Kateņkai. Apraudājos aiz garlaicības, bet kā lai viņam izskaidro šīs raudas?

—       Bet tas taču, mana sirds, ir cietsirdīgi, necilvēcīgi. Viņš jau tā ir nervozs, bet tu viņu vēl nomoki ar savām scēnām.

—   Nekas, viņam patīk, ka esmu greizsirdīga… Ne ar ko tā nevar novērst uzmanību kā ar viltus greizsirdību . . . Bet izbeigsim šo sarunu … Man netīk, kad tu sāc runāt par manu mīkstčauli… Viņš jau tā man apnicis … Labāk dzersim tēju …

—   Tomēr pārstāj viņu mocīt… Uz viņu, zini, žēl skatīties … Viņš tik sirsnīgi un godīgi tēlo savu ģimenes laimi un tā tic tavai mīlai, ka kļūst pat baigi… Pārvari kaut kā sevi, pieglaudies, samelo… Pietiek viena tava vārda, lai viņš justos septītajās debesīs.

Ņinočka uzmet lūpiņu un sarauc pieri, tomēr, kad pēc maza brītiņa ienāk Vihļeņovs un bikli paveras man sejā, viņa jautri smaida un apmīļo vīru ar skatienu.

—   Ieradies tieši uz tēju! — viņa tam saka. — Gudrs tu man esi, nekad nenosebo… Tev ar krējumu vai ar citronu?

Vihļeņovs, kas nav cerējis uz tādu sagaidīšanu, ir aizkustināts. Viņš sirsnīgi skūpsta sievai roku, apskauj mani, un šis skāviens iznāk tik muļķīgs un tik ļoti nevietā, ka es un Ņinočka — mēs abi nosarkstam…

—   Lai svētīti miera nesēji! — līksmi kladzina laimīgais vīrs. — Kāpēc jums izdevās viņu pārliecināt? Nu tāpēc, ka jūs esat sabiedrisks, satiekaties ar cilvēkiem, zināt visas sievietes sirds noskaņas! Ha-ha-ha! Es esmu ronis, āpsis! Jāpasaka viens vārds, bet es desmit . . . Jānoskūpsta rociņa vai jāizdara kas cits, bet es sāku gausties! Ha-ha-ha!

Pēc tējas Vihļeņovs ieved mani savā kabinetā, satver aiz pogas un murmina:

—   Nemaz nezinu, kā jums pateikties, mans dārgais! Ticiet man, es tā cietu, mocījos, bet tagad esmu tik laimīgs, vairāk, nekā vajag! Un tā nav pirmā reize, kad jūs mani atbrīvojat no briesmīgā stāvokļa… Manu draudziņ, nepretojieties! Man ir viena lietiņa . . . proti, maza lokomotīvīte, ko esmu pats darinājis… par to es izstādē saņēmu medaļu … Ņemiet to par manas atzinības . . . draudzības zīmi! … Izdariet man tādu pakalpojumu!

Protams, es visvisādi atrunājos, bet Vihļeņovs ir nepielūdzams, un es gribot negribot pieņemu viņa dārgo dāvanu.

Paiet dienas, nedēļas, mēneši… un agri vai vēlu Vihļeņovam atklājas nolādētā patiesība visā savā nešķīstajā varenībā. Nejauši dabūjis zināt patiesību, viņš briesmīgi nobāl, atlaižas uz dīvāna un truli raugās griestos … Netiek runāts neviens vārds. Sirdssāpēm jāizpaužas kaut kādās kustībās, un tā viņš sāk savās mokās grozīties uz dīvāna no vienas puses uz otru. Ar šīm kustībām tad arī aprobežojas viņa mīkstčaulīgā daba.

Pēc nedēļas, mazdrusciņ atlabis no satriecošās jaunās ziņas, Vihļeņovs atnāk pie manis. Mēs abi esam samulsuši un neuzlukojam viens otru … Es sāku ne tev, ne man melst blēņas par brīvo mīlestību, laulāto ļaužu egoismu, padevību liktenim.

— Es ne par to… — viņš mani rāmi pārtrauc. — To visu es ļoti labi saprotu. Par jūtām neviens nav vainojams. Bet mani interesē jautājuma otra puse, tīri praktiskā. Es, draudziņ, pavisam nepazīstu dzīvi un, kur jāsaskaras ieražām, sabiedriskiem apstākļiem, tur esmu gluži schwach. Jūs, mans dārgais, palīdzēsiet man. Pasakiet, ko lai Ņinočka tagad iesāk! Vai lai viņa joprojām dzīvo pie manis, jeb vai jūs atzīsiet, ka labāk viņai pārvākties pie jums?

Mēs neilgi apspriežamies un paliekam pie šāda lēmuma: Ņinočka paliek dzīvot pie Vihļeņova, es ierodos pie viņas, kad man ienāk prātā, bet Vihļeņovs ieņem stūra istabu, kur agrāk bija pieliekamais. Šī istaba ir mazliet mitra un tumša, ieeja tanī no virtuves, toties tur var lieliski noslēgties un nedurties nevienam acīs.

DĀRGAIS SUNS

Poručiks Dubovs, ne vairs gluži jauns armijas žurka, un brīvprātīgais Knapss sēdēja un iedzēra.

—   Lielisks suns! — sacīja Dubovs, rādīdams Knapsam savu suni Milku. — Brī-niš-ķīgs suns! Ievērojiet purnu! Purns vien jau ir ko vērts! Ja kritīs acīs suņu mīļotājam, par purnu vien dos divi simti rubļu! Neticat? Tādā gadījumā jūs nekā nesaprotat. . .

—   Es saprotu, bet…

—   Seters taču, tīrasiņu angļu seters! Pārsteidzoša stāja un oža . . . nojauta! Debesu tēvs, kas par nojautu! Ziniet, cik es samaksāju par Milku, kad tā vēl bija kucēns? Simt rubļu! Brīnumains suns! Sķe-elme, Milka! Mu-uļķe, Milka! Panāc šurp, panāc šurp .. . sunīt, suņuk manu…

Dubovs piekļāva sev klat Milku un nobučoja ausu starpā. Acīs viņam parādījās asaras.

—   Nevienam tevi neatdošu . . . skaistule mana … resgale tāda. Tu taču mīli mani, Milka? Mīli?… Nu, vācies prom! — poručiks pēkšņi iesaucās. — Netīrām ķepām lien taisni mundierim virsū! Jā, Knaps, pusotra simta rubļu atdevu par kucēnu! Tātad bija par ko! Zēl tikai: man nav laika doties medībās! Suns iet bojā bez darba, zaudē savu talantu … Tāpēc arī pārdodu. Pērciet, Knaps! Visu mūžu būsiet pateicīgs! Nu, ja jums maz naudas, lūdzu, pusi jums atlaidīšu .. . Ņemiet par piecdesmit! Aplaupiet mani!

—   Nē, draudziņ … — Knapss nopūtās. — Ja jūsu Milka būtu vīriešu kārtas, varbūt es to arī nopirktu, bet tā…

—   Milka nav vīriešu kārtas? — poručiks iepleta acis. — Knaps, kas jums kait? Milka neesot vīriešu… kārtas?! Ha-ha! Kas tad viņa ir pēc jūsu domām? Kuce? Ha-ha … Jauks puisis! Viņš vēl nespēj atšķirt suņu tēviņu no kuces!

—   Jūs man tā iestāstāt, it kā es būtu akls vai bērns … — Knapss apvainojās. — Protams, kuce!

—   Jūs varbūt vēl teiksiet, ka es esmu dāma! Ak Knaps, Knaps! Un vēl tehnisko skolu pabeidzāt! Nē, mana sirds, tas ir īsts tīrasiņu tēviņš! Vēl vairāk, ikvienu tēviņu iebāzīs maisā, bet jūs… nav vīriešu kārtas! Ha-ha . . .

—   Piedodiet, Mihail Ivanovič, bet jūs… mani vienkārši uzskatāt par muļķi.. . Taisni jāapvainojas …

—   Nu, nevajag, velns jūs rāvis… Nepērciet… Jums neviens neieskaidros! Jūs drīz vien sacīsiet, ka tā sunim nav aste, bet kāja… Nevajag. Gribēju tikai jums pakalpot! Vahramejev, konjaku!

Gaitnieks pasniedza vēl konjaku. Draugi ielēja sev pa glāzei un nogrima domās. Pagāja pusstunda klusējot.

—   Un lai arī būtu sieviešu dzimuma… — poručiks pārtrauca klusumu, drūmi raudzīdamies pudelē. — Apbrīnojama lieta! Jums pašam labāk. Sabērnos jums kucēnus, bet, kā kucēns, tā kvarts rokā… Ikviens no jums labprāt nopirks. Nezinu, kāpēc jums tā patīk tēviņi! Kuces ir tūkstoškārt labākas. Sieviešu dzimums gan atzinīgāks, gan piemīlīgāks … Nu, ja jau jūs tā baidāties sieviešu kārtas, tad, lūdzu, ņemiet par divdesmit pieciem.

—   Nē, draudziņ… Nedošu ne kapeikas. Pirmkārt, suns man nav vajadzīgs un, otrkārt, nav naudas.

—   Būtu tā pateicis agrāk. Milka, vācies prom!

Gaitnieks pasniedza olu kulteni. Draugi ķērās pie tā

un klusēdami notiesāja visu, kas uz pannas.

—   Jūs esat jauks cilvēks, Knaps, godīgs … — poručiks, lūpas slaucīdams, sacīja. — Man žēl jūs tā atlaist, velns lai parauj . . . Ziniet ko? Ņemiet suni par velti!

—        Kur tad es to, draudziņ, likšu? — Knapss noteica un nopiitās. — Un kas man ar to noņemsies?

—        Nu, nevajag, nevajag … velns jūs rāvis! Ja negribat, nevajag arī… Kurp tad jūs? Sēdiet!

Knapss nostaipīdamies piecēlās un sniedzās pēc cepures.

—        Laiks iet, palieciet vesels … — viņš žāvājoties sacīja.

—   Nu pagaidiet jel, es jūs pavadīšu.

Dubovs un Knapss saģērbās un izgāja uz ielas. Pirmos simt soļus viņi nostaigāja klusēdami.

—        Vai nezināt, kam varētu atdot suni? — poručiks iesāka. — Vai jums nav tādu paziņu? Suns, kā jūs redzējāt, ir labs sugas suns, bet… man nepavisam nav vajadzīgs!

—   Nezinu, mīļais … Kādi tad man šeit paziņas?

Līdz pašam Knapsa dzīvoklim draugi nepārmija vairs

ne vārda. Tikai tai brīdī, kad Knapss paspieda poručikam roku un atvēra savus vārtiņus, Dubovs iekāsējās un kaut kā nedroši izteica:

—   Jūs nezināt, šejienes dīriķi pieņem suņus vai ne?

—   Laikam jau pieņem … Droši nevaru pasacīt.

—        Nosūtīšu rīt ar Vahramejevu… Pie joda, lai novelk tai ādu . . . Riebīga kuce! Pretīga! Ne vien pieķēzī istabas, bet vakar virtuvē aprija visu gaļu, n-n-neliete… Ja vēl būtu labas sugas, bet šī velns zina kas, sētas suņa krustojums ar cūku. Ar labu nakti!

—   Ardievu! — Knapss noteica.

Vārtiņi aizcirtās, un poručiks palika viens.

RAKSTNIEKS

Istabā, kas atrodas līdzās tirgoņa Jeršakova tējas pārdotavai, pie augstas pults sēdēja pats Jeršakovs, jauns, saskaņā ar modi ģērbts, bet apburzīts un, kā redzams, vētrainu dzīvi pavadījis cilvēks. Spriežot pēc viņa plašā, ķeburainā rokraksta, uz pieres krītošām cirtām un smalkās cigāru smaržas, viņam nebija sveša Eiropas civilizācija. Bet no viņa vēl vairāk dvesa kultūra, kad no pārdotavas ienāca zēns un pieteica:

—   Rakstnieks ieradies!

—   A! … Sauc viņu šurp. Bet saki, lai galošas atstāj veikalā.

Pēc brīža istabā klusi ienāca sirms, vecs, plikpaurains vīrs rudu, nobružātu mēteli mugurā, sarkanu, apsalušu seju, tik vārgs un nedrošs, kāds parasti ir cilvēks, kas visnotaļ, kaut arī nedaudz, dzer.

—   A, sveiki… — ieteicās Jeršakovs, neskatīdamies ienācējā. — Kas jauns, Heinija kungs?

Jeršakovs jauca vārdus «ģēnijs» un «Heine», un tie viņam saplūda vienā — «Heinijs», kā viņš arī vienmēr dēvēja veco.

—   Nu, lūk, pasūtījumu atnesu. — Heinijs atbildēja. — Jau gatavs …

—   Tik ātri?

—   Trijās dienās, Zahar Semjonič, nevis reklāmu, bet romānu var sacerēt. Reklāmai pietiek ar stundu.

—   Tik vien? Bet vienmēr kaulējies, it kā ņemtu darbu veselam gadam. Nu, parādiet, ko esat sacerējis.

Heinijs izvilka no kabatas dažas saburzītas, ar zīmuli aprakstītas lapiņas un pienāca pie pults.

—   Man vēl tikai uzmests, vispārējos vilcienos… — viņš teica. — Es jums nolasīšu, bet jūs ieklausieties un norādiet, ja gadījumā atrodat kādu kļūdu. Kļūdīties var katrs, Zahar Semjonič … Ticēsiet vai ne? Trim veikaliem uzreiz sacerēju reklāmu … Tā jau pat Šekspīram sāktu griezties galva.

Heinijs uzlika acenes, sacēla uzacis un sāka lasīt skumjā balsī, it kā deklamēdams:

—    «1885./86. gada sezona. Ķīnas tēju piegādātājs visām Eiropas un Āzijas Krievijas pilsētām, kā arī ārzemēm — Z. S. Jeršakovs. Firma pastāv kopš 1804. gada.» Tas viss ir ievads, saprotiet, tas būs ornamentos, starp ģerboņiem. Es vienam tirgonim sacerēju reklāmu, tas ņēma sludinājumam dažādu pilsētu ģerboņus. Arī jūs varat tā darīt, un es jums izdomāju tādu ornamentu, Zahar Semjonič: lauva un tam zobos lira. Tagad tālāk: «Pāris vārdu mūsu pircējiem. Godājamie kungi! Ne pēdējā laika politiskie notikumi, ne vēsais indiferentisms, kas arvien vairāk un vairāk ieviešas visās mūsu sabiedrības aprindās, ne Volgas aizsērējums, ko vēl tik nesen uzsvēra mūsu preses labākā daļa, — nekas mūs nebiedē. Mūsu firma pastāv tik ilgi un mēs esam ieguvuši tik daudz simpātiju, ka varam stāvēt uz droša pamata un negrozīt savu reizi par visām reizēm nodibināto sistēmu kā savos darījumos ar tējas plantāciju īpašniekiem, tā arī vienmēr godīgi izpildot pasūtījumus. Mūsu devīze ir pietiekami pazīstama. Tā izsakāma nedaudzos, bet daudznozīmīgos vārdos: godīgi, lēti un ātri!!»

—   Labi! Ļoti labi! — pārtrauca Jeršakovs, grozīdamies krēslā. — Pat nebiju gaidījis, ka tā sacerēsiet. Veikli! Tikai, re, ko, mīļais draugs… te vajag kaut kā aizēnot, apmiglot, kaut kādu tādu, zini, triku izdarīt… Mēs te publicējam, ka firma tikko saņēmusi tūkstoš astoņsimt astoņdesmit piektā gada sezonas pirmo svaigo pavasara tēju sūtījumu … Tā? Bet jāparāda arī, ka šīs tikko saņemtās tējas šķirnes guļ pie mums noliktavā jau trīs gadus, un tomēr it kā nupat pagājušajā nedēļā esam tās saņēmuši no Ķīnas.

—   Saprotu … Publika nemaz nepamanīs pretrunu.

Sludinājuma sākumā uzrakstīsim, ka tēja tikko saņemta, bet beigās teiksim tā: «Tāpēc ka mums ir krietns daudzums tējas par agrākām muitas likmēm, mēs varam, nekaitēdami paši savām interesēm, pārdot to saskaņā ar agrāko gadu cenrādi…» — un tā tālāk. Nu, otrā pusē būs cenrādis. Tur atkal ģerboņi un ornamenti. .. Zem tiem trekniem burtiem: «Cenrādis izlasītām aromātiskām Fučanas, Kjabtas un Baihovas pirmo pavasara lēju šķirnēm, kas saņemtas no nupat iegūtajām plantācijām .. .» Tālāk: «Pievēršam patieso cienītāju uzmanību Ļansinas tējām, no kurām vislielāko un pilnīgi dibinātu ievērību izpelnījusies «Ķīnas emblēma jeb Konkurentu skaudība», trīs rubļi piecdesmit kapeikas. No rožu tējām sevišķi ieteicam «Bogdihāna rozi», divi rubļi, un «Ķīnietes acis», vienu rubli astoņdesmit kapeikas.» Pēc cenām nāks petitā par to, kā tējas izsver un nosūta. Turpat par nolaidumu un prēmijām: «Lielākā daļa mūsu konkurentu, gribēdami ievilināt pie sevis pircējus, izmet makšķeri prēmiju veidā. Mēs no savas puses protestējam pret šo nejēdzīgo paņēmienu un liekam priekšā saviem pircējiem nevis prēmijas veidā, bet par velti visus tos pievilinājumus, ar kādiem konkurenti mielo savus upurus. Katrs, kas iepērkas pie mums ne mazāk kā par piecdesmit rubļiem, var izvēlēties un saņemt par velti vienu no šīm piecām mantām: angļu metāla tējkanna, simt vizītkaršu, Maskavas plāns, tējkārba kailas ķīnietes veidā un grāmata «Līgavaiņa zili brīnumi jeb Līgava zem baļļas», Rotaļīgā Jautruļa stāsts.»

Pabeidzis lasīt un šo to izlabojis, Heinijs ātri pārrakstīja reklāmu tīrrakstā un nodeva to Jeršakovam. Pēc tam iestājās klusums .. . Abi jutās neveikli, it kā būtu izdarījuši kādu neķītrību.

—   Naudu par darbu pavēlēsiet tūdaļ saņemt vai vēlāk? — nedroši iejautājās Heinijs.

—   Kad gribat, kaut tūdaļ… — Jeršakovs nevērīgi atbildēja. — Ej veikalā un ņem, ko gribi, par piecarpus rubļiem.

—   Man vajadzētu naudā, Zahar Semjonič.

—   Pie manis nav modes maksāt naudā. Visiem maksāju tējā un cukurā: ir jums, ir koristiem, kur esmu vecākais, ir sētniekiem. Mazāk žūpības.

—   Vai tad manas pūles, Zahar Semjonič, var salīdzināt ar sētniekiem un koristiem? Man ir garīgs darbs.

—   Kas par darbu! Nosēžas, uzraksta, un tas ir viss. Uzrakstītais ne ēdams, ne dzerams . . . pat nospļauties nav vērts! Ne rublis nebūtu jādod.

—   Hm … Kā jūs runājat par rakstīšanu… — Heinijs apvainojās. — Ne ēdams, ne dzerams. Jūs nesaprotat, ka es, sacerēdams šo reklāmu, varbūt cietu savā dvēselē. Tu, cilvēks, raksti un jūti, ka apmāni acis visai Krievijai. Dodiet naudu, Zahar Semjonič!

—   Tu man esi apnicis, brāl. Nav labi tā bāzties virsū.

—   Nu labi. Tad es ņemšu smalkajā cukurā. Jūsu paša puiši to paņems atpakaļ par astoņām kapeikām mārciņā. Pazaudēšu šai operācijā kapeiku četrdesmit, nu, ko lai dara! Palieciet sveiks! …

Heinijs pagriezās, lai ietu, bet apstājās durvīs, nopūtās un drūmi noteica:

—   Apmānu acis Krievijai! Visai Krievijai! Apmānu acis tēvijai maizes rieciena dēļ! Ak vai!

Un izgāja. Jeršakovs aizkūpināja havannu, un viņa istabā vēl jūtamāk uzvēdīja kultūras cilvēka smarža.

KLAVIERSPĒLĒTĀJS

Pulkstenis iet uz diviem naktī. Es sēžu savā viesnīcas numurā un rakstu pasūtīto feļetonu dzejā. Pēkšņi atdarās durvis, un numurā pilnīgi negaidot ienāk mans līdziedzīvotājs, bijušais M. konservatorijas audzēknis Pjotrs Rubļovs. Ar cilindru galvā, atpogātu kažoku viņš man pirmajā brīdī atgādina Repetilovu; bet pēc tam, kad ielūkojos viņa bālajā sejā un neparasti dzēlīgajās, it kā iekaisušajās acīs, līdzība ar Repetilovu pazūd.

—   Kāpēc tu tik agri? — es jautāju. — Pulkstenis taču tikai divi! Vai tad kāzas jau beigušās?

Līdziedzīvotājs neatbild. Viņš klusēdams aiziet aiz starpsienas, ātri izģērbjas un šņākdams ieliekas savā gultā.

—   Guli jel, 1-lops! — pēc desmit minūtēm es dzirdu viņu čukstam. — Ja esi nolicies, tad guli! Bet, ja negribi gulēt, tad . . . rauj tevi jods!

—   Vai nenāk miegs, Petja? — es vaicāju.

—  Jā, piķis zina . . . kaut kā nav prātā miegs … Nāk smiekli… Smiekli neļauj aizmigt! Ha-ha!

—   Par ko tad tev jāsmejas?

—  Iznāca jocīga jezga. Kāpēc gan vajadzēja notikt šai nolādētajai jezgai!

Rubļovs iznāk ārā un smiedamies apsēžas man līdzās.

—   Jāsmejas, un . . . kauns … — viņš saka, bužinādams matus. — Savā mūžā, manu brālīt, neesmu vēl pieredzējis tādu trakumu… Ha-ha… Pirmās šķiras skandāls! Skandāls augstākajās aprindās!

Rubļovs uzsit ar dūri sev pa ceļgalu, uzlec un sāk kailām kājām staigāt pa auksto grīdu.

—   Sadeva pa kaklu! — viņš saka. — Tāpēc arī agri pārnācu.

—   Ej nu, ko tu mels!

—   Dieva vārds … Sadeva pa kaklu — vārda tiešajā nozīmē!

Es raugos uz Rubļovu… Seja novājējusi un nodzīvota, bet visā ārienē vēl saglabājies tik daudz solīduma, kundziskas izlutinātības un pieklājības, ka šis rupjais izteiciens «sadeva pa kaklu» nepavisam nesaskan ar viņa inteliģento personību.

—   Pirmā numura skandāls . . . Nācu mājās un visu ceļu smējos. Ak, beidz jel rakstīt savu bleķi! Izteikšos, izstāstīšu visu, kas uz sirds, varbūt tad… neliksies tik jocīgi! … Met mieru! Jezga ir interesanta . . . Nu tad paklausies … Arbatā dzīvo kāds Prisvistovs, atvaļināts apakšpulkvedis, precējies ar grāfa fon Kraha ārlaulības meitu . .. Tātad aristokrāts .. . Viņš izprecina savu meitiņu tirgoņa Eskimosova dēlam… Sis Eskimosovs ir parvēnijs un mauvais genre, tīrais cūkcepure un mauvais ton, bet papiņam ar meitiņu gribas manger un boire, tā ka te nav laika spriest par movežanriem. Dodos šodien pirms deviņiem pie Prisvistova spēlēt kāzās klavieres. Ielas dubļainas, lielus, migla . . . Ap sirdi, kā parasts, nejēdzīgi.

—   Stāsti īsāk, — es saku Rubļovam. — Bez psiholoģijas .. .

—   Labi. . . Atnāku pie Prisvistova . . . Jaunlaulātie un viesi pēc laulībām rij augļus. Gaidīdams, kad sāks dejot, dodos uz savu posteni pie klavierēm — un apsēžos.

«A-ā . . . jūs atnācāt!» namatēvs ieraudzīja mani. «Tad nu jūs, mīļais, pielūkojiet: spēlēt, kā nākas, un galvenais — nepiedzerties . ..»

Es, brālīt, esmu pie tādiem sveicieniem pieradis, neapvainojos … Ha-ha … Ja esi ķēries pie arkla, neskaties atpakaļ… Vai ne tā? Kas tad es esmu? Klavierspēlētājs, apkalpotājs … oficiants, kas prot spēlēt! . . . Pie tirgoņiem mani uzrunā ar «tu» un dod dzeramnaudu, un — tas nepavisam nav apvainojums! Nu, aiz gara laika sāku pirms dejām tā mazliet paplinkšķināt, lai, zini, ievingrinātu pirkstus. Spēlēju un pēc brītiņa dzirdu, tu manu brālīt, ka man aiz muguras kāds dzied līdzi. Atskatos — jaunkundze! Stāv, neliete, man aiz muguras un jūsmīgi veras klavierēs. «Es,» saku, «mademoiselle, nemaz nezināju, ka manī klausās!» Bet viņa nopūšas un saka: «Labs gabals!» — «Jā,» saku, «labs . .. Bet vai tad jūs mīlat mūziku?» Un sāka risināties saruna … Jaunkundze izrādījās valodīga. Es viņu nedīdīju runāt, pati pļāpāja bez gala. «Cik žēl,» šī saka, «ka tagadējā jaunatne nenodarbojas ar nopietnu mūziku.» Es, muļķis, stulbenis, priecīgs, ka man pievērš uzmanību… manī palikusi vēl šī nejēdzīgā patmīlība! … pieņemu, zini, šitādu pozu un izskaidroju viņai jaunatnes indiferentismu ar to, ka mūsu sabiedrībai trūkst estētisku prasību … Aizfilozofējos pēc traka!

—   Bet kur tad skandāls? — es vaicāju Rubļovam. — Iemīlējies, vai?

—   Tu nu gan izdomāji! Mīlestība ir personiskas dabas skandāls, bet te, brālīt, notika kaut kas vispārīgs, augstākai sabiedrībai raksturīgs… jā! Es runājos ar jaunkundzi un piepeši sāku manīt kaut ko nelabu: man aiz muguras sēž kaut kādi tipi un sačukstas … Dzirdu vārdu «klavierspēlētājs», smiekliņus . . . Tas nozīmē, ka runā par mani… Kas tad noticis? Vai man kaklasaite atraisījusies? Paraugu kaklasaiti — nekas… Protams, nepievēršu uzmanību un turpinu sarunu … Bet jaunkundze iekaist, strīdas, visa piesarkusi… Runā tavu runāšanu! Tādu kritiku par komponistiem laida vaļā, ka tik turies! «Dēmonā» laba instrumentācija, bet nav motīvu, Rimskis-Korsakovs ir bundzinieks, Varlamovs nav varējis radīt nekā viengabalaina un tā tālāk. Tagadējie zēni un meitenes tik tikko gammas nospēlē, maksā kvartu par mācības stundu un jau grasās rakstīt recenzijas par mūziku… Tā arī mana jaunkundze… Es klausos un neapstrīdu … Man patīk, ka jaunais, nenobriedušais kūsā, vingrina smadzenes … Bet aiz muguras visu laiku purpina, purpina … Un kas notiek? Pēkšņi pie manas jaunkundzes piepeld resna pāvu mātīte no māmiņu vai tantiņu sugas, solīda, tumšsarkana sejā, piecu aptvērienu resnumā . . . neskatās man virsū un kaul ko čukst viņai ausī. . . Tad nu paklausies .. . Jaunkundze pietvīkst, saķer vaigus un kā dzelta atlec no klavierēm … Kas tad noticis? Gudrais Edip, uzmini! Nu, domāju, droši vien vai nu fraka man uz muguras pārplīsusi, vai meičai tualetē radies kāds defekts, citādi grūti saprast šo stiķi. Drošs kas drošs, pēc minūtēm desmit izej u priekšnamā aplūkot sevi… apskatu kaklasaiti, fraku, tralalā . . . viss savā vietā, nekas nav pārplīsis! Man par laimi, brālīt, priekšnamā stāvēja kāda večiņa ar saini. Visu man izskaidroja … Nebijis viņas, es tā arī būtu palicis laimīgā neziņā. «Mūsu jaunkundze nevar citādi, ka tai jāparāda savs raksturs,» viņa stāsta kādam sulainim. «Ieraudzījusi pie fortepjaniem brašu puisi, sāk ar viņu dzīt amizieri, it kā viņš būtu kāds īstais … ak vai, kā jāsmejas, bet šis puisis, izrādās, nav nekāds viesis, tikai klavieru bungotājs … no muzikantiem … Te tev nu bija saruna! Paldies Marfai Stcpanovnai, tā viņai pačukstēja, citādi viņa, nedod dievs, būtu pat zem rociņas ar muzikantu pastaigājusies… Tagad pašai kauns, bet par vēlu: izliets ūdens nav sasmeļams …» Ko? Kā?

—   Skuķe ir muļķe, — es saku Rubļovam, — un arī vecene muļķe. Nav vērts pievērst uzmanību . ..

—   Es arī nepievērsu .. . Tikai jocīgi — un vairāk nekā. Esmu jau sen pieradis pie tādiem trikiem… Agrāk tiešām bija sāpīgi, taču tagad — nospļauties! Skuķe ir stulba, jauna … viņas pašas žēl! Es apsēžos un sāku spēlēt dejas … Nopietna jau nekā nevajag … Tad nu laižu vaļā valšus, trakas kadriļas un dārdošus maršus … Ja aptekas tava muzikālā dvēsele, ej iedzer glāzīti, un tevi pašu iekairinās «Bokačo».

—   Bet kur tad galu galā ir skandāls?

—   Es rībinu taustiņus un … nedomāju par meiču .. . Smejos — un vairāk nekā, bet… macn kaut kas gremž sirdi! It kā man pakrūtē pele grauztu kroņa sausiņus… Kādēļ man skumji un nelāgi, pats nesaprotu… Iegalvoju sev, lādos, smejos. .. dziedu līdzi savai mūzikai, bet man sūr9t sirds, kaut kā sevišķi sūrst… Krūtīs tā sagriežas, iedur, iegremžas un pēkšņi sakāpj līdz kaklam … it kā kamols . . . Sakožu zobus, nogaidu, un tad tas aizplūst, taču pēc tam atkal no jauna .. . Kas par trakumu! Un kā par nelaimi galvā visnekrietnākās domas … Man nāk prātā, kāds plukata no ma.nis iznācis … Braucu uz Maskavu divi tūkstoši verstu, cerēju kļūt par komponistu un pianistu, bet no manis iznāca klavieru bungotājs… īstenībā jau tas ir dabiski… pat smieklīgi, bet man top nelabi… Ienāci prātā ari tu … Domāju: sēž tagad mans līdziedzīvotājs un skrīvē… Attēlo nabags aizmigušos domniekus, maizes ceptuvju tarakānus, nejauko rudens laiku … attēlo tieši to, kas sen jau attēlots, sazelēts, sagremots… Es domāju, un man nez kāpēc žēl tevis… līdz asarām žēl! … Tu esi patīkams, sirsnīgs cilvēks, bet tevī, zini, nav tās uguns, žults, jaudas… nav azarta, un kāpēc tu esi nevis aptieķnieks, nevis kurpnieks, bet rakstnieks, dievs vien zina! Atcerējos visus savus neveiksmīgos draugus, visus šos dziedoņus, gleznotājus, diletantus . . . Visi tie kādreiz kvēloja, ārdījās, lidoja padebešos, bet tagad . . . velns zina kas! Kāpēc man nāca prātā tieši tādas domas, nesaprotu! Dzenu no galvas ārā sevi, lien iekšā draugi; dzenu draugus, lien skuķe . . . Par skuķi es smejos, nedodu par viņu ne graša, tomēr viņa neliek mani mierā . .. Un kas tā, domāju, par krievu cilvēka īpašību! Kamēr esi brīvs, mācies vai klīsti bez darba, tu vari ar viņu gan iedzert, gan uzsist viņam pa vēderu, gan paamizēties ar viņa meitiņu, bet, tiklīdz kaut cik nokļūsti padotības stāvoklī, tu jau esi kurpnieks, kam jāpaliek pie savām liestēm . . . Kaut kā, zini, apklusinu šīs domas, bet kamols tomēr kāpj kaklā… Sakāpj, sažņaudz un, tā teikt… saspiež … Galu galā sajūtu savās acīs slapjumu, mans «Bokačo» apraujas, un .. . viss pie joda. Dižciltīgajā zālē atskan citas skaņas… Histērija .. .

—   Ko mels niekus!

—   Dievs sodi… — Rubļovs sarkdams, pulēdamies smieties, saka. — Vai nav skandāls? Pēc tam sajūtu, ka mani stiepj uz priekšnamu . .. velk mugurā kažoku . . . Dzirdu namatēva balsi: «Kas piedzirdījis klavierspēlētāju? Kas uzdrīkstējies dot viņam šņabi?» Noslēgumā … pa kaklu … Vai nav joks? Ha-ha . .. Tad nenāca prātā smiekli, bet tagad briesmīgi jāsmejas… briesmīgi!

Vesels kā rutks . . . tēviņš kā ugunsdzēsēju tornis, un pēkšņi — histērija! Ha-ha-ha!

— Kas tad tur jocīgs? — es jautāju, raudzīdamies, kā Rubļova pleci un galva kratās no smiekliem. — Petja, dieva dēļ… kas tur jocīgs? Petja! Mīlulīt!

Bet Petja smejas, un viņa smieklos es viegli saklausu histēriju. Sāku ņemties gar viņu un skaišos, ka Maskavas numuros nav pieņemts nolikt pa nakti ūdeni.

PĀRŠĀVIS PAR STRĪPU

Mērnieks Gļebs Gavrilovičs Smirnovs izkāpa stacijā «Gņiluški». Līdz muižai, uz kuru viņš bija izaicināts nospraust robežas, vajadzēja braukt ar zirgu vēl verstu trīsdesmit četrdesmit. (Ja važonis nav piedzēries un zirgi nav kleperi, nebūs pat ne trīsdesmit verstu, bet, ja važonis pilnā un zirgi nodzīti, iznāks veselas piecdesmit.)

—   Sakiet, lūdzu, — kur šeit varu dabūt pasta zirgus? — mērnieks jautāja stacijas žandarmam.

—   Kādus? Pasta zirgus? Te simt verstu apkaimē nevar sameklēt pat lāga suņa, kur nu vēl pasta zirgus . . . Uz kurieni tad jums jābrauc?

—   Uz Devkinu, ģenerāļa Hohotova muižu.

—   Ak tā? — žandarms nožāvājās. — Nu tad ejiet stacijas sētā, tur reizēm gadās zemnieki, kas vadā pasažierus.

Mērnieks nopūtās un čāpoja uz stacijas sētu. Tur pēc ilgas meklēšanas, pēc pārrunām un svārstībām viņš atrada pamatīgu vīru, drūmu, bakurētainu, kas bija ģērbies nodriskātos vadmalas svārkos un pastalām kājās.

—   Velns sazin kas tev par ratiem! — sarauca pieri mērnieks, rāpdamies ratos. — Novar saprast, kur tiem pakaļa, kur priekša …

—    Kas tad tur ko saprast? Kur zirgam aste, tur priekša, bet, kur sēž jūsu labdzimtība, tur pakaļa …

Zirģelis bija jauins, bet izkāmējis, ar izliektām kājām un sakodītām ausīm. Kad važonis pacēlās un uzšāva tam ar pātagu, zirgs tikai purināja galvu, bet, kad kučieris nolamājās un uzšāva tam vēlreiz, rati iečīkstējās un nodrebēja kā drudzī. Pēc trešā sitiena rati salīgojās, bet pēc ceturtā sāka kustēties uz priekšu.

—   Vai tā mēs brauksim visu ceļu? — jautāja mērnieks, izjuzdams stipro kratīšanu un brīnīdamies par krievu važoņu spēju apvienot lēnu bruņurupuča gaitu ar kratīšanu, kas velk dvēseli laukā.

—   Ai-aiz-brauksim! — važonis mierināja. — Ķēvīte jauna, sprigana … Ļauj tikai tai ieskrieties, tad vairs nebūs apturama . .. Nu-u-ū, nolā . . . dētā!

Kad rati izbrauca no stacijas, bija krēsla. Pa labi no mērnieka stiepās tumšs, sasalis klajums bez gala un malas… Ja brauks pa to, droši vien aizkulsies pie velna vecmātes. Pie apvāršņa, kur klajums pagaisa un saplūda ar debesīm, lēni dzisa saltā, rudenīgā vakarblāzma … Pa kreisi no ceja krēslainajā gaisā pacēlās kaut kādas uzkalnes, tā kā pērnās siena kaudzes, tā kā sādža. Kas bija priekšā, to mērnieks neredzēja, jo tai pusē visu viņa redzes loku aizsedza platā, lempīgā važoņa mugura. Valdīja klusums, bija auksts un salts.

«Te nu gan ir nomale!» domāja mērnieks, cenzdamies aizsegt ausis ar mēteļa apkakli. «Nekur nekas nav saskatāms. Dievs nedod — uzbruks un aplaupīs, neviens pat nedabūs zināt, šauj kaut vai ar lielgabalu … Un arī važonis šaubīgs . . . Re, kas par muguru! Tāds dabas bērns pabikstīs ar pirkstu, un tev pēdējā stundiņa klāt! Arī ģīmis viņam zvērīgs, aizdomīgs.»

—   Paklau, mīļais, — mērnieks vaicāja, — kā tevi sauc?

—   Mani, vai? Klims.

—   Saki, Kļim, — kā te pie jums? Vai nav bīstami? Nelaupa?

—   Nekas, dievs sarga … Kas gan lai laupītu?

—   Tas ir labi, ka nelaupa… Bet drošības pēc tomēr paņēmu līdzi trīs revolverus, — mērnieks sameloja. — Un ar revolveri, zini, nav nekādi joki. Var tikt galā ar desmit laupītājiem …

Satumsa. Rati pēkšņi iečīkstējās, iekaucās, nodrebēja un it kā negribot nogriezās pa kreisi.

«Kur gan viņš mani ved?» mērnieks domāja. «Visu laiku brauca taisni un uzreiz pa kreisi. Ko var zināt, aizvedīs, nelietis, kādā nostūrī un … un … Visādi jau gadās!» — Paklausies, — viņš griezās pie važoņa. — Tad tu saki, ka te nav bīstami? Žēl gan . .. Man patīk ar laupītājiem kauties… Es gan izskatos tāds vājš, slimīgs, bet spēka man tikpat kā vērsim… Reiz man uzbruka trīs laupītāji… Un ko tu domā? Vienu es tā piemiedzu, ka . . . ka, saproti, aizgāja pie dieva, bet abi pārējie manis dēļ nokļuva Sibīrijā, katorgā. Un, kur man tas spēks rodas, nezinu . . . Saņemu ar vienu roku šādu tēviņu, tādu kā tu, un . . . dziesma ciet.

Kļims atskatījās uz mērnieku, viņam noraustījās visa seja, un viņš uzšāva zirģelim.

—   Jā, brālīt… — mērnieks turpināja. — Nedod dievs sapīties ar mani. Ne tikai laupītājs paliks bez rokām, bez kājām, viņam būs vēl jāatbild tiesas priekšā … Esmu pazīstams ar visiem tiesnešiem un ispravņikiem. Esmu kroņa vīrs, vajadzīgs cilvēks . .. Tagad es braucu, bet priekšniecība zina . . . vērīgi raugās, lai man kāds nenodara ļaunu. Pa ceļam visur aiz krūmiem uradņiki un uzraugi sabāzti… Pa … pa … pagaidi! … — mērnieks piepeši iebļāvās. — Kur tu esi iebraucis? Kurp tu mani ved?

—   Vai tad neredzat? Tas ir mežs!

«Patiešām mežs . . .» mērnieks atskārta. «Bet es nobijos! Tomēr nevajag izrādīt savu uztraukumu … Viņš jau pamanījis, ka es baidos. Kāpēc tad sācis tik bieži uz mani atskatīties? Droši vien kaut kas ļauns prātā… Pirmāk brauca tik tikko, solīti pa solītim, bet tagad, re, kā joņo!»

—   Paklau, Kļim, kāpēc tu tā dzen zirgu?

—   Es nedzenu. Pats ieskrējies . . . Un, ja ieskrienas, ne ar kādu parikti nav apturams .. . Pats nav priecīgs par tādām kājām.

—   Nu gan tu melo, brālīt! Redzu, ka melo! Bet es ieteicu tev tik ātri nebraukt. Pieturi zirgu … Vai dzirdi? Pieturi!

—   Kāpēc?

—   Nu tāpēc . . . tāpēc, ka pēc manis no stacijas jāizbrauc četriem biedriem. Viņiem nepieciešams mūs panākt . . . Viņi apsolīja mani šai mežā panākt . . . Kopā ar viņiem būs jautrāka braukšana . . . Dūšīgi, pamatīgi viri… katram pa pistolei… Ko tu visu laiku skaties atpakaļ un sēdi kā uz adatām? Ko? Es, brālīt, sacīt jāsaka . . . brālīt… Uz mani nav ko atskatīties . . . nav nekā interesanta … Varbūt vienīgi revolveri. . . Lūdzu, ja gribi, izņemšu, parādīšu . .. Lūdzu . . .

Mērnieks izlikās, it kā rakņātos pa kabatām, un šai brīdī notika tas, ko viņš ar visu savu gļēvumu nevareja sagaidīt. Kļims pēkšņi izvēlās no ratiem un četrrāpus metās biezoknī.

—    Palīgā! — viņš brēca. — Palīgā! Ņem, nolādētais, zirgu un ratus, tikai atstāj mani dzīvu! Palīgā!

Bija dzirdami ātri soļi, kas aizvien vairāk attālinājās, žagaru brīkšķi — un viss apklusa . . . Mērnieks nebija sagaidījis tādu negalu, viņš vispirms apturēja zirgu, tad iesēdās ratos ērtāk un sāka domāt.

«Aizbēga . .. nobijās, muļķis . .. Nu, ko lai tagad iesāku? Pats tālāk braukt nevaru, jo nezinu ceļa, un kāds vēl iedomāsies, ka esmu nozadzis viņam zirgu… Ko darīt?» — Kļim! Kļim!

—   Kļim! … — atbalss atbildēja.

Iedomājoties, ka visu nakti būs jānosēž tumšā mežā, jāsalst un jādzird tikai vilku gaudošana, atbalss un izkāmējušās ķēvenes sprauslošana, mērniekam sāka skriet šermuļi pa muguru, it kā to apstrādātu ar aukstu skrāpi.

—    Kļimuška! — viņš iesaucās. — Mīļais! Kur tu esi, Kļimuška?

Mērnieks sauca savas divas stundas, un tikai tad, kad bija aizsmacis un samierinājies ar domu, ka jāpārlaiž nakts mežā, lēna vēsmiņa atnesa līdz viņam kādu vaidu.

—   Kļim! Vai tu tas esi, draudziņ? Brauksim!

—   N … nogalināsi!

—    Es taču pajokoju, draudziņ! Dievs sodi, pajokoju! Kas man par revolveriem! Aiz bailēm mēļoju! Apžēlojies, brauksim! Salst!

Laikam atskārtis, ka īsts laupītājs jau sen būtu vējā ar visu zirgu un ratiem, Kļims iznāca no meža un nedroši tuvojās savam pasažierim.

—    Nu ko tu, muļķi, nobijies? Es … es pajokoju, bet tu nobijies . . . Sēdies!

— Lai dievs tev piedod, kungs, — norūca Kļims, ierāpdamies ratos. — Ja būtu to zinājis, pat par simt rubļiem nevestu. Aiz bailēm vai nomiru …

Kļims uzšāva zirģelim. Rati nodrebēja. Kļims uzšāva vēlreiz, un rati salīgojās. Pēc ceturtā sitiena, kad rati bija sākuši kustēties, mērnieks aizsedza ausis ar apkakli un nogrima domās. Ceļš un Kļims viņam vairs nelikās bīstami.

BEZ VIETAS

Tiesību zinātņu kandidals Perepjolkins sēdēja savā viesnīcas numurā un rakstīja:

«Dārgo tēvoc Ivan Nikolajevič! . . . Velns Tevi rāvis ar Tavām rekomendācijas vēstulēm un praktiskajiem padomiem! Tūkstoškārt labāk, cēlāk un cilvēciskāk ir sēdēt bez darba un pārtikt no cerībām uz miglaino nākotni nekā notriepties ar aukstajiem, smirdošajiem dubļiem, kuros Tu mani grūd ar savām vēstulēm un padomiem. Man ir neciešami nelabi, it kā es būtu saindējies ar zivi. Visriebīgākais nelabums smadzenēs, no kura nevar atbrīvoties ne ar degvīnu, ne miegu, ne dvēseli veldzējošām pārdomām. Zini, tēvoc, kaut arī Tu esi vecs, tomēr liels pagāns. Kāpēc Tu mani nebrīdināji, ka man būs jāpārdzīvo tādas nejēdzības? Kauns!

Attēloju Tev pa kārtai visas savas likstas. Lasi un sodies. Vispirmām kārtām devos ar Tavu ieteikuma vēstuli pie Babkova. Es viņu sastapu N. dzelzceļa sabiedrības valdē. Tas ir mazs večukiņš ar pavisam pliku pauri, dzeltenpelēku, skūtu seju un greizu muti. Viņa virslūpa lūkojas pa labi, apakšlūpa pa kreisi. Viņš sēž pie atsevišķa galda un lasa avīzi.

Ap viņu, kā ap Parnasa Apolonu, uz augstām ierēdņu taburetēm pie biezām grāmatām sēž dāmas. Sīs dāmas eleganti ģērbušās; turnīras, vēdekļi, masīvas rokas sprādzes. Kā viņas prot saskaņot ārējo eleganci ar nabadzīgo sievietes algu, grūti saprast. Vai nu viņas šeit strādā aiz gara laika, aiz tieksmes nodzīt taukus, pēc papiņu un tēvocīšu protekcijas, vai arī grāmatvedība šeit ir tikai papildinājums, bet teikuma priekšmets un izteicējs jāuzmin. Pēc tam dabūju zināt, ka viņas ne velna nedara; viņu pienākumi tiek uzvelti uz pleciem dažādiem ārštata kalpotājiem, bikliem vīriešiem, kas saņem desmit, piecpadsmit rubļu mēnesī. Es pasniedzu Babkovam Tavu vēstuli. Viņš, neuzaicinājis mani apsēsties, lēnām uzlika aizvēsturisku pensneju, vēl lēnāk atplēsa aploksni un sāka lasīt.

«Jūsu tēvocītis lūdz jums vietu,» viņš teica, pakasīdams pliko pauri. «Vakanču mums nav un diez vai tik drīz būs, bet katrā ziņā pacentīšos jūsu tēvocīša dēļ. . . ziņošu mūsu sabiedrības direktoram. Varbūt arī kaut ko atradīsim.»

Es aiz prieka gandrīz palēcos gaisā un grasījos jau izkust aiz pateicības, kad piepeši, brālīt manu, dzirdu šādu teikumu:

«Taču, jauno cilvēk, ja šī vieta būtu tieši jūsu tēvocītim, es no viņa nekā neņemtu, bet, tā kā tā domāta jums, tad, kā būs teikt. .. esmu pārliecināts, ka jūs izrādīsiet pateicību . .. man, kā nakas . . . Saprotat? . ..»

Tu mani brīdināji, ka par velti man vietu nedos, ka būs jāmaksā, bet ne vārda neteici par to, ka šī riebīgā pirkšana un pārdošana notiek tik skaļi, publiski, nekaunīgi . .. dāmu klātbūtnē! Ak tēvoc, tēvoc! Beidzamie Babkova vārdi mani tā apstulbināja, ka gandrīz biju beigts aiz riebuma. Mani pārņēma kauns, it kā es pats būtu saņēmis kukuli. Es nosarku, sāku šļupstēt kaut kādas muļķības un, divdesmit smejošu sieviešu acu konvoja pavadīts, atkāpos uz izeju. Priekšnamā mani panāca kāds drūms, izdēdējis tips, kas man iečukstēja, ka vietu varot dabūt arī bez Babkova.

«Iedodiet man piecus rubļus, un es jūs aizvedīšu pie Sahara Medoviča. Kaut arī viņš nestrādā, bet vietas atrod. Un ņem par to nedaudz: pusi pirmā gada algas.»

Man vajadzēja nospļauties, izsmiet viņu, bet es pateicos, samulsu un kā sadedzis metos pa kāpnēm lejā. No Babkova es devos pie Šmakoviča. Tas ir mīksts, apaļš resnītis ar sarkanu, labsirdīgu ģīmi un mazām, saldenām ačtelēm. Viņa ačteles ir saldenas līdz šķebīgumam, tā ka liekas — tās ieziestas ar rīcineļļu. Izdzirdis, ka esmu Tavs krustdēls, viņš kļuva varen priecīgs un pat iezviedzas aiz tīksmes. Atmeta savu darbu un ņēmās mani dzirdīt ar tēju. Sirdscilvēks! Visu laiku vērās man sejā un meklēja līdzību ar Tevi. Atcerējās Tevi ar asarām acīs. Kad atgādināju viņam savas vizītes nolūku, viņš uzsita man uz pleca un sacīja:

«Apniks vēl par darbu runāt. . . Darbs nav zaķis, neaizbēgs. Kur jūs ēdat pusdienas? Ja jums vienalga, kur ēst, tad brauksim pie Palkina! Tur arī aprunāsimies.»

Sai vēstulei pievienoju Palkina rēķinu par septiņdesmit sešiem rubļiem, kurus, kā Tu pats redzēsi, apēdis un nodzēris Tavs draugs Šmakovičs, kas izrādījās liels astronoms. Rēķinu, protams, samaksāju es. No Palkina makovičs aizvilka mani uz teātri. Biļetes nopirku es. Kas vēl? Pēc teātra Tavs nelga ieteica man pabraukāties aiz pilsētas, bet es atteicos, jo mana nauda bija gandrīz visa pagalam. Atvadoties no manis, Šmakovičs lika Tevi pasveicināt un pasacīt, ka vietu viņš man varot izgādāt ne ātrāk kā pēc pieciem mēnešiem.

«Tīšām nedošu jums vietu!» viņš pajokoja, visžēlīgi uzsizdams man pa vēderu. «Un kāpēc jums, universitātes cilvēkam, tā gribas strādāt mūsu sabiedrībā? Būtu jel, nudien, iestājies kroņa darbā!»

«Arī bez jums zinu, ka ir kroņa darbs. Bet dodiet man to!»

Ar Tavu trešo vēstuli es devos pie Tava kūma Halatova Dīriķu-Kaungabalu dzelzceļa sabiedrībā. Tur notika kaut kas nejēdzīgi riebīgs, kas pārspēja ir Babkovu, ir Smakoviču abus kopā. Atkārtoju: velns tevi rāvis! Man ir nelabi līdz ārprātam, un vainīgs esi Tu . .. Tavu Halatovu es nesatiku. Mani pieņēma kaut kāds Odekolonovs — izkāmējis, cīpslains vīrs ar bakurētainu jezuīta ģīmi. Izdzirdis, ka meklēju vietu, viņš mani apsēdināja un nolasīja veselu lekciju par grūtībām, ar kādām tagad tiek pie vietas. Pēc lekcijas viņš solījās man paziņot, parūpēties, aizlikt kādu vārdiņu un tā tālāk. Atceredamies Tavu bausli — grūst naudu, kur vien iespējams, — un redzēdams, ka bakurētainais mūlis labprāt pieņemtu kukuli, es atvadoties iegrūdu viņam saujā … Saņēmēja roka paspieda man pirkstu, mūlis atņirdzās, un atkal bira solījumi, bet. .. Odekolonovs atskatījās un ieraudzīja sev aiz muguras citus cilvēkus, kas katra ziņa bija ievērojuši rokas spiedienu. Jezuīts samulsa un sāka murmināt:

«Vietu es jums apsolu, bet… pateicības nepieņemu . .. Nē, nē! Ņemiet atpakaļ! Nē, nē! Jūs mani apvainojat …»

Un viņš atpleta dūri un atdeva man atpakaļ naudu, taču nevis kvartu, ko biju viņam iegrūdis, bet trīsrubļu gabalu. Kas par triku? Šiem velniem laikam gan piedurknēs ir vesela stiepļu un diegu sistēma, citādi es nesaprotu, kā mana nabaga kvarta varēja pārvērsties nožēlojamā trīsrubļu gabalā.

Relatīvi skaidrs un kārtīgs man likās ceturtās ieteikuma vēstules objekts — Grizodubovs.

Tas vēl ir jauns cilvēks, skaists, ar cēlu stāju, lepni ģērbies. Viņš mani pieņēma, kaut arī laiski, ar redzamu nepatiku, bet laipni. No sarunām ar viņu es dabūju zināt, ka viņš beidzis universitāti un arī savā laikā maizes kumosa dēļ pēries kā pliks pa nātrēm. Viņš izturējās pret manu lūgumu ļoti līdzjūtīgi, it īpaši tāpēc, ka izglītoti darbinieki ir viņa mīļākais sapnis . . . Esmu bijis pie viņa jau trīs reizes, un pa visām trim reizēm viņš man nav pateicis nekā noteikta. Viņš kaut ko murmulē, minstās, izvairās no tiešām atbildēm, it kā kautrētos vai neuzdrīkstētos… Es devu Tev goda vārdu nekļūt sentimentālam. Tu man iegalvoji, ka visiem blēžiem parasti esot cildena stāja un īsts bruņinieka aplombs . . . Varbūt tas arī ir tiesa, taču kā lai atšķir blēžus no kārtīgiem cilvēkiem? Var tā iegāzties, ka visi acis vien iepletīs . . . Šodien biju pie Grizodubova ceturto reizi. . . Viņš, tāpat kā parasti, murmulēja un neteica nekā noteikta… Es neizturēju… Pats nelabais man lika atcerēties, ka devu Tev goda vārdu bāzt visiem bez izņēmuma naudu, un mani it kā kāds pagrūda aiz elkoņa … Tāpat kā cilvēks nolemj lēkt aukstā ūdenī vai rāpties lielā augstumā, tā arī es nolēmu riskēt un iegrūst…

«Ek, lai notiek kas notikdams!» es nolēmu. «Vienreiz mūžā var pamēģināt…»

Es nolēmu riskēt ne tik daudz vietas, cik jaunās sajūtas dēļ. Sak, kaut reizi mūžā ieraudzīt, kā uz kārtīgiem cilvēkiem iedarbojas «pateicība»! Bet mana sajūta izčibēja. Es rīkojos nemākulīgi, lempīgi. . . Izvilku no kabatas depozīta zīmi un sarkdams, pie visām miesām drebēdams, notvēru īsto bridi, kad Grizodubovs uz mani neskatījās, un uzliku to galdā .. . Par laimi Grizodubovs tai mirklī nolika uz galda grāmatas un apklāja ar tām depozīta zīmi… Tātad neizdevās . . . Grizodubovs neredzēja depozīta zīmi… Tā noklīdīs starp papīriem, vai arī sargi to nozags .. Bet, ja viņš to ieraudzīs, droši vien apvainosies . .. Tā, mori oncle… Ir nauda pagalam, ir pašam kauns . . . briesmīgs kauns! Un vainīgs esi Tu ar saviem nolādētajiem praktiskajiem padomiem! Tu mani samaitāji … Es pārtraucu rakstīšanu, jo kāds zvana … Eju atdarīt durvis …

Tikko saņēmu no Grizodubova vēstuli. Raksta, ka preču nodokļu kontrolē esot vakanta vieta par 60 rubļiem mēnesi. Manu depozīta zīmi viņš tātad redzējis.»

VECUMS

Arhitekts, valsts padomnieks Uzelkovs atbrauca savā dzimtajā pilsētā, uz kurieni bija izaicināts restaurēt kapsētas baznīcu. Šai pilsētā viņš bija dzimis, uzaudzis, mācījies un apprecējies, bet, izkāpis no vagona, tik tikko pazina to. Viss pārmainījies .. . Pirms astoņpadsmit gadiem, kad viņš pārcēlās uz Pēterpili, piemēram, tai vietā, kur tagad ir stacija, puišeļi ķēra suslikus; tagad, iebraucot galvenajā ielā, paceļas četrstāvu «Vīne ar numuriem», bet toreiz te stiepās neglīts, pelēks žogs. Taču ne žogs, ne mājas — nekas tā nebija pārvērties kā cilvēki. Izprašņājis viesnīcas sulaini, Uzelkovs dabūja zināt, ka vairāk nekā puse to cilvēku, ko viņš atcerējās, bija miruši, kļuvuši nabagi, aizmirsti.

—   Vai Uzelkovu atceries? — viņš pajautāja vecajam sulainim par sevi. — Uzelkovu, arhitektu, kas šķīrās no sievas . . . Viņam bija nams Svirebejeva ielā . . . Droši vien atceries!

—   N-neatceros . . .

—   Nu, kā gan neatcerēties! Bija trokšņaina prāva, pat visi ormaņi zināja. Padomā jel! Viņu ar sievu tiesā izšķīra privātadvokāts Šapkins, blēdis . . . pazīstams krāpnieks, tas pats, ko klubā iepēra . . .

—   Ivans Nikolaj ičs?

—   Nu jā, jā . . . Vai viņš dzīvs? Miris?

—   Dzīvs, paldies dieviņam. Viņš tagad par notāru, pašam kantoris. Labi dzīvo. Divi nami uz Ķieģeļu ielas. Nesen meitu izprecināja …

Uzelkovs pastaigāja no viena kakta uz otru, padomāja un nolēma gara laika pēc sastapties ar Šapkinu. Kad viņš izgāja no viesnīcas un lēnām čāpoja uz

Ķieģeļu ielu, bija pusdienas laiks. Šapkinu viņš sastapa kantorī un tik tikko vairs pazina. No kādreiz slaidā, veiklā privātadvokāta ar kustīgu, nekaunīgu, mūžam iereibušu ģīmi Šapkins bija pārvērties par vienkāršu, sirmu, vārgu večuku.

—   Jūs mani nepazīstat, esat aizmirsis … — Uzelkovs iesāka. — Esmu jūsu sensenais klients Uzelkovs …

—   Uzelkovs? Kāds Uzelkovs? Ak vai!

Šapkins atcerējās, pazina un apstulba. Sāka birt izsaucieni, jautājumi, atmiņas.

—   To nu gan negaidīju! Ne prātā neienāca! — Šapkins kladzināja. — Ar ko pacienāt? Vai gribat šampanieti? Varbūt vēlaties austeres? Manu mīlīt, tik daudz baltas naudiņas esmu savā laikā no jums pievācis, ka pat cienastu nevaru sagudrot…

—   Lūdzu, neuztraucieties, — Uzelkovs teica. — Man nav laika. Tūlīt jābrauc uz kapiem, jāapskata baznīca. Esmu saņēmis pasūtījumu.

—   Lieliski! Uzkodīsim, iedzersim un brauksim reizē. Man ir vareni zirgi! Es aizvedīšu jūs un iepazīstināšu ar baznīcas vecāko .., visu nokārtošu … Bet ko jūs, mīļais, it kā vairāties no manis, baidāties? Piesēdiet tuvāk! Tagad vairs nav ko bīties … He-hē … Agrāk tiešām biju veikls puika, slīpēts zellis… nenāc ne tuvumā, bet tagad esmu kluss kā pelīte: novecojis, kļuvis ģimenes cilvēks… man ir bērni. Laiks mirt!

Paziņas iekoda, iedzēra un divjūgā devās ārpus pilsētas uz kapsētu.

—   Jā, bija gan laiciņš! — Šapkins kamanās atcerējās. — Dažkārt atceros un nevaru ticēt. Vai atminaties, kā jūs ar savu laulāto šķīrāties? Pagājis jau gandrīz divdesmit gadu, un jūs droši vien esat visu aizmirsis, bet es atceros, it kā tikai vakar būtu jūs šķīris. Ak kungs, ko es toreiz pārcietu! Biju veikls puika, liels āķis, urķis, trakgalvis . .. Dažkārt tā vien nagi niez sagrābt kādu sarežģītu prāvu, it sevišķi, ja labs honorāriņš, kā, piemēram, jūsu procesā. Cik jūs man toreiz samaksājāt? Pieci seši tūkstoši! Nu, kā lai asinis nesakāpj galvā? Jūs toreiz aizbraucāt uz Pēterburgu un pamētāt visu man: dari, kā zini! Bet jūsu nelaiķe sieva Sofija Mihailovna, kaut arī nāca no tirgoņu nama, bija lepna, patmīlīga.

Pierunāt, lai viņa uzņemas vainu, bija grūti… briesmīgi grūti! Aizeju dažkārt pie viņas uz pārrunām, bet viņa ierauga mani un kliedz istabenei: «Maša, es taču tev pavēlēju neliešus nepieņemt!» Es gan šā, gan tā … ir rakstu viņai vēstules, ir mēģinu it kā nejauši satikt — nekožas! Bija jārīkojas ar trešās personas palīdzību. Es ilgi noņēmos ar viņu, un tikai tad, kad jūs bijāt ar mieru dot viņai desmit tūkstošus, šī padevās .. . Desmit tūkstošiem nespēja turēties pretim … Apraudājās, iespļāva man sejā, bet bija ar mieru, uzņēmās vainu uz sevis!

—   Liekas — viņa paņēma no manis nevis desmit, bet piecpadsmit tūkstošus, — Uzelkovs iebilda.

—   Jā, jā. .. piecpadsmit, es kļūdījos! — Šapkins samulsa. — Kaut gan, tā ir veca būšana, nav ko slēpt. Viņai es iedevu desmit, bet pārējos piecus pats ievilku nāsīs no jums. Abus jūs piekrāpu . . . Seni notikumi, nav ko kaunēties … Un no kā tad man bija ņemt, Boris Petrovič, ja ne no jums, sakiet pats . . . Jūs bijāt bagāts, pārticis cilvēks … Aiz pārmēra apprecējāties, aiz pārmēra šķīrāties. Grābāt naudu riekšavām. . . Atceros, no viena līguma iekašājāt divdesmit tūkstošu. No kā tad lai ievelk, ja ne no jums? Jā, atzīstos, arī skaudība mocīja. Ja jūs sagrābāties, jūsu priekšā cepures rāva nost, mani turpretim par rub]iem gan dažkārt pēra, gan klubā pliķus cirta… Nu, ko tur atcerēties! Laiks aizmirst.

—   Sakiet, lūdzu, kā Sofija Mihailovna dzīvoja pēc tam?

—   Ar desmit tūkstošiem, vai? Sliktisime . .. Dievs viņu zina, vai krita kādā azartā, vai viņu sāka mocīt sirdsapziņa un lepnums, ka sevi par naudu pārdevusi, vai varbūt viņa jūs mīlēja, tikai, ziniet, sāka dzert… Saņēma naudu un aidā trijjūgos ar virsniekiem. 2ūpo, dzīro, izlaidīgi uzvedas .. . Iebrauc ar virsniekiem traktierī un ne jau portvīniņu vai kaut ko vieglāku, bet manās iemest konjaķeli, lai dedzina, skurbina.

—   Jā, viņa bija ekscentriska … Diezgan izcietos no viņas. Dažkārt apvainojas par kaut ko un sāk nervozēt.. . Un kas pēc tam notika?

—   Paiet viena nedēļa, otra … Sēžu savās mājās un kaut ko skrīvēju. Pēkšņi atveras durvis un ienāk viņa … pilnā. «Ņemiet,» saka, «savu nolādēto naudu atpakaļ!» un iesvieda man žūksni sejā. Tātad neizturēja! Es uzlasīju naudu, saskaitīju … Piecu simtu pietrūka. Tikai piecus simtus bija paguvusi noplītēt.

—   Kur tad jūs likāt naudu?

—   Veca būšana . . . nav ko slēpt. . . Protams, paturēju sev! Ko jūs manī tā paskatījāties? Pagaidiet, kas būs vēl tālāk . . . Vesels romāns, psihiatrija! Tā apmēram pēc diviem mēnešiem es pārnāku naktī mājās piedzēries, nelādzīgs . . . Iededzu uguni, raugos, pie manis uz dīvāna sēž Sofija Mihailovna un arī pilnā, uzbudinātā, tāda kā mežonīga, it kā būtu no trako mājas izbēgusi … «Dodiet,» saka, «atpakaļ manu naudu, es pārdomāju. Ja krist, tad krist, kā nākas, līdz galam! Kustieties jel, nelieti, dodiet naudu!» Nejēdzība!

—   Un j ūs … iedevāt?

—   Iedevu, atceros, desmit rubļu . ..

—   Ak, kā tad tā var? — Uzelkovs sarauca pieri. — Ja pats nevarējāt vai negribējāt viņai dot, būtu atrakstījis man … Un es nezināju! Ko? Un es nezināju!

—   Mans dārgais, kālab man bija rakstīt, ja viņa pati jums rakstīja, kad vēlāk gulēja slimnīcā?

—   Bet mani toreiz nodarbināja jaunās laulības, viss bija tā sagriezies, ka nebija laika domāt par vēstulēm . . . Bet jūs esat privātpersona, jums nebija antipātijas pret Sofiju . . . kāpēc jūs nesniedzāt viņai roku?

—   Ar tagadējo mērauklu nevar mērīt, Boris Petrovič. Tagad mēs tā domājam, bet toreiz domājām pavisam citādi. . . Tagad es viņai varbūt pat tūkstoš rubļu iedotu, bet toreiz tos pašus desmit … ne jau par velti atdevu. Nejēdzīgs gadījums! Jāaizmirst… Bet nu esam arī klāt .. .

Kamanas apstājās pie kapsētas vārtiem. Uzelkovs un Šapkins izkāpa no kamanām, iegāja pa vārtiem un devās uz priekšu pa garu, platu aleju. Kailos ķiršu kokus un akācijas, pelēkos krustus un pieminekļus sudraboja sarma. Ik sniega pārsliņā atspoguļojās dzidrā, saulainā diena. Smaržoja tā, kā vispār smaržo visās kapsētās: pēc vīraka un svaigi uzraktas zemes . . .

—   Mums glīta kapsēta, — Uzelkovs teica. — Kā dārzs!

—   Jā, bet žēl, zagļi zog pieminekļus . . . Lūk, tur, aiz tā čuguna pieminekļa, kas pa labi, apbedīta Sofija Mihailovna. Vai gribat palūkoties?

Draugi nogriezās pa labi un pa dziļu sniegu devās uz čuguna pieminekli.

—   Rau, te … — sacīja Šapkins, rādīdams mazu balta marmora pieminekli. — Kāds praporščiks uzlika viņai kapa pieminekli.

Uzelkovs lēnām noņēma cepuri un parādīja saulei savu pliko pakausi. Šapkins, veroties viņā, arī noņēma cepuri, un otrs plikais pakausis atmirdzēja saulē. Visapkārt bija kapa klusums, it kā arī gaiss būtu miris. Draugi raudzījās piemineklī, klusēja un domāja.

—   Dus saldi! — Šapkins pārtrauca klusumu. — Un kas viņai par bēdu, ka uzņēmās vainu un dzēra konjaku. Atzīstieties, Boris Petrovič!

—   Par ko tad? — Uzelkovs drūmi vaicāja.

—   Nu par to… Lai cik pretīga pagātne, tomēr tā labāka nekā tas.

Un Šapkins parādīja savus sirmos matus.

—   Agrākos laikos par nāves stundu nemaz nedomāju … Ja sastaptos ar nāvi, šķiet, pasvilpotu par viņu, bet tagad .. . Nu, ko tur runāt!

Uzelkovu pārņēma skumjas. Viņam piepeši iegribējās raudāt, kvēli, tāpat kā viņš reiz alka milas .. . Un viņš juta, ka šīs raudas būtu veldzējošas, spirdzinošas. Acīs iezagās miklums, un rīklē jau spiedās kamols, bet. . . līdzās stāvēja Šapkins, un Uzelkovs kaunējās parādīt, aculieciniekam klātesot, savu mazdūšību. Viņš spēji pagriezās atpakaļ un devās uz baznīcu.

Tikai pēc pāris stundām, apspriedies ar vecāko un apskatījis baznīcu, viņš izmantoja mirkli, kad Šapkins bija nogrimis sarunā ar mācītāju, un aizskrēja izraudāties . . . Viņš piezagās pie pieminekļa slepeni, zaglīgi, ikbrīd atskatīdamies. Mazais, baltais piemineklis lūkojās viņā domīgi, skumji un tik nevainīgi, it kā zem tā dusētu meitene, nevis izlaidīga, šķirta sieva.

«Raudāt, raudāt!» Uzelkovs domāja.

Taču asaru mirklis bija palaists garām. Lai kā vecais vīrs mirkšķināja acis, lai kā sevi noskaņoja, asaras neritēja un kamols nespiedās kaklā. Pastāvējis minūtes desmit, Uzelkovs atmeta ar roku un gāja meklēt Šapkinu.

NELAIME

Virpotājs Grigorijs Petrovs, kas jau sen pazīstams kā lielisks meistars un tai pašā laikā vieglprātīgākais cilvēks visā Galčinas pagastā, ved savu slimo, veco sievu uz zemstes slimnīcu. Viņam jānobrauc verstis trīsdesmit, bet ceļš pašlaik tik drausmīgs, ka pa to neizbrauktu ne kroņa pasta puisis, kur nu vēl tāds slaists kā virpotājs Grigorijs. Tieši pretim cērtas ass, auksts vējš. Gaisā, lai skaties kur skatīdamies, griežas veseli pārslu mākoņi, tā ka nav saprotams, vai sniegs nāk no debesīm vai zemes. Aiz sniega miglas nav redzami ne lauki, ne telegrāfa stabi, ne meži, bet, kad Grigorij ara uzlido sevišķi spēcīga vēja brāzma, nav redzams vairs pat zirga loks. Veca, vārga ķēvīte tik tikko tipina. Visu enerģiju tā izlieto, lai izvilktu kājas no dziļā sniega un paraustītu galvu. Virpotājs steidzas. Viņš nemierīgi lēkā uz bukas un pastāvīgi plīkšķina zirgam pa muguru.

— Matrjona, neraudi… — viņš murmina. — Pacieties mazdrusciņ! Dievs dos — aizbrauksim uz slimnīcu, un acumirklī tev šito pašu . .. Iedos tev Pavils Ivaničs pilienus vai arī liks nolaist asinis, vai viņa žēlastībai labpatiks tevi ar kādu spirtiņu ieberzēt, tad arī… atvilks no sāniem. Pavils Ivaničs papūlēsies . . . Pakliegs, piecirlīs ar kāju, bet gan jau papūlēsies.. . Krietns kungs, laipns, lai dievs dod viņam veselību … Tūliņ, tikko piebrauksim, izskries no sava korteļa, sāks ārdīties. «Kā? Kāpēc tā?» klaigās. «Kāpēc neatbrauci laikā? Vai es esmu kāds suns, ka man augām dienām ar jums jānoņemas? Kāpēc neatbrauci no rīta? Laukā! Lai tavas smakas tc nebūtu! Atbrauc rīt!» Bet es sacīšu: «Daktera kungs! Pavil Ivanič! Jūsu augstlabdzimtība!» Nu ej taču, ka tevi velns parautu! Nu!

Virpotājs pātago zirģeli un, neskatīdamies uz veco, joprojām murmina sev zem deguna:

— «Jūsu augstlabdzimtība! Patiesi kā dieva priekšā … krustu mezdams, saku, es izbraucu mazā gaismiņā. Kā lai pagūst tikt laikā, ja tas kungs .. . svētā dievmāte … sadusmojies un uzsūtījis tādu puteni? Lūdzu, paskatieties pats … Ja būtu krietnāks zirgs, arī tas neizbrauktu, bet man — lūdzu, paskatieties pats — tas jau nav zirgs, bet tīrais kauns!» Taču Pavils Ivaničs savilks pieri un sāks kliegt: «Mēs jūs pazīstam! Vienmēr atradīsiet attaisnojumu! It īpaši tu, Griška! Sen jau tevi pazīstu! Droši vien savas piecas reizes krogā iegriezies!» Bet es viņam teikšu: «Jūsu augstlabdzimtība! Vai tad es esmu kāds ļaundaris vai pagāns? Vecā laiž garu ārā, mirst nost, un es sākšu pa krogiem skraidīt! Ko jūs runājat, apžēlojieties! Kaut viņi izputētu, tie krogi!» Tad Pavils Ivaničs liks tevi ienest slimnīcā. Bet es kritīšu ceļos . . . «Pavil Ivanič! Jūsu augstlabdzimtība! Vispazemlgi jums pateicamies! Piedodiet mums, nolādētajiem muļķiem, netiesājiet mūs, zemniekus, pārāk stingri! Mūs vajadzētu dzīt ratā jau pa gabalu, taču jums labpatika rūpēties, sabradāt savas kājiņas sniegā!» Bet Pavils Ivaničs paskatīsies tik šitā, it kā gribētu zvelt, un teiks: «Ko tu krīti pie kājām, labāk, muļķi, nebūtu tempis šņabi, bet žēlojis veco. Pērt tevi vajag!» — «Patiešām pērt, Pavil Ivanič, lai dievs mani soda, pērt! Bet kā lai mēs nenoliecamies jums pie kājām, ja jūs esat mūsu labdaris, gādīgs kā tēvs? Jūsu augstlabdzimtība! Tik tiešām .. . nudien, kā dieva priekšā . .. spļaujiet man acīs, ja piemānīšu: tikko mana Matrjona, šī pati, izveseļosies, būs atkal uz kājām, tā es visu, ko vien jums labpatiksies pavēlēt, visu jūsu žēlastībai iztaisīšu! Etvijiņu, ja vēlaties, no Karēlijas bērza . . . kroketa bumbiņas, ķegļus varu izdrāzt visārzemnieciskākos . . . visu jums iztaisīšu! Ne kapeikas no jums neņemšu! Maskavā no jums par tādu etvijiņu četrus rubļus paņemtu, bet es ne kapeikas.» Dakteris pasmiesies un teiks: «Nu, labi, labi . . . Redzu jau! 2ēl tikai, ka tu esi dzērājs . . .» Es, mīļo večiņ, zinu, kā ar kungiem vajag. Nav tāda kunga, ar ko es neprastu parunāt. Kaut tik nu dievs nedotu no ceļa nomaldīties! Rau, kā putina! Visas acis piesnigušas.

Un virpotājs murmina bez gala. Viņš melš niekus mehāniski, lai kaut drusku nomāktu savu smago sajūtu. Vārdu uz mēles daudz, bet domu un jautājumu galvā vēl vairāk. Nelaime pārsteigusi virpotāju pēkšņi — nezinot, negaidot, un tagad viņš nekādi nevar atjēgties, saņemties, visu to aptvert. Dzīvoja līdz šim brīdim mierīgi, gluži kā skurbulī, nepazīdams nedz bēdu, nedz prieku, un tagad piepeši sajūt sirdī briesmīgas sāpes. Bezrūpīgais slaists un plunduris ne aiz šā, ne aiz tā izrādījies nevaļīga, raižu pilna cilvēka stāvoklī, steidzas un pat cīnās ar dabas spēkiem.

Virpotājs atceras, ka nelaime sākās vakar vakarā. Kad viņš vakar vakarā, pa paradumam sameties, atgriezās mājās un pēc vecvecas parašas sāka lamāties un vicināt dūres, vecā paskatījās uz savu kausli tā, kā agrāk nekad nebija skatījusies. Parasti viņas vecīgo acu izteiksme bija mokpilna, bikla kā suņiem, kurus daudz sit un slikti baro, bet tagad viņa raudzījās drūmi un nekustīgi, kā raugās svētie no svētbildēm vai mirēji. Ar šīm dīvainajām, nelabajām acīm arī sākās nelaime. Gandrīz vai prātu zaudējušais virpotājs izlūdzās no kaimiņa zirģeli un ved tagad veco uz slimnīcu, cerēdams, ka Pavils Ivaničs ar pulverīšiem un ziedēm atdos vecenei viņas agrāko skatienu.

— Bet tu, Matrjona, tas ir . . . — viņš murkšķ. — Ja Pavils Ivaničs jautā, vai es tevi esmu sitis vai ne, atbildi: «Nebūt ne!» Un es tevi vairs nesitīšu. Rau, es pārmetu krustu. Vai tad es tevi situ ļaunā prātā? Situ tāpat, ne aiz šā, ne aiz tā. Man tevis žēl. Citam par to sirds nesāpētu, taču es, lūk, vedu.. . pūlos. Bet putina gan tavu putināšanu! Kungs, lai notiek tavs prāts! Kaut tikai dievs palīdzētu nenomaldīties no ceļa . .. Ko, vai sāp sāns? Matrjona, ko tad tu klusē? Es tev prasu: vai sāp sāns?

Viņam šķiet dīvaini, ka sirmgalvei uz sejas nekūst sniegs, dīvaini, ka pati seja kaut kā sevišķi izstiepusies, pieņēmusi bāli pelēku, netīri vaskainu krāsu un kļuvusi stingra, nopietna.

—   Ir gan muļķe! — virpotājs murmina. — Es tev pēc sirdsapziņas kā dieva priekšā .. . bet tu to pašu . . . Nu muļķe kas muļķe! Sadomāšu un nemaz nevedīšu pie Pavila Ivaniča!

Virpotājs nolaiž grožus un nogrimst pārdomās. Viņam nav drosmes atskatīties uz veco: bail. Jautāt viņai kaut ko un nedabūt atbildes ari bail. Beidzot, lai darītu galu nezināšanai, viņš, neatskatīdamies uz veco, satausta tās salto roku. Paceltā roka nokrīt kā nopļauta.

—   Tātad nomirusi. Šausmas!

Un virpotājs raud. Viņu māc ne tik daudz žēlums, cik nepatīkama sajūta. Viņš domā: cik ātri šai pasaulē viss notiek! Nepaguva viņa nelaime īsti sākties, kad atrisinājums jau klāt. Nepaguva viņš padzīvot ar veco, izteikt viņai visu, pažēlot viņu, kad tā jau mirusi. .. Dzīvojis viņš kopā ar to četrdesmit gadu, bet šie četrdesmit gadi taču pagājuši kā miglā. Aiz dzeršanas, ķildām un trūkuma nav jusla dzīve. Un, kā par spīti, vecā nomirusi tieši tad, kad viņš sajutis, ka viņam tās žēl, ka viņš nevar bez tās dzīvot un ir briesmīgi vainīgs viņas priekšā.

«Bet viņa taču staigāja ubagodama!» viņš atceras. «Es taču pats viņu sūtīju pie ļaudīm maizi diedelēt, šausmas! Viņai, muļķei, vajadzēja vēl gadus desmit padzīvot, citādi, nudien, nodomās, ka es patiešām esmu tāds. Svētā dievmāte, kur tad, pie velna, es braucu? Tagad jau vajag nevis ārstēt, bet apbedīt. Griezies apkārt!»

Virpotājs griež atpakaļ un visā spēkā sit zirģeli. Ceļš ar katru stundu kļūst nelāgāks un nelāgāks. Tagad loku vairs nemaz nevar redzēt. Retumis ragavas uzbrauc virsū jaunai eglītei, tumšs priekšmets saskrāpē virpotājam rokas, pazib viņam priekš acīm, un redzes loks atkal kļūst balts, virmojošs.

«Kaut varētu sākt dzīvi no jauna . . .» virpotājs domā.

Viņš atceras, ka Matrjona priekš četrdesmit gadiem bija jauna, skaista, jautra, no bagātām mājām. Izdeva to pie viņa par sievu tāpēc, ka tīkoja pēc viņa meistara mākslas. Visi apstākļi bija kā radīti, lai labi dzīvotu, bet viņš, par nelaimi, kā piedzērās pēc kazam, izlaidās uz krāsns, tā šķiet, līdz šim pašam laikam nebija pamodies. Kāzas viņš atceras, bet, kas notika pēc kāzām, — sit vai nost, nekā cita neatceras kā tikai to, ka dzēra, gulēja, kāvās. Tā ari aizgāja zudumā četrdesmit gadu.

Baltie sniega mākoņi pamazām kļūst pelēki. Krēslo.

«Kur tad es braucu?» virpotājs piepeši atjēdzas. «Apbedīt vajag, bet es uz slimnīcu … It kā prātu zaudējis!»

Virpotājs atkal griež apkārt un atkal sit zirgu. Ķēvīte saņem visus spēkus un sprauslodama tek sīkā riksī. Virpotājs šad tad uzšauj viņai pa muguru … Aizmugurē dzirdami klaudzieni, un viņš, kaut arī neatskatās, zina, ka tur nelaiķes galva dauzās pret ragavām. Bet gaiss kļūst arvien tumšāks un tumšāks, vējš aukstāks un asāks …

«Sākt dzīvi no jauna . . .» virpotājs domā. «Iegādāties jaunus rīkus, pieņemt pasūtījumus . . . naudu atdot vecajai… jā!»

Un pēkšņi viņam izslīd groži. Viņš meklē tos, grib pacelt, bet nekādi nevar — rokas nekust. ..

«Vienalga…» viņš domā, «zirgs ies tāpat, zina ceļu. Labi būtu tagad pagulēties . . . Kamēr tur būs bēres vai dvēseles aizlūgums, varētu nosnausties.»

Virpotājs aiztaisa acis un snauž. Pēc brītiņa viņš jūt, ka zirgs apstājies. Viņš atver acis un redz savā priekšā kaut ko tumšu, kas izskatās kā māja vai siena kaudze .. .

Viņam vajadzētu izkāpt no ragavām un dabūt zināt, kas te ir, bet visā augumā tāds kūtrums, ka labāk nosalt nekā kustēties . . . Un viņš gluži mierīgi aizmieg.

Viņš pamostas lielā istabā ar krāsotām sienām. Pa logiem iespīd spoža saules gaisma. Virpotājs redz savā priekšā cilvēkus un vispirms grib izrādīties nopietns, saprātīgs.

—   Dvēseles aizlūgums, brālīši, vecajai! — viņš saka. — Garīdzniekam jāpieteic . . .

—   Nu labi, labi! Guli tikai! — viņu pārtrauc kāda balss.

—   Mīļais Pavil Ivanič! — virpotājs brīnās, ieraudzīdams savā priekšā ārstu. — Jūslabdzimtība! Labdari!

Viņš grib uzlēkt un mesties medicīnai pie kājām, bet jut, ka rokas un kājas neklausa.

—       Jūsu labdzimtība! Kur tad manas kājas? Kur rokas?

—        Atvadies no rokām un kājām … Esi nosaldējis! Nu, nu… ko tad tu raudi? Padzīvoji — un paldies dievam! Droši vien kādus sešus desmitus būsi nodzīvojis — pietiks!

—        Nelaime! … Jūslabdzimtība, tā taču nelaime! Piedodiet augstsirdīgi! Vēl piecus sešus gadiņus …

—   Kāpēc?

—        Zirgs taču svešs, jāatdod … Vecā jāapbedī… Un cik viss šai pasaulē ātri notiek! Jūsu labdzimtība! Pavil Ivanič! Vislabāko etvijiņu no Karēlijas bērza! Kroketiņu izdrāzīšu …

Ārsts atmet ar roku un iziet no palātas. Virpotājam — āmen!

KAS PAR PUBLIKU!

—        Cauri, nedzeršu vairs! Ne . . . neparko! Laiks jau nākt pie prāta. Jāstrādā, jādarbojas… Ja patīk saņemt algu, tad strādā godīgi, cītīgi, apzinīgi, nedomājot par atpūtu un mieru. Beidz niekoties .. . Tu, brālīt, esi radis par velti saņemt algu, un tas nav labi. . . nav labi.

Izteicis sev dažas tamlīdzīgas pamācības, virskonduktors Podtjagins sāk just nepārvaramu tieksmi darboties. Pulkstenis iet jau uz diviem naktī, bet, par spīti tam, viņš modina konduktorus un kopā ar tiem dodas pa vagoniem kontrolēt biļetes.

—       Jūss. .. biļetes! — viņš izsauc, līksmi klikšķinādams knaiblītes.

Miegainie stāvi, vagona puskrēslas iekļauti, saraujas, sapurina galvas un sniedz savas biļetes.

—        Jūss… biļetes! — Podtjagins griežas pie otrās klases pasažiera, izdēdējuša, dzīslaina cilvēka, kas ievīstīts kažokā un segā un ieskauts spilveniem. — Jūss . . . biļetes!

Dzīslainais cilvēks neatbild. Viņš iegrimis miegā. Virskonduktors pieskaras pie viņa pleca un nepacietīgi atkārto:

—   Jūss … biļetes!

Pasažieris uztrūkstas, atver acis un šausmās veras Podtjaginā.

—   Kas? Kurš? Ko?

—       Jums saka cilvēku valodā: jūss… biļetes! Pa-apūlieties!

—   Ak dievs! — vaid dzīslainais cilvēks, saviebdams raudošu seju. — Ak tu kungs, mans dievs! Es sirgstu ar reimatismu… trīs naktis neesmu gulējis, tikko ieņēmu morfiju, lai aizmigtu, bet jūs … ar biļeti! Tas taču ir nežēlīgi, necilvēcīgi! Ja jūs zinātu, cik grūti man aizmigt, jūs mani netraucētu ar tādām blēņām .. . Nežēlīgi, nejēdzīgi! Un kam jums ievajadzējās manu biļeti? Taisni muļķīgi!

Podtjagins domā, apvainoties vai ne, — un nolemj apvainoties.

—   Jūs te nekliedziet! Te nav krogs! — viņš saka.

—   Krogā tomēr ļaudis ir cilvēcīgāki… — pasažieris kāsē. — Kā es tagad aizmigšu pa otram lāgam! Vai nav apbrīnojami: visas ārzemes izbraukāju, un neviens man tur biļeti neprasīja, bet te, it kā velns viņus bikstītu pie elkoņa, atkal un atkal! . . .

—   Nu tad brauciet uz ārzemēm, ja jums tur patīk!

—   Muļķīgi, kungs! Jā! Pasažierus ne tikai bendē ar tvanu, smacīgu gaisu un caurvēju, grib vēl, jods to rāvis, ar formālistiku pieveikt. Viņam ievajadzējusies biļete! Sakiet, kāda uzcītība! Labi, ja tas notiktu kontroles dēļ, taču puse vilciena brauc bez biļetēm!

—   Paklausieties, kungs! — Podtjagins iekaist. — Ja jūs nebeigsiet kliegt un traucēt publiku, es būšu spiests izsēdināt jūs stacijā un sarakstīt aktu par šo notikumu!

—   Tas ir neciešami! — publika uztraucas. — Piesienas slimam cilvēkam! Dzirdiet, esiet taču žēlsirdīgs!

—   Bet viņš jau pats lamājas! — Podtjagins nobīstas. — Labi, es neņemšu biļeti… Kā tīk … Tikai, paši zināt, mans amats to prasa … Ja ne amats, tad, protams . .. Varat pavaicāt pat stacijas priekšniekam … Pavaicājiet, kam gribat. . .

Podtjagins parausta plecus un atiet no slimnieka. Sākumā viņš jūtas apvainots un mazliet nonievāts, taču, izstaigājis pāris vagonu, sāk just savās virskonduktora krūtīs zināmu nemieru, kas atgādina sirdsapziņas pārmetumus.

«Patiešām nevajadzēja modināt slimnieku,» viņš domā. «Taču neesmu vainīgs … Viņiem tur šķiet, ka es niekodamies, aiz gara laika, bet nezina, ka amats to prasa… Ja viņi netic, varu viņiem atvest stacijas priekšnieku »

Stacija. Vilciens stāv piecas minūtes. Pirms trešā zvana attēlotajā otrās klases vagonā ienāk Podtjagins. Aiz viņa solo stacijas priekšnieks ar sarkanu formas cepuri galvā.

—   Lūk, šis kungs, — Podtjagins iesāk, — saka — man neesot nekādu tiesību prasīt no viņa biļeti un . .. un apvainojas. Lūdzu, stacijas priekšnieka kungs, izskaidrojiet viņam — vai pēc amata es prasu biļeti vai veltīgi? Kungs, — Podtjagins griežas pie dzīslainā cilvēka. — Kungs! Varat, re, pavaicāt stacijas priekšniekam, ja neticat man.

Slimais saraujas kā dzelts, atver acis un, saviebdams raudošu seju, atkrīt pret dīvāna atzveltni.

—   Ak dievs! Ieņēmu otru pulveri un tikko iesnaudos, kad viņš atkal… atkal! Lūdzu, esiet taču žēlīgs!

—   Jūs varat parunāt, re, ar stacijas priekšnieka kungu . .. Vai man ir pilna tiesība prasīt biļeti vai nav?

—   Tas ir neciešams! Se jūsu biļete! Se! Es nopirkšu vēl piecas biļetes, tikai ļaujiet man mierīgi nomirt! Vai patiešām jūs pats nekad neesat bijis slims? Bezjūtīgi ļaudis!

—   Tā vienkārši ir ņirgāšanās! — saka kāds sašutis kungs karavīra formā. — Citādi es nespēju saprast šo piesiešanos!

—   Lai paliek … — rauc pieri stacijas priekšnieks, pavilkdams Podtjaginu aiz piedurknes.

Podtjagins parausta plecus un lēnām aiziet pakaļ stacijas priekšniekam.

«Pamēģini izdabāt!» viņš nesaprot. «Viņa dēļ taču pasaucu stacijas priekšnieku, lai viņš saprastu, nomierinātos, bet viņš . . . lamājas.»

Cita stacija. Vilciens stāv desmit minūtes. Pirms otrā zvana, kad Podtjagins stāv pie bufetes un dzer zelteri, viņam tuvojas divi kungi, viens inženiera formā, otrs ar karavīra mēteli mugurā.

—   Paklausieties, virskonduktor! — inženieris griežas pie Podtjagina. — Jūsu izturēšanās pret slimo pasažieri satrauca visus aculieciniekus. Esmu inženieris Puzickis, tas te… pulkveža kungs. Ja jūs neatvainosieties pasažierim, mēs iesniegsim sūdzību satiksmes priekšniekam, mūsu kopējam paziņam.

—       Kungi, bet es taču … bet jūs taču … — Podtjagins apstulbst.

—        Paskaidrojumi mums nav vajadzīgi. Bet brīdinām, ja neatvainosieties, mēs ņemam pasažieri savā aizsardzībā.

—   Labi, es … es laikam atvainošos . . . Lūdzu …

Pēc pusstundas Podtjagins, izdomājis atvainošanās

formu, kas apmierinātu pasažieri un nemazinātu viņa paša cieņu, ieiet vagonā.

—       Kungs! — viņš griežas pie slimnieka. — Dzirdiet, kungs!

Slimnieks saraujas un uzlec kājās.

—   Kas ir?

—       Es, kā būs teikt… kā sacīt jāsaka . . . Jūs neapvainojieties . ..

—        Ak … ūdeni… — slimais paliek bez elpas, ķerdamies pie sirds. — Ieņēmu trešo morfija pulveri, iesnaudos un … atkal! Ak dievs, kad galu galā beigsies šīs mocības?

—   Es, kā būs teikt. .. Atvainojiet. ..

—        Klausieties . . . Izsēdiniet mani nākamajā stacijā … Ilgāk vairs neesmu spējīgs to ciest. Es … es mirstu .. .

—        Tas ir zemiski, riebīgi! — publika uztraucas. — Vācieties no šejienes prom! Jums būs jāatbild par tādu ņirgāšanos! Arā!

Podtjagins atmet ar roku, nopūšas un iziet no vagona. Viņš ieiet dienesta vagonā, nomocīts atsēžas pie galda un sūrojas:

—        Kas par publiku! Mēģiniet tai izdabāt! Kā lai strādā, darbojas! Gribot negribot jānospļaujas uz visu un jāsāk dzert . . . Nedari nekā — skaišas, sāc darīt — arī skaišas . . . Jāiedzer!

Podtjagins izdzer uzreiz puspudeli un nedomā vairs par darbu, pienākumu un godīgumu.

LUPATA

Ainiņa

Bija vakars. Provinces avīzes «Zosu Vēstnesis» sekretārs Pantelejs Diomidičs Kokins devās uz fabrikanta, komercijas padomnieka Bludihina māju, kur tai vakarā bija jānotiek pašmāju izrādei, bet pēc tam dejām un vakariņām.

Sekretārs bija līksms, laimīgs un apmierināts. Nākotne viņam tēlojās spoža… Viņš iedomājās, kā iesmaržojies, sacirtotiem matiem un galants ieies lielajā, apgaismotajā zālē. Sejā viņš rādīs melanholiju un vienaldzību, gaitā un plecu raustīšanā iekļaus pašcieņas sajūtu, runās nevērīgi, negribot, skatienam centīsies piešķirt noguruma, zobgalības izteiksmi, vārdu sakot, izturēsies kā preses pārstāvis! Garāmejošie kavalieri un jaunkundzes saskatīsies un sačukstēsies:

—   Tas ir no redakcijas. Gluži glīts!

«Zosu Vēstnesī» viņš ir tikai sekretārs. Viņa darbs ir nesajaukt adreses, pieņemt parakstīšanos uz avīzi un raudzīties, lai tipogrāfijas darbinieki nezog redakcijas cukuru, — taču kam gan no visiem zināma viņa darbības joma? Ja jau viņš ir no redakcijas, tātad literāts, redakcijas noslēpumu glabātājs. Ak dievs, kā redakcijas noslēpumi ietekmē sievietes! Kokins viesībās droši vien sastaps Klaudiju Vasiļjevnu. Viņš pamanīsies aiziet viņai garām reizes piecas un izlikties, ka neievēro viņu. Kad viņa zaudēs pacietību un pirmā viņu uzrunās, viņš nevērīgi apsveicināsies, mazliet nožāvāsies, palūkosies pulkstenī un sacīs:

—       Cik garlaicīgi! Kaut ātrāk beigtos šī jezga .. . Pulkstenis jau divpadsmit, bet man vēl jāizlaiž numurs un jāizskata viens otrs rakstiņš …

Klaudija Vasiļjevna pavērsies viņā ar bijību, no lejas uz augšu, kā mēdz raudzīties uz monumentiem. Ļoti iespējams, ka viņa pavaicās, kas beidzamajā numurā ievietojis sarkastisku dzejoli par aktrisi Kiškinu-Brandahlicku? Tad viņš pacels acis uz griestiem, noslēpumaini norūks un pateiks: «M-jā . . .» Lai domā, ka viņš to uzrakstījis! Pēc tam dejas, vakariņas, iedzeršana . .. Pēc iedzeršanas svētlaimīga noskaņa, Klaudijas Vasiļjevnas pavadīšana līdz viņas mājai un sapņi, sapņi. . . Protams, tas viss ir gaisīgi, sīki, nenopietni, bet jaunībai taču ir savas tiesības, kungi!

Pie Bludihina nama apgaismotajām durvīm sekretārs ieraudzīja divas kariešu rindas. Durvis vēra vaļā un ciet resns šveicars ar zizli rokās. Virsdrēbes saņēma zilās frakās un sarkanās vestēs tērpti sulaiņi. Entree bija krāšņs, ar ziediem, paklājiem un spoguļiem. Sekretārs nevērīgi uzmeta sulainim uz rokas savu kažoku, pārvilka ar roku pāri matiem, cienīgi pacēla galvu .. .

—   No redakcijas! — viņš sacīja, pieejot klāt diviem sulaiņiem, kas stāvēja uz zemākās entree pakāpes un plēsa nost biļetēm stūrus .. .

—   Nedrīkst! Nedrīkst! Nelaist! — Šai brīdī no augšas atskanēja skarba, metāliska balss. — Nelaist!

Kokins pavērās augšup. Tur uz augšējā pakāpiena stāvēja resns, frakā tērpts vīrs un lūkojās tieši uz viņu. Būdams pārliecināts, ka skarbā balss nav domāta viņam, sekretārs pacēla kāju uz pakāpiena, bet tai brīdī ar šausmām pamanīja, ka sulaiņi izdara kustību, lai aizšķērsotu viņam ceļu.

—   Nelaist! — resnais atkārtoja.

—   Tas ir . .. kāpēc gan mani nelaist? — Kokins apstulba. — Esmu no redakcijas!

—   Tāpēc jau arī nelaist, ka no redakcijas! — resnais atbildēja, sasveicinādamies ar kādu dāmu. — Nedrīkst!

Sekretārs apjuka, it kā viņam būtu iesists ar mietu pa galvu. Vispirms viņš briesmīgi nokaunējās. Kā gribat, bet asā Parmas vijolīšu smarža, jaunie cimdi un sacirtotā galva lāgā nesaskan ar pazemojošo lomu, kad cilvēku nelaiž iekšā un sulaiņi viņa priekšā izpleš rokas, un tas viss dāmu un kalpotaju klātbūtnē! Sekretārs sajuta ne tikai kaunu, neizpratni un izbrīnu, bet arī tukšumu, vilšanos sevī, it kā kāds būtu paņēmis un ar grieznēm nogriezis viņā sapņus par gaidāmajiem priekiem. Tā vajag justies cilvēkiem, kas saņem nevis gaidīto «pateicību», bet belzienu pa pakausi.

—   Es nesaprotu . . . esmu no redakcijas! — Kokins murmināja. — Laidiet!

—   Nav atļauts! — sulainis teica. — Atejiet no kāpnēm, jūs traucējat nākt iekšā.

—   Savādi! — sekretārs nomurmulēja, cenzdamies ar cieņu pasmaidīt… — Ļoti savādi . . . Hm.

Viņam garām, jautri smiedamās un modernajiem tērpiem čaukstot, cita pēc citas gāja jaunkundzes un dāmas .. . Atkal un atkal cirtās ciet durvis, līdz priekštelpai atlidoja caurvējš un pa kāpnēm gāja augšā jauns viesu pulks …

«Kāpēc gan nav atļauts mani ielaist?» sekretārs nevarēja saprast, vēl arvien nespēdams attapties no negaidītā noraidījuma un pat neticēdams savām acīm. «Tas resnais sacīja, ka tieši tāpēc nelaist, ka esot no redakcijas . .. Bet kāpēc gan? Velns viņus rāvis .. . Nedod dievs, ieraudzīs paziņas, ka es šeit salstu, jautās, kas noticis . .. negods!»

Kokins vēlreiz mēģināja kāpt augšā pa kāpnēm, bet viņu vēlreiz apturēja . . . Viņš paraustīja plecus, nošņauca degunu, padomāja, piegāja atkal pie sulaiņiem . . . viņu atkal atvairīja. Augšā sāka spēlēt orķestris. Sekretāram ietrīsējās sirds, aizrāvās elpa aiz vēlēšanās ātrāk nokļūt lielajā zālē, turēt augstu galvu, rotaļāties ar Klaudijas Vasiļjevnas pacietību. Mūzika uzreiz pamodināja un satrauca viņā ilgas, ar kurām viņš bija tīksminājies, ejot uz sarīkojumu . . .

—   Paklausieties! — viņš uzsauca resnajam, kas gan parādījās augšā, gan nozuda. — Kāpēc mani nelaiž iekšā?

—   Ko-o? No redakcijas nevienu nelaist!

Bet.. . bet kālab tad? Paskaidrojiet vismaz!

—   Bludihina kungs neļauj! Nav mana darīšana! Man neļauj, es arī nelaižu! .. . Atļaujiet paiet garām dāmai!

Bet tu, Andrej, pielūko, no redakcijas nevienu! Saimnieks neatjāva!

Kokins paraustīja plecus un, juzdams, cik muļķīga un nepiemērota šī plecu raustīšana, atgāja no kāpnēm … Ko darīt? Protams, vislabākais, ko šai gadījumā varēja darīt Kokins, — skriet ātrāk uz redakciju un paziņot redaktoram, ka muļķis Bludihins izdevis tādu rīkojumu. Redaktors būtu izbrīnījies, pasmējies un pateicis:

«Nu, vai nav idiots? Atradis, kā atriebties par recenzijām! Ēzelis nesaprot, — ja mēs ejam uz viņa viesībām, tad ar to nevis viņš pakalpo mums, bet mēs viņam! Ak, ir gan muļķis, lai dievs žēlīgs! Nu, pagaidi vien, pasniegšu tev rītdienas numurā konfekti!»

Tā pret notikumu izturētos redaktors . . . Nu, un tālāk? Tālāk sekretāram kā kārtīgam cilvēkam vajadzētu palikt mājās un atmest Bludihinam ar roku. To prasītu gan viņa lepnums, gan redakcijas cieņa. Bet, kungi, tas viss ir labi teorijā, praksē turpretim, kad nopirkti jauni cimdi, samaksāts frizierim par sacirtošanu, kad tur, augšā, gaida Klaudija Vasiļjevna, uzkodas un iedzeršana, nepavisam nav labi . . .

«Gaidīju šo vakaru divus mēnešus, sapņoju, taisījos!» Kokins domāja. «Veselus divus mēnešus staigāju pa pilsētu, meklēju jaunus svārkus … devu solījumu Klaudijai un pēkšņi. .. Nē, tas nav iespējams! Tur ir kāds pārpratums … Nudien, pārpratums! Un uz redakciju nav ko iet, jāparunā tikai ar rīkotāju . . .»

—   Paklausieties! — Kokins griezās pie resnā. — Atļaujiet man kaut uzkāpt augšā . . . Zālē es neiešu, parunāšu tikai ar rīkotāju vai ar Bludihina kungu!

—   Ejiet, tikai ziniet, ka zālē jūs neparko nelaidīs iekšā!

«Ak dievs!» Kokins domāja, iedams augšā pa kāpnēm. «Sis divas dāmas, kas nāk, dzirdēja viņa vārdus … Negods! Kauns! Man būtu jāiet prom, dieva vārds . . .»

Augšā, pie ieejas zālē, stāvēja sarkanmatains rīkotājs ar lentu svārku atlokā. Turpat pie galdiņa sēdēja kāda uzcirtusies dāma un pārdeva programmiņas.

—       Sakiet, lūdzu, — sekretārs raudošā balsī pievērsās tiem, — kāpēc dots rīkojums nelaist nevienu no redakcijas? Par ko?

—   Paši jūs, kungi, esat vainīgi! — sarkanmatis atbildēja. — Jums sūta goda kartes, jūs allaž sēdina pirmajā vietā, bet jūs rakstāt paskvilas …

—   Ak kungs, es taču . .. Paklausieties …

Tai brīdī aiz durvīm atskanēja skaļi aplausi un varēja dzirdēt, kā simpātiskā kņaze Rožkina dzied «Es atkal tavā priekšā .. .». Sekretāram iedrebējās sirds. Tantala mokas viņam nebija pa spēkam.

—   Kas par paskvilām? — viņš griezās pie dāmas. — Pieņemsim, cienītā, ka laikrakstā arī bijušas paskvilas, bet vai tad es esmu vainīgs? Vainīgs redaktors, līdzstrādnieki, bet kāda man tur daļa? Esmu tikai sekretārs . . . kaut kas līdzīgs grāmatvedim. Neesmu nemaz rakstnieks … Nudien, neesmu rakstnieks! Paklausieties, dodu pat goda vārdu, ka neesmu rakstnieks!

—   Mēs nevaram nekā darīt jūsu labā, — dāma nopūtās. — Tā ir paša Bludihina pavēle . . . Bet… jūs varat nopirkt biļeti!

«Velns parauj, kā gan man las agrāk neienāca prātā?» Kokins nodomāja un tūdaļ atcerējās, ka viņam kabatā tikai četrdesmit kapeikas, ko viņš bija paņēmis līdz, ja Klaudijai Vasiļjevnai iegribēsies, lai viņu pavada važonī. — Tādā gadījumā es parunāšu ar Bludihinu! — viņš teica.

—   Pagaidiet starpbrīdi.. .

Kokins sāka gaidīt… Aiz durvīm dārdēja aplausi, dziedāja pazīstamas sieviešu balsis, smējās . . . Tur kūsāja dzīve! Bet nabaga sekretārs stāvēja durvju priekšā grēkus sūdzoša grēcinieka pozā ā la Indriķis Kanosā un vērās uz durvīm kā zirgs, kas saož, ka tuvumā auzas, bet neredz tās… Ilgi viņš gaidīja starpbrīdi, taču beidzot aiz durvīm sāka stumdīt krēslus, trokšņot, sarunāties; durvis atdarījās, un gaitenī sāka plūst publika.

«Bet laime bija jau tik tuvu, tik tuvu!» sekretārs nodomāja, ielūkojies atvērtajās durvīs. «Nē, es nevaru pat pieļaut domu, ka mani nelaidīs iekšā .. .»

Drīz parādījās pats Bludihins, sārts, laimīgs . . . Kokins pagājās gar viņu, ilgi neuzdrošinājās uzsākt sarunu un beidzot izšķīrās . . .

—   Atvainojiet… es patraucēšu jūs . .. Jūs, Aņisim Ivanič, esat pavēlējis neielaist nevienu no redakcijas …

—   Jā, un tad?

—   Esmu, lūk, atnācis… Bet es nesaprotu! Atzīstiet pats! Vai tad es esmu vainīgs? Vainīgi redaktori vai līdzstrādnieki, viņus tad ari nelaidiet, bet es … goda vārds, neesmu rakstnieks! . . .

—   Aaā .. . tātad jūs no redakcijas? — jautāja Bludihins, izplešot kājas burta «A» veidā un atmetot atpakaļ galvu. — Jums, protams, ir pretenzija? Bet paklausieties! Lai publika ir lieciniece! Kungi no publikas, esiet liecinieki! Te korespondenta kungam ir pretenzija pret mani, tā sakot, ka es . .. eeē . . . dažā ziņā esmu izteicis protestu … Mans uzskats par presi, cerams, ir zināms. Esmu vienmēr bijis par presi! Bet, kungi (Bludihins savilka lūdzēja seju) … kungi, jābūt taču robežām! Lamājiet aktierus, lugu, izkārtojumu, bet kāpēc jāraksta ačgārnības? Kāpēc? Jūsu avīzes pēdējā numurā bija lielisks raksts . .. lie-ie-lisks! Tomēr, rakstot par dzīvo ainu «Judīte un Oloferns», kurā piedalījās mana meita, viņš . .. saka dievs zina ko! Zobens, viņš saka, ko turējusi rokās Judīte, esot tik garš, ka ar to varot nokaut tikai iztālēm vai arī uzrāpjoties uz jumta . . . Kāda velna pēc te jumts? Mana meita izlasīja un . . . apraudājās! Tā, kungi, nav kritika! Nnē-ē, tā nav kritika! Tas ir personisks uzbrukums! Cilvēks piesējies zobenam, lai tikai sariebtu man . ..

—   Es … es esmu vienis prātis ar jums! — šļupstēja Kokins, sajuzdams uz sevi raugāmies simtiem acu. — Es pats aizvien esmu pret lamām.. . Taču, nudien, kāda man tur daļa? Es, goda vārds, neesmu rakstnieks! Esmu sekretārs… Sacīšu jums pat vairāk, bet starp mums, protams .. . («Kāda velna pēc es, lops, tā runāju?» Kokins nodomāja.) Viņš ir labs… godīgs cilvēks. Ja arī uzrakstījis ko tādu, tad netīšām . .. aiz vieglprātības…

Sekretāra jēra tonis aizkustināja Bludihinu. Komercijas padomnieks satvēra Kokinu aiz pogas un ņēmās no jauna klāstīt viņam savus ieskatus par presi. Sekretāra krūtīs saviļņojās uzreiz tūkstoš jūtu. Viņam glaimoja, ka ar viņu vaļsirdīgi runā tāda ievērojama persona kā

Bludihins; viņš juta, ka viņu tūlīt droši vien ielaidīs zālē, ka pārpratums jau beidzies, ka var atkal sapņot… bet tai pašā laikā viņam bija ap sirdi briesmīgi apkaunojoši, nejēdzīgi, riebīgi . . . Viņš atskārta, ka savas gļēvulības dēļ nodevis sevi, redaktoru, «Zosu Vēstnesi», nodevis publiski, paziņām klātesot, kā pats pēdējais Jūdass! Viņam vajadzētu nospļauties, izlamāties, pasmieties, bet viņš lūdzas, zemojas, gandrīz vai raud . . . Ak vai!

Bludihins runāja, runāja. Pietiekami paplātījies un palauzījies, viņš jau paņēma sekretāru zem rokas un sekretārs jau bija pie paradīzes vārtiem, kad atskanēja sauciens:

—   Aņisim Ivanovič! Ģenerālis atbraucis!

Bludihins satrūkās un, pametis Kokinu, pa galvu pa

kaklu brāzās lejā pa kāpnēm. Sekretārs brītiņu pastāvēja, pastaigāja, sakārtoja kaklasaiti. Viņš nekā vairs negaidīja, nevēlējās. Kad sākās otrais cēliens un viņš piegāja pie durvīm, rīkotājs viņu nelaida iekšā.

—   Bludihins mums nekā neteica. Nedrīkst!

Pēc desmit minūtēm sekretārs kašāja ar savām lielajām galošām sasalušo zemi. Viņš devās mājup, bet labāk būtu doties āliņģi! Viņam bija nejauki, pretīgi. Pretīgas bija viņa smaržas, pretīgi jaunie cimdi, pretīga sacirtotā galva, Ar kādu prieku viņš būtu iesitis sev pa šo galvu!

SVĒTĀ VIENTIESĪBA

Stāsts

Pie vecā Svētās trīsvienības baznīcas priekšnieka Savas Zezlova, kas dzīvoja P. pilsētā, gluži negaidot ieradās no Maskavas viņa dēls Aleksandrs, pazīstams Maskavas advokāts. Vientulīgais vecais atraitnis, ieraudzījis savu vienīgo lolojumu, ko nebija redzējis gadu divpadsmit — piecpadsmit, kopš tā paša laika, kad aizvadīja viņu uz universitāti, nobāla, sāka drebēt pie visām miesām un sastinga. Priekiem un sajūsmai nebija gala.

Atbraukšanas dienas vakarā tēvs un dēls runājās. Advokāts ēda, dzēra un jutās aizkustināts.

—   Pie tevis šeit ir labi, jauki! — viņš jūsmoja, grozīdamies krēslā. — Mājīgi, silti, un smaržo pēc kaut kā tāda patriarhāla. Nudien, labi!

Savas tēvs, salicis rokas aiz muguras un, kā redzams, dižodamies vecās virējas priekšā, ka viņam tik liels un galants dēls, staigāja ap galdu un centās, lai izdabātu viesim, noskaņot sevi «zinātniski».

—   Tādi, mīļais, ir fakti… — viņš teica. — Iznācis tieši tā, kā no sirds vēlējos: kā tu, tā es — abi esam gājuši pa izglītības ceļu. Tu, lūk, beidzi universitāti, bet es Kijevas akadēmiju, jā … Pa vienu taku tātad . . . Saprotam viens otru . . . Tikai nezinu gan, kā tagad akadēmijās. Manā laikā stipri spieda uz klasicismu un mācīja pat senebreju valodu. Bet tagad?

—   Nezinu. Bet tev, tēt, ir varena sterlete … Esmu jau paēdis, bet iekodīšu vēl.

—       Ed, ēd. Tev jāēd vairāk, jo tev ir garīgs, nevis fizisks darbs . . . hm . .. nevis fizisks … Tu esi universitants, strādā ar galvu. Vai ilgi ciemosies?

—     Neesmu braucis ciemoties. Es, tēt, pie tevis nejauši, apmēram kā deus ex machina. Atbraucu šurp viesizrādē, aizstāvēt jūsu agrāko pilsētas galvu. Droši vien zini — rīt pie jums būs tiesa.

—   Tā, tā . . . Tātad tu tieslietās? Jurisprudents?

—   Jā, esmu zvērināts advokāts.

—   Tā . . . Dievs palīdz. Kāda tev čina?

—   Nudien nezinu, tēt.

«Vajadzētu pavaicāt par algu,» Savas tēvam ienāca prātā, «bet, pēc viņu domām, tas nav pieklājīgs jautājums . .. Spriežot pēc apģērba un ņemot vērā zelta pulksteni, jādomā, ka saņem vairāk par tūkstoti.»

Vecais un advokāts brīdi klusēja.

—     Nezināju, ka tev tādas sterletes, citādi būtu pie tevis jau pagājušajā gadā atbraucis, — dēls ieteicās. — Pērngad biju netālu no šejienes, jūsu guberņas pilsētā. Jocīgas gan jums še pilsētas!

—    Tieši jocīgas… kaut nospļauties! — Savas tēvs piekrita. — Ko lai dara! Tālu no garīgajiem centriem … aizspriedumi. Nav vēl iespiedusies civilizācija …

—     Tas nav galvenais … Paklausies, kāds joks ar mani atgadījās. Ieeju jūsu guberņas pilsētā teātrī, eju pie kases pēc biļetes, bet man saka: izrādes nebūs, jo vēl neviena biļete nav pārdota! Es nu jautāju: cik jūs ieņemat par izpārdotu izrādi? Atbild — trīssimt rubļu! Lieciet, saku, lai spēlē, es maksāju trīs simtus . .. Aiz gara laika samaksāju trīssimt rubļu, bet, kā sāku skatīties viņu sirdi plosošo drāmu, kļuva vēl garlaicīgāk … Ha-ha …

Savas tēvs neticīgi pavērās dēlā, pavērās virējā un pavīpsnāja dūrē …

«Tad ta melš!» viņš nodomāja. — Kur tad tu, Šureņka, ņēmi tos trīssimt rubļus? — viņš bikli vaicāja.

—   Kā — kur ņēmu? No savas kabatas, protams . ..

—    Hm … Cik tad liela, atvaino par nepieklājīgu jautājumu, ir tava alga?

—       Kā kuro reizi… Dažu gadu nopelnu tūkstošus trīsdesmit, bet citkārt nesanak ne divdesmit. . . Gadi mēdz but dažādi.

«Tad ta melo! Ho-ho-ho! Tad ta melo!» nodomāja Savas tēvs smiedamies, mīlīgi lūkodamies miglainajā dēla sejā. «Jaunība ir pļāpīga! Ho-ho-ho. .. Augstu ķēra — trīsdesmit tūkstošu!» — Neticami, Sašeņka! — viņš teica. — Atvaino, bet. . . ho-ho-ho . . . trīsdesmit tūkstošu! Par šādu naudu var uzcelt divus namus …

—   Tu netici?

—   Ne jau neticu, bet tā … kā pareizi izsacīties, tu jau pārāk traki. .. Ho-ho-ho .. . Nu, ja tu tik daudz saņem, kur tad tu liec naudu?

—   Nodzīvoju, tēt… Galvaspilsētā, mīļais, dzīve aprij. Te jāpatērē tūkstotis, bet tur pieci. Man ir zirgi, spēlēju kārtis … reizēm padzīroju.

—   Tas nu tā … Bet tev vajadzētu krāt!

—   Nav iespējams . . . Neesmu tāds cilvēks, kas krāj (advokāts nopūtās) … Nekā ar sevi nevaru iesākt. .. Pagājušajā gadā nopirku sev uz Poļankas namu par sešdesmit tūkstošiem. Taču atbalsts vecumdienās! Un ko tu domā? Nepagāja ne divi mēneši pēc pirkuma, kad vajadzēja ieķīlāt. Ieķīlāju, un visa naudiņa — aiziet! Vienu daļu paspēlēju kārtis, vienu daļu nodzēru.

—   Ho-ho-ho! Tad ta melš! — vecais iespiedzās. — Interesanti melš!

—   Es nemelšu, tēt.

—   Vai tad tiešām namu var paspēlēt vai nodzlrot?

—   Nodzert var ne tikai namu, bet arī zemeslodi. Rīt es no jūsu galvas noplēsīšu piecus tūkstošus, bet jūtu, ka neaizvedīšu tos līdz Maskavai. Tāda ir mana planīda.

—   Nevis planīda, bet planēta, — Savas tēvs izlaboja nokāsējies, svinīgi paraudzījies vecajā virējā. — Atvaino, Sureņka, bet es apšaubu tavus vārdus. Par ko tad tu saņem tādas summas?

—   Par talantu …

—   Hm .. . Varbūt tūkstošus trīs arī nopelni, bet trīsdesmit tūkstošu vai, sacīsim, namus pirkt, atvaino … šaubos. Bet lai paliek šī vārdu maiņa. Tagad pasaki man — kā jūs dzīvojat tur Maskavā? Laikam jautri? Paziņu tev daudz?

—   Ļoti daudz. Visa Maskava mani pazīst.

—   Ho-ho-ho! Tad ta melš! Ho-ho! Zilus brīnumus tu, mīļais, stāsti.

Vēl ilgi tēvs un dēls sarunājās tādā garā. Advokāts pastāstīja arī par savām precībām ar četrdesmit tūkstošu lielu pūru, attēloja savus braucienus uz Ņižņiju, savu šķiršanos, kas viņam izmaksājusi desmit tūkstošu. Vecais klausījās, plātīja rokas, smējās.

—   Melš nu gan! Ho-ho-ho! Nezināju, Šureņka, ka tu esi tāds meistars tukšus salmus kult! Ho-ho-ho! Es jau tevi nemaz nenosodu. Man interesanti tevī klausīties. Runā, runā.

—   Tomēr esmu aizpļāpājies, — advokāts pabeidza, pieceldamies no galda. — Rīt prāva, bet es vēl neesmu lietu izlasījis. Sveiks!

Aizvadījis dēlu uz savu guļamistabu, Savas tēvs ļāvās jūsmai.

—   Skat, kāds? Redzēji? — viņš čukstēja virējai. — Tā, lūk, ir … Universitants, humāns, emancipēts, bet nekaunējās vecu vīru apmeklēt. Bija aizmirsis tēvu un piepeši atcerējās. Ņēma un atcerējās. Ņemšu, viņam ienāca prātā, savu veco kraķi atcerēšos! Ho-ho-ho. Jauks dēls! Labs dēls! Vai tu ievēroji? Viņš ar mani kā ar sev līdzīgu .. . saskata manī savējo, zinātnieku. Tātad saprot. Žēl, ka neuzaicinājām diakonu, būtu palūkojies.

Atklājis vecenei sirdi, Savas tēvs uz pirkstgaliem piegāja pie savas guļamistabas un pavērās pa atslēgas caurumu. Advokāts gulēja gultā un, kūpinādams cigāru, lasīja biezu burtnīcu. Viņam blakus uz galdiņa stāvēja vīna pudele, ko pirmāk Savas tēvs nebija redzējis.

—   Es uz brītiņu . . . paraudzīties, vai ir ērti, — vecais murmināja, ieiedams pie dēla. — Ērti? Mīksti? Būtu izģērbies.

Advokāts norūcās un sarauca pieri. Savas tēvs atsēdās viņam pie kājām un nogrima domās.

—   Tā, tā . . . — viņš sāka pēc brīža. — Es visu laiku domāju par tavām valodām. No vienas puses, pateicos par to, ka uzjautrināji večuku, taču, no otras puses, kā tēvs un … un izglītots cilvēks nevaru noklusēt un atturēties no piezīmes. Tu, es zinu, vakariņās jokoji, bet tu taču zini, ka tiklab ticība, kā zinātne nosodījušas melus pat jokojot. Khm .. . Man ir klepus. Khm . . . Atvaino, bet es runāju kā tēvs. No kurienes tev šis vīns?

—       Es to atvedu līdz . . . Vai gribi? Vīns ir labs, astoņus rubļus pudelē.

—        As-to-ņus? Tad ta melš! — Savas tēvs noplātīja rokas. — Ho-ho-ho! Par ko tad jāmaksā astoņi rubļi? Ho-ho-ho! Es tev nopirkšu vislabāko vīnu par rubli. Ho-ho-ho!

—   Nu, maršē, večukiņ, tu mani traucē . . . Aidā!

Vecais vīpsnādams, rokas plātīdams, izgāja ārā un

klusi aiztaisīja durvis. Pusnaktī, palasījies svētos rakstus un pasūtījis vecenei rītdienas pusdienas, Savas tēvs vēlreiz pavērās dēla istabā.

Dēls joprojām lasīja, dzēra un kūpināja dūmus.

—        Laiks gulēt. . . izģērbies un nodzēs sveci… — vecais teica, ienesdams dēla istabā vīraka un sveces dūmu smaku. — Pulkstenis jau divpadsmit… Tu jau otru pudeli? Oho!

—       Bez vīna nav iespējams, tēt. . . Ja nesatrauc sevi, nevar padarīt darbu.

Sava apsēdās uz gultas, kādu brīdi klusēja un iesāka:

—        Tā tas ir, mīļais … Mjā . . . Nezinu, vai būšu dzīvs, vai redzēšu tevi vēlreiz, un tāpēc labāk, ja šodien tev nodošu savu novēlējumu . . . Redzi. . . Visā savā četrdesmit gadu darbības laikā esmu tev sakrājis pusotra tūkstoša rubļu. Kad nomiršu, ņem tos, bet. . .

Savas tēvs svinīgi nošņauca degunu un turpināja:

—        Bet nešķied tos, glabā .. . Un, lūdzu tevi, pēc manas nāves nosūti krustmeitai Vareņkai simt rubļu. Ja nebūs žēl, arī Zinaīdai aizsūti rubļu divdesmit. Viņas ir bārenes.

—       Aizsūti viņām visus pusotra tūkstošus … Man tie nav vajadzīgi, tēt…

—   Melo?

—   Nopietni.. . Tik un tā izšķiedīšu.

—        Hm… Es taču tos krāju! — Sava apvainojās. — Katru kapeiciņu tev atliku.

—   Labi, nolikšu tavu naudu zem stikla kā tēvišķu

mīlestības zīmi, bet citādi nauda man nav vajadzīga . .. Pusotra tūkstoša — pē!

— Nu, kā zini… Kaut zinājis, es nebūtu glabājis, nebūtu lolojis … Guli!

Savas tēvs pārmeta advokātam krustu un izgāja laukā. Viņš jutās mazliet apvainots … Dēla nevērīgā, vienaldzīgā attieksme pret viņa četrdesmit gadu ilgo krājumu viņu mulsināja. Taču apvainojuma un mulsuma jūtas drīz pārgāja… Vecajam atkal gribējās papļāpāt, parunāt ar dēlu «zinātniski», atcerēties pagātni, bet vairs nebija drosmes traucēt nodarbināto advokātu. Viņš staigāja, staigāja pa tumšajām istabām, domāja, domāja un izgāja priekšnamā paskatīties uz dēla kažoku. Gluži bez prāta aiz tēvišķas sajūsmas, viņš satvēra abam rokām kažoku un ņēmās apskaut to, skūpstīt, krustus mest, it kā tas nebūtu kažoks, bet pats dēls, «universitants» . . . Gulēt viņš nevarēja.

ĪLENS MAISĀ

Privātā trijjūgā pa lauku ceļiem, ievērojot visstingrāko inkognito, Pjotrs Pavlovičs Posudins steidzās uz apriņķa pilsētiņu N., kurp viņu aicināja saņemtā anonīmā vēstule.

«Pārsteigt… Kā pērkons no skaidrām debesīm …» viņš cerēja, slēpdams savu seju apkaklē. «Ievārījuši putru, riebekļi, un triumfē, droši vien iedomājas, ka noslēpuši pēdas … Ha-ha … Varu iedomāties viņu šausmas un izbrīnu, kad triumfa augstākajā pakāpē atskanēs: «Bet padod šurp Tjapkinu-Ļapkinu!» Tad ta būs pārsteigums! Ha-ha …»

Gana izfantazējies, Posudins uzsāka sarunu ar savu vedēju. Kā popularitātes alkstošs cilvēks viņš vispirms aptaujājās pats par sevi:

—   Vai Posudinu pazīsti?

—        Kā lai nepazīst! — vedējs atņirdzās. — Pazīstam viņu!

—   Ko tad tu smej?

—        Apbrīnojama lieta! Katru beidzamo rakstvedi pazīstam, un tad nu Posudinu nepazīt! Tālab jau viņš šeit nosēdināts, lai visi viņu pazītu.

—        Tā gan … Nu, kā? Kāds viņš ir, pēc tavām domām? Labs?

—        Nekas… — vedējs nožāvājās. — Labs kungs, prot savu darbu … Vēl nav pagājuši divi gadi, kopš viņu atsūtīja šurp, bet jau pastrādājis darbus.

—   Ko tad viņš tādu sevišķu padarījis?

—   Daudz laba darījis, dievs dod viņam veselību.

Dzelzceļu izkārtojis, Hohrjukovu mūsu apriņķī atcēlis … Tam Hohrjukovam nebija ne gala, ne malas… Blēdis, slīpēts zellis, visi agrākie bija viņa pusē, bet atbrauca Posudins — un aizlidoja Hohrjukovs pie joda, it kā nemaz nebūtu bijis . .. Re, brālīt! Posudins, brālīt, nav uzpērkams, nē-ē! Dod viņam kaut simtu, kaut taukšķi, bet viņš nedarīs nekā aplam … Ne-ē!

«Paldies dievam, kaut no šās puses mani sapratuši,» Posudins gavilēdams nodomāja. «Tas ir labi.»

—    Izglītots kungs… — vedējs turpināja, — nav lepns … Mūsējie brauca pie viņa sūdzēties, tad viņš izņēmies tieši kā ar kungiem: visiem sniedz rociņu, «jūs sēdieties . ..». Dedzīgs tāds, ātrs .. . Vārdu kārtīgi nepateiks, bet tikai — švikt! švikt! Lai viņš tev soļiem staigātu vai kā — nē, manu dieniņ, tikai skriešus, tikai skriešus! Mūsējie viņam ne vārda nepaguva pasacīt, kā viņš: «Zirgus!!» — un tieši šurp… Atbrauca un visu izkārtoja … ne kapeikas nepaņēma. Daudz labāks par iepriekšējo! Protams, arī agrākais bija labs. Tāds izskatīgs, lepns, skaļāk par viņu neviens guberņā nekliedza . . . Dažkārt brauc, un jau pa desmit verstīm var dzirdēt; bet, ja spriest pēc ārišķībām vai iekšlietām, tad tagadējais daudz veiklāks! Tagadējam tai pašā galvā smadzeņu simtkārt vairāk … Tikai viena bēda .. . Visādi labs cilvēks, bet viena nelaime: žūpa!

«Te tev nu bija!» Posudins klusībā nogremzās.

—   Kā tad tu zini, — viņš jautāja, — ka es … ka viņš ir žūpa?

—   Protams, jūsu labdzimtība, pats neesmu viņu redzējis piedzērušu, nav ko melot, bet ļaudis stāstīja. Arī ļaudis nav redzējuši viņu piedzērušu, bet klīst tādas valodas . .. Cilvēkos vai ja kur ciemā aiziet, uz balli vai uz biedrību, — nekad nedzer. Mājās tempj .. . Pieceļas no rīta, izberzē acis un vispirmām kārtām — šņabi! Kambarsulainis atnes viņam glāzi, bet viņš prasa jau otru … Tā augu dienu arī vico. Un, sacīt jāsaka, dzer, bet ne velna nevar manīt! Tātad var sevi savaldīt. Dažkārt, kad mūsu Hohrjukovs sāka dzert, tad ne tik vien kā ļaudis, pat suņi kauca. Posudins turpretim — kaut vai deguns viņam piesarktu! Ieslēdzas savā kabinetā un lok .. . Lai cilvēki nemanītu, viņš savā galdā iekārtojis tādu lādīti ar caurulīti. Šai lādītē allaž ir šņabis… Pieliecas pie caurulītes, pasūc un pilnā -. . . Karietē arī, portupelī. ..

«Kā viņi zina?» Posudins šausminājās. «Ak dievs, pat tas zināms! Kāda nejēdzība . ..»

—   Un tad ari kas zīmējas uz sieviešu dzimumu . .. Rakaris! (Vedējs pasmējās un nogrozīja galvu.) Nešķīstība, vairāk nekas! Viņam kādas desmit gabalas šīs … vēja pistoles … Divas viņam mājā dzīvo . .. Viena, tā Nastasja Ivanovna, viņam it kā saimniecības vadītāja, otra — kā viņu jupis sauca? Ludmila Semjonovna, it kā skrīveres vīzē . . . Galvenā no visām Nastasja. Ko viņa grib, šis visu dara … Tā groza viņu kā lapsa savu asti. Liela vara viņai dota. No viņa paša ļaudis tā nebaidās kā no viņas … Ha-ha … Bet trešā pindzele dzīvo Kačaļnajas ielā … Kauns!

«Pat vārdus zina,» Posudins sarkdams iegaumēja. «Un kas zina? Zemnieks, vedējs . . . kas pat pilsētā nekad nav bijis! .. . Cik nejēdzīgi.. . riebīgi. . . zemiski!»

—   Kā tad tu visu to zini? — viņš saērcinātā balsī vaicāja.

—   Ļaudis stāstīja… Pats neesmu redzējis, bet no cilvēkiem dzirdēju. Un vai tad grūti dabūt zināt? Kambarsulainim vai kučierim muti nevar aizbāzt.. . Un laikam arī pati Nastasja staigā pa visām ielām un plātās ar savu bābieša laimi. No ļaužu acīm nav noslēpjams … Un šis Posudins arī pasācis klusītiņām braukt uz izmeklēšanām … Iepriekšējais dažkārt kā grib kaut kur braukt, jau mēnesi agrāk dod ziņu, bet, kad brauc, tad tik daudz trokšņa, dārdu, bungu rīboņas .. . nedod dievs! Gan viņam pa priekšu auļo, gan aiz muguras auļo, gan gar sāniem auļo. Atbrauc uz vietas, izguļas, saēdas, sadzeras un ņemas visā rīklē brēkt par dienesta lietām. Nobrēcas, izspārdās kājām, atkal izguļas un tai pašā vīzē atpakaļ . .. Bet tagadējais kā padzird kaut ko, iemanās aizbraukt paklusām, ātri, lai neviens neredzētu un nezinātu … Tad ta jo-o-ki! Iziet nemanot no mājas, lai ierēdņi neredz, un uz mašīnu… Aizbrauc līdz stacijai, kur vajadzīgs, un nevis ar pasta zirgiem vai kaut kā smalkāk, bet pamanās salīgt zemnieku. Ievīstās kā meitietis un visu ceļu elš kā vecs suns, lai nepazīst viņa balsi. Var pārplīst, aiz smiekliem, kad ļaudis stāsta. Brauc, stulbenis, un domā, ka viņu nevar pazīt. Bet viņu pazīt kuram katram saprātīgam cilvēkam — žļakt! — reizi nospļauties . . .

—   Kā tad viņu pazīst?

—   Ļoti vienkārši. Senāk, kad mūsu Hohrjukovs paklusām braukāja, mēs viņu pēc smagās rokas pazinām. Ja braucējs sit pa zobiem, tad tas arī ir Hohrjukovs. Bet Posudinu uzreiz var pazīt. . . Vienkāršs pasažieris arī vienkārši izturas, bet Posudins nav no tādiem, kas ievēro vienkāršību. Atbrauc, teiksim, kaut vai pasta stacijā un nu iesāk! .. . Viņam gan smird, gan smacīgi, gan auksti . .. Viņam gan cāļus liec galdā, gan augļus, gan visvisādas zaptes … Tā stacijās arī zina: ja kāds ziemu pieprasa cāļus un augļus, tas tad ir Posudins. Ja kāds saka uzraugam mans «visumīļais» un trenkā ļaudis pēc dažādiem niekiem, tad var apzvērēt, ka tas ir Posudins. Viņam nav arī tādas smakas kā citiem cilvēkiem, un viņš liekas gulēt pēc savas vīzes … Apguļas stacijā uz dīvāna, izsmidzina ap sevi odierus un liek pie spilvena nolikt trīs sveces. Guļ un lasa papīrus … Te jau ne tikvien kā uzraugs, bet arī kaķis sapratīs, kas tas par vīru …

«Tiesa, tiesa …» Posudins apsvēra. «Un kā es to agrāk nezināju!»

—   Bet kam vajadzība, tas arī bez augļiem un bez cāļiem pazīs. Pa telegrāfu viss zināms . .. Lai kā tu vīsti savu mūli, lai kā slēpies, bet te jau zina, ka tu brauc. Gaida … Posudins nav vēl izgājis no savas mājas, bet te jau — laipni lūdzam, viss kārtībā! Viņš atbrauks, lai tos uz līdzenas vietas pieķertu, tiesai nodotu vai kādu atceltu, bet tie par viņu pašu pasmiesies. Kaut arī tu, tie sacīs, jusu ekselence, esi atbraucis paklusām, bet palūk: mums viss tīrs!… Viņš pagrozīsies, pagrozīsies un aizbrauks ne cepts, ne vārits… Un vēl uzslavēs, paspiedis rokas šiem visiem, lūgs atvainot par traucējumu .. . Lūk, kā! Un kā tu domāji? Ho-ho, jūsu labdzimtība! Te ir manīgi ļaudis, cits par citu manīgāks! .. . Prieks skatīties, kas par velniem! Nu, ņemsim kaut vai pašreizējo gadījumu . . . Braucu šorīt no rīta tukšā, bet pretim no stacijas drāžas bufetes žīds. «Kurp,» vaicāju, «jūsu žīdiskā labdzimtība brauc?» Bet viņš atbild: «Uz N. pilsētu vedu vīnu un uzkodas. Tur šodien gaida Posudinu.» Veikli? Posudins varbūt tikai tagad pošas braukt vai vīsta seju, lai viņu nepazītu. Varbūt jau brauc un domā, ka nevienam nav ne jausmas, ka viņš brauc, bet viņam, ko tu teiksi, sagatavots jau vīns un lasis, un siers, un dažādas uzkodas… Vai re? Viņš brauc un domā: «Gals jums klāt, draugi!» — taču draugiem maza bēda! Lai brauc! Viņiem sen jau viss noslēpts!

— Atpakaļ! — Posudins nošņāca. — Brauc atpakaļ, lllops!

Un vedējs lielā izbrīnā pagrieza atpakaļ.

CINIĶIS

Pusdienas laiks. «Brāļu Pihnau zvēru dārza» pārvaldnieks, atvaļināts portupejjunkurs Jegors Sjusins, ļoti brašs puisis ar uzblīdušu, nodzeltējušu seju, netīru kreklu un nospeķotu fraku mugurā, jau pilnā. Publikas priekšā viņš lēkā kā velns kanceles priekšā; skraida, lokās, smīkņā, dzirkstī acīm un it kā koķetē ar savām stūrainajām manierēm un vaļējām podziņām. Kad viņa lielajā, apcirptajā galvā ir vīna tvaiki, viņš publikai patīk. Tādā brīdī viņš «paskaidro» zvērus nevis vienkārši, bet jaunā, tikai viņam vienam pašam īpatnējā veidā.

—   Kā izskaidrot? — viņš jautā publikai, piemiegdams aci. — Vienkārši vai ar psiholoģiju un tendenci?

—   Ar psiholoģiju unjendenci!

—   Bene! Es iesāku! Āfrikas lauva! — viņš saka līgodamies, zobgalīgi raudzīdamies lauvā, kas tup sprosta kaktā un rāmi mirkšķina acis. — Ar grāciju apvienotas varenības sinonīms, faunas krāšņums un lepnums! Kādreiz jaunības dienās valdzināja ar savu spēku un šausmināja visu apkārtni ar rēkoņu, bet tagad … Ho-hoho … bet tagad, stulbenis tāds, tup sprostā … Ko, brālīt lauva? Tu sēdi? Filozofē? Bet, kad skraidīji pa mežiem — kur nu toreiz! — tu domāji, ka stiprāka zvēra nemaz nav, ka paša velna nebīsties, — un tā iznāca, ka muļķa liktenis ir stiprāks… kaut arī muļķis, taču stiprāks . . . Ho-ho-ho! Vai re, kur tevi nelabais attriecis no Āfrikas! Laikam pat nesapņoji, ka nokļūsi šeit! Mani ar, brālīti manu, ai, kā svaidīja jodi! Esmu bijis gan ģimnāzijā, gan kancelejā, gan mērniekos, gan telegrāfistos, gan karaklausībā, gan makaronu fabrikā … piķis viņu sazin kur visur esmu bijis! Galu galā nokļuvu zvēru dārzā … šai smirdoņā . .. Ho-ho-ho!

Un publika, piedzērušā Sjusina sirsnīgo smieklu aizrauta, pati rēc.

—   Droši vien gribas tikt brīvībā! — Uz lauvu piemiedz aci zeņķis, kas ož pēc krāsas un izraibināts ar daždažādiem plankumiem.

—   Kur nu viņam! Izlaid ārā, viņš atnāks atkal atpakaļ sprostā. Samierinājies. Ho-ho-ho … Laiks mirt, lauva, re, kā tas ir! Ko nu vairs, brālīt, kā būs teikt. . . vilkt garumā? Būtu ņēmis un nosprādzis! Nav vairs ko gaidīt! Ko skaties? Es runāju pareizi!

Sjusins ved publiku uz nākamo sprostu, kur šaudās un sitas pret režģi meža kaķe.

—   Meža kaķe! Mūsu runču un minku ciltsmāte! Nav vēl ne triju mēnešu, kopš noķerta un ietupināta sprostā. Šņāc, šaudās, zibsnī acīm, neļauj pieiet tuvu klāt. Dienu un nakti skrāpē režģi: meklē izeju! Miljonu, pusdzīves, bērnus atdotu tagad, lai tikai nokļūtu mājās. Ho-ho-ho .. . Nu, ko tu šaudies, muļķe? Ko skraidi? Netiksi taču ārā no šejienes! Nosprāgsi, bet netiksi ārā! Gan pieradīsi vēl, samierināsies! Ne vien samierināsies, bet vēl mums, saviem mocītājiem, rokas laizīsi! Ho-hoho … Te, mīļā, tā pati Dantes elle: atstājiet ikkatru cerību!

Sjusina cinisms mazpamazām sāk kaitināt publiku.

—   Nesaprotu, kas te smieklīgs! — kāds basa balsī iebilst.

—   Ņirdz zobus un pats nezina, aiz kādiem priekiem … — krāsotājs saka.

—   Tas ir pērtiķis! — Sjusins turpina, tuvodamies nākamajam sprostam. — Draņķa zvērs! Zinu, ka neieredz mūs, labprāt saplosītu gabalos, bet smaida, laiza roku! Verga dvēsele! Ho-ho-ho. .. Par cukura graudiņu zemu paklanīsies savam spīdzinātājam, zemu paklanīsies un izliksies par ākstu. Man tādi netīk!… Bet, lūk, šo rekomendēju, gazele! — saka Sjusins, pievezdams publiku pie sprosta, kur tup maza, vāja gazele ar lielām, asarainām acīm. — Tā jau tikpat kā dieva priekšā! Nepaguva nokļūt līdz sprostam, kad jau skaidra būšana: pēdējā diloņa stadija! Ho-ho-ho … Palūkojiet: acis gluži kā cilvēkam — raud! Tas arī saprotams. Jauna, skaista . . . gribas dzīvot! Viņai tagad vajadzētu lēkāt brīvībā un saostīties ar skaistujiem, bet viņa guļ te uz netīriem salmiem, kur smird pēc suņiem un zirgu staļļa. Savādi: mirst, bet acīs tomēr cerība! Ko nozīmē jaunība! Ko? Joki ar jums, jaunajiem! Tu nu gan veltīgi ceri, māsiņ! Ar savu cerību arī notirināsi kājiņas. Hoho-ho .. .

—   Tu, brālīt, kā būs teikt… nenobeidz viņu ar vārdiem … — krāsotājs viebdamies saka. — Baigi!

Publika vairs nesmejas. Rēc un sprauslo tikai Sjusins. Jo drūmāka top publika, jo skaļāki un griezīgāki viņa smiekli. Un visi nez kāpēc sāk noskārst, ka viņš ir neglīts, netīrs, cinisks, visiem acīs parādās naids, niknums.

—   Un tā ir dzērve! — nerimstas Sjusins, tuvodamies dzērvei, kas stāv pie viena no sprostiem. — Dzimusi Krievijā, bijusi pārlidojumā pie Nīlas, kur sarunājusies ar krokodiliem un tīģeriem. Visspožākā pagātne. .. Skatieties: nogrimusi domās, koncentrējusies! Tā nodarbināta ar domām, ka pat nekā nepamana. . . Sapņi, sapņi! Ho-ho-ho . . . «Lūk,» domā, «saknābāšu visiem galvas, izlidošu pa logu ārā un — prom zilgmē, debesu tālē! Bet zilgmē taču tagad dzērves virknēm laižas uz siltajām zemēm un krl… krl… krl…» Ai, paverieties: spalvas sacēlās stāvus! Tas nozīmē, ka pašās karstākajās ilgās atcerējās, ka viņai apcirpti spārni, un . . . viņu sagrāba šausmas, izmisums. Ho-ho-ho … Nesamierināma daba. Mūžīgi spalvas spurosies tā stāvus, kamēr šī nosprāgs. Nesamierināma, lepna! Bet mums, tri>s dzērvē, nospļauties uz to, ka tu esi nesamierināma! Tu esi lepna, nesamierināma, bet man iegribēsies, un es pavadāšu tevi publikas klātbūtnē aiz deguna. Ho-hoho…

Sjusins saņem dzērvi aiz knābja un ved to.

—   Neņirgāties! — atskan balsis. — Mierā! Velns zina kas! Kur saimnieks? Kā gan atļauj piedzērušam . . . mocīt dzīvniekus!

—   Ho-ho-ho … Kā tad es viņus moku? . ..

—   Ar to… ar to pašu, ar šiem dažadiem … jokiem . . . Nevajag!

—   Bet jūs taču paši lūdzāt, lai ar psiholoģiju!… Hoho-ho …

Publika atceras, ka tikai «psiholoģijas» dēļ tā ari atnākusi uz zvēru dārzu, ka ar nepacietību gaidījusi, kad no sava kabūzīša iznāks piedzērušais Sjusins un sāks izskaidrojumus, un, lai ar kaut ko motivētu savu niknumu, tā sāk piesieties sliktajai barībai, šaurajiem sprostiem un tā tālāk.

—   Mēs viņus barojam, — saka Sjusins, zobgalīgi piemiedzot aci uz publiku. — Arī pašlaik notiks barošana … apžēlojieties!

Plecus paraustījis, viņš palien zem letes un izņem no sasildītajām segām mazu žņaudzējčūsku.

—   Mēs viņus barojam … Citādi nevar! Tie jau ir aktieri: ja nebaros — nosprāgs! Trusīša kungs, venez ici! Lūgtum!

Uz skatuves parādās balts trusītis ar sarkanām acīm.

—   Esiet sveicināts! — Sjusins saka, žestikulēdams ar pirkstiem viņa purniņa priekšā. — Man ir tas gods stādīties priekšā! Rekomendēju žņaudzējčūskas kundzi, kas vēlas jūs apēst! Ho-ho-ho… Nepatīkami, draudziņ! Tu viebies? Nu, neko darīt! Tā nav mana vaina! Ja ne šodien, tad rīt.. . ja ne es, tad cits … vienalga. Tā ir filozofija, brāli trusīt! Pašreiz, lūk, tu esi dzīvs, osti gaisu, domā, bet pēc brītiņa jau būsi bezveida masa! Lūgtum! Bet dzīve brālīt ir tik jauka! Ak dievs, cik jauka!

—   Nav vajadzīga barošana! — atskan balsis. — Pietiek! Nevajag!

—   2ēl! — turpina Sjusins, it kā nedzirdēdams publikas kurnēšanu. — Personība, indivīds, visa dzīve … viņam ir draudzenīte, bērniņi, un . . . un pēkšņi tūdaļ — caps! Lūgtum! Lai cik žēl, bet ko darīt!

Sjusins paņem trusīti un smiedamies noliek to pretim žņaudzējčūskas rīklei. Taču trusītis nepagūst šausmās sastingt, kad viņu satver desmitiem roku. Dzirdami publikas saucieni; kur ir Dzīvnieku aizsardzības biedriba? Cilvēki brēc, vicina rokas, dauza. Sjusins smiedamies aizbēg uz savu kabūzlti.

Publika saniknota iznāk no zvēru dārza. Tai ir nelabi, it kā būtu norijusi mušu. Bet paiet viena otra diena, un nomierinājušies pastāvīgie zvēru dārza apmeklētāji sāk ilgoties pēc Sjusina kā pēc degvīna vai tabakas. Tie atkal alkst viņa aizrautīgā cinisma, no kura pa muguru iet šermuļi.

MARI D'ELLE

Pirmssvētku nakts. Operetes dziedone Natālija Andrejevna Broņina, vira uzvārdā Ņikitkina, guļ savā guļamistabā un ar visu savu būtību ļaujas atpūtai. Viņa saldi snauž un domā par savu mazo meitu, kas dzīvo kaut kur tālu pie vecmāmiņas vai krustmātes . . . Sī meitene viņai dārgāka par publiku, ziedu veltēm, recenzijām, pielūdzējiem … un viņa labprāt domātu par meitiņu līdz pašam rītam. Viņa ir laimīga, mierīga un alkst tikai tā, lai viņu netraucētu bezrūpīgi gulšņāt, snaust, sapņot par meitiņu.

Pēkšņi dziedone uztrūkstas un plati atver acis: priekšnamā atskan griezīgs, aprauts zvans. Nepaiet ne desmit sekundes, kad zvans nošķind otrreiz, trešoreiz. Trokšņaini atdarās durvis, un priekšnamā, dauzīdams kājas kā zirgs, no sala smagi pūzdams un sprauslodams, kāds ienāk.

— Velns parauj, nav kur kažoku pakārt! — māksliniece dzird piesmakušu basu. — Pazīstama aktrise, ko tu teiksi! Saņem piecus tūkstošus gadā, bet nevar sev iegādāties kārtīgu pakaramo!

«Vīrs . . .» dziedone sarauc pieri. «Un, liekas, atvedis sev līdzi pārnākšņot kādu no saviem draugiem . .. Riebīgi!»

Miers pagalam. Kad priekšistabā norimst skaļā šņaukāšanās un galošu novietošana, dziedone dzird savā guļamistabā piesardzīgus soļus… Ienācis viņas vīrs, mari d'elle, Deniss Petrovičs Ņikitkins. No viņa plūst aukstums un konjaka smaka. Viņš ilgi staigā pa guļamistabu, smagi elpo un, tumsā uzgrūzdamies krēsliem, kaut ko meklē…

—   Nu, ko tev vajag? — dziedone ievaidas, kad viņai apnīk šī jezga. — Tu mani uzmodināji.

—   Es, sirsniņ, meklēju sērkociņus … Tu … tu tātad neguli? Bet es tev atnesu sveicienu. Tevi sveicina šis … kā viņu sauc? … sarkanmatis, kas tev pastāvīgi sūta buķetes. Zagvozdkins … Tikko biju pie viņa.

—   Kāpēc tu biji pie viņa?

—   Nu tāpat vien … Pasēdējām, patērzējām … iedzērām. Kā vēlies, Natalī, bet man šis subjekts netīk. Briesmīgi netīk! Tāds stulbenis, kādu var tālu meklēt. Bagātnieks, kapitālists, viņam pieder kādi seši simti tūkstošu, bet to pavisam nevar manīt. Viņam nauda tikpat kā sunim zāle. Pats nerij un citiem nedod. Kapitāls jālaiž apgrozībā, bet viņš turas pie tā, baidās šķirties … Taču kāda jēga liekam kapitālam? Lieks kapitāls arī tikpat kā zāle.

Mari d' elle satausta gultas malu un, smagi pūzdams, apsēžas sievai pie kājām.

—   Lieks kapitāls ir ļaunums… — viņš turpina. — Kāpēc Krievijā dzīve kļuvusi grūtāka? Tāpēc, ka pie mums daudz lieka kapitāla, visi baidās kredīta . .. Nav tā kā Anglijā . .. Anglijā, brālīt, nav tādu tītaru kā Zagvozdkins .. . Tur katru kapeiku laiž apgrozībā … Jā … Tur lādēs neglabā.

—   Tad jau lieliski. Man gribas gulēt.

—   Es tūlīt.. . Par ko gan es runāju? Jā . . . Tagadējos laikos Zagvozdkinu vajadzētu pakārt ar kājām gaisā … Nelietis un muļķis … Muļķis un vairāk nekas. Ja es vēl būtu lūdzis aizdot bez galvojuma, bet pat bērns var redzēt, ka te nav nekāda riska. Nesaprot, ēzelis tāds! Par desmit tūkstošiem viņš saņemtu simtu. Pēc gada viņam būtu vēl simt tūkstošu! Lūdzos, skaidroju … tā arī nedeva, stulbenis!

—   Ceru, ka tu viņam nelūdzi aizdot naudu manā vārdā?

—   Hm … Savāds jautājums … — mari d' elle apvainojas. — Katrā ziņā man viņš drīzāk dotu desmit tūkstošu nekā tev. Tu esi sieviete, bet es tomēr vīrietis, komerciāls cilvēks. Un kādu projektu es viņam piedāvāju! Nevis gaisa pilis, nevis maldu cerības, bet īstu darījumu, kaut ko būtisku! Ja uzduras saprātīgam cilvēkam, par ideju vien var dabūt savus divdesmit tūkstošus! Pat tu sapratīsi, ja tev izstāstīšu, kā tas ir. Tikai tu — kā būs teikt… neizpļāpā … ne vārdiņa … Bet es, liekas, tev jau stāstīju. Vai stāstīju tev par zarnām?

—   Mm … vēlāk . . .

—   Liekas, stāstīju… Saproti, kā tas ir? Tagad gastronomijas veikali un desinieki ņem zarnas uz vietas un par dārgu maksu. Nu, bet, ja zarnas vestu šurp no Kaukāza, kur tās nekā nav vērtas, kur tās met laukā, tad … kā tas būtu pēc tavām domām? No kā desinieki pirks zarnas: te, kautuvēs, vai no manis? Protams, no manis! Jo es taču pārdošu desmitreiz lētāk! Tagad sāksim spriest tā: ik gadu galvaspilsētās un centros nopērk šīs pašas zarnas par . . . pieņemsim, par piecsimt tūkstošiem. Tas ir vismazākais. Nu, bet ja .. .

—   Rīt izstāstīsi. . . Vēlāk . . .

—   Jā, tiesa .. . Tev gribas gulēt, pardon . . . Tūlīt iešu prom … Saki, ko gribi, bet ar kapitālu visur var izdarīt lielas lietas… Ar kapitālu pat no papirosu galiem var izsist miljonu .. . Ņemsim kaut jūsu teātra dzīvi. Kāpēc, piemēram, Ļentovskis bankrotēja? Ļoti vienkārši! No paša sākuma nerīkojās pareizi. Kapitāla nav, bet viņš laiž vaļā uz velna paraušanu . .. Vispirms jānodrošinās ar kapitālu un tad pamazītēm, klusītiņām … Šodien, atverot privātu vai tautas teātri, var lieliski iedzīvoties… Ja uzvedīs īstas lugas, laidīs iekšā par lētām cenām un uztvers publikas gaumi, jau pirmajā gadā var iebāzt kabatā simt tūkstošus … Tu jau to nesaproti, bet es pareizi runāju … Tev jau arī patīk šie liekie kapitāli, tāpat kā tam nelgām Zagvozdkinam … Krāj un pati nezina, kādēļ… Tu neklausi, negribi… Ja laistu apgrozībā, nemētātos tā pa dieva pasauli.. . Pirmajam sākumam, lai nodibinātu privātu teātri, pietiek taču ar pieciem tūkstošiem … Ne tā, protams, kā Ļentovskis, bet pieticīgi… pamazītēm … Antreprenieris man jau ir, telpas esmu noskatījis … tikai naudas nav… Ja tu saprastu, sen jau būtu šķīrusies no šīm savām piecprocentīgajām . . . procentīgajām laimes lozēm . . .

—   Nē, mērci … Tu jau tā esi mani pietiekami aptīrījis … Man ir diezgan, esmu jau izbaudījusi…

—  Ja spriest pēc meitiešu vīzes, tad, protams… — Ņikitkins pieceļoties nopūšas … — Protams!

—   Man ir diezgan . . . Nu, ej, ļauj man gulēt.. . Apnicis tavā muldoņā klausīties.

—   Hm . . . Tā-ā . . . Saprotams! Aptīrījis… apcirpis . .. Ko paši dodam, to atceramies, bet, ko ņemam, to neatceramies.

—   Es neesmu no tevis nekad nekā ņēmusi.

—   Vai tā gan? Bet, kad jūs vēl nebijāt pazīstama aktrise, uz kā rēķina dzīvojāt? Un kas, atļaujiet jautāt, izvilka jūs no nabadzības un aplaimoja! To jūs neatceraties?

—   Nu, ej guli. Ej izgulies.

—  Ja es jums liekos piedzēries … ja esmu pārāk zems tādai personai, varu pavisam aiziet.

—   Aizej. Tas būs lieliski.

—   Un aiziešu. Esmu jau diezgan zemojies. Aiziešu ar.

—   Ak mans dievs! Ej jel prom! Būšu ļoti priecīga!

—   Labi. Redzēsim.

Ņikitkins kaut ko purpina pie sevis un, uzgrūzdamies krēsliem, iziet no guļamistabas. Pēc tam priekšnamā atskan čuksti, galošu švīkoņa un aizcērtamo durvju troksnis. Mari d'elle visā nopietnībā apvainojies un aizgājis.

«Paldies dievam, aizgaja …» dziedone doma. «Tagad var gulēt.» Un aizmiegot viņa domā par savu mari d' elle: kas viņš īsti ir un kā radusies šī sodība? Kādreiz viņš dzīvoja Čerņigovā un strādāja tur par grāmatvedi. Kā parasts, pelēcīgs sīkpilsonis, nevis mari d'elle, viņš bija ļoti ciešams: gāja uz darbu, saņēma algu, un visi viņa projekti un iegribas nesniedzās tālāk par jaunu ģitāru, modernām biksēm un dzintara iemuti. Turpretim, kļuvis par «slavenības vīru»,viņš pilnīgi pārvērtās. Dziedone atceras, ka tad, kad viņa pirmoreiz paziņoja vīram par nodomu iet uz skatuvi, viņš ilgi pretojās, sašuta, sūdzējās viņas vecākiem, dzina viņu prom no mājas. Vajadzēja iet uz skatuvi bez viņa atļaujas. Taču tad, kad dabūja zināt no laikrakstiem un cilvēkiem, ka viņa saņem krietnus žūkšņus naudas, viņš «piedeva» sievai, pameta grāmatvedību un kļuva par viņas liekčdi. Māksliniecei bija tīri brīnums, noraugoties liekēdī: kad un kur viņš paspējis apgūt jauno gaumi, ārējo spožumu un iemaņas? Kur viņš izpētījis austeru un Burgundas vīnu garšu? Kas viņu iemācījis ģērbties pēc modes, frizēties, sacīt nevis Nataša, bet Natalī?

«Dīvaini. . .» dziedone domā. «Agrāk dažkārt saņem algu un pietaupa, bet tagad pat simt rubļu dienā viņam par maz. Agrāk ģimnāzistu klātbūtnē baidījās runāt, lai nepateiktu muļķību, bet tagad familiārs pat ar kņaziem . . . Draņķīgs cilvēciņš!»

Bet tad dziedone atkal uztrūkstas: atkal priekšnamā šķind zvans. Istabene rādamās, nikni šļūkdama ar tupelēm, iet atvērt durvis. Atkal kāds ienāk un klaudzina kājas kā zirgs.

«Atgriezies!» dziedone domā. «Kad gan beidzot man dos mieru? Tas ir nejēdzīgi!»

Mākslinieci pārņem niknums.

«Pagaidi vien … Es tev parādīšu, kā taisīt tračus! Gan tu aiziesi! Es piespiedīšu tevi aiziet!»

Broņina uzlec un kailām kājām ieskrien mazajā zālē, kur parasti uz dīvāna guļ viņas maii. Viņa ierauga vīru tai brīdī, kad tas izģērbjas un rūpīgi liek savas drēbes uz atzveltņa.

—   Tu taču aizgāji! — viņa saka, uzlūkodama vīru spožām, naida pilnām acīm. — Kāpēc tad tu atgriezies?

Ņikitkins klusē un tikai šņākā …

—   Tu taču aizgāji! Vācies tūlīt prom! Tūlīt pat! Vai dzirdi?

Mari d' elle kāsē un, neraudzīdamies sievā, ņem nost bikšturus.

—    Ja tu, bezkauņa, neiesi, tad aiziešu es! — turpina dziedone, piesperot kailo kāju un zibsnījot acīm. — Es aiziešu! Vai dzirdi, nekauņa … nelieti, verga dvēsele? Arā!

—   Būtu kaut kaunējusies svešu cilvēku klātbūtnē … — vīrs murmina.

Dziedone atskatās un tikai tagad redz nepazīstamu aktiera ģīmi. . . Ģīmis, ieraudzījis mākslinieces kailos plecus un basās kājas, sakaunas un būtu vai zemē ielīdis . ..

—       Rekomendēju … — Ņikitkins murmina. — Provinces antreprenieris Bezbožnikovs.

Dziedone iekliedzas un aizskrien uz savu guļamistabu.

—        Tā … — saka mari d' elle, izstiepdamies uz dīvāna. — Viss gāja kā pa taukiem. Mīļais, dārgais mans, labais . .. Skūpsti un apkampieni… Bet, tiklīdz aizgāja līdz naudai, tad … kā redzat… Nauda ir liela lieta! . .. Ar labu nakti.

Pēc minūtes atskan krākšana.

ANTREPRENIERIS ZEM DlVANA

Aizkulišu notikums

Uzveda «Vodeviju ar pārģērbšanos». Klavdija Matvejevna Doļska-Kaučukova, jauna, simpātiska māksliniece, kas bija dedzīgi uzticīga svētajai mākslai, ieskrēja savā ģērbtuvē un sāka raut nost čigānietes ģērbu, un vienā mirklī ietērpties huzāra kostīmā. Lai nebūtu kroku, lai šis tērps piegulētu iespējami gludi un skaisti, spējīgā māksliniece nolēma novilkt visu līdz pēdējam un apģērbt kostīmu virs Ievas ietērpa. Un tad, kad viņa bija izģērbusies un, drebinādamās no vēsuma, sāka kārtot huzāra bikses, viņas dzirdi sasniedza kāda nopūta. Viņa iepleta lielas acis un ieklausījās. Atkal kāds nopūtās un pat it kā nočukstēja:

—   Mūsu smagie grēki. . . Ai, ai…

Māksliniece neizpratnē pavērās visapkārt un, neieraudzījusi ģērbtuvē nekā aizdomīga, nolēma — drošs kas drošs — palūkoties zem savas vienīgās mēbeles — zem dīvāna. Un kas tad tas? Zem dīvāna viņa ieraudzīja garu cilvēka augumu.

—   Kas te ir?! — viņa iekliedzās, šausmās atlēkdama no dīvāna un apsegdamās ar huzāra svārkiem.

—   Tas esmu es … es … — no dīvāna apakšas atskanēja dreboši čuksti. — Nebaidieties, tas esmu es . . . Css!

Šņākulīgajos čukstos, kas atgādināja pannas čurkstēšanu, māksliniecei nebija grūti pazīt antrepreniera Indjukova balsi.

—   Jūs?! — viņa, piesarkusi kā biete, sašutumā iesaucās. — Kā … kā jūs uzdrošinājāties? Tas nozīmē, ka jūs, vecais nelieti, visu laiku esat šeit gulējis? Tā tik vēl trūka!

—    Meitiņ . .. dūjiņa mana! — iešņācās Indjukovs, izbāzis savu kailo galvu no dīvāna apakšas. — Nedusmojiet, visudārgā! Nogaliniet, samīdiet mani kā čūsku, tikai neceliet troksni! Nekā es neesmu redzējis, neredzu un nevēlos redzēt. Jūs pat veltīgi aizsedzaties, dūjiņ, manu neaprakstāmo daiļaviņ! Uzklausiet vecu vīru, kas jau ar vienu kāju stāv kapā! Ne kāda cita iemesla dēļ te vājājos kā tikai sava glābiņa labad! Es eju bojā! Redziet: mati man uz galvas saslējušies stāvus! No Maskavas atbraucis manas Glašeņkas vīrs Prindins. Tagad staigā pa teātri un meklē mani galēt nost. Briesmīgi! Ne tikai Glašeņku, esmu taču viņam, manam ļaundarim, piecus tūkstošus parādā!

—   Kāda man daļa? Vācieties prom šai pašā mirklī, citādi es … es nezinu, ko ar jums, nelieti, izdarīšu!

—    Css! Mīlulīt, css! Ceļos nometies, lūdzu, rāpoju jums pie kājām! Kur gan lai paslēpjos no viņa, ja ne pie jums? Viņš taču mani visur atradīs, tikai šeit neuzdrīkstēsies nākt iekšā! Nu, lūdzu! Lūdzu! Pirms pāris stundām es viņu redzēju! Stāvu pirmā cēliena laikā aiz kulisēm, skatos, bet viņš nāk no partera uz skatuvi.

—   Tātad jūs arī drāmas laikā šeit vāļājāties? — aktrise šausminājās. — Un … un visu redzējāt?

Antreprenieris iešņukstējās.

—   Es trīcu! Drebu! Meitiņ, es drebu! Nositīs, nolādētais! Reiz taču jau šāva uz mani Ņižņijā . . . Par to rakstīja avīzēs.

—   Ak… tas taču ir neciešams! Ejiet prom, man laiks ģērbties un doties uz skatuvi! Pazūdiet, citādi es .. . kliegšu, sākšu pilnā balsī raudāt. .. Sviedīšu jums ar lampu!

—   Csss! .. . Jūs esat mana cerība .. . mans glābiņš! Pielikšu pie algas piecdesmit rubļu, tikai nedzeniet ārā! Piecdesmit!

Aktrise apsedzās ar drēbju kaudzi un aizskrēja uz durvīm, lai kliegtu. Indjukovs uz ceļgaliem aizrāpās viņai pakaļ un satvēra aiz kājas virs potītes.

—   Septiņdesmit piecus rubļus, tikai nedzeniet ārā! — viņš aizelsdamies nošņāca. — Vēl pusbenefices pielikšu!

—   Jūs melojat!

—   Lai dievs mani soda! Es zvēru! Kaut velns mani rāvis … Pusbenefices un septiņdesmit pieci pie algas!

Doļska-Kaučukova brītiņu šaubījās, tad atkāpās no durvīm.

—   Jūs taču mūžīgi melojat… — viņa raudošā balsī izteica.

—   Lai mani aprij zeme! Lai man nav debesu valstības! Vai tad esmu kāds nelietis, vai?

—   Labi, tikai neaizmirstiet… — aktrise bija ar mieru. — Nu, lieniet zem dīvāna.

Indjukovs smagi nopūtās un elsdams parāpās zem dīvāna, bet Doļska-Kaučukova sāka ātri ģērbties. Viņai bija kauns, pat baigi iedomāties, ka ģērbtuvē zem dīvāna guļ svešs cilvēks, taču apziņa, ka viņa piekāpusies tikai svētās mākslas labad, uzmundrināja viņu tiktāl, ka, mazliet vēlāk raudama nost huzāra ģērbu, viņa ne tikai nerājās, bet pat juta Indjukovam līdzi:

—   Jūs tur nosmulēsieties, Kuzma Aleksejič! Ko visu es bāžu zem dīvāna!

Vodeviļa beidzās. Mākslinieci izsauca vienpadsmit reizes, un viņai pasniedza puķu pušķi ar lentēm, kur bija rakstīts: «Palieciet ar mums.» Aizejot pēc ovācijām uz savu ģērbtuvi, viņa sastapa aiz kulisēm Indjukovu. Novārtījies, sapinkojies, saburzītām drēbēm mugurā antreprenieris laistījās priekā un berzēja tīksmē rokas.

—   Ha-ha .. . Iedomājieties, dūjiņ! — viņš iesāka, aktrisei tuvodamies. — Izsmejiet nu veco kraķi! Iedomājieties, tas nemaz nebija Prindins! Ha-ha… Lai velns viņu parauj, garā rudā bārda mani apmulsināja… Prindinam arī ir gara, ruda bārda . .. Pārskatījos, vecais sakārnis tāds! Ha-ha… Veltīgi traucēju jūs, skaistulīt…

—   Tikai pielūkojiet, atcerieties, ko man apsolījāt, — Doļska-Kaučukova iesaucās.

—   Atceros, atceros, mana mīļā, taču.. . dūjiņ manu, tas jau nebija Prindins! Mēs norunājām tikai sakarā ar Prindinu, bet kāpēc es pildīšu solījumu, ja tas nav Prindins? Ja tas būtu Prindins, nu, tad, protams, ir cita darīšana, bet es taču, pati redzat, esmu pārskatījies . . . Kaut kādu dīvaini noturējis par Prindinu!

—   Cik tas zemiski! — aktrise bija sašutusi. — Zemiski! Riebīgi!

—   Ja tas būtu Prindins, protams, jūs ar pilnu tiesību varētu prasīt, lai es pildu solījumu, taču tagad piķis sazin kas viņš tāds. Varbūt kāds kurpnieks vai, atvainojiet, drēbnieks — un tad man par viņu jāmaksā? Esmu godīgs cilvēks, meitiņ … Es saprotu . ..

Un aiziedams viņš visu laiku žestikulēja un runāja:

—   Ja tas būtu Prindins, protams, man vajadzētu to darīt, bet tas taču svešs… jods viņu sazin, kaut kāds sarkanmatains vīrs, nepavisam ne Prindins.

SAPNIS

Ziemsvētku stāsts

Mēdz gadīties tāds laiks, kad ziema, it kā saskaitusies par cilvēka nevarību, aicina sev palīgā bargo rudeni un darbojas kopīgi ar to. Necaurredzamā, miglainā gaisā virpuļo sniegs un lietus. Mitrs, salts, griezīgs vējš ar nesavaldīgu niknumu dauza logus un jumtus. Tas gaudo skursteņos un kauc ventilatoros. Gaiss ir skumīgs un tumšs kā sodrēji… Daba vienā miglā… Viss ir valgs, auksts un baigs . . .

Tieši tāds laiks bija tūkstoš astoņi simti astoņdesmit otrā gada ziemsvētku naktī, kad vēl nebiju arestantu rotās, bet strādāju par nocenotāju atvaļinātā štābkapteiņa Tupajeva aizdevumu kasē.

Pulkstenis bija divpadsmit. Noliktavu, kur man saskaņā ar saimnieka gribu bija jāpaliek pa nakti un jātēlo sardzes suns, vāji apgaismoja zilā lampadas guntiņa. Tā bija liela, četrstūraina telpa, piekrauta ar saiņiem, lādēm, etažerēm … Pie pelēkajām koka sienām, no kuras šķirbām rēgojās pinkainas pakulas, karājās zaķādas kažociņi, kamzoļi, bikses, gleznas, svečturi, ģitāra … Es, kura pienākums bija naktīs sargāt visas šīs mantas, gulēju uz lielas, sarkanas lādes aiz dārglietu vitrīnas un domīgi vēros lampadas guntiņā . . .

Nez kāpēc es sajutu bailes. Lietas, kas glabājas aizdevumu kasu noliktavās, ir baigas . . . Nakts laikā blāvajā lampadas gaismā tās šķiet dzīvas . . . Bet tagad, kad aiz loga murdēja lietus, kad krāsnī un virs griestiem žēli gaudoja vējš, man likās, ka tās izdveš vaidus. Iekām nokļuva šeit, tām visām bija jāiet caur nocenotajā, tas ir, caur manām rokām, un tāpēc es zināju it visu par katru no tām .. . Zināju, piemēram, ka par naudu, kas iegūta par šo ģitāru, nopirkti pulveri pret diloņa kāsu … Zināju, ka ar šo revolveri nošāvies dzērājs, sieva noslēpusi revolveri no policijas, ieķīlājusi to pie mums un nopirkusi zārku. Rokas sprādzi, kas no vitrīnas raugās uz mani, ieķīlājis cilvēks, kas to nozadzis . . . Divus mežģiņu krekliņus, kas apzīmēti ar Nr. 178, ieķīlāja meitene, kurai bija vajadzīgs rublis, ieejai salonā, kur viņa gribēja nopelnīt … īsi sakot, katra lieta man atgādināja bezgalīgas bēdas, slimību, noziegumu, pērkamu izvirtību . . .

Ziemsvētku naktī šīs lietas bija kaut kā sevišķi daiļrunīgas.

«Laid mūs mājās! . . .» tās šņukstēja, kā man likās, līdz ar vēju. «Laid!»

Taču ne tikai priekšmeti modināja manī baiļu sajūtu. Kad izbāzu galvu no vitrīnas aizmugures un raidīju biklu skatienu uz tumšo, nosvīdušo logu, man likās, ka noliktavā no ielas lūkojas iekšā cilvēku sejas.

«Kas par blēņām!» es sevi mundrināju. «Kāda muļķīga mīkstčaulība!»

Lai cilvēku, ko daba apveltījusi ar nocenotāja nerviem, ziemsvētku naktī mocītu sirdsapziņa — neticams un pat fantastisks gadījums. Sirdsapziņa aizdevumu kasēs arī ir ieķīlāta. Seit to saprot kā pārdošanas un pirkšanas objektu, citas funkcijas tai netiek atzītas… Apbrīnojami, kur tā man varēja rasties! Es grozījos no vieniem sāniem uz otriem savā cietajā guļvietā un, miegdams acis no mirgojošās lampadas, visiem spēkiem centos apslāpēt sevī šīs jaunās, nelūgtās jūtas. Tomēr mani pūliņi palika veltīgi. . .

Protams, pa daļai bija vainīgs fiziskais un garīgais nogurums pēc grūtas nemitīga darba dienas. Uz ziemsvētkiem nabagi bariem lauzās aizdevumu kasē. Lielos svētkos un turklāt nejaukā laikā nabadzība nav netikums, tā ir drausmīga nelaime! Sai laikā nabaga slīcējs meklē aizdevumu kasē salmiņu, bet atrod akmeni .. . Visā priekšsvētku dienā pie mums drūzmējās tik daudz ļaužu, ka trim ceturtdaļām ieķīlāto mantu nepietika vietas noliktavā, mēs bijām spiesti tās nolikt šķūnī. No rīta līdz vēlam vakaram es nepārtraukti tirgojos ar skrandaiņiem, spiedu ārā no viņiem grašus un kapeikas, noskatījos asarās, uzklausīju veltīgus lūgumus… Dienas beigās es tikko stāvēju kājās: bija pagurusi kā dvēsele, tā miesa. Nav nekāds brīnums, ka tagad negulēju, grozījos no vieniem sāniem uz otriem un jutos baigi. . .

Kāds uzmanīgi pieklauvēja pie manām durvīm… Pēc klauvējiena izdzirdu saimnieka balsi:

—   Vai jūs guļat, Pjotr Demjanič?

—   Vēl ne, kas ir?

—   Es, ziniet, domāju, vai mums neatvērt durvis rīt agri no rīta? Lieli svētki, un laiks nejauks. Nabagi saskries kā mušas uz medu. Tad nu neejiet rīt uz liturģiju, bet pasēdiet kasē … Ar labu nakti!

«Man tāpēc tik baigi,» es nolēmu, kad saimnieks bija aizgājis, «ka lampada mirgo … Tā jānodzēš …»

Es uzcēlos no gultas un aizgāju kaktā, kur karājās lampada. Zilā guntiņa, vāri uzliesmodama un mirgodama, kā redzams, cīnījās ar nāvi. Ikkatra mirga uz mirkli apgaismoja svētbildi, sienas, saiņus, tumšo logu . . . Logā divas bālas sejas, pieplakušas pie stikliem, lūkojas noliktavā.

«Neviena tur nav …» es nospriedu … «Man tas izliekas.»

Un, kad, izdzēsis lampadu, taustīdamies spraucos uz savu gultu, notika maza nejaušība, kura jūtami ietekmēja manu turpmāko noskaņu . .. Virs manas galvas pēkšņi, negaidot atskanēja skaļš, neganti spiedzošs spraksts, kas ilga ne vairāk par sekundi. Kaut kas sprāga un, it kā sajūtot briesmīgas sāpes, skaļi iespiedzās.

Ģitārai bija sprāgusi kvinta, bet es, panisku baiļu pārņemts, aizspiedu ausis un kā ārprātīgs, klupdams pret lādēm un saiņiem, aizskrēju līdz gultai… Es iegrūdu galvu zem spilvena un, tikko elpodams, pamirdams aiz bailēm, sāku klausīties.

«Atlaid mūs!» līdz ar ieķīlātajām mantām gaudoja vējš. «Svētku labad atlaid! Tu taču pats esi nabags, saproti! Pats esi cietis badu un salu! Atlaid!»

Jā, es pats biju nabags un zināju, ko nozīmē bads un sals. Nabadzība bija atdzinusi mani uz šo nolādēto nocenotāja vietu, nabadzība bija piespiedusi mani maizes kumosa dēj nicināt bēdas un asaras. Ja nebūtu nabadzības, vai tad man pietiktu drosmes nocenot par grašiem to, kas maksā veselību, siltumu, svētku prieku? Par ko tad mani vaino vējš, par ko mani plosa sirdsapziņa?

Bet, lai kā dauzījās man sirds, lai kā mani mocīja bailes un sirdsapziņas pārmetumi, nogurums guva virsroku. Es aizmigu. Tas bija caurs miegs … Es dzirdēju, kā pie manis vēlreiz klauvēja saimnieks, kā iezvanīja rīta dievkalpojumu … Es dzirdēju, kā gaudoja vējš un pret jumtu sitās lietus. Manas acis bija aizvērtas, bet es redzēju mantas, vitrīnu, tumšo logu, svētbildi. Mantas drūzmējās ap mani un mirkšķinādamas lūdza atlaist tās mājās. Ģitārai spiedzoši cita pēc citas trūka stīgas, trūka bez gala… Pa logu lūkojās iekšā ubagi, vecenes, ielas meitas, gaidot, kamēr slēgšu vaļā kasi un atdošu viņiem mantas.

Pa miegam dzirdēju, kā kaut kas sāka skrubināt gluži kā pele. Skrubināja ilgi, vienmuļi. Es sāku grozīties un vilkos čokurā, jo man stipri pūta virsū aukstumu un mitrumu. Apsegdamies dzirdēju čaboņu un cilvēku čukstus.

«Kāds nelāgs sapnis!» es domāju. «Cik baigi! Kaut varētu pamosties!»

Kaut kas no stikla krita un saplīsa. Aiz vitrīnas pazibēja uguntiņa, un griestos sāka blāzmot gaisma.

— Neklaudzini! — atskanēja čuksts. — Pamodināsi to ķēmu … Novelc zābakus!

Kāds pienāca pie vitrīnas, paraudzījās manī un pataustīja piekaramo atslēdziņu. Tas bija bārdains, vecs vīrs ar bālu, uzblīdušu seju, cauriem zaldāta svārciņiem mugurā un nonēsātiem apaviem kājās. Viņam pienāca klāt vājš liela auguma puisis ar briesmīgi garām rokām, kreklu virspus biksēm un īsā, nodriskātā žaketē. Viņi abi sačukstējās un sāka rīkoties ap vitrīnu.

«Laupa!» man iešāvās prātā.

Kaut arī biju aizmidzis, tomēr atcerējos, ka man zem spilvena allaž ir revolveris. Es klusiņām sataustīju to un saspiedu rokā. Nošķinda vitrīnas stikls.

—   Klusu, pamodināsi. Tad būs jānožmiedz.

Tālāk es sapņoju, ka iekliedzos negantā krūšu balsi un, nobijies no savas balss, uzlēcu kājās. Vecais vīrs un jaunais puisis, rokas izpletuši, metās man virsū, bet, ieraudzījuši revolveri, kāpās atpakaļ. Atceros, ka pēc brītiņa viņi stāvēja manā priekšā bāli un, asaraini mirkšķinādami acis, lūdzās viņus atlaist. Izsistajā logā spēcīgi lauzās iekšā vējš un plandēja zagļu iedegtās svecītes liesmu.

—   Jūsu labdzimtība, — ierunājās kāds aiz loga raudošā balsī. — Mūsu labvēļi! Žēlīgie ļautiņi!

Es pavēros logā un ieraudzīju bālu, izdēdējušu, lietū izmirkušu vecītes seju.

—   Neaiztiec viņus! Atlaid! — viņa raudāja, lūkodamās manī lūdzošām acīm. — Tas taču aiz nabadzības!

—   Aiz nabadzības! — vecis apstiprināja.

«Aiz nabadzības!» nošalca vējš.

Man sāpīgi sažņaudzās sirds, un, lai pamostos, es sev iekniebu … Tomēr es nepamodos, bet stāvēju pie vitrīnas, ņēmu laukā no tās mantas un drudžaini grūdu puiša un vecā vīra kabatās.

—   Ņemiet, ātrāk! — es aizelsos. — Rīt ir svētki, un jūs esat nabagi! Ņemiet!

Piebāzis nabaga cilvēku kabatas, pārējās dārglietas iesēju sainī un izsviedu vecajai sievai. Pasniedzu pa logu vecajai kažoku, saini ar melnu uzvalku, mežģiņu krekliņus un pie tā paša arī ģitāru. Mēdz taču gadīties tādi dīvaini sapņi! Pēc tam, atceros, iečīkstējās durvis. Kā no zemes izauguši manā priekšā nostājās saimnieks, policijas uzraugs, gorodovoji. Saimnieks stāv man blakus, tomēr es it kā neredzu viņu un joprojām sienu saiņus.

—   Ko tu, nelieti, dari?

—   Rit ir svētki, — es atbildu. — Viņiem gribas ēst.

Te priekškars krīt, atkal paceļas, un es redzu jaunas

dekorācijas. Neesmu vairs noliktavā, bet kādā citā vietā. Man garām staigā gorodovojs, noliek man naktij krūzīti ūdens un murmina: «Vai tu re! Vai tu re! Ko pirms svētkiem sadomājis!» Kad uzmodos, bija jau gaišs. Lietus vairs nesitās logā, vējš negaudoja. Uz sienas jautri rotājās svētku saulīte. Pirmais, kas mani apsveica svētkos, bija vecākais gorodovojs.

— Daudz laimes jaunā vietā … — viņš piebilda.

Pēc mēneša mani tiesāja. Par ko? Es centos pārliecināt tiesnešus, ka tas bijis sapnis, ka ir netaisni tiesāt cilvēku par murgiem. Spriediet paši, vai es varēju ne no šā, ne no tā atdot svešas mantas zagļiem un neliešiem. Un kur tas redzēts, ka atdod mantas, nesaņemot izpirkuma naudu? Taču tiesa pieņēma sapni par īstenību un notiesāja mani. Arestantu rotās, kā redzat. Vai jūsu labdzimtība nevarētu par mani kaut kur aizlikt kādu vārdiņu? Dievs sodi, neesmu vainīgs.

IZSAUKUMA ZĪME

Ziemsvetku stāsts

Ziemsvētku naktī kolēģijas sekretārs Jefims Fomičs Perekladins apgulās aizskarts un pat apvainots.

—        Liecies mierā tu, nešķīstene! — viņš nikni uzrēca sievai, kad tā jautāja, kāpēc viņš tāds sadrūmis.

Lieta tā, ka viņš tikko bija atgriezies no viesībām, kur dzirdējis daudz nepatīkamu un aizskarošu vārdu. Sākumā tika apspriests izglītības noderīgums vispār, bet tad nemanot pārgāja uz ierēdņu izglītības cenzu, turklāt izsakot daudz nožēlas, pārmetumu un pat zobgalību par zemo līmeni. Un tad, kā pieņemts visās krievu kompānijās, no vispārējiem jautājumiemm pārgāja uz personībām.

—        Ņemsim, piemēram, kaut vai jūs, Jefim Fomič, — kāds jauneklis pievērsās Perekladinam. — Jums ir pieklājīga vieta . .. bet kādu izglītību esat baudījis?

—        N-nekādu. Pie mums izglītība arī nav vajadzīga, — Perekladins kautri atbildēja. — Jāraksta pareizi, tas ir viss . . .

—   Kur tad jūs iemācījāties pareizi rakstīt?

—        Pieradu . . . Četrdesmit darba gados var ievingrināt roku . . . Pašā sākumā, protams, bija grūti, pielaidu kļūdas, bet tad pieradu … un nekas . ..

—   Bet pieturas zīmes?

—   Ar pieturas zīmēm arī nekas . . . Salieku pareizi.

—        Hm! … — jauneklis apmulsa. — Taču pieradums nepavisam nav tas, kas izglītība. Ar to nepietiek, ja jūs liekat pareizi pieturas zīmes . . . nepietiek! Jāliek apzināti! Jūs liekat komatu, un jums jāsaprot, kāpēc to liekat… j-jā! Bet šī jūsu neapzinātā … refleksīvā pareizrakstība nav graša vērta. Tā ir mašīnas produkcija un vairāk nekas.

Perekladins noklusēja un pat lēnā garā pasmaidīja (jauneklis bija valsts padomnieka dēls, un viņam pašam bija tiesība uz desmitās šķiras pakāpi), taču tagad, liekoties gulēt, viņā eksplodēja viss sašutums un niknums.

«Četrdesmit gadu esmu nokalpojis,» viņš domāja, «un neviens mani nav nosaucis par muļķi, bet, re, nu, kādi kritiķi atradušies! «Neapzināti! … Lefreksīvi! Mašīnas produkcija …» Ak tu velns tevi rāvis! Es varbūt vairāk par tevi saprotu, kaut arī tavās universitātēs neesmu bijis!»

Domās izgāzis pret kritiķi visas viņam zināmās lamas un zem segas sasildījies, Perekladins sāka nomierināties.

«Es zinu . .. saprotu . . .» viņš aizmiegot domāja. «Ja neielieku kolonu tur, kur vajadzīgs komats, tātad apzinos, saprotu. Jā … Tā tas ir, jaunais cilvēk … Sākumā jāpadzīvo, jāpastrādā, un tad var tiesāt vecus vīrus …»

Miegā slīgstošā Perekladina aizvērtajās acīs cauri tumšu, smaidošu mākoņu blīvai kā meteors aiztrauca ugunīgs komats. Aiz tā otrs, trešais, un drīz vien visu bezgalīgo, tumšo fonu, kas izpletās viņa iztēlē, pārklāja biezi lidojošu komatu bari . ..

«Ņemsim kaut vai šos komatus .. .» domāja Perekladins, juzdams, kā viņa locekļi saldi atslābst snaudā. «Es komatus lieliski saprotu. . . Katram varu atrast vietu, ja gribat… arī. . . arī apzināti, nevis no zila gaisa . . . Eksaminējiet, un tad jūs redzēsiet. . . Komatus liek dažādās vietās, kur vajag, kur arī nevajag. Jo sarežģītāks raksts, jo vairāk komatu vajadzīgs. Tos liek pirms «kurš» un pirms «kas». Ja rakstā uzskaitīti ierēdņi, katrs jāatdala ar komatu … To es zinu!»

Zelta komati sāka riņķot un aizbrāzās prom. Tagad atlidoja ugunīgi punkti .. .

«Punktu liek raksta beigās . . . Kur stipri jāatņem elpa un jāpaveras klausītājos, tur arī punkts. Pēc visām garajam vietām vajadzīgs punkts, lai sekretāram lasot neplūstu tik daudz siekalu. Vairāk gan nekur punkts nav jāliek …»

Atkal atlido komati.. . Tie sajaucas ar punktiem, virpulo — un Perekladins redz veselu baru semikolonu un kolonu…

«Ari šos pazīstu .. .» viņš domā. «Kur ar komatu par maz, bet ar punktu par daudz, tur jāliek semikolons. Pirms «bet» un «tātad» vienmēr lieku semikolonu .. . Nu, un kolonu? Kolonu liek pēc vārdiem «nolēma», «nosprieda» …»

Semikoloni un koloni izdzisa. Nāca jautājuma zīmju kārta. Šīs zīmes izlēca no mākoņiem un sāka dejot kankānu,..

«Tad ta brīnums: jautājuma zīme! Kaut to būtu vesels tūkstotis, visām atradīšu vietu. Tās liek aizvien, kad jāiesniedz pieprasījums vai, teiksim, jāapjautājas: «Kur likts summas pārpalikums par tādu un tādu gadu?» — vai arī: «Vai Policijas pārvalde neatzīs par iespējamu šo Ivanovu un tā tālāk? . . .»»

Jautājuma zīmes piekrizdamas sāka māt ar saviem āķiem un vienā mirklī, it kā pēc komandas, izstiepās izsaukuma zīmēs .. .

«Hm! … Šo pieturas zīmi bieži vien liek vēstulēs. «Mans cienījamais kungs!» Vai arī «Jūsu ekselence, tēvs un labvēli! …». Bet kad liek rakstos?»

Izsaukuma zīmes izstiepās vēl vairāk un nogaidoši apstājās…

«Rakstos tās liek, kad … kā būs teikt… kā sacīt jāsaka … Kad gan? Hm! … Patiešām, kad tad tās liek rakstos? Pag … dievs, palīdzi atcerēties … Hm! .. .»

Perekladins atvēra acis un apgriezās uz otriem sāniem. Taču viņš nepaguva no jauna aizdarīt acis, kad uz tumšā fona atkal parādījās izsaukuma zīmes.

«Piķis tās rāvis … Kad tad tās jāliek?» viņš domāja, cenzdamies aizdzīt nelūgtos viesus no savas iztēles «Vai tiešām esmu aizmirsis? Vai nu aizmirsis, vai arī… nekad neesmu tās licis …»

Perekladins sāka atcerēties visu to papīru saturu, ko bija uzrakstījis savas darbības četrdesmit gados; bet, lai kā viņš domāja, lai kā rauca pieri, viņš neatrada savā pagātnē nevienas izsaukuma zīmes.

«Kas par joku! Četrdesmit gadu esmu rakstījis un ne reizes neesmu licis izsaukuma zīmi… Hm! .. . Bet kad tad to garo velna mātīti liek?»

Aiz ugunīgo izsaukuma zīmju virknes pavīdēja dzēlīgi ņirdzīgais jaunā kritiķa ģīmis. Arī zīmes pasmīnēja un saplūda lielā izsaukuma zīmē.

Perekladins nopurināja galvu un atvēra acis.

«Jupis sazin kas . . .» viņš nodomāja. «Rīt jāceļas uz agro dievkalpojumu, bet man šī velnišķība neiziet no galvas . . . Tpi tu! Tomēr … kad tad to liek? Te tev nu bija paradums! Te tev nu bija rokas ievingrināšana! Četrdesmit gadu laikā nevienas izsaukuma zīmes! Kā tā?»

Perekladins pārmeta krustu un aiztaisīja acis, bet tūdaļ tās atvēra: tumšajā fonā vēl arvien stāvēja lielā zīme . . .

«Tpi tu! Tā jau visu nakti nevarēs aizmigt.» — Marfuša! — viņš pievērsās savai sievai, kas bieži lielījās ar to, ka beigusi kursu pansionātā. — Vai tu, sirsniņ, nezini, kad rakstos liek izsaukuma zīmi?

— Kā lai nezinātu! Ne jau velti septiņus gadus pansionātā mācījos. Visu gramatiku no galvas atceros. So zīmi liek uzrunājot, izsaucoties, izpaužot sajūsmu, sašutumu, prieku, dusmas un citas jūtas …

«T-tā …» Perekladins apsvēra. «Sajūsma, sašutums, prieks, dusmas un citas jūtas …»

Kolēģijas sekretārs nogrima domās. . . Četrdesmit gadu viņš bija rakstījis papīrus, rakstījis tūkstošus, desmitiem tūkstošu, bet neatceras nevienu rindu, kas izteiktu sajūsmu, sašutumu vai kaut ko līdzīgu . ..

«Un citas jūtas …» viņš domāja. «Bet vai tad papīros vajadzīgas jūtas? Tos var rakstīt arī bezjūtīgs cilvēks …»

Jaunā kritiķa ģīmis atkal parādījās aiz ugunīgās zīmes un dzēlīgi pasmīnēja. Perekladins piecēlās un atsēdās uz gultas. Galva viņam sāpēja, pieri klāja auksti sviedri. . . Kaktā mīlīgi dega lampada, mēbeles lūkojās svinīgi, spodri, no visa tā vien dvesa siltums un sievišķīgs maigums, bet nabaga ierēdnītim bija salti, neomulīgi, it kā viņš būtu sasirdzis ar tīfu. Izsaukuma zīme nestāvēja vairs aizvērtu acu priekšā, bet tepat istabā, sievas tualetes galdiņa tuvumā, un zobgalīgi mirkšķināja viņam …

«Rakstāmmašīna! Mašīna!» parādība čukstēja, uzpūzdama ierēdnim asu saltumu. «Nejūtīgā koka dvēsele!»

Ierēdnis apsedzās ar segu, bet arī zem segas vēl redzēja parādību; piekļāvās ar seju pie sievas pleca, taču arī aiz pleca rēgojās tas pats . . . Visu nakti nomocījās nabaga Perekladins, tomēr parādība viņu nepameta arī dienā. Viņš redzēja to visur: kājā velkamos zābakos, apakštasītē ar tēju, Staņislavā . . .

«Un citas jūtas . . .» viņš domāja. «Tas tiesa, ka nekādu jūtu nav bijis . . . Iešu tūlīt pie priekšniecības parakstīties … bet vai tad to dara ar jūtām? Tāpat vien, aiz tukšas parašas … Apsveikšanas mašīna …»

Kad Perekladins izgāja uz ielas un pasauca važoni, viņam šķita, ka piebrauc nevis važonis, bet izsaukuma zīme.

Iegājis priekšnieka priekšnamā, viņš ieraudzīja nevis šveicaru, bet to pašu zīmi . . . Un tas viss viņam vēstīja par sajūsmu, sašutumu, dusmām . . . Spalvaskāts ar spalvu arī lūkojās kā izsaukuma zīme. Perekladins paņēma to, iemērca spalvu tintē un parakstījās:

«Kolēģijas sekretārs Jefims Perekladins!!!»

Un, uzvilcis šīs trīs zīmes, viņš sajūsminājās, sašuta, priecājās, verda dusmās.

— Še tev! Še tev! — viņš murmināja, spiezdams spalvu.

Ugunīgā zīme apmierinājās un izgaisa.

SPOGULIS

Vecgada vakars. Muižnieka, turklāt ģenerāļa jaunā un glītā meita Nellija, kas dienu un nakti sapņo par apprecēšanos, sēž savā istabā un gurdām, puspievērtām acīm veras spogulī. Viņa ir bāla, saspringta un nekustīga kā spogulis.

Neeksistējoša, bet redzama perspektīva, kas atgādina šauru, bezgalīgu gaiteni, neskaitāmu sveču rinda, viņas sejas, roku, spoguļa ietvara atspulgs — tas viss sen jau aizplīvurojies ar miglu un saplūdis bezgalīgā, pelēkā jūrā. Jūra viļņo, mirgo, reizēm iedzirkstas blāzma .. .

Raugoties nekustīgajās Nellijas acīs un atvērtajā mutē, grūti saprast, vai viņa guļ vai ir nomodā, taču viņa redz. Sākumā viņa redz tikai smaidu un kādu maigu, burvības pilnu acu izteiksmi, pēc tam uz pelēkā, līganā fona pamazām noskaidrojas galvas apveidi, seja, uzacis, bārda. Tas ir viņš, izredzētais, daudzu ilgu un cerību tēls. Izredzētais Nellijai nozīmē visu: dzīves jēgu, laimi, karjeru, likteni. Bez viņa, tāpat kā uz pelēkā fona, ir tumsība, tukšums, bezjēdzība. Un tāpēc nav nekāds brīnums, ka, redzot savā priekšā skaistu, maigi smaidošu galvu, viņa izjūt baudu, neizsakāmi saldus murgus, ko nav iespējams izteikt ne vārdos, nedz attēlot uz papīra. Tālāk viņa dzird izredzētā balsi, redz, kā dzīvo ar izredzēto zem viena jumta, kā viņas dzīve pamazām saplūst ar viņa dzīvi. Uz pelēkā fona steidz mēneši, gadi… un Nellija skaidri, visos sīkumos saskata savu nākotni.

Uz pelēkā fona zib aina pēc ainas. Lūk, Nellija ierauga, kā viņa aukstā ziemas naktī klauvē pie apriņķa ārsta Stepana Lukiča dzīvokļa. Aiz vārtiem laiski un sēcoši rej vecais suns. Ārsta logi tumši. Visapkārt klusums.

—   Dieva dēļ. . . dieva dēļ! … — Nellija čukst.

Un beidzot nočīkst vārtiņi, un Nellija ierauga savā priekšā ārsta virēju.

—   Vai ārsts mājās?

—   Guļ … — virēja čukst piedurknē, it kā bīdamās uzmodināt savu kungu. — Tikko pārbrauca no epidēmijas. Nelika modināt.

Taču Nellija nedzird viņas vārdus. Atvairījusi virēju ar roku, viņa kā ārprātīga skrien uz ārsta dzīvokli. Izskrējusi cauri vairākām tumšām un piesmakušām istabām, ceļā apgāzusi dažus krēslus, viņa beidzot atrod ārsta guļamistabu. Stepans Lukičs guļ gultā apģērbies, bet bez svārkiem un, izstiepis lūpas, elpo savā plaukstā. Viņam līdzās vāji deg naktsspuldzīte. Nellija, nesacīdama ne vārda, atsēžas uz krēsla un sāk raudāt. Viņa raud rūgti, viscaur raustīdamās.

—   VI… vīrs slims! — viņa izsaka.

Stepans Lukičs klusē. Viņš lēnām paceļas, atspiež galvu rokā un uzlūko viešņu miegainām, nekustīgām acīm.

—   Vīrs slims! — raudas apvaldīdama, Nellija saka vēlreiz. — Dieva dēļ, brauksim … Ātrāk . . . pēc iespējas ātrāk!

—   Ko? — norūc ārsts, elpodams plaukstā.

—   Brauksim! Un tūdaļ! Citādi… citādi. . . baigi izrunāt … Dieva dēļ!

Un bālā, nomocītā Nellija, rīdāma asaras un aizelsdamas, sāk attēlot ārstam pēkšņo vīra slimību un savas neizsakāmās bailes. Viņas ciešanas spējīgas aizkustināt akmeni, bet ārsts raugās viņā, pūš savā plaukstā un — ne no vietas.

—   Aizbraukšu rīt.. . — viņš murmina.

—   Tas nav iespējams! — Nellija nobīstas. — Es zinu, vīram ir… tīfs! Tūlīt… šai pašā mirklī jūs esat vajadzīgs!

—   Es, kā būs teikt. . . tikko atbraucu … — ārsts murmina. — Trīs dienas braukāju pa epidēmijas rajonu.

Esmu noguris un pats slims . . . Nekādā ziņā nevaru! Nekādā ziņā! Es . . . es pats esmu inficējies … Lūk!

Un ārsts bāž Nellijai pie acīm maksimāltermometru.

—   Temperatūra pie četrdesmit… Nekādā ziņā nevaru! Es … es pat neesmu spējīgs sēdēt. Piedodiet: es atgulšos . ..

Ārsts noliekas guļus.

—   Bet es jūs lūdzu, dakter! — Nellija izmisumā vaid. — Es lūdzu! Palīdziet man, dieva dēļ. Saņemiet visus spēkus, un brauksim … Es jums samaksāšu, dakter.

—   Ak dievs… es taču jums jau teicu! Ak!

Nellija pielec kājās un nervozi staigā pa guļamistabu.

Viņai gribas izskaidrot ārstam, iegalvot… Viņai liekas, ja ārsts zinātu, cik dārgs viņai vīrs un cik viņa nelaimīga, tad aizmirstu kā nogurumu, tā savu slimību. Bet kur ņemt daiļrunību?

—   Brauciet pie zemstes ārsta … — viņa dzird Stepana Lukiča balsi.

—   Tas nav iespējams! . . . Viņš dzīvo divdesmit piecas verstis no šejienes, bet laiks ir dārgs. Arī zirgi neizturēs: no mums līdz šejienei četrdesmit verstis, bet no šejienes līdz zemstes ārstam gandrīz tikpat.. . Nē, tas nav iespējams. Brauksim, Stepan Lukič! Es lūdzu varoņdarba. Nu, izdariet varoņdarbu! Apžēlojieties!

—   Velns sazin kas … Man ir karstumi… reibst galva, bet viņa nesaprot. Nevaru! Liecieties mierā.

—   Bet jūsu pienākums ir braukt! Un jums jābrauc! Tas ir egoisms! Cilvēkam jāziedo sava tuvākā labā dzīvība, bet jūs… jūs atsakāties braukt! … Es sūdzēšos par jums tiesā!

Nellija jūt, ka runā apvainojošus un nepelnītus melus, bet vīra glābiņa dēļ viņa spējīga aizmirst ir loģiku, ir taktu, ir līdzcietību cilvēkiem … Pēc viņas draudiem ārsts kāri izdzer glāzi auksta ūdens. Nellija sāk atkal lūgties, apelēt pie līdzjūtības kā vispēdējā ubadze . .. Beidzot ārsts piekāpjas. Viņš lēnām pieceļas, atvelk elpu, nokrekšķinās un meklē svārkus.

—   Te ir svārki! — Nellija viņam palīdz. — Atļaujiet, es jums tos uzvilkšu . .. Nu tā. Braucam. Es jums samaksāšu .. . visu mūžu būšu pateicīga . . .

Bet kas par mokām! Apvilcis svārkus, ārsts atkal noliekas guļus. Nellija paceļ viņu un stiepj uz priekšnamu . . . Priekšnamā ilga, mokpilna noņemšanās ar galošām, kažoku .. . Pazudusi cepure . .. Un tad beidzot Nellija sēž ratos. Viņai līdzās ārsts. Tagad atliek tikai nobraukt četrdesmit verstis, un viņas vīrs saņems medicīnisko palīdzību. Virs zemes slīgst tumsa: tumšs kā kapā … Pūš salts ziemas vējš. Zem riteņiem sasaluši kukuržņi. Kučieris šad un tad apstājas un pārliek, pa kādu ceļu braukt…

Nellija un ārsts visu ceļu klusē. Viņus briesmīgi krata, bet viņi nejūt ne aukstuma, ne kratīšanos.

—   Dzen! Dzen! — Nellija lūdz kučieri.

Ap pulksten pieciem no rīta izmocītie zirgi iebrauc pagalmā. Nellija ierauga pazīstamos vārtus, aku ar vindu, garu rindu zirgu staļļu un šķūņu . . . Beidzot viņa ir mājās.

—        Pagaidiet, es tūlīt… — viņa saka Stepanam Lukičam, nosēdinot viņu ēdamistabā uz dīvāna. — Sasildieties, bet es iešu paskatīties, kas ar viņu.

Atgriezusies pēc brīža no vīra, Nellija atrod ārstu guļam. Viņš guļ uz dīvāna un kaut ko murmina.

—   Lūdzu, dakter . .. Dakter!

—       Ko? Paprasiet Domnai… — Stepans Lukičs murmina.

—   Kā?

—   Sanāksmē runāja … Vlasovs runāja … Ko? Kas?

Un Nellija ar lielām šausmām ierauga, ka ārsts tāpat

murgo kā viņas vīrs. Ko darīt?

—   Pie zemstes ārsta! — viņa nolemj.

Tad atkal pustumsa, ass, salts vējš, sasaluši kukuržņi. Cieš kā viņas dvēsele, tā miesa, un, lai samaksātu par šīm ciešanām, krāpniecei dabai nepietiks nekādu līdzekļu, nekādu māņu . . .

Tālāk viņa uz pelēkā fona redz, kā viņas vīrs ik pavasari meklē naudu, lai samaksātu procentus bankai, kurā ieķīlāta muiža. Neguļ viņš, neguļ viņa, un abi sāpīgi domā, kā izvairīties no tiesu pristava vizītes.

Viņa redz bērnus. Mūžīgas bailes no saaukstēšanās, šarlaka, difterijas, vieninieka skolā, šķiršanās. No pieciem sešiem knauķīšiem viens droši vien nomirs.

Pelēkais fons nav brīvs no nāves. Un tas ir saprotams.

Virs un sieva nevar nomirt vienā laikā. Vienam no abiem katrā ziņā jāpārdzīvo otra bēres. Un Nellija redz, kā mirst viņas virs. Šī drausmīgā nelaime parādās viņai visos sīkumos. Viņa redz šķirstu, sveces, garīdznieku un pat pēdas, ko priekšnamā atstājis zārcinieks.

— Kam tas? Kādēļ? — viņa jautā, truli vērdamās mirušā vīra sejā.

Un visa agrākā dzīve ar vīru viņai liekas tikai muļķīgs, nevajadzīgs šās nāves ievads.

Kaut kas izkrīt Nellijai no rokām un atsitas pret grīdu. Viņa saraujas, pielec kājās un plati iepleš acis. Viens spogulis, viņa redz, guļ viņai pie kājām, otrs, kā agrāk, stāv uz galda. Viņa lūkojas spogulī un redz bālu, saraudātu seju. Pelēkā fona vairs nav.

«Es laikam biju iemigusi. . .» viņa, viegli nopūzdamās, domā.

PIEZĪMES

DRĀMA MEDĪBAS

Patiess nolikums

Pirmoreiz iespiests avīzē «Hobocth flim», no 1884. g. augusta līdz 1885. g. aprīlim (ieskaitot). Paraksts: kā kādreiz — Antoša Čehonte, A. Cehonte, Cehonte.

Līdztekus «Drāmai medībās» avīzē «Hobocth ahh» publicēti zemas kvalitātes darbi: «Nakts karaliene», «Tēva slepkava», «Tagadnes drāma», «Asins atriebība», «Vaska sieviete», «Brāļa slepkava», «Sieviete vampīrs» u. c. Šo bulvārliteratūru Čehovs raksturojis feļetonā «Maskavas dzīves drumslas» («Ocko^kh», 1884. g., 47. nr. Paraksts: Uliss): «Kļūst baigi, ka eksistē tik drausmīgas smadzenes, no kurām plūst šausmīgās «Tēva slepkavas», «Drāmas» u. tml. Slepkavības, cilvēkēšana, miljonu paspēles, spoki, viltus grāfi, pilsdrupas, pūces, skeleti, mēnessērdzīgie un … velns zina kas viss ir šais savalgotās un skurbās domāšanas izvirdumos!… Šausmīga fabula, šausmīgas personas, šausmīga loģika un sintakse, bet vēl šausmīgāka dzīves pazīšana …»

«Drāma medībās», kas gan uzrakstīta kriminālās un dēku literatūras žanrā, jūtami atšķīrās no šās sensacionālās beletristikas. Čehovs ar asiem, satīriskiem paņēmieniem un viņam raksturīgu meistarību attēlo provinces dzīvi astoņdesmitajos gados — niecīgās intereses, «aristokrātiskās» apriņķa sabiedrības iekšējo tukšumu. Nākamo Čehovu var pazīt ari sirsnīgajos, jaukajos krievu dabas aprakstos, lakoniski attēlotajās ainavās. Un galvenais — jau šai darbā ieskanas tēma, kurai vēlāk būs ļoti liela nozīme Čehova daiļradē — skaistuma bojā ejas, vulgarizēšanas, iznīcināšanas tēma (stāsta jaunās varones tēls).

Par to, kā Čehovam klājies avīzē «Hobocth zuih», viņa brālis Mihails atceras:

«Par romānu «Drāma medibās» brālim Antonam vajadzēja saņemt trīs rubļus nedēļā. Dažkārt viņš aiziet uz redakciju, gaida, gaida, kamēr avīžnieki atnesis ieņemto naudu.

«Ko jūs gaidāt?» beidzot izdevējs jautā.

«Jāsaņem trīs rubļi.»

«Man nav. Varbūt gribat biļeti uz teātri vai jaunas bikses?»»

Čehovs dažkārt draugu sabiedrībā avīzi «Hobocth ahh» dēvējis par «riaKOCTH ;uih». (Latviski varētu sacīt: nevis «Dienas jaunumi», bet «Dienas kaunumi» )

Spensers Herberts (1820—1903) — angļu buržuāziskais filozofs, psihologs un biologs.

Gaborio Emils (1835—1873) — franču rakstnieks, kriminālromānu «Lerūža gadījums», «Slepenpolicijas aģents Lekoks», «Cilpa kaklā» u. c. autors.

Sklarevskis Aleksandrs Andrejevičs (1837—1883) — septiņdesmitajos astoņdesmitajos gados populārs kriminālstāstu un romānu («Slepena izmeklēšana», «Kā viņš piespieda sevi viņu nogalināt?», «Kļūmīgais liktenis» u. c.) autors.

Sui generis — savdabīgs. (Lat.)

In loto — it viss. (Lat.)

lekoks — E. Gaborio romāna «Slepenpolicijas aģents Lekoks» varonis — sevišķi attapīgs un asprātīgs.

Konts Ogists (1798—1857) — reakcionārs franču filozofs un sociologs.

Loporello — patiesībā Leporello — sieviešu siržu iekarotāja dona Zuāna pastāvīgais pavadonis.

Najāda — nimfa.

«Ņiva» («Miiua») — ilustrēts nedēļas žurnāls, kuru no 1870. līdz 1918. gadam izdeva A. F. Markss Pēterburgā. Žurnālam pielikumu veidā tika pievienoti krievu un ārzemju klasiķu darbi, kā arī pazīstamu mākslinieku gleznu oleogrāfijas.

«Es mīlu maija pērkondārdus» — F. I. Tjutčeva dzejoļa «Pavasara negaiss» pirmā rinda; šo dzejoli 1875. gadā komponējis M. V. Begičevs.

Borns Georgs (1837—-1902) — vācu rakstnieks, daudzu vēsturisku bulvārromānu (piem., «Madrides galma noslēpumi») autors.

«Djelo» («Jle.no») — literatūrpolitisks mēneša žurnāls (līdz 1883. g. demokrātiska virziena), iznāca Pēterburgā no 1866. līdz 1888. gadam.

«Skladčina» («CKJia/i'iMia») — krievu rakstnieku darbu krājums, izdots 1874. gadā Pēterburgā par labu Samaras guberņas bada cietējiem. Krājumā ar saviem darbiem piedalījušies Saltikovs-Sčedrins, Turgeņevs, Dostojevskis, Ņokrasovs, Gončarovs, Ostrovskis, A. K. Tolstojs, Pļeščejevs u. c.

«Bezprāta naktis, līksmības naktis» — neprecīzs citāts no

A. N. Apuhtina (1841—1893) dzejoļa «Bezprāta naktis, bezmiega naktis», kuru komponējis P. Čaikovskis.

Ad patres — pie tēviem, t. i., mirt. (Lat.)

Terra incognila — nezināma zeme. (Lat.)

Casus belli — iemesls sākt karu. (Lat.)

Turnīra (no franču — lournure) — 19. gs. 80. gados iecienīts sieviešu tērpa piederams, kas ar sevišķu spilventiņu palīdzību padarīja figūru kuplāku un krāšņāku.

Bomonds — augstākās aprindas. (No franču — bcau monde.)

TSle-ā-tēle («vakaros pastaigājāties dārzā, cītīgi sargājot savu tete-ā-tete») — šai gadījumā «sargājot savu vientulību». (Fr.)

Homo sum —esmu cilvēks. (Lat.)

Pukirļova glezna («esmu savā mūžā redzējis daudz nevienādu laulību, ne reizi vien stāvējis Pukirjova gleznas priekšā») — V. V. Pukirjova (1832—1890) pazīstamā un progresīvās sabiedrības augstu novērtētā glezna «Nevienādā laulība».

Bonvivans — uzdzīvotājs, jautrs cilvēks. (No franču — bon vivanl.)

Rīslers vecākais («viņš, tāpat kā Rīslers vecākais Alfonsa Dodē romānā, starodams, laimē rokas berzēdams, lūkojās savā jaunajā sievā») — franču rakstnieka Alfonsa Dodē (1840—1897) romānā «Fromons jaunākais un Rīslers vecākais» bagāts, pavecs tirdzniecības firmas īpašnieks apprec jaunu, bet godkārīgu meiteni. Šī laulība beidzas tikpat traģiski kā Urbeņina laulība.

Jeune premier — aktieris, kas tēlo pirmā mīlētāja lomas. (Fr.)

Volens nolens — gribot negribot. (Lat.)

Epitrahils — krievu garīdznieka tērpa piederums, ko nēsā pakārtu kaklā, zem ģērba.

Ergo — tātad. (Lat.)

Sapienli sat — gudram pietiek. (Lat.)

Habitus — ārējais izskats, veidols. (Lat.)

Iiurnanum est errare — maldīties ir cilvēcīgi. (Lat.)

A propos — starp citu. (Lat.)

SVĒTKU KLAUŠAS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Pa3n.ncMCiine», 1885. g., 1. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Stāsta moto («…viltus vientieši un niknas vecenes un večuki …») — no Gribojedova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime» ceturtā cēliena 14. skala. (Andreja Upīša tulk.)

KAPTEIŅA MUNDIERIS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. 4. nr. Paraksts: A. Čehonte. Vēlāk ar īsinājumiem un nelieliem labojumiem iespiests Čehova «Raibo stāstu» visos četrpadsmit izdevumos (1886—1899) un ievietots arī Kopotu rakstu II sējumā.

Pirmo četru kategoriju personas… — Saskaņā ar Pētera I 1722. gadā ieviesto rangu tabulu visi civilie un militārie amati ietilpa četrpadsmit kategorijās: pirmā kategorija (ģenerāļi, slepenpadomnieki) — augstākā, četrpadsmitā — zemākā.

Ārijs — Aleksandrijas garīdznieks 4. gs.; izsludināts par ķeceri, izslēgts no baznīcas un izsūtīts.

Lata sieva, kas pārvērsta par sālsstabu… — Saskaņā ar bībeles teiku Lata sieva, bēgdama no degošās Sodomas, pretēji dieva aizliegumam atskatījusies un tāpēc pārvērsta par sālsstabu.

PIE MARSALIENES

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikm», 1885. g., 6. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Čehonte. Vēlāk ar nelieliem labojumiem un bez apakšvirsraksta iespiests Čehova «Raibo stāstu» visos izdevumos un ievietots arī Kopotu rakstu III sējumā.

1887. gadā cenzors Engelharts ar šādu motivējumu aizliedza šo stāstu publiski nolasīt: «Autors kaut kā necienīgi runā par aizlūgumu un dievkalpojumu un attēlo piedzērušu garīdznieku un diakonu.»

1901. gada 27. augustā O. Knipere raksta vēstulē Cehovam: «Nupat pie mums bija Cehova vakars. Sēdēja klāt mūsu Cīrihes paziņa ar divdesmit gadu vecu dēlu, viņa daudz dzirdējusi par tevi ārzemēs, bet maz lasījusi. Tad nu tēvocis Saša viņu apgaismoja. Lasīja priekšā «Pie maršalienes», «Nervi», «Krēslā», «Vints», «Kontrabasista romāns», un visi vai mira no smiekliem. Es vēl vairāk izjutu tava talanta smalkumu un eleganci.»

Kamiiavka — pareizticīgo garīdznieku galvassega.

Risu biezputra. — Pēc pareizticīgo parašas piemiņas dievkalpojumos uz galda vajadzēja atrasties rīsu biezputrai.

DZĪVA HRONOLOĢIJA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «OckojIHH», 1885. g., 8. nr. Paraksts: A. Čehonte. Vēlāk ievietots Čehova «Raibo stāstu» visos izdevumos un Kopotu rakstu II sējumā.

Zaļganā «Ukrainas nakts» — A. Kuindži gleznā «Ukrainas nakts» ir pārsvarā zaļā krāsa.

Tenore di grazia — liriskais tenors. (Itāl.)

Tamberliks Enriko (1820—1889) — itāliešu dziedātājs, kas bieži viesojies Pēterburgā.

DIENESTA ATZĪMES

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g., 9. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

CILVĒKA SARUNA AR SUNI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g., 10. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: Cilvēks bez liesas. Apakšvirsrakstu atmetot, ievietots Cehova «Raibajos stāstos» (1886).

Saglabājusies stāsta kopija rokrakstā ar rakstnieka autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Čehovs.»

PIRTI

Pirmoreiz iespiežot, katra nodaļa bija atsevišķs stāsts ar parakstu A. Cehonte. Pirmā nodaļa — žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g„ 10. nr., ar virsrakstu «Pirtī»; otrā nodaļa — žurnālā «ByflH.ibHHK», 1883. g., 42. nr., ar virsrakstu «Kas attiecas uz līgavaiņiem».

Ar nelieliem labojumiem pirmā nodaļa iespiesta arī rakstu krājumā «V. G. Beļinska piemiņai» (1899).

Apvienojot abas nodaļas ar nosaukumu «Pirtī», Čehovs ievietojis šo stāstu kā pašu pirmo savu Kopotu rakstu I sējumā.

Pārrediģējot stāstu Kopotiem rakstiem, Čehovs otro nodaļu stipri saīsinājis un stilistiski pārveidojis. Tā monologā, kas sākas ar vārdiem «Vīrietis tagad ir izlutināts …» un beidzas ar vārdiem «… un vairāk nekas», žurnālā bija iespiests:

«Vīrietis tagad ir izlutināts, muļķīgs, brīvdomīgs. Viņam patik būt liekēdim, sev ko ieraut! Par velti viņš tev nespers ne soli! Vecos laikos ļaudis par visu maksāja naudu, bet tagadējie paši par visu ņem naudu. Tu viņam dod prieku, bet viņš no tevis prasa naudu. Nu un ari precoties viņam sava doma galvā. Sak, apprecēšos un iesitīšu naudiņu. Par velti viņš savu mūžu neprecēsies. Ja viņam nevajag naudas, tas paliks neprecējies un līdz pašai savai nosprāgšanai pīsies ar visādām draņķēm: francūzietēm, grizetēm — tā iznāk lētāk. Pērt viņus vajadzētu, bet nav kas per. Tas vēl nebūtu nekas, lai notiek. Rij manu naudu. Tikai preci manu bērnu! Bet gadās arī ļaunāk… Gadās tā, ka viņš tikai sava prieka pēc bildina … Tīrais teātris vai cirks, pat vēl labāk … Bildina, bildina, bet, tiklīdz nonāk līdz gala punktam, līdz altārim, tā griež ilksis atpakaļ … iet bildināt citu, āksts tādsl Kas nekaiš būt par līgavaini. .. Viņu ir paēdina, ir palutina, ir aizdod šim naudu — vai tā nav dzīve? Nu un tā arī tēlo līgavaini līdz sirmam vecumam, kamēr nāve klāt. Bet gadās arī tā, ka aiz liberālisma neprecas… civilā… tpi tu!… laulība un tā tālāk. Ir ari tādi, kas aiz mazdūšības neprecas … aiz neizpratnes … Aiz muļķības.. . Muļķa cilvēks pats nezina, ko viņam vajag, un nu tincinās: tas viņam nav labi, šis nav, kā vajadzīgs.. . Lenc, lenc cēlu jaunavu, staigā, staigā … bildina, bildina un pēkšņi ne no šā, ne no tā lādu velnu ar ragiem parāda, ka mute paliek vaļā un rokas izplešas! «Nevaru,» viņš saka, «iedoties ar jūsu meitu likumīgā laulībā, tāpēc ka viņa nav tās kategorijas, kā vajadzīgs.» Bet kāpēc tad tu, gāzt ar suņa asti tev pa zobiem, bildināji? «Tāpat… domāju, ka būs piemērota.» — Kālab tad viņa nav tev piemērota? Viņai nav galvas uz pleciem, vai? Prāts samežģījies, viņš pats vairs nezina, kas šim vajadzīgs… Muļķība un mazdūšība… Kaut vai ņemt par piemēru skolotāju Katavasovu, Dašas pirmo līgavaini. Ģimnāzijas skolotājs, titulārpadomnieks, tā nekas, diezgan glīts, izturas augstsirdīgi… Visas zinības no galvas izmācījies, kaut kur Ilarkovā vai Kišiņevā neversitātē kursu nobeidzis … franciski, vāciski… matemātiķis, vārdu sakot! Matemātiķis un, rau .. . izrādījās muļķis!»

Rostovas Dmilrijs, Hersonas Inocents, Maskavas Filarels — baznīcas darboņi, sprediķu, pamācību un teoloģisku rakstu autori.

SĪKAIS CILVĒCIŅŠ

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g., 12. nr. Paraksts: A. Čehonte. Vēlāk ar nelieliem labojumiem ievietots Čehova «Raibo stāstu» visos izdevumos un Kopotu rakstu III sējumā.

Eksekutors — ierēdnis, kas pārzina saimniecisko daļu un kārtību iestādē.

Staņislavs — Sv. Staņislava ordenis, viens no astoņiem augstākajiem krievu ordeņiem, kas piešķīra muižnieka tiesības.

VIENS LABĀKS PAR OTRU

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 13. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Čehonte, Bez apakšvirsraksta ievietots Čehova «Raibajos stāstos» (1886).

N. A. Ļeikins rakstījis Cehovam sakarā ar šo stāstu: «Jūsu stāsts «Viens labāks par otru» ir salikts, no cenzūras at]auja saņemta un tiks ievietots pēc lieldienām. Ne pirms lieldienām, ne lieldienās to nav ērti ievietot, iznāks nelaikā, bet pirmajā pēcsvētku nedēļā, kad ļaudis sāks aizgūtnēm precēties, tas būs īsti vietā!»

Mes enlanls — mani bērni. (Fr.)

Mauvais ton — sliktais tonis. (Fr.)

Mūks Seralims Sarovas klosteri baro lāci — lubu bildīte, kas attēloja Sarovas klostera mūku Serafimu (1760 — 1833).

Mauvais genre — slikta gaume. (Fr.)

NEGLĀBJAMAIS Skice

Pirmoreiz iespiests žurnālā «ByaHJibHHK», 1885. g., 15. nr. Paraksts: A. Cehonte.

N. A. Ļeikins pārmeta Cehovam: «Ļoti žēl, ka jūsu stāsts parādījies «Budiļņikā». Kāpēc? Vai tam nebūtu atradusies vieta «Oskolkos»?» (1885. g. 26. aprīlī.) ««Budiļņikā» nevar nerakstīt,» Cehovs atbildēja. «Paņēmu tur simtrubļu avansu vasarnīcai… Četros vasaras mēnešos vajadzēs atstrādāt… Nu, bet es taču nedošu tur to, kas noder «Oskolkiem». Dievam, kas dievam pieder, un ķeizaram, kas ķeizaram pieder…» (1885. g. 28. aprīlī.)

JEZGA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 17. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelieliem labojumiem vēlāk no jauna iespiests Cehova «Raibo stāstu» visos izdevumos un ar papildu labojumiem Kopotu rakstu II sējumā.

1904. gada februāri cenzors Vereščagins iesniedza Galvenās preses lietu pārvaldes priekšniekam šādu raportu: «Sis stāsts paredzēts publiskiem lasījumiem visiem pieejamos koncertos. Atļaut šo stāstu nolasīt man šķiet neērti, jo tas izsmej baznicas kārtību, izturoties pret pareizticigām ceremonijām bez vajadzīgās cieņas, ko man tas gods atstāt Jūsu ekselences ziņā.» Uz raporta ir rezolūcija: «Piekritu. 13. II.»

Ļ. Tolstojs atzinis «Jezgu» par vienu no labākajiem Čehova stāstiem.

TAUTAS SVĒTKI SOKOĻŅIKOS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «BviiH.ilhhk», 1885. g., 17. nr., ar nosaukumu «Sokoļņikos» un apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: Mana brāļa brālis.

Saviem Kopotiem rakstiem Čehovs stāstu pārstrādājis.

PĒDĒJA MOHIKANE

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprcKaH raaeīa», 1885. g., 122. nr. Paraksts: A. Čehonte. Vēlāk pēc dažiem labojumiem par jaunu iespiests Cehova «Raibo stāstu» visos izdevumos un pēc stilistiskiem papildu labojumiem Kopotu rakstu III sējumā.

Ar šo stāstu sākās Cehova sistemātiska līdzdarbība «Pēterburgas Avīzē». Avīzes redaktora S. N. Hudekova priekšlikumu kļūt par avīzes līdzstrādnieku Cehovam paziņoja N. A. Ļeikins 1885. gada 26. aprīļa vēstulē: «Man Jums jāpavēstī Hudekova priekšlikums. Vai negribat rakstīt «Pēterburgas Avīzē» stāstus katru pirmdienu, tas ir, tai dienā, kad es nerakstu?» 28. aprīlī Cehovs atbildēja: «Kas attiecas uz «Pēterburgas Avīzi», tad atbildu ar piekrišanu un pateicības dievkalpojumu Jūsu personai. Piegādāšu tur stāstus akurātāk par akurātu .. .»

VIESNĪCAS NUMUROS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 20. nr., ar virsrakstu «Jebkura zālīte…» un ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Čehonte. Vēlāk autors mainījis virsrakstu, nosvītrojis apakšvirsrakstu un pēc stilistiskiem labojumiem ievietojis stāstu savu Kopotu rakstu I sējumā.

DIPLOMĀTS Ainiņa

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «nexep6yprCKaH ra3CTa», 1885. g., 135. nr. Paraksts: A. Čehonte.

1885. gada 9. maijā Cehovs rakstīja Ļeikinam: ««Pēterburgas Avīzi»

es nesaņemu un atrodos pilnīgā neziņā par diviem turp nosūtītiem stāstiem. Jūs man izdarīsiet lielu pakalpojumu, ja liksiet man izsūtīt avīzi.»

Stāsti, par kuriem runa, ir «Diplomāts» un «Pēdējā mohikāne».

«Abi Jūsu stāsti iespiesti «Pēterburgas Avīzē»,» Ļeikins atbildēja Cehovam 19. maijā, «bet es gribēju pat apturēt tos un ļoti nožēloju, ka rekomendēju Jūs avīzei. Un vēl tagad nožēloju, jo esmu pārliecināts, ka Jūs «Pēterburgas Avīzes» dēļ būsiet nekārtīgs pret «Oskolkiem». «Oskolkos» katrā ziņā jāguļ vienam no Jūsu stāstiem, tā arī ziniet.»

BUDŽU PERĒKLIS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTepCyprcKan ra3eTa», 1885. g„ 139. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Saglabājusies stāsta kopija rokrakstā ar rakstnieka autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Čehovs.»

ATCĒLUŠU

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 21. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelieliem stilistiskiem labojumiem ievietots Cehova «Raibajos stāstos» (1886) un, vēlreiz pārskatot tekstu, Kopotu rakstu II sējumā.

Sākumā stāstu aizliedza Pēterburgas cenzūras komiteja pēc cenzora Svatkovska ziņojuma: «Cehova stāstā izsmieti valdības rīkojumi atcelt majora un praporščika pakāpes un aizliegt garīdzniekiem valkāt dievkalpojuma laikā ordeņus, kā ari izsmietas valodas par to, ka īstenam valsts padomniekam nav ekselences titula. Sai nolūkā tēloti lauku iedzīvotāji, atvaļināti praporščiki un majors, kas pēc viņu izpratnes paliek bez dienesta pakāpēm, un sakarā ar ekselences titulu — muižniecības maršals. Cenzors ieskata par neērtu, ka tāds izsmiekls parādītos ar cenzūras atļauju, un liek priekšā aizliegt stāstu kā nepiemērotu joku par valdibas rīkojumiem…» Komitejas rezolūcija 1. maijā: «Rakstu «Atcēluši!» neatļaut iespiest.»

Ļeikins paziņoja Cehovam par stāsta aizliegšanu 1885. gada 2. maija vēstulē: «Jūs interesējāties par sava stāsta «Atcēluši!» likteni, bet es jau Jums to ziņoju. Acīm redzot, mana vēstule pazudusi. Tanī es ziņoju par drausmīgo cenzūras grautiņu, kas ķēris «Oskolkus». Lai remdētu sirdsapziņu, es sūdzēšos Galvenajā preses pārvaldē par cenzoru un Komiteju, bet tikai lai remdētu sirdsapziņu, jo droši vien negūšu panākumus.»

«Gandrīz vai apraudājos,» Cehovs atbildēja Ļeikinam, «izlasījis Jūsu vēstulē, kāds liktenis ir stāstam «Atcēluši!» … Vai nevar to nodot «Pēterburgas Avīzei»? Tur varbūt 1as var noderēt.» (1885. g. 9. maija vēstule.)

Cenzūra atļāva stāstu pēc nerimtīgām Ļeikina pūlēm, un viņš pavēstīja Cehovam 19. maija vēstulē: «Jūsu stāstu «Atcēluši!» atļāvusi cenzūra trešajā instancē. To cenzējis pats Galvenās preses pārvaldes priekšnieks Feoktistovs, Katkova labā roka, un pretēji visam, ko gaidījām, atļāvis iespiest.»

«Novoļe vremļa» («HoBoe BpcMsi») — avīze, kas iznāca Pēterburgā no 1868. līdz 1917. gadam, sākumā mēreni liberāla, no 1876. gada (redaktors un izdevējs A. S. Suvorins) — reakcionāra.

KABATAS PORTFELIS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «ByAHJlbiiHK», 1885. g., 20. nr., ar apakšvirsrakstu Fabula prozā. Paraksts: Mana brāļa brālis.

Vēlāk Cehovs labojis stāstu slejās, acīm redzot, saviem Kopotiem rakstiem. Teksts paplašināts salīdzinājumā ar žurnāla redakciju, noņemts apakšvirsraksts.

Žurnālā stāsts beidzas ar frāzi: «Morāle: ja ejat trijatā, jums jācenšas izvairīties no atradumiem.»

Mak-Mahons (1808—1893) — reakcionārs franču valstsvīrs, 1873.—1879. g. Francijas prezidents.

VARNA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g., 22. nr., ar virsrakstu «Pāvs ar vārnas spalvām» un apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Čehonte. Autors uzņēmis «Vārnu» savu Kopotu rakstu II sējumā. Kopotiem rakstiem stāsts stilistiski pārstrādāts, mainīts virsraksts, noņemts apakšvirsraksts.

Visvairāk pārveidotas un saīsinātas stāsta beigas, sākot ar vārdiem: «Seja viņam bija drūma.» Žurnālā lasāms:

«Seja viņam bija drūma kā ielas bruģis rudens slapjdraņķi, acis lipa ciet… Ieraudzījis poručiku, viņš smagi piecēlās, nopūtās un izstiepās. Poručiks nikns, paģiras nesalāpljis, piegāja viņam klāt un, pieri saraucis, pavēra muti, lai sadotu sutu, bet… kad viņa acis sastapās ar blāvajām rakstveža acīm, vārdi sastinga viņam uz lūpām … Sais acīs viņš saskatīja visu: sarkanos aizkariņus, neprātīgo deju, «Arkādiju», Sizetas (Kopotos rakstos — Blanšas) profilu …

—   Bet Sižeta, brāl, tutūl — viņš nočukstēja. — Izlēca no ratieml

Un apķēries poručiks sarauca pieri un teica skaļāk:

—  Kā tu uzdrošinājies, es tev jau-tā-ju?

—   Vispārējā bara klausībā, — Fiļenkovs murmināja, — kad pat… profesorus ņem rekrūšos… kad visi ir vienādi… un pat publiska brīvība…

Kādu brīdi bija klusums…

—   Un kāpēc, jūsu augstdzimtība, jūs viņu palaidāt? Kostromas tirgonis nebūtu palaidis … Kumēdiņi, protams.

—   Pietiek… — strupi noteica poručiks un atgāja sāņus…»

1885. gada 9. maijā, sūtīdams «Oskolkiem» stāstu, Čehovs rakstīja Ļeikinam: «Nosūtu Jums no vasarnīcas pirmo transportu. Esiet tik labs un ierakstiet «Pāva» izlaistajās vietās Pēterburgas izpriecu vietu nosaukumus, kurus es nezinu un apzīmēju ar N. un Z.»

Atbildes vēstulē Ļeikins ziņoja, ka nosūtījis stāstu uz tipogrāfiju «ar smagu sirdi» un izteica cerību, ka «arī cenzūra to nelaidīs cauri. Padomājiet pats: jūs taču attēlojat prieka namu».

Olenbahs Zaks (1819— 1880) — franču komponists, čellists, diriģents; viens no klasiskās operetes pamatlicējiem.

SIS UN TAS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g., 22. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

ZĀBAKI

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTep6yprcKan ra3eTa», 1885. g., 149. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte. Autors šo stāstu stilistiski pārveidojis un ievietojis savu Kopotu rakstu I sējumā.

«Zilbārdis» — 2. Ofenbaha operete pēc Perro pasakas «Zilbārža septiņas sievas» motīviem.

NERVI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 23. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Čehonte. Ar nelieliem labojumiem un bez apakšvirsraksta ievietots Cehova «Raibajos stāstos».

Pirms iespiešanas Kopotu rakstu I sējumā Cehovs stāstu vēlreiz labojis un izsvītrojis dažas rindas stāsta vidū.

Pēc vārdiem «Es vēl kaut ko sadomāšu» žurnālā bija iespiests:

«Vaksins sāka domāt, ko vēl varētu pajautāt, bet kā par spīti saimniecībā jau it viss bija pavēlēts un izgudrot kādu jaunu pavēli nepavisam nebija viegli. Kāds brīdis pagāja klusējot.

—        Viesības šovakar bija lieliskas, vai zināt… Ja visu vasaru … tā teikt… būs tāds laiks, tad … ļoti patīkami… Rozālija Karlovna, vai jūs neesat aizgājusi?

—   Was wollen Sie doch? Ich will schlalen…

—       Šlafen jūs vēl pagūsiet, bet pagaidām… tā teikt… Apsēdieties jel!»

Was wolIen Sie? — Ko jūs gribat? (Vāc.)

Was wollen Sie doch? — Ko taču jūs gribat? (Vāc.)

Was wollen Sie noch? — Ko jūs vēl gribat? (Vāc.)

Ich will… — Es gribu … (Vāc.)

Ich wIU schlalen… — Es vēlos gulēt… (Vāc.)

VASARNIEKI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko/ikh», 1885. g., 24. nr., ar virsrakstu «Pievērsiet galu galā uzmanību!» un apakšvirsrakstu Drausmīgs notikums. Paraksts: Cilvēks bez liesas. Stāsts uzņemts Kopotu rakstu I sējumā.

Pirms ievietošanas Kopotos rakstos mainīts virsraksts, noņemts apakšvirsraksts un izdarīti daži saīsinājumi.

Žurnālā pēc vārdiem « .. .baronese fon Fintiha …» bija iespiests:

«Un, ilgi nedomādams, Saša saķēra matus, novaidējās un metās zem vilciena. Varja uz vietas zaudēja prātu. No kruzuļainā mākoņa parādījās mēness… Tas smaidīja; mēnesim bija patīkami, ka tam nav radu.»

PAR ZIVĪM

Plašs Iraklats par sīku jautājumu

Pirmoreiz iespiests žurnālā «ByAH/ibiiHK», nodaļā «DyjinjibiniK iia jiane», 1885. g., 23. nr., bez paraksta un 25. nr. ar parakstu: Mana brāļa brālis.

Uzglabājušās stāsta slejas ar autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.»

UZ AUGŠU PA KĀPNĒM

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g„ 21. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

SOĢIS ZEM SOĢA Ainiņa

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprcKan ra3CTa», 1885. g„ 163. nr.

Saglabājusies stāsta kopija rokrakstā ar rakstnieka autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.» Azinuss — ēzelis. (No lat. — asinus.J Ksanlipe — Sokrātā ļaunā sieva.

MANAS SIEVAS Raula Zilbārža vēstule redakcijai

Pirmoreiz iespiests žurnālā «ByAHJibiiHK», 1885. g., 24. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Stāsts uzrakstīts pēc žurnāla faktiskā redaktora V. D. Ļevinska lūguma. 1885. gada 6. jūnijā pēc stāsta saņemšanas viņš rakstījis

Cehovam: «Par «Manām sievām» pateicos. Dodiet vēl kaut ko tamlīdzīgu.»

Arī uz šā stāsta rokraksta ir Cehova atzīme: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.»

Operete «Zilbārdis». — Sk. piezīmi pie stāsta «Zābaki».

Lodiļs P. A, Černovs A. J. — operetes aktieri, kas piedalījās antrepreniera un režisora M. V. Ļentovska trupā.

Post primam noctem — pēc pirmās nakts. (Lat.)

Pour plaisir — prieka pēc. (Fr.)

Mikspikls (angl. mixed pickles) — etiķī ietaisītas zaļas saknes ēstgribas veicināšanai.

Bobešs — persona operetē «Zilbārdis».

Volens nolens — gribot negribot. (Lat.)

Ad patres — pie tēviem. (Lat.)

Apguvusi visus Boklus un Millus… — Angļu liberāli buržuāziskā vēsturnieka H. Bokla (1821—1862) «Anglijas civilizācijas vēsturi» un angļu buržuāziskā filozofa Dž. S. Milla (1806—1873) «Politiskās ekonomijas pamatus» lasīja 70. — 80. gadu inteliģence.

INTELIĢENTAIS MŪLĀPS Ainiņa

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprcKaH ra3eTa», 1885. g., 169. nr. Paraksts: A. Čehonte.

Arī šo stāstu Cehovs nav uzņēmis savos Kopotos rakstos.

NO IDEĀLISTĀ ATMIŅĀM

Pirmoreiz iespiests žurnālā «By«HJibHHK>, 1885. g., 26. nr., ar virsrakstu «Neparasts gadījums vasarnīcā» un apakšvirsrakstu No ideālista atmiņām. Paraksts: Mana brāļa brālis.

Ar nosaukumu «No ideālista atmiņām» stāsts uzņemts sarakstā, ko Cehovs bija paredzējis saviem Kopotiem rakstiem, taču Kopotos rakstos stāsts nav iespiests.

«Lai glāb/ mūs dieva eņģeļi un sūtņi!» — No Šekspīra traģēdijas «Hamlets» pirmā cēliena 4. ainas. (K. Egles tulk.)

SIMULANTI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikii», 1885. g., 20. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Cehonte. Bez apakšvirsraksta stāsts uzņemts Cehova «Raibajos stāstos» (1886) un Kopotu rakstu I sējumā.

Kopotiem rakstiem stāsts stilistiski labots.

Alopātija — nosaukums, kādu homeopātijas nodibinātājs Hanemans piedēvēja visām citām ārstniecības sistēmām.

VĒDZELE

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTepGyprCKasi ra3eTa», 1885. g., 177. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte. Ar stilistiskiem labojumiem un bez apakšvirsraksta stāsts ievietots Cehova «Raibo stāstu» visos četrpadsmit izdevumos un Kopotu rakstu II sējumā.

Grāmatā «Antons Čehovs un viņa sižeti» (M., 1923) M. P. Cehovs raksta: «Es labi atceros, kā namdari Babkinā cēla peldētavu un kā darba laikā uzdūrās ūdenī vēdzelei.»

Babkinā, kas piederēja A. S. Kiseļevam, Čehovs dzīvoja 1885. gada vasarā, kā arī vēl divās nākamajās vasarās.

APTIEKA

' \ A

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTep6yprcKaH ra3eīa», 1885. g.,

182.  nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelieliem grozījumiem un bez apakšvirsraksta ievietots Cehova «Raibajos stāstos» (1886), bet Kopotos rakstos nav uzņemts.

Calomeli grana duo, sacchari albi grana quinque, numero decem — Kalomeli divus gramus, cukura piecus gramus, desmit pulverus.

«Radikses» —saknes. (No lat. — radix.)

Oleum, semen — eļļas, sēklas. (Lat.)

ZIRDZISKAIS UZVĀRDS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTcpCyprcKa;i ra3eia», 1885. g.,

183.  nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte. Pēc tam autors to uzņēmis Kopotu rakstu II sējumā.

Pārstrādājot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs noņēmis apakšvirsrakstu, stāstu stilistiski labojis un saīsinājis.

Visvairāk pārstrādāta stāsta vidusdaļa — «zirdziskā uzvārda» meklēšana. Starp vārdiem «Taisies, ka tieci» un «… berzēdami pieri, meklēja uzvārdus» laikrakstā bija iespiests:

«Ivans Jevsejičs lēni izgāja ārā, bet ģenerālis saķēra vaigu un sāka klīst pa istabām.

—   Ņēma un pazibēja cerība, — viņš brēca, — un tā pati izgaisa! Vajadzēja viņam, velnam, man par postu aizmirst uzvārdu! Nu, kāds varētu būt uzvārds? Kāds? Ejiet pajautājiet Ivanam Jevsejičam, vai nav Zirgulēns. Ļoti iespējams, ka Zirgulēns!

Pārvaldnieks pa to starpu bija izgājis dārzā un, pacēlis acis uz debesīm, centās atcerēties akclznieka uzvārdu:

—   Kumeļnieks … Kumeļprāts … Kumeļkodējs… Nē, tā nav1 Zirgatis … Zirgabriedis … Zirgēzelis … Ķēvenis … Tpi tu!

—   Vai ne Zirgulēns? — jautāja tas, kuru bija atsūtījis ģenerālis.

—   Nē … Zirgulēns … Zirgaploks … Zirgkopējs …

Atvasinājis vēl vairākus uzvārdus no «zirga», pārvaldnieks nospļāvās, aizgāja uz savu istabu, atlaidās gultā un sāka domāt. Pusdienu laikā viņu sauca pie kungiem.

—   Vai neesi atcerējies? — ģenerālis saņēma viņu, nošķiebis galvu uz sāniem un pūlēdamies, lai karstie kāposti neskar slimo zobu. — Saki drīzāk!

—   Neesmu atcerējies, jūsu ekselence …

—   Varbūt Zirgudzenis? Zirgābols? Nē? Tpi tu!

—   Zirgāboliņš? — izdomāja guvernante.

Pie pusdienu galda visi vienā laidā sāka gudrot uzvārdus. Pārlūkoja visus zirgu vecumus, visas kārtas un sugas, atcerējās krēpes, nagus, uzskaitīja visus aizjūgus, bet neuzdūrās īstajam uzvārdam. Pēc pusdienām visa muiža bija nodarbināta ar uzvārdu…»

Atmiņās, kas uzrakstītas Cehova piecdesmitās dzimšanas dienas gadījumā, rakstnieks V. G. Bogorazs (N. A. Tans) stāsta: ««Zirdziskais uzvārds» arī ir Taganrogas anekdote, lai gan pārveidota. Taganrogas apkaimē dzīvoja divi sīkpilsoņi, diezgan turīgi un ievērojami. Zerebcovs (Kumeļnieks) un Kobiļins (Ķēvietis). Viņiem reiz gadījies apmesties vienā un tai pašā viesnīcā, un viņu uzvārdi uzrakstīti uz dēļa līdzās sevišķi lieliem burtiem. Es atceros, par to smējās visa Taganroga.»

NAV LEMTS!

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 28. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ievietots arī Cehova «Raibajos stāstos» (1886).

Pēc stāsta saņemšanas Ļeikins rakstījis Cehovam 1885. gada 11. jūlijā: «Jūsu stāstu par muižniekiem un mācītāju Oņisimu cenzors vairākās vietās sasvītrojis, bet es iesniedzu sūdzību, un stāsts pilnīgi izgāja cauri otrajā instancē, tas ir, Cenzūras komitejā.»

Uzglabājies izgriezums no žurnāla «Ocko.ikh» ar stāsta tekstu un rakstnieka autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.»

NOMALDĪJUSIES

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTep6yprci<aa ra3eTa», 1885. g., 191. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelieliem labojumiem un bez apakšvirsraksta ievietots Cehova «Raibajos stāstos» (1886) un, stilistiski pārstrādāts, Kopotu rakstu I sējumā.

JEGERS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprcKaa ra3CTa», 1885. g., 194. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte. Bez apakšvirsraksta ievietots Cehova «Raibajos stāstos» (1886) un arī šo stāstu otrajā izdevumā (1891), izmetot vienu teikumu: stāsta beigās pēc vārdiem «tver ar skatienu katru viņa soli» bija: «Viņa ilgi redz to.» Ievietots arī visos pārējos «Raibo stāstu» izdevumos un Kopotu rakstu III sējumā.

1886. gada sākumā Cehovs saņēma 25. martā rakstīto D. V. Grigoroviča vēstuli, kurā bija augstu novērtēti jaunā rakstnieka darbi, starp citiem stāsts «Jēgers». «Apmēram pirms gada,» rakstīja Grigorovičs, «es nejauši izlasīju «Pēterburgas Avīzē» Jūsu stāstu; tā virsrakstu vairs neatceros; atceros tikai, ka mani šai stāstā pārsteidza sevišķas savdabības iezīmes, bet galvenais — apbrīnojama noteiktība un patiesīgums darbības personu raksturojumā un ari dabas attēlojumā … Esmu pārliecināts, ka jūs esat aicināts, lai uzrakstītu vairākus lieliskus, īsti mākslinieciskus darbus…»

Atbildot Grigorovičam, Cehovs 1866. gada 28. martā rakstīja: «Lai būtu pret sevi netaisns, neuzticības pilns un aizdomīgs, organismam pietiek ar tīri ārējiem iemesliem. Un tādu iemeslu, kā tagad atģiedu.

man bijis pietiekami daudz… Līdz šim esmu izturējies pret savu literāro nodarbību ārkārtīgi vieglprātīgi, pavirši, kā pagadās. Neatceros nevienu savu stāstu, pie kura es būtu strādājis vairāk nekā vienu dienu, bet «Jēgeru», kas Jums paticis, es rakstīju peldētavā! Kā reportieri raksta savas atzīmes par ugunsgrēkiem, tā es rakstīju savus stāstus: mehāniski, pusneapzināti, nemaz nerūpēdamies ne par lasītāju, ne par sevi pašu …»

Pēc divām nedēļām, 11. aprīlī, Cehovs rakstīja savam tēvocim M. J. Cehovam: «Krievijā ir liels rakstnieks D. V. Grigorovičs, kura attēlu Jūs atradīsiet grāmatā «Tagadējie darbinieki». Ne visai sen tīri negaidot, nebūdams ar viņu pazīstams, saņēmu no viņa pusotras lapas garu vēstuli. Grigoroviča personība ir tik godājama un populāra, ka Jūs varat saprast manu patīkamo izbrīnu!… Vēstule ir gara, un nav laika to pārrakstīt; kad satiksimies, es jums to izlasīšu. Tā ir ļoti simpātiska. Ja muzeji ciena tādu cilvēku vēstules, kā lai es tās necienu?

… Mana atbilde aizkustinājusi veco vīru. Es saņēmu no viņa vēl vienu lielu vēstuli un fotogrāfiju. Viņa otrā vēstule ir brīnišķīga.»

A. S. Lazarevs-Gruzinskis savās atmiņās min Cehova vārdus: «Kad «Pēterburgas Avīzē» parādījās mans «Jēgers», stāsta, ka Grigorovičs devies pie Suvorina un teicis: «Aleksej Sergejevič, pieaiciniet taču Čehovu! Izlasiet viņa «Jēgeru». Grēks viņu nepieaicināt!» Suvorins aizrakstījis Kurepinam, Kurepins uzaicināja mani un svinīgi pavēstīja, ka mani aicinot līdzdarboties avīzē «Novoje vremja».» («PycCKaa npaB^a», 1904. g., 99. nr.)

NEPIECIEŠAMIE IEVADVĀRDI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko^kh», 1885; g., 29. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

ĻAUNPRĀTIS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTepGyprci<an ra3CTa>, 1885. g., 200. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Čehonte. Bez apakšvirsraksta uzņemts Cehova «Raibajos stāstos» (1886), ar nelielu labojumu iespiests 2. izdevumā (1891) un pēc tam visos pārējos «Raibo stāstu» izdevumos (1892—1899). Ievietots Cehova Kopotu rakstu III sējumā.

V. A. Gijarovskis savās atmiņās (grāmatā «Maskava un maskavieši») stāsta, ka par Denisa Grigorjeva prototipu noderējis Piemaskavas sādžas Kraskovas zemnieks Ņikita Pantjuhins.

«Antons Pavlovičs,» Giļarovskis raksta, «pūlējās ieskaidrot Ņikitam, ka uzgriežņus nedrīkst noskrūvēt, ka tāpēc vilciens var noskriet no sliedēm, bet Ņikitam tas bija pilnīgi nesaprotams.. . No šās sarunas tad arī vēlāk radās stāsts «Ļaunprātis». Tanī ir patiesi Nikitas izteicieni, kurus Cehovs pierakstīja savā slavenajā piezīmju grāmatiņā.»

Ļ. N. Tolstojs pieskaita «Ļaunprāti» pie labākajiem Cehova stāstiem.

M. Gorkijs raksta: «Tolstojs ar sirsnīgu tēva mīlestību mīlēja Antonu Pavloviču gan kā cilvēku, gan kā rakstnieku, bieži salīdzinādams ar Mopasānu, sajūsminādamies par viņa daiļrades glezno patiesību un norādīdams jaunajiem literātiem ņemt par paraugu tādus lieliskus un dziļus Cehova darbus, kā «Tīfs», «Sirsniņa», «Lēkme», «Ļaunprātis», «Duelis» un vēl daudzus citus,

Salale — karpu dzimtas saldūdeņu zivs, gara, visai plēsīga, mīt lielās upēs.

LĪGAVAINIS UN PAPIŅŠ Kaut kas mūsdienīgs Ainiņa

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprcKan ra3eīa», 1885. g., 207. nr. Paraksts: A. Čehonte.

Saglabājusies stāsta kopija rokrakstā ar rakstnieka autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.»

VIESIS Ainiņa

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «ncTepfivprcKasi ra3eTa», 1885. g., 212. nr. Paraksts: A. Čehonte.

Kopotos rakstos Cehovs šo stāstu nav uzņēmis.

ZIRGS UN STIRNA TRĪSOŠA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «I IeiepCyprcKan ra3eia», 1885. g., 219. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelieliem stilistiskiem labojumiem ievietots Cehova «Raibajos stāstos» (1886), bet nav uzņemts Kopotos rakstos.

Zirgs un stirna trīsošā — no Puškina poēmas «Poltava» otrā dziedājuma.

Nav līdz ar zirgu saprātīgi Jūgt ratos stirnu trīsošo.

SEPT1NIEKS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g., 33. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

Sasukājies a la Kapuls — modē esoša frizūra, kas nosaukta franču tenora Kapula (1839—1924) vārdā.

SLĪKONIS Ainiņa

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTcp6yprcKaH ra3eīa», 1885. g., 226. nr. Paraksts: A. Cehonte. Kopotos rakstos nav uzņemts.

Vivat — lai dzīvo! (Lat.)

Zivjo — sveiciens! (No serbu — živeo.)

Mii pardon — tūkstoškārt atvainojos! (No franču — miile pardon.)

Pats Noāss nespētu atšķirt šķīstos no nešķīstajiem. — Pēc bībeles leģendas Noāss lielajos grēku plūdos paglābis savā šķirstā pa septiņiem pāriem šķīsto un pa vienam pārim nešķīsto zvēru un putnu.

Savā laikā tiku stādīts priekšā četrpadsmitās kategorijas pakāpei — t. i., kolēģijas reģistratoram, pašai zemākajai pakāpei Pētera I rangu tabulā.

Ergo — tātad. (Lat.)

VĒJGRABSĻI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g., 34. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Cehonte.

Nosvītrojot divas frāzes un atmetot apakšvirsrakstu, uzņemts «Raibajos stāstos» (1886), bet Kopotos rakstos nav ievietots.

ĢIMENES TEVS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «ncTep6yprci<aH ra3eīa», 1885. g., 233. nr., ar nosaukumu «Grēkāži» un apakšvirsrakstu Veltīts daudziem ģimenes tēviem. Paraksts: A. Čehonte. Ievietots Cehova «Raibajos stāstos» (1886) un Kopotu rakstu I sējumā.

Pirms ievietošanas Kopotos rakstos grozīts virsraksts, izdari» stilistiski labojumi un saīsinājumi. Tā mazliet saīsināta Ziļina (agrāk Krutikova) saruna ar sievu. Bez tam pusdienu attēlojumā pēc vārdiem «kad ap viņu sēž visi viņa mājinieki» nosvītroti teikumi: «Te nu viņš izgāž ārā visu, kas viņā sakrājies īsajā atturības, diētas un laimīgas kāršu spēles laikā. Kad viņš nosēžas pie galda un apklāj krūtis ar servjeti, mājinieki, juzdami tuvojamies viesuļvētru, aiztur elpu un stīvi raugās šķīvjos.»

«Raibajos stāstos», sākot ar vārdiem «Viņam kauns no sievas, dēla, Anfisas Ivanovnas…» beigas bija šādas: «Viņam kauns no sievas, dēla, Anfisas Ivanovnas, tik stipri kauns, ka kļūst neciešami, atceroties to, kas noticis pie pusdienu galda, bet… lai nezaudētu ģimenes acis «taisnīga» cilvēka reputāciju, viņš joprojām ir sabozies un rūc …»

Kopotiem rakstiem Cehovs pārveidojis šo teikumu un no jauna pierakstījis trīs pēdējās rindkopas.

Viši — minerālūdens no Viši pilsētas Francijā.

STĀRASTS Ainiņa

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprCKa5i ra:ieīa», 1885. g., 240. nr. Paraksts: A. Čehonte.

Bismarks Oto (1815—1898) — reakcionārs valstsvīrs un diplomāts, kas vadīja Vācijas ārējo un iekšējo politiku 19. gs. 70. un 80. gados.

Skopinas process — tiesas prāva, kas saistīta ar bankas afēru Skopinas pilsētā. Cehovs 1884. gadā bija tiesā kā «Pēterburgas Avīzes» korespondents.

Pie Sāras Bekeres neķeršos… — 1884. un 1885. gadā iztiesātā tiesas prāva par trīspadsmit gadu vecās Sāras Bekeres nogalināšanu.

Plevako F. N. (1843—1908) — jurists un izcils runātājs tiesā.

BEIGTS CILVĒKS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprcKan ra3eīa», 1885. g., 247. nr., ar apakšvirsrakstu Glezniņa. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelieliem labojumiem un bez apakšvirsraksta ievietots Cehova «Raibajos stāstos» (1886), ar nelielām izmaiņām šā krājuma otrajā un visos pārējos izdevumos. Izdarot jaunus nelielus saīsinājumus, autors šo stāstu uzņēmis savu Kopotu rakstu III sējumā.

Stāsts uzrakstīts Zveņigorodā, kur Cehovs 1884. gada vasarā strādājis slimnīcā, aizvietojot atvaļinājuma laikā ārstu S. P. Uspenski.

«Viņš še arī pieņēma slimniekus,» atceras M. P. Čehovs, «un, aizvietojot apriņķa ārstu, kas tāpat bija devies atvaļinājumā, bija spiests veikt vietējās administrācijas uzdevumus, braukt uz līķu sekcijām un piedalīties kā eksperts tiesā… Zveņigorodas iespaidi devuši Cehovam vielu stāstiem «Beigts cilvēks», «Līķa sekcijā», «Sirēna».

Par vienu savas ārsta prakses gadījumu Cehovs stāsta 1884. gada 27. jūnija vēstulē Ļeikinam: «Satraukta sādžiņa, pieaicinātie liecinieki, sādžas vecākā palīgs ar dienesta nozīmi, atraitne, kas brēc divsimt soļu atstatu no sekcijas vietas, un divi zemnieki kā sargi pie līķa … Līdzās mēmajiem sargiem dziest neliels ugunskurs … Sargāt liķi dienu un nakti, kamēr ierodas priekšnieciba, ir zemnieku pienākums, kas netiek atalgots … Līķim mugurā sarkans krekls, kājās jauni auti, tas apsegts ar audeklu… Virs audekla dvielis ar svētbildīti.»

SIEVIEŠU LAIME

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 37. nr. Paraksts: A. Cehonte. Autors šo stāstu stilistiski pārveidotu uzņēmis Kopotu rakstu I sējumā.

1885. gada 5./6. septembra vēstulē Ļeikins sūdzas par to, ka viņam nav Cehova «rezerves» stāstu, kuri nepieciešami sakarā ar cenzūras uzbrukumiem «Oskolkiem» un, kā var spriest no viņa vēstules, arī Cehova darbiem: «Ko lai liek iekšā «Oskolkos», ja žurnāla pastāvīgie līdzstrādnieki nevis izdomā un raksta, bet ieskata par labāku makšķerēt zivis, klīst pa mežiem vai tīksmināties, guļot augšpēdus zālē un vērojot debesis?… Jūs iebildīsiet, ka pie manis gulējuši Jūsu stāsti un es neesmu licis tos iekšā, bet es nevaru palikt bez rezerves, es izdodu žurnālu, kas pakļauts cenzūrai, bet cenzors, kas dzīvo vasarnīcā, bieži vien aiz kaprīzes neparaksta veselu korektūras loksni, kas paredzēta kārtējam numuram … Tad no cenzora agrāk atļautās rezerves, kas jau spiestuvē salikta, es bieži vien sakārtoju numuru… Jūsu stāstus es atstāju rezervē. Tikko pienāca Jūsu otrais stāsts, es tūdaļ laidu darbā Jūsu pirmo stāstu, bet otrais palika rezervē. Tikai tā var rīkoties cenzūrai pakļauts žurnāls… Atrasties zem cenzūras — tas ir drausmīgs stāvoklis. Nevar būt nekāda kritērija. Šodien to cenzūra laiž cauri, rit nelaiž — un otrādi. Viss atkarīgs no cenzora garastāvokļa…»

«Sieviešu laimi» Tolstojs uzskatījis par vienu no labākajiem Čehova stāstiem.

Pirmās pakāpes Anna — Sv. Annas ordenim bija četras pakāpes (pirmā — visaugstākā).

Baltais Ērglis — viens no augstākajiem Krievijās impērijas ordeņiem.

VIREJA PRECAS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprcKaa ra3cra», 1885. g., 254. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Čehonte. Bez apakšvirsraksta ievietots visos četrpadsmit «Raibo stāstu» izdevumos un ar nelieliem stilistiskiem labojumiem krājumā «Bērni» visos trijos izdevumos, kā arī Kopotu rakstu II sējumā.

Arī šo stāstu Tolstojs ierindojis labākajos Cehova stāstos.

SIENA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g., 38. nr. Paraksts: A. Čehonte. Stāsts ievietots Cehova krājumā «Raibie stāsti» (1886). Kopotos rakstos nav uzņemts.

Raspjujevs — A. V. Suhova-Kobiļina (1817—1903) lugu «Krečinska kāzas» un «Tarelkina nāve» personāžs.

PĒC BENEFICES Ainiņa

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «IlcTep6yprcKa!i ra3eīa», 1885. g., 261. nr. Paraksts: A. Čehonte. Kopotos rakstos nav uzņemts.

Am pošē — iebāzt kabatā. (No franču — cmpocher.)

«Maldugunis» — L. N. Antropova melodrāma.

Krilova lugas — V. A. Krilovs (pseidonīms: Viktors Aleksandrovs, 1838—1906), dramaturgs, daudzu lugu un pārstrādājumu autors.

«Nabaga Joriks» — Hamleta vārdi Šekspīra traģēdijā «Hamlets» (piektā cēliena 1. ainā).

VISPĀRĒJĀ IZGLĪTĪBA Pēdējie zobārstniecības zinātnes secinājumi

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTep6yprcKaa ra3Cīa», 1885. g„ 268. nr. Paraksts: A. Cehonte. Kopotos rakstos nav uzņemts.

Botkins S. P. (1832—1889) — ārsts terapeits, izcils zinātnieks, ievērojams sabiedrisks darbinieks.

UNTERS PRIŠIBEJEVS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTep6yprci<aa ra3eīa», 1885. g., 273. nr., ar virsrakstu «Intrigants» un apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte.

Ar citu virsrakstu, bez apakšvirsraksta, stilistiski pārveidots un saīsināts, šis stāsts ievietots Kopotu rakstu II sējumā.

Visvairāk pārveidota paša untera liecība. Tā avīzes redakcijā lasām: «— Jūs, augstdzimtība, izsakāties, ka nav mans pienākums stumdīt projām ļaudis. Labi… Bet ja notiek nekārtibas? Vai tad var pieļaut, ka viņi trako? Kas tad iznāks, ja ļaudīm dos vaļu? Viņiem vēl jāsaka man paldies, jo esmu tiem vērtīgs cilvēks. Izņemot mani, neviens ciemā nepazīst īstas kārtības. Es neesmu nekāds lempīgs mužiks, jūsu augstdzimtība, esmu Pitinburgā štābā kalpojis, bet pēc tam, jums jāzina, kad atvaļinājos, veselu gadu biju ugunsdzēsējos. Un, kad vājas veselības labad aizgāju no ugunsdzēsējiem, divus gadus nokalpoju klasiskajā vīriešu proģimnāzijā par šveicaru… Es zinu visu kārtību… Ja paši zemnieki neprot uzvesties, kā vajag, tad viņiem jāklausa, jo es taču viņu labā … Piemēram, ņemsim šo pašu gadījumu … Es izklīdinu ļaudis un redzu krastmalā, smiltīs, noslīkušu nedzīva cilvēka līķi. Ar kādām pilnām tiesībām gan, vaicāju, tas te guļ? Vai tā ir kārtiba? Ko dara uradņiks? Kāpēc gan tu, saku, uradņik, neziņo priekšniecībai? Varbūt šis noslikušais nelaiķis pats noslīcis, bet varbūt te ož pēc Sibīrijas? Vai ne? Varbūt te ir krimināla slepkavība … Bet uradņiks Zigins smejas un saka: «Kas te jums par tādu ākstu? Vai gan mēs bez šā nezinām?» Tad jau, saku, tu nezini, nejēga tāds, ja stāvi te ne čiku, ne grabu. «Es,» viņš saka, «vēl vakar ziņoju lauku policijas priekšniekam.» Kāpēc gan, es jautāju, lauku policijas priekšniekam? Vai gan tādos nāves gadījumos policijas priekšniekam kāda teikšana? Tā, saku, ir krimināla, tiesas lieta … Te jau, saku, tiesnešiem jādara zināms… Vispirmām kārtām tev vajag, saku, aizskrīvēt miertiesneša kungam. Vai ne tā, jūsu augstdzimtība? Ar zvērestu varu apliecināt. Rau, tas smējās un tas, un Zigins smējās. Ko, saku, vieb ģīmi? Bet uradņiks saka: «Miertiesnesim,» viņš saka, «tādas lietas nav iztiesājamas.» No šiem vārdiem man pat karsts pārskrēja pār kauliem. Uradņik, tu taču tā teici? — unters pievēršas Ziginam.

—   Teicu.

—   Visi dzirdēja, ka tu tā teici, visiem vienkāršiem cilvēkiem klātesot.

—   Sakiet «jūs» un nevis «tu», — miertiesnesis pamāca.

—   Visi dzirdēja, ka jūs… tu tā teici, visiem vienkāršiem cilvēkiem klātesot. Tikai ja es ar tevi jūsojos, tad arī tu izturies pret mani cienīgi. Tātad mani, jūsu augstdzimtība, šie vārdi kā ar verdošu ūdeni aplēja. Atkārto, saku, atkārto, pagāns tāds, ko tu teici! Viņš atkārto … Es viņam klāt. Kā gan, saku, tu uzdrīksties, ņuņņa, varu nicināt? Vai tu, saku, zini, ka miertiesneša kungs, ja grib, var tevi pēc visiem likuma punktiem pašā ellē iegrūst? Bet vecākais smejas un saka: «Lika drusku pagaidīt! Miertiesnesis,» viņš saka, «ārpus savas varas robežām nekā nevar. Viņam iztiesājamas tikai sīkas lietas, bet, ja lielākas, lidz tām viņš vēl nav uzkalpojies…» Nudien … visi dzirdēja… Kā gan tu drīksti, saku, niecināt varu? Tev, saku, vecākais, vajadzētu rādīt piemēru, tavs pienākums ir iedzīt bailes, bet tu gluži kā jucis… iznīdē varu! Viņiem vajadzētu klausīties un iegaumēt, bet tie šķoba ģīmjus… Mani pārņēma niknums. Sirds kāpj pa muti laukā, ka cilvēki tagad iestiguši patvaļā, kļuvuši lieli garā un spriedelē par varu, es atvēzēju roku un… protams, ne jau stipri, bet tā vieglītiņām… lai neuzdrošinās paust tādas idejas par jūsu augstdzimtību… Vecāko sāka aizstāvēt uradņiks. Es, tā teikt, arī uradņikam … Un tad gāja vaļā … Protams, esmu vainīgs, jūsu augstdzimtība, ka iekarsu… Vajadzēja tikai ziņot priekšniecībai, bet es sāku slānīt.»

Pirms stāsta iespiešanas avīzē «neiepCyprcKaa ra3eTa» Cehovs to ar nosaukumu «Virsštata kārtības sargs» bija nosūtījis Ļoikinam ievietošanai viņa žurnālā «Ocko.hkh». Bet stāstu cenzūra aizliedza iespiest. Cenzors Svatkovskis 1885. gada 18. septembra ziņojumā rakstīja: «Šis gabals pieder pie tiem, kuros attēlotas kroplas sabiedriskas formas, kas ceļas policijas pastiprinātas uzraudzības labad. Sās uzraudzības ļaunums pārāk asi pārspīlēts, un tāpēc šo gabalu nevar atļaut.»

Ļeikins ziņoja Cehovam: «Cenzors nav atļāvis iespiest Jūsu stāstu «Virsštata kārtības sargs». Ko viņš tik liberālu tur atradis — nesaprotu. Iesniedzu stāstu otrai instancei — Cenzūras komitejai. Ja arī tā neļaus iespiest, es Jums stāstu aizsūtīšu atpakaļ korektūras novilkumā.»

Arī Cenzūras komiteja stāstu neatļāva, un Ļeikins ziņoja Cehovam 26. septembrī: «Stāsts nav gājis cauri divās instancēs. Ko cenzūra saskatījusi tik bīstamu — taisni jānoplāta rokas. Vai viņa nav sapratusi Jūsu attēloto unteru kā sādžas spiegu, kas iecelts šai amatā? Bet nekā līdzīga taču nav. Vienkārši attēlots intrigants con amore. Šis Jūsu stāsts katrā ziņā izies cauri «Pēterburgas Avīzē». Nesūtiet tikai turp korektūrā, bet pārrakstiet. Hudekovs ir ļoti bailīgs. Ja dabūs zināt, ka stāstu cenzūra «Oskolkiem» nav laidusi cauri, neparko neliks iekšā.»

«Es saņēmu Jūsu vēstuli līdz ar nelaimīgā stāsta korektūru …» Cehovs atbildēja. «Cenzūras likteņi ir neizprotami! Pakļaudamies Jūsu padomam, nosūtu trimdinieku uz «Pēterburgas Avīzi».»

Nosūtīdams stāstu «Pēterburgas Avīzei», Cehovs to pārdēvēja par «Intrigantu». Šai avīzē arī stāsts izlīda caur cenzūras adatas aci.

Con amore — pēc savas misijas, pēc aicinājuma. (Itāl.)

DIVI AVĪŽNIEKI Neticams stāsts

Pirmoreiz iespiests žurnālā «OcKOflKH», 1885. g., 40. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ievietots Cehova krājumā «Raibie stāsti» (1886).

Cuki Virdžlniļa (1847 — 1930) — itāliešu balerīna, kas 1885.— 1887. gadā uzstājusies Pēterburgā Marijas teātrī.

Notovičs O. K. — liberālā Pēterburgas laikraksta «Hobocth» redaktors un izdevējs.

Humēlija — tā sauca to Balkānu pussalas daļu, kas 14. — 16. gs. bija piespiedu kārtā pievienota Turcijai. 19. gs. Rumēlijā ietilpa Bulgārija, Hercegovina un Albānija.

PSIHOPĀTI

Ainiņa

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6ypi'CKafl ra3CTa», 1885. g., 275. nr. Paraksts: A. Čehonte. Kopotos rakstos nav uzņemts.

1885. gada 30. septembri Cehovs rakstīja Ļeikinam: «Kāpēc Jūs ievadrakstā negribat izmantot Mironoviča prāvu? Kāpēc gan nevarētu pasmieties par izmeklēšanu, par ekspertiem, kas ērmojas, nopratina lieciniekus, prasa efekta labad izrakt nelaiķi, kāpēc gan nepasmieties par aizstāvjiem un viņu pretenzijām (ūdenslīdēji, piemēram) un tā tālāk.»

Mironoviča prāva atspoguļojas stāstā «Psihopāti».

Kommen Sie hei — nāciet šurp. (Vāc.)

Sprechen Sie deutsch! — Runājiet vāciski! (Vāc.)

Mironovičs, Sem/onova, Bezaks — apsūdzētie sensacionālajā prāvā par Mironoviča aizdevumu kases kalpotājas trīspadsmit gadu vecās Sāras Bekeres nogalināšanu. Prāva, kas norisinājās 1884. gadā, pēc prokurora protesta tika 1885. gadā atjaunota.

Karabčevskis N. P. (1851— 1925) — advokāts kriminālists, kas aizstāvēja Mironoviču.

Ašaņins — sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs, kas nodarbojās ar Sāras Bekeres lietu».

Erhards, Sorokins — medicīnas profesori, kas uzstājās prāvā kā tiesas eksperti.

Šarko Zans Martēns (1825—1893) — franču ārsts, neiropatologs.

Monbazona — franču operetes aktrise, kas 1885. gadā viesojās Maskavā.

Ivanovskis I. I. (1807—1886) — jurists, Pēterburgas universitātes starptautisko tiesību profesors.

SVEŠUMA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 41. nr. Paraksts: A. Čehonte. Ar nelieliem stilistiskiem labojumiem ievietots Cehova krājumā «Nevainīgas valodas» (1887). Pārstrādātā veidā uzņemts Cehova «Raibo stāstu» otrajā un visos pārējos (no 3. līdz 14.) izdevumos (1892 — 1899). Ar nelielām stilistiskām pārmaiņām autors to uzņēmis savu Kopotu rakstu II sējumā.

Ļeikins rakstīja Cehovam 1885. gada 10. oktobrī: ««Svešumā» izlaists cauri ar komitejas lēmumu un iegāja 41. numurā.» Acīm redzot, pirmajā instancē cenzors nebija stāstu laidis cauri, sakarā ar to arī vajadzējis apelēt Cenzūras komitejā.

Tai pašā vēstulē Ļeikins informēja Cehovu par cenzūras uzbrukumu «Oskolkiem», starp citu, Cehova stāstiem «Zvēri» (publicēts ar nosaukumu «Ciniķis») un «Svešumā», kā arī «Maskavas dzīves drumslām». Cehovs savā atbildē rakstīja:

«Vajadzēs nogaidīt, paciesties… Bet man šķiet, ka vajadzēs bezgalīgi sašaurināties.» (1885. g. 12. oktobrī.)

Arī stāstu «Svešumā» Ļ. Tolstojs ierindoja labākajos Cehova stāstos.

M-r — monsieur — kungs. (Fr.)

C'est trēs joli. — Tas ir loti jauki. (Fr.)

Paldies vāciešiem par to, ka sakāva — domāta franču sakāve 1870.—1871. gadā franču-prūšu karā.

Napoleons — Napoleons III Bonaparts (1808— 1873).

Gambeta Leons (1838—1882) — franču politisks darbinieks, viens no buržuāzisko republikāņu līderiem.

TĪTARS Mazs pārpratums

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neiepOyprcKaa ra:sera», 1885. g., 282. nr. Paraksts A. Čehonte. Kopotos rakstos nav uzņemts.

MIEGA MULSUMS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTep6yprcKasi ra3eTa», 1885. g., 289. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Čehonte. Bez apakšvirsraksta ievietots Cehova «Raibajos stāstos» (1886). Uzņemts Kopotu rakstu I sējumā.

Pirms uzņemšanas Kopotos rakstos stāsts saīsināts un stilistiski pārstrādāts.

Pārstrādājot varoņa pārdomas atbrīvotas no parupjas izteiksmes, un tas, kas viņam ienāk prātā, iegūst drūmāku raksturu. Tā pēc vārdiem «Ja cilvēkiem deguni būtu tādi pagarāki» izsvītrots sekojošais: «… tā, lai es, piemēram, varētu ar degunu izbadīt aci tam sarkanmatainajam zvērinātajam. Jau tā zālē maz vietas, bet ar gariem deguniem būtu vēl mazāk. Taču zāle ir liela, laba. Varētu gandrīz divdesmit pāri kadriļu dejot. Jānosēdina orķestris tur, kur tiesnešu galds, jāieberzē ar kolofoniju grīdas, un jālaiž vaļā. Zālē jūtams vēsums, sauss kancelejiskums, bet, ja pie griestiem piekārtu lustru, logiem pieliktu portjeras, saliktu it visur samta mēbeles, tad labāk nevajag. Bet cik šai zālē saietu tādu mazu istabiņu kā mans kabinets?» Pēc vārdiem «… zīdītāja ar trešo radībiņu» bija: «Vispār man pretīgas visas šīs zīdītājas. Trulas, muļķīgas, dzīvnieciskas, bet iedomīgas, kaprīzas, pārpilnas ar savas vērtības apziņu, it kā dot pienu patiešām būtu tik sarežģīts, liels stiķis.» Stipri saīsinātas pārdomas par sievu un sievasmāti. Lakoniskais teikums «Skaita, pieraksta un galu galā atzīst, ka izdevumi šusmīgi lieli» aizstājis veselu tirādi: «Ņem rokās zīmuļus un rēķina … Ortogrāfija neietilpst labā toņa programmā, tāpēc var rakstīt, kā pagadās. Nadja raksta: «Pitroleja par 15 kapi, melna maize ļaudīm par 30 ka, veļas miezgātāja 1 ru.» Un sievasmāte piebilst: «Važūnim 40 kop., bērniem klepus kumpetes 15 kop.» Abas galu galā atzīst, ka izdevumi ir nejēdzīgi lieli.

— Kā nu ne! — sievasmāte rūc. — Ja viņš patērētu tikai to, ko nopelna, bet viņš dzīvo no tava pūra! Vai tas kāds joks, neesi vēl ne lāgā apprecējusies, un trīs tūkstoši jau vējā … Kur tie iri Nē, Nadīn, man bija taisnība, kad neieteicu tev precēties ar advokātu…

Tad tiek atsaukta virēja, un sākas lamāšanās… Taupība ir laba lieta, bet sievai un sievasmātei taupībā trūkst džentlmeniskuma. Par piecām kapeikām sākas tāda spiegšana un tiek izteikts tik daudz dzēlīgu vārdu, ka kauns pat no virējas… Pēc izdevumu samazināšanas sāk uzkopt istabas, pārvietot krēslus, nejēdzīgi mazgāt grīdas …»

Izsvītroti svešvārdi un vulgārismi, piemēram, «mūlis».

LĪDZEKLIS PRET DZERŠANAS KAITI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «OckOjIkh», 1885. g., 43. nr., ar virsrakstu «Piekautā slavenība jeb līdzeklis pret dzeršanas kaiti» un apakšvirsrakstu No aklleru dzīves. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelieliem labojumiem un virsrakstu «Piekautā slavenība» ievietots Cehova krājumā «Nevainīgas valodas» (1887). Pēc tam uzņemts Kopotu rakstu I sējumā.

Ietilpinot stāstu Kopotos rakstos, grozīts virsraksts un izdarīti nelieli stilistiski labojumi.

1885. gada 12. oktobri, nosūtot stāstu žurnālam «Ockojikh», Cehovs rakstīja Ļeikinam: «Šodien, saņēmis Jūsu vēstuli un dabūjis zināt par manu trīs stāstu likteninosūtu Jums stāstu, kas nav rakstīts «Oskolkiem», bet «vispār», kur vien noderēs. Stāsts ir pagarš, bet rakstīts par aktieriem, tas sezonas atklāšanas laikā būtu īsti vietā un, kā man šķiet, ir humoristisks.»

Atbildot uz šo vēstuli, Ļeikins 17./18. oktobri ziņo: «Jūsu stāsts «Piekautā slavenība» ir salikts un cenzūra to atļāvusi, bet, lai kā pūlējos to iespiest 42. numurā, nekādi nevarēju un atstāju rezervei.» Tālāk Ļeikins raksta: «Izlasīju Jūsu vēstuli un redzu Jūsu bezizejas stāvokli. Jāraksta vairāk, teikšu tikai to. Vajag izdzīt no sevis laiskumu un sastibīt sevi… Jūs sakāt, ka vajag lasīt, nodarboties ar zinātni. Tas nekā nenozīmē … Lūk, piemēram, kas Jums atņem daudz laika: kāpēc Jūs pārrakstāt savus stāstus tīrrakstā? Rakstiet uzreiz tīrā. Uzrakstiet, pārlasiet un sūtiet prom, kaut ko izlabojot, — lūk, tā dara visi žurnālu līdzstrādnieki.»

KONTRABASS UN FLAUTA Ainiņa

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTep6yprcKa(i ra3eTa», 1885. g., 296. nr. Paraksts: A. Čehonte.

A prioii — iepriekš. (Lat.)

ŅINOČKA Romāns

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTep6yprcKaa ra.seTa», 1885. g., 303. nr. Paraksts: A. Čehonte. Kopotos rakstos nav uzņemts.

Schwach — vājš. (Vāc.)

DARGAIS SUNS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 45. nr. Paraksts: A. Čehonte. Pēc tam bez autora atļaujas iespiests no jauna žurnālā «CBep'iok», 1889. g., 1. nr. Stilistiski pārstrādājot, uzņemts Kopotu rakstu I sējumā.

1 Sk. komentārus stāstam «Svešumā».

RAKSTNIEKS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «IleTcpCyprcKaa raaeTa», 1885. g., 310. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte. Uzņemts Kopotu rakstu II sējumā.

Ievietojot stāstu Kopotos rakstos, noņemts apakšvirsraksts, izdarīti svītrojumi rakstnieka runā, reklāmas tekstā.

KLAVIERSPELETĀJS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «By/in.nbHHK», 1885. g., 45. nr. Paraksts: A. Cehonte. Stāsts uzņemts Cehova «Raibajos stāstos» (1886).

Pēc tam kad stāsts bija parādījies žurnālā «ByAHJlbHHK», Cehovs saņēma Ļeikina 20./21. novembra vēstuli ar pārmetumiem, ka stāsts «Klavierspēlētājs» nav atsūtīts žurnālam «Ockojikh».

«… šodien,» Ļeikins raksta, «saņēmis žurnāla «ByAHJibHHK» 45. numuru, biju ārkārtīgi pārsteigts un sarūgtināts, ieraudzīdams ar Jūsu parakstu stāstu «Klavierspēlētājs». Veselu gadu Jūs neesat rakstījis šai žurnālā vai vismaz ievietojis savu parakstu, bet pirms pašas abonentu parakstīšanās sākuma Jūs rakstāt kā plēsts!… Ar savu parādīšanos pirms pašas parakstīšanās un parakstīšanās laikā (decembri un janvārī) žurnālā «By.in;ibHHK» un «Parm.ie'iCHHe» Jūs un Paļmins esat izdarījuši to, ka 1885. gadā es pazaudēju iepretim 1884. gadam ap četrsimt abonentu (lai tas paliek starp mums), tā vismaz man šķiet… Sakiet — kāpēc Jūs nevarējāt šo «Klavierspēlētāju» atsūtīt žurnālam «Ockojikh»? Tas būtu tūdaļ iespiests ārpus kārtas, ja Jūs izteiktu tādu vēlēšanos, būtu iespiests pat kopā ar Jūsu stāstu «Vecums».»

«Ja es zinātu, ka mans «Klavierspēlētājs» kļūs par pietiekamu iemeslu, lai apvainotu mani ļaunprātībā,» Cehovs atbildēja 1885. gada 23. novembrī, «es, protams, nemaz nebūtu to rakstījis… Ja es zinātu, ka «Ocko.ikh» pieturas pie tādiem un tādiem noteikumiem, es nemēģinātu ieviest svešā mājā savu kārtību vai ari nemaz nebūtu devis žurnālam «ByAHJibiinK» stāstu, vai arī palūdzis to iespiest ar citu parakstu… Bet visa nelaime ir tā, ka es līdz šim nezināju tās žurnālistiskās un diplomātiskās fineses, kuras Jūs uzskaitāt… Velns lai parauj, kā lai es zinu, ka žurnāls «By;iHjibiuiK» iespiež mani tagad tikai tāpēc, ka pašlaik ir abonentu parakstīšanās laiks? Viņš palūdza no manis stāstu, kā vienmēr lūdza, un es iedevu, nekā nenojauzdams un bez kādām aizdomām, it īpaši tāpēc, ka arī vasarā devu

viņiem stāstus, — vasarā, kad abonenti ne prātā… To pašu varu sacīt par žurnālu «Pa3BJie<ieiiHe».

«Klavierspēlētāju» es iedevu oktobri. Nedot nekā es nevarēju, jo žurnālam «ByAHJibHHK» esmu parādā jau kopš vasaras. Parādā kādu nieku, tomēr jāatdod …»

Repetilovs — personāžs Gribojedova komēdijā «Gudra cilvēka nelaime».

Parvēnijs — iznirelis. (No franču — parvenu.)

Mauvais ton — slikts tonis. (Fr.)

Manger — ēst. (Fr.)

Boire — dzert. (Fr.)

Gudrais Edip, uzmini! — Edips ir mistisks sengrieķu karalis, kas it kā uzminējis sfinksas miklu, ko neviens līdz tam nav varējis uzminēt.

«Bokačo» — austriešu komponista F. Zupē (1819—1895) operete.

PĀRŠĀVIS PĀR STRĪPU

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 46. nr. Paraksts: A. Čehonte. Uzņemts Cehova krājumā «Raibie stāsti» (1886). Ar nelieliem pārlabojumiem uzņemts šā krājuma otrajā un ari visos pārējos (no 3. līdz 14.) izdevumos. Apmainot atsevišķus vārdus, ievietots Kopotu rakstu II sējumā.

BEZ VIETAS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprcKasi ra3exa», 1885. g., 317. nr. Paraksts: A. Čehonte. Kopotos rakstos nav uzņemts. Mon oncle — tēvocis. (Fr.)

VECUMS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 47. nr. Paraksts: A. Čehonte. Uzņemts Cehova krājumā «Raibie stāsti» (1886). Ar dažiem pārlabojumiem (nosvītrots pilsētas nosaukums «Ciruļska», saīsināts privātadvokāta Sapkina raksturojums) ievietots šā krājuma otrajā un visos pārējos (no 3. līdz 14.) izdevumos, kā arī Kopotu rakstu III sējumā.

Pārlasot stāstu pirms ievietošanas Kopotos rakstos, Cehovs nosvītrojis pēdējo teikumu:

««Vecums!» viņš domāja. «Vienīgais prieks ir asaras, un arī tās neplūst!»»

NELAIME

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprCKaH ra3eia», 1885. g., 324. nr., ar apakšvirsrakstu Ziemas ainiņa. Paraksts: A. Čehonte. Bez apakšvirsraksta ievietots Cehova krājumā «Raibie stāsti» (1886); vēlāk Cehovs svītrojis dažus teikumus un uzņēmis stāstu šā krājuma otrajā un arī visos pārējos (no 3. līdz 14.) izdevumos. Izdevējs Sitins 1894., 1895. un 1897. gadā līdz ar franču rakstnieka E. Manuela dzejoli «Dalības» laidis to klajā atsevišķā izdevumā.

Vēl pēc dažiem svītrojumiem Cehovs uzņēmis «Nelaimi» savu Kopotu rakstu III sējumā.

Kritiķis Zveņigorodcevs (V. I. Pokrovska pseidonīms) atceras: «Divas verstis atstatu no Voskresenskas bija Cikinas zemstes slimnīca, kuru vadīja toreiz pazīstamais zemstes ārsts P. A. Arhangeļskis… Drīz vien Cehovs kļuva tuvs draugs Arhangeļskim, bieži pieņēma pie Arhangeļska slimniekus, un viņam vispār patika būt Cikinā. Šī slimnīca devusi tematus daudziem viņa stāstiem: «Hirurģija», «Paška», «Nelaime», «Bēglis.» (Krājumā «Antons Pavlovičs Cehovs. Viņa dzīve un darbi». Maskavā, 1907, 7. lpp.)

«Atgriezies vakar mājās,» «Oskolku» līdzstrādnieks dzejnieks L. I. Paļmins rakstīja Cehovam 1885. gada 27. novembrī, «izlasīju Jūsu stāstu «Nelaime». Pēc manām domām, tas ir labākais, ko Jūs līdz šim esat uzrakstījis. Savāds iespaids rodas no šā dzīves patiesības pārpilnā tēlojuma: kļūst jautri un skumji. Te, tāpat kā tautas dzīvē, jautrais saplūst kopā ar drūmo. 2ēl, ka Jūs šo stāstiņu, kas Jums tik lieliski izdevies, neievietojāt «Oskolkos».»

Vēlāk Ļevs Tolstojs tikpat augstu novērtēja šo stāstu.

KAS PAR PUBLIKU!

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g., 48. nr. Paraksts: A. Čehonte. Ievietots Cehova «Raibo stāstu» visos izdevumos (no 1. līdz 14.) un ar nelieliem labojumiem ari Kopotu rakstu II sējumā.

Arī šo stāstu Ļ. Tolstojs augstu novērtējis.

LUPATA

Ainiņa

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neTep6yprcnasi ra.ieTa», 1885. g., 331. nr. Paraksts: A. Cehonte. Kopotos rakstos nav uzņemts.

Entree — ieeja. (Fr.)

… a la Indriķis Kanosā… — Vācijas ķeizaru Indriķi IV (1050—no6) Romas pāvests bija izslēdzis no baznīcas, un Indriķis ieradās pie viņa pils Itālijas zieme|os (Kanosā) un trīs dienas grēku nožēlnieka tērpā nostāvēja pie pils vārtiem, lai izlūgtos piedošanu.

Dzīvā aina «Judīte un Ololerns». — Saskaņā ar bībeles teiku Judīte nogalināja Bābeles karavadoni Olofernu un tā izglāba jūdus, kurus bija apsēduši Nebukadnecara karapulki.

SVĒTA VIENTIESĪBA Stāsts

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprcKan raseia», 1885. g., 338. nr. Paraksts: A. Cehonte. Kopotos rakstos nav uzņemts.

Deus ex maehina — «dievs no mašīnas», šo latīņu izteicienu lieto negaidītas ierašanās nozīmē.

ĪLENS MAISA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 50. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Cehonte. Bez apakšvirsraksta un ar stilistiskiem labojumiem uzņemts Cehova «Raibajos stāstos» (1886) un ar jauniem labojumiem «Raibo stāstu» otrajā un visos pārējos (no 3. līdz 14.) izdevumos. Pēc nelieliem stilistiskiem nogludinājumiem iespiests Kopoto rakstu II sējumā.

«Padot šurp T/apkinu-Ļapkinu!» — pilsētas priekšnieka vārdi Gogoļa komēdijā «Revidents». (I cēliena 1. skatā.)

CIN1ĶIS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «ricTep6yprcKaH ra3CTa», 1885. g„ 345. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Bez apakšvirsraksta uzņemts «Raibajos stāstos» (1886.)

Sākumā šo stāstu ar nosaukumu «Zvēri» Cehovs bija nosūtījis žurnālam «Ockojikh».

Cenzūra stāstu nelaida cauri «tendences, nepiemērotības, atmaskojošā rakstura un nepieklājības» dēļ. Cenzora Svatkovska 1885. gada 9. oktobra ziņojumā S.-Pēterburgas Cenzūras komitejai sacīts: «Ņemot vērā tendences nenoteiktību un iespēju izprast to nevēlamā virzienā, cenzors atzīst, ka šis gabals nebūtu atļaujams.» Sakarā ar cenzūras aizliegumu Ļeikins 1885. gada 10. oktobrī rakstīja Cehovam: «Notikusi nelaime. Ja man nebūtu rezerves salikuma, es nemaz nevarētu numuru izlaist. Vesels grautiņš. Cenzors visu nosvītrojis, arī Jūsu «Zvērus»… Es lūdzu atļaut «Zvērus» un apgalvoju, ka tas ir nevainīgs stāstiņš, bet komitejā man pateica: «Vai tad mēs nesaprotam, ka tur nav runa par zvēriem! …» Līdz ar šo nosūtu Jums «Zvēru» korektūru. Jūsu stāsts jau neies bojā. Pārrakstiet to (katrā ziņā pārrakstiet) un nosūtiet «Pēterburgas Avīzei». Tur iespiedīs. Stāsts ir nevainojams.»

««Oskolku» grautiņš man bija kā trieciens ar cirvja pietu pa galvu…» Cehovs 12. oktobrī atbildēja. «No vienas puses, žēl sava darba, no otras, kaut kā smacīgi, baigi… Kas atļauts šodien, tā paša dēļ vajadzēs doties uz komiteju rīt, un nav tālu laiks, kad pat vārds «kupcis» kļūs par aizliegtu augli.»

Nosūtot stāstu uz «Pēterburgas Avīzi», Cehovs to nokristījis par «Ciniķi» un izdarījis stilistiskus labojumus.

Bene — labi. (Lat.)

«Te, mīlā, tā pati Dantcs elle: atstājiet ikkatru cerību1» — Dantes (1265—1321) «Dievišķās komēdijas» pirmajā daļā, 3. dziesmā, minēts uzraksts uz elles vārtiem: «Atstājiet ikkatru cerību!»

Venez Ici! — Nāciet šurp! (Fr.)

MARI D' ELLE

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «īlerep6yprcKaH ra.ieia», 1885. g., 347. nr. Paraksts: A. Čehonte. Kopotos rakstos nav uzņemts.

Mari d' elle — viņas vīrs. (Fr.)

Ļentovskis M. V. — Sk. komentārus stāstam «Manas sievas».

ANTREPRENIERIS ZEM DĪVĀNA

Aizkulišu nolikums

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1885. g., 51. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ar stilistiskiem labojumiem uzņemts Kopotu rakstu I sējumā.

SAPNIS Ziemsvētku stāsts

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprcKaa ra3CTa», 1885. g., 354. nr. Paraksts: A. Cehonte.

1885. gada 20./21. novembra vēstulē Ļeikins rakstīja Cehovam: «Man no pagājušā gada uzglabājies Jūsu ziemsvētku stāsts «Sapnis». Tas ir mazliet mistisks, bet es to mēģināšu kaut cik izlabot, un tas tomēr ziemsvētkos noderēs. Jūs varbūt esat šo stāstu piemirsis, bet tas ir prāvs stāsts.»

«Paldies par atklājumu, ka pie Jums ir «Sapnis»,» Cehovs 23. novembrī atbildēja. «Ja tas ir kaut kas jēdzīgs un ziemsvētku numura cienīgs, tad atsūtiet man to. Es to izlabošu un tūdaļ aizsūtīšu atpakaļ.»

27. novembri Ļeikins vēlreiz raksta: «Ziemsvētku stāstu, par kuru Jums rakstīju, šais dienās izsūtīšu apdrošinātā vēstulē. Tiešām, Jums pašam labāk to izlabot.»

7./8. decembrī Ļeikins aizsūta Cehovam stāstu, lai viņš to izlabo. Vienkāršojot Cehova ieceri, Ļeikins dod viņam daudzus padomus, kuriem vajadzētu «uzlabot» stāstu. «Man šķiet, ka vajag pārtaisīt visas beigas un noskaidrot lasītājam, kāpēc nocenotājs nokļuvis arestantu rotās, kāpēc viņš savu noziegumu uzskata par sapni, nevis patiesību. Pataisiet nocenotāju kaut vai par slimu cilvēku, kuru moka halucinācijas vai mēnessērdzība, kaut gan pēdējā slimība tiek noliegta. Paņemiet Grizingeru, palasiet un atrodiet nocenotājam kādu piemērotu slimību, kuras lēkmē viņš varētu neapzināti laupīt mantas un atdot tās nabagiem un īstiem zagļiem, kuri figurē stāstā. Man šķiet, ka tieši tā vajag darīt, lai stāsts būtu skaidrs un reāls, lai gan Jums kā autoram tas labāk redzams.»

Taču, kā spriežams no teksta, Čehovs nav Ļeikina padomus izlietojis. Pēc pārstrādāšanas Cehovs aizsūtījis stāstu «Pēterburgas Avīzei», kur tas arī publicēts.

Grizingcrs Vilhelms — Berlīnes universitātes medicīnas profesors, kura grāmata «Gara slimības» 1867. gadā bija iznākusi Krievijā.

IZSAUKUMA ZĪME Ziemsvētku stāsts

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1885. g., 52. nr. Paraksts: A. Čehonte. Uzņemts Cehova krājumā «Raibie stāsti» (1886) un pēc atsevišķu frāžu izlabošanas šā krājumā otrajā un pārējos izdevumos (no 3. līdz 14.), kā arī Kopotu rakstu II sējumā.

Pārstrādājot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs nosvītrojis jocīgos izteicienus, kas raksturīgi viņa «Oskolku» laikmetam. Tā pēc vārdiem «Nabaga ierēdnītim bija salti, neomulīgi, it kā viņš būtu sasirdzis ar tīfu» nosvītrotas frāzes beigas: «… vai arī tikko būtu saņēmis izmeklētāja pavēsti.»

Tai vietā, kur kolēģijas sekretārs domā par izsaukuma zīmēm, kuras izpauž «sajūsmu, sašutumu… un citas jūtas» nosvītrots teikums «Hm… savu mūžu neesmu nekā tāda mūsu papīros redzējis», nosvītrots varbūt tāpēc, ka nākamajā rindkopā autors to pašu izsaka vēl plašāk ar saviem vārdiem.

SPOGULIS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTep6yprcKan raieia», 1885. g., 358. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Čehonte. Bez apakšvirsraksta uzņemts Čehova «Raibajos stāstos» (1886) un pēc dažiem pārlabojumiem šā krājuma otrajā un pārējos (no 3. līdz 14.) izdevumos, kā ari Kopotu rakstu III sējumā.

Ietilpinot «Spoguli» savu «Raibo stāstu» otrajā izdevumā, Cehovs to krietni īsinājis. Nākotnes attēlojumā, ko Nellija (viņas uzvārds Hodakovska atmests) redz spogulī, nosvītrotas iepriekšējās pārdomas par laulību, jo tās A. Cehovs droši vien uzskatījis par pārāk nobriedušāki, neatbilstošām tik jaunai meitenei. Pēc vārdiem «… un Nellija skaidri, visos sīkumos saskata savu nākotni» nosvītrots: «Pa Nellijas vaigu rit asara. Zūd neizsakāma prieka izjūta, ierodas nomācošu sāpju sajūta. Meitene redz, ka aiz saldās ilūzijas slēpjas kaut kas cietsirdīgam un briesmīgam viltum līdzīgs. Uz pelēkā fona aizrit pieci seši gadi. Viņš joprojām ir skaists, gudrs, maigi smaida, bet… Nellija jau pieradusi pie viņa kā pie savām acīm, ausīm, deguna un sajūt vīru tikai tad, kad rodas draudi viņu zaudēt. Ja viņa nav — Nellija nav vajadzīga, ja viņš ir — laime nav jūtama. Pat pelēkais fons vēsta, ka daba bezkaunīgi melo, ka viņš nav viss, kaut arī viņš būtu eņģelis, pats gudrības iemiesojums. Viņas laimei nepietiek ar saskanīgu duetu. To vajadzīgs saskanīgs trio, kur trešais būtu pati dzīve. Bet dzīve nekad neiekļausies tādā saskaņā. Viņa vienmēr ir pati par sevi. Un Nellija neredz laimi. Lai viņš būtu cik ideāls būdams, bet dzīve ar viņu šķiet slogs, bēdas, smaga bagāža.»

Nosvītrots arī pēdējais teikums: «Liekoties gulēt, viņa vairs nedomā par laulību.»

А. П. Чехов СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИИ Том третий

Государственное издательство художественной литературы Москва 1961

Издательство «Лиесма» Художник К. Голдманис IIa латышском языке

A. Čehovs KOPOTI RAKSTI. III

Redaktore L. Spriņģe. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore V. Blaiia. Korektore T. Pctersone. Nodota salikšanai 1966. g. 28. novembri. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 17. februārī. Papīra formāts 84X108/32. 18.24 fiz. iespiedi.: 29,93 uzsk. iespiedi.; 29.40 izdevn. 1. Metiens 15000 eks. Maksā I rbl. 15 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20773-D30. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina Ielā 137/139. Pašūt. Nr. 611. K1

PASKAIDROJUMI

[1] Lūdzu lasītāju mani atvainot par šādiem izteicieniem. Tādu ir daudz nelaimīgā Kamiševa nostāstā, un, ja neesmu tos izsvītrojis, tad tikai tāpēc, ka atzinu par vajadzīgu autora raksturojuma interesēs iespiest viņa nostāstu in loto. — A. C.

[2] Šeit kamiševa rokrakstā izsvītrotas simt četrdesmit rindas. — A. C.

[3] sai vietā rokrakstā ar tinti uzzīmēta glīta sievietes galviņa ar šausmās pārvērstiem vaibstiem. Viss tālāk rakstītais rūpīgi sasvītrots. Nākamās lappuses augšpuse arī nosvītrota, un cauri vienlaidu tintes traipiem salasāms tikai viens vārds «deniņi». — A. C.

[3] Te diemžēl atkal sasvītrots. Var manīt, ka Kamiševs svītrojis nevis rakstot, bet vēlāk … Stāsta beigās es pievērsīšu šiem svītrojumiem īpašu uzmanību. — A. Č.

[4] te nekārtīgi sasvītrota gandrīz vesela lappuse. Saudzēti tikai tie nedaudzie vārdi, kas neatrisina svitrotā nozīmi. — A. C.

[5] pēdējais teikums uzrakstīts virs izsvītrotas rindas, kur var salasīt: «Norautu galvu no pleciem un izsistu visus logus.» — A. C.

[6] tālāk seko mākslīgs spriedelējums par autora dvēseles izturību. Cilvēku sāpes, asinis, tiesu sekcijas u. tml. viņu it kā nepavisam neietekmējot. Visai šai vietai ir lielīgas naivitātes, nedabiskuma pieskaņa. Tā pārsteidz ar savu rupjību, un es to izlaižu. Kamiševa raksturojumam tā nav svarīga. — A. C.

[7] te izsvītrotas divas rindas. — A. Č.

[8] pievēršu lasītāja uzmanību vienam apstāklim. Kamiševs, kam patik izrunāties par savas dvēseles stāvokli it visur, pat savās sadursmēs ar Polikarpu, nekā nesaka par iespaidu, kādu viņam radījis mirstošās Olgas izskats. Liekas — tas izlaists ar nodomu. — A. Č.

[9] man jāpievērš lasītāja uzmanība vēl vienam ļoti svarīgam apstāklim. Divu triju stundu laikā Kamiševa kungs nodarbojas tikai ar to, ka staigā no vienas istabas otrā, līdz ar ārstiem ir sašutis par kalpotājiem, devīgi cērt pliķus utt. Vai jūs pazīstat viņā tiesas izmeklētāju? Viņš, kā redzams, nesteidzas un cenšas kaut kā nosist laiku. Acīm redzot, «slepkava viņam ir zināms». Pēc tam tālāk attēlotā, ne ar ko nemotivētā kratīšana pie Pūcenes un čigānu pratināšana, kas vairāk atgādina ņirgāšanos nekā pratināšanu, izdarīta tikai ar nolūku novilcināt laiku. — A. И.

[9] Ja tas viss bija Kamiševa kungam vajadzīgs, vai vieglāk nebulu bijis nopratināt važoņus, kas veda čigānus? — A. C.

[9] Kālab? Pieņemsim, ka tiesas izmeklētājs izdarījis visu to skurbumā vai samiegojies, bet kāpēc tad par to jāraksta? Vai nebūtu labāk noslēpt lasītājam šīs rupjās kļūdas? — A. Č.

[10] tas nu gan ir izmeklētājs! viņš neturpina pratināt un izdabūt derīgu liecību, viņš apskaišas — rīcība, kas neietilpst ierēdņa pienākumos. Starp citu, es maz ticu visam tam… Ja Kamiševa kungam nekā nenozīmēja viņa pienākumi, tad turpināt pratināšanu viņam vajadzēja, lai apmierinātu tīri cilvēcisku ziņkāri. — A. Č.

[11] loma, kas kamiševa kungam, protams, piestāv vairāk nekā izmeklētāja loma: Urbeņina prāvā viņš nevarēja būt izmeklētājs. — A. C.

Content

Čehovs Antons Kopoti raksti III stāsti 1884-1885

DRĀMA MEDĪBĀS

DRĀMA MEDĪBAS

SVĒTKU KLAUŠAS

KAPTEIŅA MUNDIERIS

PIE MARŠALIENES

DZĪVA HRONOLOĢIJA

DIENESTA ATZĪMES

CILVĒKA SARUNA AR SUNI

PIRTI

SĪKAIS CILVĒCIŅŠ

VIENS LABĀKS PAR OTRU

NEGLĀBJAMAiS

JEZGA

TAUTAS SVĒTKI SOKOĻŅIKOS

PĒDĒJA MOHIKANE

VIESNĪCAS NUMUROS

DIPLOMĀTS

BUDŽU PEREKLIS

ATCĒLUŠI!

KABATAS PORTFELIS

VĀRNA

ŠIS UN TAS

ZĀBAKI

NERVI

VASARNIEKI

PAR ZIVĪM

UZ AUGŠU PA KĀPNĒM

SOĢIS ZEM SOĢA

MANAS SIEVAS

INTELIĢENTAIS MŪLĀPS

NO IDEĀLISTA ATMIŅĀM

SIMULANTI

VĒDZELE

APTIEKA

ZIRDZISKAIS UZVĀRDS

NAV LEMTS!

NOMALDĪJUSIES

JĒGERS

NEPIECIEŠAMIE IEVADVĀRDI

ĻAUNPRĀTIS

LĪGAVAINIS UN PAPIŅŠ Kaut kas mūsdienīgs

VIESIS

ZIRGS UN STIRNA TRĪSOŠA

ŠEPTINIEKS

SLĪKONIS

VĒJGRĀBŠĻI

ĢIMENES TĒVS

STĀRASTS

BEIGTS CILVĒKS

SIEVIEŠU LAIME

VIRĒJA PRECAS

SIENA

PEC BENEFICES

VISPĀRĒJA IZGLĪTĪBA

UNTERS PRIŠIBEJEVS

DIVI AVĪŽNIEKI

PSIHOPĀTI

SVEŠUMA

TĪTARS

MIEGA MULSUMS

LĪDZEKLIS PRET DZERŠANAS KAITI

KONTRABASS UN FLAUTA

ŅINOCKA

DĀRGAIS SUNS

RAKSTNIEKS

KLAVIERSPĒLĒTĀJS

PĀRŠĀVIS PAR STRĪPU

BEZ VIETAS

VECUMS

NELAIME

KAS PAR PUBLIKU!

LUPATA

SVĒTĀ VIENTIESĪBA

ĪLENS MAISĀ

CINIĶIS

MARI D'ELLE

ANTREPRENIERIS ZEM DlVANA

SAPNIS

IZSAUKUMA ZĪME

SPOGULIS

PIEZĪMES

А. П. Чехов СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИИ Том третий

PASKAIDROJUMI