Čehovs Antons

Kopoti raksti IV

Antons Čehovs

KOPOTI raksti IV

.

STĀSTI

JAUNGADA LIELMOCEKĻI

Uz ielām elles ainava apzeltītā ietvarā. Ja sētnieku un gorodovoju sejās neplaiksnītos svētku atblāzma, varētu domāt, ka galvaspilsētai tuvojas ienaidnieki. Klabēdamas un čīkstēdamas šurpu turpu šaudās greznas kamanas un karietes… Pa ietvēm, mēles izkāruši, acis izbolījuši, steidzas ierēdņi uz Jaungada vizītēm … Steidzas tik aizrautīgi — ja Potivāra sieva satvertu kādu skrejošu kolēģijas reģistratoru aiz svārku stērbeles, viņas rokā paliktu ne vien stērbele, bet liels gabals ierēdņa rumpja ar visām aknām un liesu . ..

Pēkšņi dzirdams spalgs policista svilpiens. Kas noticis? Sētnieki atstāj savas pozīcijas un skrien uz svilpiena pusi…

—    Izklīstiet! Ejiet tālāk! Ko jūs te skatāties? Vai mirušu cilvēku neesat redzējuši? Ir nu gan ļļļaudis . . .

Pie parādes durvīm uz ietves nogāzies pieklājīgi ģērbies vīrs bebrādas kažokā un jaunās gumijas galošās … Blakus viņa nesen skūtajai sejai, kas bāla kā līķim, rēgojas sasistas brilles. Uz krūtīm kažoks plati atplests, un sanākušais pūlis redz fraku un trešās pakāpes Staņislava ordeni. Krūtis lēni, smagi cilājas, acis aizvērtas . . .

—   Kungs! — gorodovojs grūsta ierēdni. — Kungs, te nav atļauts gulēt! Jūsu labdzimtība!

Bet kungs nesaka ne «bū», ne «bē» … Kārtības sargi, noķēpājušies labu brīdi un nespēdami viņu dabūt pie samaņas, ieceļ kungu ormaņa ratos un ved uz slimnīcu …

—    Labas bikses, — saka gorodovojs, palīdzēdams feldšerim izģērbt slimnieku. — Droši vien maksā savus sešus rubļus! Ari veste glauna… Ja spriestu pēc biksēm, tad no smalkajiem …

Nogulējis kādas pusotras stundas slimnīcas pieņemamajā telpā un izdzēris veselu pudelīti baldriāna pilienu, ierēdnis atgūst samaņu … Noskaidrojas, ka viņš ir titu- lārpadomnieks Gerasims Kuzmičs Sinkļetejevs.

—   Kas jums sāp? — policijas ārsts jautā.

—   Daudz laimes jaunajā gadā … — slimais murmina, truli lūkodamies griestos un smagi elpodams.

—    Jums tāpat… Bet… kas jums sāp? Kāpēc jūs pakritāt? Mēģiniet atcerēties! Vai dzērāt kaut ko?

—   Ne … edzēru …

—   Bet kāpēc tad paģībāt?

—   Biju pavisam apdullis… Es… es skraidīju uz Jaungada vizītēm …

—   Tātad daudzās vizītēs bijāt?

—    Nē … nē, daudzās nebiju … Atnācis no liturģijas … padzēru tēju un devos pie Nikolaja Mihailiča … Tur, protams, parakstījos… No turienes gāju uz Oficieru ielu… pie Kačalkina … Tur arīdzan parakstījos … Atminos, ka tur priekšnamā bija liels caurvējš … No Kačalkina aizgāju uz Viborgas pusi pie Ivana Ivaniča … Parakstījos …

—   Atvedām vēl vienu ierēdni! — gorodovojs ziņo.

—    No Ivana Ivaniča, — Sinkļetejevs turpina, — līdz tirgonim Hrimovam pāris soļu … Iegāju apsveikt… visu ģimeni… Aicināja iedzert uz augstiem svētkiem … Kā lai neiedzer? Ļaunā ņems, ja nedzeršu … Izdzēru kādas trīs glāzītes,.. uzkodu desu… No turienes uz Pēterburgas pusi pie Ļihodejeva… Labs cilvēks…

—    Un visu laiku kājām?

—    Kājām.. . Parakstījos pie Ļihodejeva … No viņa gāju pie Pelagejas Jemeļjanovnas … Tur nosēdināja pie brokastu galda un cienāja ar kafiju. Kafiju dzerot, sa- svīdu, tāpēc droši vien arī sakāpa galvā… No Pelagejas Jemeļjanovnas devos pie Obļeuhova… Obļeuhovs vārdā Vasilijs, gaviļnieks… Ja nenogaršotu vārda dienas pīrāgu, viņš apvainotos . ..

—   Atvaļinātu karavīru un divus ierēdņus atvedām! — gorodovojs ziņo …

—   Apēdu gabalu pīrāga, izdzēru glāzīti pīlādžu degvīna un gāju uz Sadovaju pie Izjumova … Pie Izjumova dzēru aukstu alu … sāka kašāt kaklā … No Izjumova pie Koškina, pēc tam pie Kārļa Karloviča… no turienes pie tēvoča Pjotra Semjoniča… Sievasmāsas meita Nastja pacienāja ar šokolādi… Pēc tam iegriezos pie Ļapkina . .. nē, samelojos, nevis pie Ļapkina, bet pie Darjas Nikodimovnas. No viņas gāju pie Ļapkina … Tā tas bija, un visur jutos labi… Pēc tam iegriezos pie Ivanova, Kurdjukova un Šillera, pie pulkveža Po- roškova, arī tur labi jutos… Biju pie tirgoņa Duņ- kina … Uzplijās, lai es dzerot konjaku un ēdot kāpostus ar desiņām … Izdzēru kādas trīs glāzītes … apēdu pāris desiņu — un arī nekas . .. Tikai pēcāk, kad nācu laukā no Rižkova dzīvokļa, jutu, ka acu priekšā … sāk ņirbēt… Spēka nebija … Nezinu, kāpēc …

—   Jūs esat pārguris… Atpūtieties mazliet, nogādāsim jūs mājās …

—    Mājās doties nedrīkstu, — Sinkļetejevs ievaidas.

—   Vēl jābūt pie svaiņa Kuzmas Vaviliča… pie ekse- kutora, pie Natālijas Jegorovnas. .. Pie daudziem vēl neesmu bijis …

—    Un nevajag arī iet.

—   Nevar neiet… Kā es drīkstu neapsveikt sakarā ar Jaungadu? Jāapsveic … Ja neaiziešu pie Natālijas Jegorovnas, tad jālien kauč zemē … Atlaidiet nu mani, daktera kungs, neaizturiet ar varītēm …

Sinkļetejevs ceļas augšā un sniedzas pēc apģērba.

—   Ja gribat, brauciet mājās, — ārsts saka, — bet par vizītēm nedrīkst ne domāt. . .

—   Nekas, nekas, ar dieva palīgu … — Sinkļetejevs nopūšas. — Es iešu lēnītiņām …

Ierēdnis gausi apģērbjas, uzvelk kažoku un grīļodamies iziet uz ielas.

—   Atvedām vēl piecus ierēdņus! — gorodovojs ziņo.

—  Kur pavēlēsiet novietot?

MĀKSLA

Drūms ziemas rīts.

Uz gludā, spožā Bistrjankas upītes ledus, kas vietumis sniega segts, stāv divi vīrišķi: strupais Serjožka un baznīcas sargs Matvejs. Serjožka, gadus trīsdesmit vecs dēlietis īsām kājām, nodriskātā kažoķelī, viscaur tāds kā noplucis, dusmīgi skatās uz ledu. No viņa apvalkātā puskažoka gluži kā no suņa, kurš met spalvu, karājas vilnas kumšķi. Rokās Serjožkam cirkulis, kas izgatavots no divām garām kārtiņām. Matvejs, cienīga izskata vecis jaunā kažokā un velteņos, raugās ar mīlīgām, gaišzilām acīm pāri upei, kur augstā, lēzenā krastā gleznaini izpletusies sādža. Matvejam rokās smags lauznis.

—    Vai tad mēs līdz vakaram tā stāvēsim, rokas klēpī salikuši? — Serjožka izbeidz klusēšanu, uzmezdams sirdīgu skatienu Matvejam. — Vecais ķēms, stāvēt esi nācis vai strādāt?

—   Tu, tā sakot… parādi… — Matvejs purpina, pazemīgi blisinādams acis.

—    Parādi… Viss tikai man: ij jārāda, ij jāpadara. Pašam tev prāta nevaid! Mērīt ar cirkuli, lūk, kas vajadzīgs! Pirms mērīšanas nedrīkst ledu lauzt. Mēri! Ņem cirkuli!

Matvejs ņem no Serjožkas rokām cirkuli un nemākulīgi, uz vietas mīņādamies un elkoņus snaikstīdams, velk uz ledus apli. Serjožka nicinoši piemiedz acis un, kā redzams, tīksminās par Matveja biklumu un nezināšanu.

—   E-e-eh! — viņš dusmojas. — Arī to vairs nejēdz! Ne jau velti saka: dumjš zemnieks, lauķis! Tev vajadzētu zosis ganīt, nevis Jordanu meistarot! Dod šu cirkuli! Dod šu, kad tev saka!

Serjožka izrauj no sasvīdušā Matveja rokām cirkuli un vienā mirklī, braši apsviezdamies uz papēža, uzvelk uz ledus apli. Nākamās Jordānas robežas jau iezīmētas; tagad tikai jācērt ledus …

Bet, iekām sāk strādāt, Serjožka vēl ilgi tielējas, niķojas, pukojas:

—   Man nav jāstrādā jūsu labā! Tu esi baznīcas dienestā, tev ir jāstrādā!

Kā redzams, Serjožka tīksminās par savu izcilo stāvokli, kādā šobrīd to nostādījis liktenis, kurš piešķīris Serjožkam reti sastopamu talantu — reiz gadā pārsteigt visu novadu ar savu mākslu. Nožēlojamajam, kautrīgajam Matvejam jādzird no viņa daudz dzēlīgu, nicinošu vārdu. Serjožka ķeras pie darba īgni, dusmīgi. Viņam uzmācas laiskums. Serjožka tik tikko ir uzvilcis apli, kad viņam jau gribas iet augšā uz sādžu dzert tēju, klaiņāt no mājas uz māju, tukšus salmus kult.

—    Es tūlīt nākšu atpakaļ… — viņš saka aizsmēķēdams. — Tu te nestāvi dīkā, neboli acis, bet atnes kādu bluķēnu, kur apsēsties, un noslauki sniegu.

Matvejs paliek viens. Diena pelēcīga, nemīlīga, taču rāma. Pāri krastā izkaisītām mājelēm laipni raugās balta baznīca. Ap dievnama apzeltītajiem krustiem nerimtīgi riņķo kovārņi. Sāņus no sādžas, kur krasts izvēršas kraujā un kļūst stāvs, virs pašas krants kā sastindzis, kā akmenī kalts stāv zirgs sapītām kājām — laikam snauž vai domā dziļu domu.

Arī Matvejs stāv nepakustēdamies kā koka dievs un pacietīgi gaida. Domīgā, miegainā upe, kovārņu riņķošana un zirgs uzdzen viņam snaudu. Paiet viena stunda, paiet otra, bet Serjožka nenāk. Upes ledus jau sen noslaucīts, atnesta kaste, kur apsēsties, bet tas pļēgurs vēl nerādās. Matvejs gaida un žāvājas. Garlaicīgi viņam nav nekad. Ja Matvejam pavēlētu stāvēt uz upes dienu, mēnesi, gadu, arī tad viņš stāvētu.

Beidzot Matvejs ierauga Serjožku šaipus mājelēm. Viņš nāk gāzelēdamies, tikko vilkdams kājas. Vēl gabals ko iet, Serjožka ir slinks un dodas nevis pa taku, bet izvēlas īsāko ceļu, taisni no augšas lejā, brizdams iegrimst sniegā, ķeras pie krūmiem, ķepurojas, slīd lejup, nogulies uz muguras, — un to visu dara lēni, atkal un atkal atpūzdamies.

—   Ko tad tu te? — viņš uzklūp Matvejam. — Kāpēc stāvi dīkā? Kad tad kapāsi ledu?

Matvejs pārmet krustu, satver abās rokās lauzni un sāk cirst ledu, cieši uzmanīdams ieskrāpētā apļa svītru. Serjožka apsēžas uz kastes un vēro palīga smagnējās, neveiklās kustības.

—   Gar malām piesardzīgāki Piesardzīgāki — Serjožka komandē. — Ja nemāki, neuzņemies, bet, ja esi uzņēmies, — dari. Nu, kas ir?

Augšā pulcējas ļaužu bars. Ieraudzījis skatītājus, Serjožka kļūst vēl rosīgāks.

—    Saspītēšos un nemaz netaisīšu… — viņš saka, aizsmēķēdams smirdošu papirosu un nospļaudamies.

—    Paskatīšos, kā jūs te iztiksiet bez manis. Pērngad Kostjukovā Stjopka Guļkovs gribēja pa manai modei Jordānu taisīt. Un kas iznāca? Tīrais apsmiekls. Kostju- kovieši skrēja pie mums — kā melnais mākonis! No visām sādžām ļaužu, ka biezs.

—   Tāpēc, ka īsta Jordāna ir tikai mums …

—    Cērt, cērt, nedzisini muti… Jā, vecais . . . Visā guberņā tādu Jordānu neatradīsi. Zaldāti stāsta, lai ejot paskatoties, pat pilsētās esot sliktākas. Uzmanīgāk, uzmanīgāk cērt!

Matvejs elš un pūš. Darbs nav viegls. Ledus ciets, biezs; šķilas jānoskalda un tūlīt jānes labu gabalu sāņus, citādi pieblīvēsies laukumiņš.

Taču, lai cik smags šis darbs, lai cik nejēdzīga Ser- jožkas komandēšana, ap pulksten trijiem pēcpusdienā Bistrjankas upītē jau melnē liels, apaļš āliņģis.

—   Pērngad iznāca labāks… — Serjožka īgņojas.

—   Pat āliņģi tu nemāki izcirst! Galviņa, galviņa! Un tādus muļķus tur dievnama dienestā! Ej atnes dēli, jātaisa mietiņi! Stulbeni, nes šurp riņķi! Un vēl… sameklē kaut kur maizi… varbūt dažus gurķus.

Matvejs aiziet un pēc laiciņa atstiepj uz pleca milzīgu koka riņķi, kurš jau iepriekšējos gados izkrāsots raibu raibiem rakstiem. Riņķa vidū sarkans krusts, malās caurumi mietiņiem. Serjožka paņem riņķi un uzliek to virsū āliņģim.

—   Uz mata .. . der … Tikai atsvaidzināsim krāsu, iznāks par pirmo zorti.. . Nu ko tu stāvi? Taisi lasāmo galdiņu! Vai arīdzan… ej un atnes baļķus, cirtīsim krustu …

Matvejs no paša rīta nav ne ēdis, ne dzēris un atkal velkas kalnā. Lai cik slinks ir Serjožka, bet mietiņus viņš tēš pats ar savām rokām. Viņš zina, ka mietiņiem piemīt brīnumdarītāju spēks: kas iemantos mietiņu pēc ūdens svētīšanas, tas visu gadu būs laimīgs. Vai šāds darbs nav cieņā un godā turams?

Taču pats īstākais darbs sākas nākamajā dienā. Tagad Serjožka rāda muļķa Matvejam, cik dižens ir viņa — Serjožkas talants. Viņa pļāpāšanai, pārmetumiem, untumiem un iedomām nav vairs ne gala, ne malas. No diviem resniem baļķiem Matvejs sanaglo lielu krustu, bet Serjožka nav apmierināts un liek visu pārtaisīt. Matvejs stāv, Serjožka sirdās, kāpēc Matvejs nevācas projām; Matvejs iet projām, bet Serjožka kliedz, ka nevajag iet, ka vajag strādāt. Serjožkam nav pa prātam ne darba rīki, ne rāmā diena, ne paša talants; nekas viņam nepatīk.

Matvejs izzāģē lielu ledus gabalu lasāmajam galdiņam.

—   Kāpēc nodauzīji stūrīti? — Serjožka kliedz un nikni bola acis uz Matveju. — Kāpēc, es tev prasu, nodauzīji stūrīti?

—    Piedod, dieva dēļ!

—   Taisi no jauna!

Matvejs zāģē no jauna… un viņa mokas ir nebeidzamas! Pie āliņģa, kas nosegts ar izrotāto apli, jāatrodas lasāmajam galdiņam; galdiņā jābūt iegrebtam krustam un atšķirtam evaņģēlijam. Taču tas vēl nav viss. Aiz galdiņa būs uzsliets augsts krusts, kas redzams visam pūlim un dzirkstīs saules staros, it kā dimantiem un rubīniem nokaisīts. Uz krusta no ledus veidots balodis. Ceļš no baznīcas līdz Jordānai nobārstīts ar egļu skujām un paegļu zariem. Tā tam ir jābūt.

Vispirms Serjožka ķeras pie lasāmā galdiņa. Viņš strādā ar plakanvīli, kaltu un īlenu. Ledus galdiņā iegrebtais krusts, evaņģēlijs un epitrahils, kas pārklāts pār lasāmo galdiņu, viņam izdodas ļoti labi. Pēc tam Serjožka veido balodi. Kamēr viņš cenšas attēlot balodī pazemību un lēnprātīgu gudrību, Matvejs, grozīdamies kā lācis, apstrādā no baļķiem sanagloto krustu. Viņš ņem krustu, iemērc to āliņģī, izceļ laukā. Sagaidījis, kad Ūdens ap krustu sasalis, Matvejs iemērc krustu otrreiz un to visu turpina tik ilgi, kamēr baļķi pārklājas ar biezu ledus kārtu . . . Darbs nav viegls, vajadzīgs pārpārēm spēka un pacietības.

Galu galā smalkais darbs pabeigts. Serjožka skraida pa sādžu kā aizsvilies. Viņš klūp, lamājas, zvēr, ka tūlīt ies uz upi un visu paveikto sasitīs. Īstenībā viņš meklē piemērotas krāsas.

Serjožkam kabatas pilnas ar okeru, ar veļas zilumiem, ar mīniju, ar vara zaļumu; nesamaksājis ne kapeikas, viņš pa galvu pa kaklu izskrien no vienas bodes un drāžas uz citu. Turpat veikalam blakus ir krogs. Serjožka izdzer mēriņu, atmet ar roku un nesamaksājis jož tālāk. Vienā mājā paņem sarkanās bietes, otrā sīpolmi- zas, no kurām viņš taisa dzeltenu krāsu. Serjožka rājas, grūstās, draud un . . . kaut viena dzīva dvēselīte viņam atcirstu ko pretim! Visi Serjožkam uzsmaida, jūt līdzi, godā par Sergeju Ņikiliču, visi apzinās, ka māksla nav viņa personiskais, bet kopīgais, visu guvums. Viens rada, pārējie viņam palīdz. Serjožka pats par sevi ir knislis, sliņķis, žūpa, plītnieks, bet, kad viņam rokā mī- nijs vai cirkulis, tad viņš ir augstāks radījums, dieva kalps.

Pienāk Zvaigznes dienas rīts. Baznīcas pagalmā un abos upītes krastos tālu jo tālu ņudz un kust ļaudis. Viss, kas piederas pie Jordānas, rūpīgi paslēpts zem jauniem lūku pinumiem. Serjožka lēni staigā gar pārsegu un cenšas apvaldīt uztraukumu. Viņš redz ļaužu tūkstošus: daudzi ieradušies arī no citām draudzēm; visi šie cilvēki salā, sniegā daudzas verstis kājām nākuši, lai redzētu Serjožkas slaveno Jordānu. Matvejs, kas jau beidzis savu melnstrādnieka, lāča darbu, tagad atkal ir baznīcā; viņš nav redzams, nav dzirdams; ļaudis viņu jau aizmirsuši.. . Diena lieliska . .. Pie debesīm ne mākonīša. Saule spīd žilbinoši.

Kalnā skan baznīcas zvani… Tūkstoši svētceļnieku noņem cepures, ceļas tūkstošiem roku, — met tūkstošiem krusta zīmju!

Serjožka nezina, kur dēties aiz nepacietības. Beidzot zvana «Patiesi pienākas»; pēc pusstundas baznīcas tornī un pūlī manāms satraukums. No dievnama citu pēc cita iznes baznīcas karogus, atskan raita, steidzīga zvanu bimbināšana. Serjožka ar trīcošu roku norauj lūku pinumus … un ļaudis redz kaut ko neparastu. Lasāmais galdiņš, koka aplis, mietiņi un krusts uz upes ledus laistās visās varavīksnes krāsās. No krusta un baloža dzirkstī tāds spožums, ka acis sūrst skatoties… Žēlīgais debesu tēvs, cik jauki! Pūli pāršalc izbrīnās un sajūsmas saucieni; zvani skan vēl skaļāk, diena šķiet vēl dzidrāka. Baznīcas karogi šūpojas un slīd pāri pūlim gluži kā viļņos. Krusta gājiens, svētbilžu apkalumiem un priesteru tērpiem spīguļojot, lēni nāk lejup pa ceļu un virzās uz Jordānu. Ļaudis māj uz baznīcas torņa pusi, lai zvaniķis rimstas zvanīt, un sākas ūdens svētīšana. Dievkalpojums rit lēnām, gausi, kā redzams, mācītāji grib paildzināt kopējās ļaužu lūgsnas svinīgumu un jūsmu. Klusums.

Bet tad iegremdē ūdenī krustu, un visapkārt skan neparasta dunoņa. Šauj no bisēm, dimd baznīcas zvani, ļaudis skaļi, jūsmīgi kliedz un spiežas ap āliņģi, lai dabūtu kādu mietiņu. Serjožka vērīgi klausās šajā dunoņā, redz, ka tūkstošiem acu raugās uz viņu, un sliņķa sirds pieplūst ar slavas un uzvaras saldmi.

NAKTS KAPSĒTĀ

Ziemsvētku stāsts

—    Ivan Ivanič, pastāstiet kaut ko šaušalīgu!

Ivans Ivaničs paskrullēja ūsu, nokāsējās, pačamstināja lūpas un, pievirzījies tuvāk jaunkundzēm, teica:

—    Mans stāsts sākas tāpat, kā vispār sākas visas labākās krievu teiksmas; vaļsirdīgi sakot, biju iereibis… Jaungadu sagaidīju pie sava vecā drauga un piesūcos kā ods. Sev par attaisnojumu varu sacīt, ka piedzēros ne jau prieka dēļ. Priecāties par tādām blēņām kā par Jaungadu, manuprāt, ir aplam — un cilvēka prāta necienīgi. Jaunais gads būs tāds pats draņķis kā vecais, un vienīgā atšķirība, ka vecais gads ir slikts, bet jaunais vienmēr būs sliktāks . . . Manuprāt, jauno gadu sagaidot, vajag nevis priecāties, bet bēdāties, raudāt, tīkot sev galu padarīt. Nedrīkst aizmirst, ka ar katru jaunu gadu mēs vairāk tuvojamies kapa malai, kailāks kļūst mūsu pakausis, līkumainākas grumbas, vecāka pielaulātā sieva, arvien vairāk bērnu, arvien mazāk naudas…

Tātad es piedzēros aiz bēdām … Kad nācu laukā no drauga dzīvokļa, katedrāles pulkstenis nosita tieši divi. Uz ielas bija traki nejauks laiks . . . Pats velns nesaprastu — vai tā ir ziema vai rudens. Visapkārt tāda tumsa, ka dur vai acis laukā: skatījos, skatījos, bet neko neredzēju, it kā būtu apavu ziedes bundžā iesprostots. Pātagoja lietus šaltis … Auksts, skarbs vējš vilka šausmīgu meldiju; tas gaudoja, raudāja, vaidēja, spiedza, it kā dabas orķestri diriģētu īsta ragana. Zem kājām žļakstēja slapjdraņķa dubļi; lukturi blenza tik skumīgi kā noraudājušās atraitnes . . . Nabaga daba pārdzīvoja

Friedrich-heraus… īsi sakot, laiks tāds, par kuru priecātos gan garnadzis, gan laupītājs, taču ne es — pazemīgs un sareibis sīkpilsonis. Nejaukais laiks darīja sērīgu manu omu …

«Dzīve ir bēdu ieleja . . .» es filozofēju, brizdams pa dubļiem un grīļodamies. «Tukša, pelēcīga nīkšana… mirāža … Diena rit aiz dienas, gads aiz gada, bet es esmu tāds pats lops kā senāk . .. Paies vēl daži gadi, un es joprojām būšu tas pats Ivans Ivanovičs, kas iedzer, uzkož, guļ… Galu galā mani, mūlāpu, apraks tumšā kapā, uz mana rēķina citi saēdīsies bēru bliņas un sacīs: labs cilvēks bija, bet žēl, ka šitais blēdis maz naudas atstājis!…»

Gāju no Meščanskas ielas uz Presņu — iereibušam cienījama distance… Laipodams pa tumšām un šaurām šķērsielām, nesastapu nevienu dzīvu dvēseli, nedzirdēju nevienas skaņas. Baidīdamies piesmelt galošas, sākumā soļoju pa ietvi, pēc tam, kad par spīti piesardzībai manas galošas sāka žēli šļirkstēt, devos pa ielas vidu: tur vismazāk izredžu uzskriet virsū stabam vai iegāzties grāvī…

Manu ceļu ieskāva salta, necaurredzama tumsa: sākumā vēl gadījās blāvi lukturi, bet, kad izgāju cauri divām vai trim ieliņām, izbeidzās ari šīs ērtības. Tālāk tenterēju taustīdamies… Uzmanīgi lūkodamies melnajā naktī, vējiem virs galvas gaudojot, es steidzos… Manu sirdi pamazām pārņēma neizprotamas bailes . . . Sīs bailes pārvērtās par šausmām, kad pamanīju, ka esmu apmaldījies, noklīdis no ceļa.

«Orman!» es kliedzu.

Atbildes nebija… Nolēmu iet tikai taisni, kur kājas nes, cerēdams, ka agri vai vēlu izkļūšu uz kādas lielas ielas, kur būs lukturi un ormaņi. Atpakaļ nelūkodamies, baidīdamies sāņus paskatīties, sāku skriet… Sejā pūta skarbs, auksts vējš, acīs cirta rupjas lietus lāses… Skrēju gan pa ietvēm, gan pa ielas vidu. . . Nekādi nesaprotu, kā nesadauzīju pieri, bieži vien uzgrūzdamies kokiem un lukturu stabiem.

Ivans Ivaničs izdzēra glāzi degvīna, paskrullēja otru ūsu un turpināja:

— Neatceros, cik ilgi skrēju . . . Atminos tikai to, ka galu galā paklupu un sāpīgi atsitos pret kādu dīvainu priekšmetu… Redzēt es to neredzēju, bet aptaustījis noskārtu, ka tas ir kaut kas auksts, mitrs, gludi noslīpēts . . . Apsēdos uz šā šķēršļa, lai atpūstos … Nelietīgi neizmantošu jūsu pacietību, teikšu tikai to, ka, pēc brīža uzrāvis sērkociņu, lai aizsmēķētu papirosu, ieraudzīju, ka sēžu uz kapa plāksnes …

Toreiz, neredzēdams neko citu kā tumsu un nedzirdēdams nevienu cilvēcisku skaņu, ieraudzījis kapa plāksni, šausmās aizvēru acis un pielēcu kājās… Paspēris soli nost no kapa plāksnes, uzdūros kādam citam priekšmetam . . . Šausmas, ak, šausmas! Tas bija koka krusts . ..

«Ak dievs, esmu iemaldījies kapsētā!» es domāju, aizsedzu ar rokām seju un noslīgu uz plāksnes. «Esmu gājis nevis uz Presņu, bet aizslājis uz Vagaņkas kapsētu!»

Es nebaidos ne no kapsētām, ne no miroņiem … Mani nenomāc arī aizspriedumi, un jau sen esmu aizmirsis aukles pasakas, bet, nokļuvis starp mēmajām kapa kopiņām tumšā naktī, kad gaudo vēji un galvā riņķo cita par citu drūmākas domas, jutu, ka mati slienas stāvus un pa muguru skrien baiļu tirpuļi. . .

«Nevar būt!» es sevi mierināju. «Tie ir optiski māņi, halucinācijas … Tas viss man rādās tāpēc, ka esmu piesūcies «Deprē», «Bauera» un «Arabaži» vīnus . . . Gļēvulis!»

Tobrīd, kad šādā veidā sevi drošināju, sadzirdēju klusus soļus .. . Kāds lēnītēm nāca, bet… tie nebija cilvēka soļi… cilvēks nenāk tik klusiem un sīkiem solīšiem …

«Mironis,» es domāju.

Beidzot šis noslēpumainais «kaut kas» Dienāca man klāt, pieskārās pie ceļgala un nonūtās . . . Tūlītēs atskanēja gaudošana . . . Gaudošana bija šaušalīga, kā jau kapsētā, un žņaudza sirdi … Ja jau mums kļūst baigi, klausoties auklēs, kas stāsta par gaudojošiem miroņiem, tad vēl trakākas bailes pārņem, dzirdot pašu šo gaudošanu! Aiz šausmām kļuvu gluži stulbs un stīvs… «Deprē», «Bauers» un «Arabaži» vairs neskurbināja manu prātu, un no reibuļa nebija vairs ne vēsts… Likās — ja atvēršu acis un uzdrošināšos paskatīties tumsā, ieraudzīšu bāli dzeltenu, kaulainu ģīmi, ietrunējušu līķautu . . .

«Ak dievs, kaut drīzāk pienāktu rīts,» es lūdzos…

Bet, iekām uzausa gaisma, vēlreiz pārdzīvoju neizsakāmas un neattēlojamas šausmas. Sēdēdams uz kapa plāksnes un klausīdamies miroņa gaudošanā, pēkšņi atkal sadzirdēju soļus … Kāds, smagi vienmērīgi čāpodams, nāca tieši pie manis . . . Nokļuvis blakus, ģindenis nopūtās, un pēc mirkļa auksta, kaulaina roka smagi skāra manu plecu … Es paģību.

Ivans Ivaničs izdzēra glāzīti degvīna un nosēcās.

—   Nu? — jaunkundzes viņam vaicāja.

—    Atguvu samaņu mazā, četrstūrainā istabā … Pa vienīgo aizrestoto logu spraucās vārga rīta gaismiņa… «Miroņi mani iestiepuši līķu kambari.. .» es domāju. Taču liels bija mans prieks, kad aiz sienas sadzirdēju runājam cilvēkus:

«Kur tu viņu atradi?» uzplijīgi jautāja zema balss.

«Pie Belobrisova apbedīšanas piederumu veikala, jūsu labdzimtība,» atbildēja cita rupja balss, «tur, kur izlikti kapu pieminekļi un krusti. Skatos — šis sēž, apkampis pieminekli, un blakus gaudo svešs suns . . . Laikam sēdētājs piedzēries …»

No rīta, tiklīdz biju pamodies, mani izlaida laukā.

NEVEIKSME

lija Sergejevičs Peplovs un viņa sieva Kleopatra Pet- rovna stāvēja pie durvīm un ļoti uzmanīgi klausījās. Aiz durvīm mazā zālē droši vien atklāja mīlestību; savas attiecības noskaidroja viņu meita Nataša un apriņķa skolas skolotājs Ščupkins.

—   Viss būs kārtībā! — Peplovs čukstēja, aiz nepacietības trīcēdams un berzēdams rokas. — Petrovna, iegaumē, tiklīdz viņi sāks runāt par mīlestību, tūlīt kamp nost no sienas dievmāti un iesim dot savu svētību … Uz karstām pēdām . . . Svētīšana ar dievmātes bildi ir tikpat kā āmen … Netiks puisis vairs vaļā, lai sūdz kaut tiesā.

Bet aiz durvīm risinājās šāda saruna:

—    Rimstieties ar šiem niķiem, — Ščupkins sacīja, uzraudams sērkociņu pret savām rūtainajām biksēm. — Nekādas vēstules neesmu jums rakstījis!

—    Jā, jā! It kā es nepazītu jūsu rokrakstu! — meiča skaļi smējās, klīrīgi iespiegdamās un nemitīgi raudzīdamās spogulī uz savu attēlu. — Tūlīt pazinu! Cik jūs esat dīvains! Glītrakstīšanas skolotājs, bet burtus skrāpējat kā vista! Kā jūs varat citiem mācīt rakstīt, ja pašam tik neglīts rokraksts?

—   Hm!… Tam nav nekādas nozīmes. Kaligrāfijā galvenais nav rokraksts, galvenais — lai skolnieki neizlaistos. Dažam jāuzgāž pa galvu ar lineālu, dažs jāno- tupina uz ceļgaliem … Kāda nozīme rokrakstam? Blēņas! Ņekrasovs bija rakstnieks, bet kauns skatīties, kādi viņam ķeburi. Kopotos rakstos parādīts viņa rokraksts.

—    Jūs jau neesat Ņekrasovs… (Nopūta.) Es ļoti labprāt precētos ar rakstnieku. Tas man allaž par piemiņu veltītu dzejoļus!

—   Ja vēlaties, dzejoļus sacerēt varu arī es.

—   Par ko tad jūs varat rakstīt?

—    Par mīlestību… par jūtām… par jūsu acīm… Izlasīsiet — apreibsiet kā muša … Asaras saskries acīs! Ja sacerēšu jums jūsmīgu dzejoli, vai ļausiet rociņu noskūpstīt?

—   Tā nu gan ir liela manta! … Bučojiet kaut tūlīt!

Ščupkins pielēca kājās un, acis izbolījis, piekļāva lūpas pie tuklas rociņas, kas oda pēc olu ziepēm.

—    Ņem nost svētbildi! — Peplovs kļuva varen steidzīgs, iebukņīja ar elkoni sievai, uztraukumā nobālēja un pogāja ciet visas pogas. — Iesim! Nu!

Ne mirkli nevilcinādamies, Peplovs plati atvēra durvis.

—    Bērni… — viņš murmināja, stiepdams augšup rokas un mirkšķinādams asarainās ačeles. — Lai dievs jūs svētī, mani bērni… Dzīvojiet… mīlējieties … vairojieties .. .

—   Arī es… arī es svētīju… — māte izdvesa un raudāja aiz laimes. — Labiņie, dzīvojiet laimīgi! Ai, jūs man atņemat vienīgo dārgumu! — māte uzrunāja Ščup- kinu. — Jel mīliet manu meitu, saudzējiet viņu …

Ščupkins izbrīnā un bailēs muti vien iepleta. Veco uzbrukums bija tik pēkšņs un pārdrošs, ka viņš nespēja bilst nevienu vārdu.

«Iekritu! Uzmeta cilpu!» viņš domāja, šausmās sastingdams. «Tagad man ir beigas! Arā vairs neizķepu- rošos!»

Viņš pazemīgi pielieca galvu, it kā gribētu sacīt: «Ņemiet, esmu uzvarēts!»

—    Svē-ē-ētīju … — tēvs turpināja un arī sāka raudāt. — Natašeņka, mana meitiņa … stājies blakus … Pelrovna, dod svētbildi…

Bet tobrīd tēvs rimās raudāt un viņa seja saviebās lielā niknumā.

—   Aita! — viņš dusmīgi uzkliedza sievai. — Dumjā stulbene! Vai tad tā ir svētbilde?

—   Ak tu dieviņ tētiņ!

Kas tad bija noticis? Glītrakstīšanas skolotājs nedroši pacēla acis un redzēja, ka ir glābts: māte lielajā steigā bija norāvusi no sienas nevis svētbildi, bet rakstnieka Lažečņikova ģīmetni. Vecais Peplovs un viņa laulātā draudzene Kleopatra Petrovna stāvēja pavisam apmulsuši, ar ģīmetni rokās, nezinādami, ko nu darīt un ko sacīt. Glītrakstīšanas skolotājs izmantoja apjukuma brīdi un aizmuka.

PIRMĀ DEBIJA

Stāsts

Zvērināta advokāta palīgs Pjaljorkins vienkāršos zemnieka ratos atgriežas no apriņķa pilsēteles N., kur viņš braucis aizstāvēt ļaunprātīgā dedzināšanā apsūdzētu bodnieku. Ap sirdi tik nejauki kā vēl nekad. Advokāts jutās apvainots, izgāzies, nozākāts. Viņam šķila, ka aizritējusī diena, viņa sengaidītās un daudzsološās debijas diena uz laiku laikiem sagandējusi viņa karjeru, ticību cilvēkiem, dzīves uzskatus. Pirmkārt, viņu nejēdzīgi un cietsirdīgi piešmauca apsūdzētais. Līdz prāvai bodnieks tik sirsnīgi blisināja acis un tik atklāti, vienkārši klāstīja — patiesi neesot vainīgs, — ka visi pret viņu savāktie pierādījumi, pēc psihologa un fizio- nomista domām (jauniņais aizstāvis sevi par tādu turēja), bija tikai nekautrīgi aiz matiem pievilkti pierādījumi, piesiešanās un aizspriedumi. Taču tiesā izrādījās, ka bodnieks ir blēdis un draņķis, un visa advokāta nožēlojamā psiholoģija aizgāja pie velna.

Otrkārt, Pjatjorkinam šķita, ka viņš pats tiesā izturējies neciešami: stostījies, juceklīgi uzstādījis jautājumus, lieciniekiem runājot, cēlies kājās, muļķīgi sarcis. Mēle bija kā pagale un, pat vienkāršus vārdus izrunājot, pinās kā ātrrunas teicienos. Pjatjorkins savu aizstāvja runu nolasīja pelēcīgi, gluži kā pa miegam, lūkodamies pāri zvērināto galvām. Viņš runāja, un viņam visu laiku šķita, ka zvērinātie piesēdētāji raugās uz viņu zobgalīgi, nicinoši.

Treškārt, un tas bija visļaunāk, prokurora biedrs un civilprasītājs, vecs, rūdīts advokāts, neizturējās biedriski. Viņi, Pjatjorkinam tā likās, bija norunājuši aizstāvi ignorēt un, ja arī paskatījās uz viņu, tad tikai tādēļ, lai liktu izjust savu familiaritāti, lai paņirgātos, lai efektīgi kaut ko atcirstu pretim. Viņu runās jautās ironija un augstprātīga iecietība. Viņi runāja un it kā lūdza atvainošanu, ka aizstāvis ir tāds muļķītis un aune- lis. Pjatjorkins galu galā neizturēja. Pārtraukuma laikā viņš piesteidzās pie ci vil prasītāja un, trīcēdams kā apšu lapa, sarunāja viņam milzum daudz rupjību. Vēlāk, kad tiesas sēde bija beigusies, Pjatjorkins panāca uz kāpnēm prokurora biedru un iedzēla arī tam.

Ceturtkārt… Lai gan, ja gribētu minēt visu to, kas šobrīd nomāca un krimta mana varoņa sirdi, tad būtu jāstāsta arī piektkārt, sestkārt… un pat simtkārt. ..

«Kāds negods… cik riebīgi!» Pjatjorkins sūrojās,sēdēdams ratos un ierāvis ausis apkaklē. «Pagalam! Pie velna ar visu advokatūru! Nolīdīšu kādā mežu nostūrī, vientulībā … tālāk no šiem kungiem … tālāk no šīm intrigām.» — Brauc taču, velns tevi rāvis! — Pjatjorkins uzklupa vedējam. — Velkas tā, it kā mironi vestu precībās! Uzšauj zirgiem!

—   Uzšauj… uzšauj … — vedējs nievīgi atkārtoja. — Vai ta neredzi, kāds ir ceļš? Pašu elles lielkungu varētu triekt, arī tas nomocītos. Tāds laiks, ka zeme ar debesi kopā griežas.

Laiks bija riebīgs. Šķiet, tas dusmojās, nīda un cieta reizē ar Pjatjorkinu. Nakts tumša kā pekle, auksts, valgs vējš pūta un svilpoja visvisādās meldijās. Lija lietus. Zem riteņiem žļurkstēja slapjš sniegs, jaukdamies kopā ar stīgriem dubļiem. Rozas, dziļās grambas un izskalotie tiltiņi sekoja cits citam.

—   Tumšs kā kapā … — vedējs turpināja. — Netiksim galā ne līdz rītam. Būs jāpārnakšņo pie Lūkas.

—   Pie kāda Lūkas?

—   Pa ceļam šite mežā dzīvo viens tāds večuks. Viņš ir tāds kā mežsargs. Areče, tur jau ir viņa būda.

Atskanēja aizsmakuša suņa riešana, starp kailajiem zariem iemirguļojās nespodra uguntiņa. Lai cik liels mizantrops būtu cilvēks, bet, ja vēlā negaisa naktī mežā ieraudzīs uguntiņu, viņš katrā ziņā tieksies pie ļaudīm. Tāda pati izjūta bija arī Pjatjorkinam. Kad rati apstājās pie mājeles, no kuras vienīgā lodziņa bikli, bet laipni spraucās gaismas stars, ceļavīram kļuva vieglāk ap sirdi.

—   Sveiks, vecais! — advokāts laipni sacīja Lūkam, kurš stāvēja priekšnamā un ar abām rokām kasīja vēderu. — Vai varēsim pie tevis pārnakšņot?

—   Va . .. varēsiet… — Luka norūca. — Bet te jau divi ir … Lūgtum, kambarī…

Pjatjorkins pieliecās, iegāja istabā un … mizantro- pija pārņēma viņu tikpat spēcīgi kā allaž. Pie maza galda tauku sveces gaismiņā viņš ieraudzīja sēžam divus cilvēkus, kas tik stipri bija ietekmējuši viņa omu: prokurora biedru fon Pahu un civilprasītājuSemečkinu. Tāpat kā Pjatjorkins, viņi bija braukuši atpakaļ no N. pilsētiņas un arī nokļuvuši pie Lūkas. Ieraudzījuši nākam iekšā aizstāvi, abi jutās patīkami pārsteigti un pielēca kājās.

—    Kolēģi! Kā jūs te gadījāties? — viņi iesaucās. — Arī jūs šeit iedzinis nejaukais laiks? Laipni lūdzam! Piesēdieties!

Pjatjorkins gaidīja, ka, viņu ieraudzījuši, kolēģi novērsīsies, jutīsies neērti, apklusīs, un tāpēc tik draudzīga izturēšanās viņam šķita vismaz nekaunīga.

—   Es nesaprotu … — Pjatjorkins murmināja, pašapzinīgi paraustīdams plecus. — Pēc tā, kas starp mums noticis, es … es pat jūtos pārsteigts!

Fon Pahs izbrīnījies paskatījās uz Pjatjorkinu, arī paraustīja plecus un, pagriezies pret Semečkinu, turpināja pārtraukto sarunu:

—    Tātad es lasīju izmeklēšanas protokolus… Bet tajos, cienīts kungs, vienas vienīgas pretrunas … Lauku policijas priekšnieks, piemēram, raksta, ka mirusī zemniece Ivanova, aiziedama no viesošanās, bijusi galīgi piedzērusies un pēc trīs verstu noiešanas nomirusi. Kā viņa varēja kājām noiet trīs verstis, ja bija galīgi piedzērusies? Nu, vai tā nav pretruna? Ko?

Kamēr fon Pahs šādā veidā klāstīja savas domas, Pjatjorkins apsēdās uz sola un vērīgi aplūkoja nejaušo mītni. . . Meža būdas uguntiņa dzejiska šķiet tikai notālēm, bet tuvumā tā ir — nožēlojama proza . . . Šeit uguntiņa apgaismoja mazu, pelēku kambarīti ar šķībām sienām un nokvēpušiem griestiem. Pa labi kaktā karājās nosūbējusi svētbilde, pa kreisi līdzīgi drūmam dobumam rēgojās milzīgas krāsns mute. Pie griestiem zem sijām gara līkste, pie kuras kādreiz bijis piekārts šūpulis. Vecs galdiņš un divi šauri, grīļīgi soli — tik vien te bija mēbeļu. Istaba tumša, smacīga, auksta. Oda pēc pelējuma un gruzdušiem taukiem.

«Cūkas . . .» Pjatjorkins domāja, šķielēdams uz saviem ienaidniekiem. «Apvainojuši cilvēku, ieminuši viņu dubļos un tagad tērzē, it kā nekas nebūtu noticis.»

—   Paklausies, — Pjatjorkins uzrunāja Luku, — vai tev nav vēl kādas istabas? Es te nevaru uzturēties.

—   Priekšnams ir, bet tur būs auksti.

—    Ellīgi auksti… — Semečkins norūca. — Ja būtu zinājis, paņemtu līdzi kārtis un kaut ko stiprāku. Vajadzētu varbūt iedzert tēju? Vecotēv, uzrīko patvārīti!

Luka pēc pusstundas ienesa netīru patvāri, tējkannu ar nosistu snīpi un trīs krūzītes.

—   Tēja man ir… — fon Pahs sacīja. — Tagad tikai vajadzētu dabūt cukuru … Vecotēv, iedod nu cukuru!

—    Vai tu redz! Cukuru… — Luka priekšnamā iesmējās. — Mežā cukura iegribējies! Te nav pilsēta.

—   Neko darīt. Dzersim tēju bez cukura, — fon Pahs nolēma.

Semečkins uzlēja tēju un piepildīja visas trīs krūzītes.

«Ielēja arī man…» Pjatjorkins domāja. «Dikti jau man tā vajadzīga! Iespļauj taisni acīs un pēc tam cienā ar tēju. Šiem vīriem nepavisam nav pašlepnuma. Paprasīšu Lūkam vēl vienu krūzīti un dzeršu tikai karstu ūdeni. Jā, man taču ir cukurs.»

Izrādījās, ka Lūkam ceturtās krūzītes nav. Pjatjorkins izlēja tēju no trešās krūzītes, ielēja tajā karstu ūdeni un dzēra, piekozdams cukuru. Sadzirdējuši cukuru skraukstam, Pjatjorkina ienaidnieki pārmija skatienus un nespēja savaldīt smieklus.

—   Jānudien, tas ir jauki! — fon Pahs čukstēja. — Mums nav cukura, viņam nav tējas … Ha-ha . . . Lieliski! Ir nu gan viņš vēl puika! Garš tēvainis, bet vēl tik za]š, ka uzmet lūpu kā institūta audzēkne… Kolēģi! — viņš uzrunāja Pjatjorkinu. — Jūs velti noniecināt mūsu tēju … Nav nemaz no lētajām šķirnēm … Ja nedzerat patmīlības dēļ, tad par tēju jūs taču mums varējāt samaksāt ar cukuru!

Pjatjorkins neatbildēja.

«Nekauņas…» viņš domāja. «Apvainoja, nozākāja un tagad vēl uzplijas! Un tie esot cilvēki! Tātad viņiem tie skarbie vārdi, ko pateicu tiesā, bijuši nebijuši… Nelikšos par viņiem ne zinis … Gulēšu nost…»

Pie krāsns uz grīdas bija paklāts kažoks … Pagalvja galā garš, salmiem piebāzts spilvens … Pjatjorkins izstiepās uz kažoka, uzlika nesavaldīgo galvu uz spilvena un apsedzās ar savu kažoku.

—   Traka garlaicība! — Semečkins nožāvājās. — Lasīšanai pārāk auksts un tumšs, nav arī kur gulēt… Brrr! … Pasakiet man, Osip Osipič, ja, piemēram, Luka paēdīs restorānā un par pasniegto nesamaksās, kas tā būs: zagšana vai krāpšana?

—   Ne viens, ne otrs… Radīsies tikai tiesības iesniegt civilprasību . ..

Sākās strīds, kas ilga pusotras stundas. Pjatjorkins klausījās un trīcēja aiz niknuma… Reizes piecas viņš gribēja lēkt augšā un iejaukties strīdā.

«Tīrās blēņas!» viņš mocījās, klausīdamies kolēģos. «Cik atpalikuši, cik neloģiski!»

Strīds beidzās ar to, ka fon Pahs nogulās blakus Pjatjorkinam, apsedzās ar kažoku un teica:

—   Nu, pietiks… Mēs ar savām debatēm neļaujam aizmigt aizstāvja kungam. Liecieties gulēt. . .

—    Šķiet, viņš ir jau aizmidzis … — Semečkins teica, apguldamies Pjatjorkinam pie otra sāna. — Kolēģi, vai esat aizmidzis?

«Uzmācas …» Pjatjorkins domāja. «Cūkas .. .»

—    Nerunā, tātad aizmidzis… — fon Pahs norūca. — Tomēr pamanījies aizmigt šinī stallī.. . Mēdz teikt, ka juristu dzīve esot kabineta cilvēku dzīve . .. Nevis kabineta cilvēku, bet suņu dzīve . . . Vai tu redz, kur pats nelabais mūs attriecis! Vai zināt, man tomēr patīk mūsu kaimiņš … kā bija viņa uzvārds? . . . Laikam Šes- tjorkins? Dedzīgs, ugunīgs.

—   J-jā . . . Pēc gadiem pieciem būs labs advokāts … Zēnam ir sava maniere .. . Vēl slapjš aiz ausīm, bet jau runā ar visādiem kruzuļiem un labprāt ugunīgus vārdus bārsta… Taču Hamletu gan viņš savā runā velti iepina.

Gulēšana blakus ienaidniekiem un viņu aukstasinīgās, pārākuma piesātinātās valodas padarīja Pjatjor- kinu gluži traku. Viņš vai plīsa aiz niknuma un kauna.

—    Bet ar to cukuru gan bija joks… — fon Pahs pasmīkņāja. — Gluži kā institūta skuķis! Par ko viņš apvainojies uz mums? Varbūt jūs nojaušat?

—   Velns viņu sazin . . .

Pjatjorkins nespēja savaldīties. Viņš pielēca kājās, pavēra muti, lai kaut ko sacītu, taču aizritējušajā dienā izciestās mokas bija pārāk lielas: pār lūpām plūda nevis vārdi, bet histēriskas raudu elsas.

—   Kas viņam lēcies? — fon Pahs pārbijās. — Puisīt, kas jums noticis?

—   Vai esat… esat slims? — Semečkins strauji piecēlās. — Kas jums lēcies? Vai naudas pietrūcis? Jel sakiet!

—   Tas ir zemiski… nelietīgi! Visu dienu … visu dienu!

—    Labiņais, kas ir nelietīgi un zemiski? Osip Osi- pič, pasniedziet ūdeni! Puisīt, kas tad noticis? Kāpēc šodien esat tik pūcīgs? Jūs laikam šodien aizstāvējāt pirmo reizi? Vai ne? Nu tad es saprotu! Raudiet, pui- kiņ … Es savā laikā gribēju pakārties, taču raudāt ir labāk nekā kārties. Raudiet, kļūs vieglāk!

— Riebīgi… neķītri!

—    Nekā riebīga taču nebija! Viss ritēja tā, kā tam jārit. Jūs runājāt labi, un jūs uzklausīja labi. Pārlieku aizdomīgs esat, draudziņ! Atceros, kā es pirmoreiz tiesā aizstāvēju savu klientu. Rudas bikses, fraku man palie- nēja kāds mūziķis. Sēdēju, un šķita, ka visa zāle smejas par manām biksēm. Likās — mani piešmaucis arī apsūdzētājs, prokurors ņirgājas, un pats es esmu muļķis. Kazi, esat jau nolēmis mest. pie velna visu advokatūru? Tas gadās visiem! Ne jūs pirmais, ne pēdējais. Draudziņ, pirmā debija dārgi maksā!

—   Bet kas tad zākājās? Kas … ņirgājās?

—    Neviens! Jums tas tikai izlicies! Debitantiem vienmēr tā liekas. Vai jums arī nešķita, ka zvērinātie nicinoši raugās jums acīs? Nu? Protams, protams. Labiņais, iedzeriet ūdeni! Apsedzieties!

Ienaidnieki sasedza Pjatjorkinu ar kažokiem un lutināja viņu kā bērnu visu nakti. Izrādījās, ka aizritējušās dienas ciešanas ir bijušas tikai tukša iedoma.

BĒRNI

Tēvs, māte un krustmāte Nadja nav mājās. Viņi aizbraukuši uz kristībām pie tā vecā virsnieka, kurš jādelē ar sirmu zirdziņu. Lielos cilvēkus atgriežamies gaidīdami, Griša, Aņa, Aļoša, Soņa un virējas dēls Andrejs sēž ēdamistabā pie ēdamgalda un spēlē loto. Patiesību sakot, viņiem būtu jau jāiet gulēt, bet vai tad iespējams aizmigt, ja no mātes nav uzzināts, kāds izskatījies kristāmais bērniņš un kas pasniegts vakariņās? Pakaramās lampas apgaismotais galds pilns ar skaitļu kartēm, riekstu čaumalām, papīrīšiem un stikla gabaliņiem. Katra spēlmaņa priekšā uz galda divas loto kartes un stikla gabaliņu čupiņa skaitļu nosegšanai. Galda vidū balta apakštasīte ar pieciem vienkapeikas gabaliem. Blakus apakštasītei apgrauzts ābols, šķēres un šķīvis, kurā pavēlēts mest riekstu čaumalas. Bērni spēlē uz naudu. Likme — viena kapeika. Noteikums: ja kāds blēdīsies, to tūlīt nost no galda. Ēdamistabā neviena cita nav, tikai spēlmaņi. Aukle Agafja Ivanovna sēž apakšā virtuvē, māca virējai piegriešanu, bet vecākais brālis Vasja, piektās klases skolnieks, zviln viesistabā uz dīvāna un garlaikojas.

Bērni spēlē aizrautīgi. Vislielākā aizrautība saskatāma Grišas sejā. Tas ir mazs, deviņus gadus vecs zēns ar kaili nocirptu galvu, tukliem vaigiem un biezām lūpām gluži kā nēģerim. Griša jau mācās sagatavošanas klasē un tāpēc tiek uzskatīts par lielu un visgudrāko. Viņš spēlē vienīgi naudas dēļ. Ja apakštasītē nebūtu kapeiku, viņš jau sen gulētu. Grišas brūno ačeļu skatieni nemierīgi un skaudīgi šaudās pār partneru lolo kartēm. Bailes, ka viņš var nelaimēt, skaudība un finansiāli apsvērumi, ar kuriem pilna viņa kailā galva, nejauj mierīgi sēdēt un koncentrēties. Viņš sēž kā uz adatām. Tiklīdz Griša laimē, viņš alkatīgi kampj naudu un tūlīt bāž kabatā. Viņa māsa Aņa, gadus astoņus veca meitene ar smailu zodu un gudrām, spožām acīm arī baidās, ka tikai kāds nelaimētu. Meitene sarkst, bālē un vērīgi uzmana spēlmaņus. Kapeikas viņai vienaldzīgas. Aņai laimēšana saistīta ar patmīlību. Otra māsa Soņa, sešus gadus veca meitene ar cirtainu galviņu un tādu sejas krāsu, kāda mēdz būt tikai Joti veselīgiem bērniem, dārgām lellēm un konfekšu kārbu zīmējumos, spēlē loto pašas spēles norises dēļ. Viņas sejā starot staro jūsma. Vienalga, kurš laimē, viņa vienmēr skaļi smejas un plaukšķina. Aļoša, tukls knauķis, apaļš kā bumba, pūš, elš un blenž uz loto kartēm. Viņam nav ne mantkāres, ne godkāres. Nedzen nost no galda, neliek gultā — paldies arī par to. Pēc izskata viņš ir flegmātisks, bet sirdī diezgan liels maita. Aļoša te sēž ne tik daudz loto dēļ, bet vairāk pārpratumu dēļ, kas spēlē ir nenovēršami. Viņam traki patīk, ja kāds otram iesit vai otru nolamā. Aļošam jau sen vajadzētu kaut kur aizskriet, bet viņš neatiet no galda ne mirkli, jo baidās, ka promesot kāds var nočiept viņa stikliņus un kapeikas. Viņš pazīst tikai vieniniekus un skaitļus, kas beidzas ar nulli, un tāpēc viņa skaitļus apsedz Aņa. Piektais partneris, virējas dēls Andrejs, melnīgsnējs slimīga izskata zēns katūna kreklā un vara krustiņu uz krūtīm, stāv kā miets un sapņaini raugās uz skaitļiem. Pret laimestiem un citu veiksmēm viņš ir vienaldzīgs, jo pilnīgi iegrimis spēles aritmētikā, tās vienkāršajā filozofijā: cik daudz šajā pasaulē dažādu skaitļu, un nez kāpēc tie nesajūk!

Skaitļus sauc visi pēc kārtas, izņemot Soņu un Aļošu. Ņemot vērā, ka skaitļi ir vienmuļi, praksē izveidojušies daudzi termini un jocīgas iesaukas. Piemēram, skaitli septiņi spēlmaņi dēvē par kruķi, vienpadsmit — par nūjiņām, septiņdesmit septiņi — par Semjonu Semjo- niču, deviņdesmit — par vectētiņu un tā tālāk. Spēle rit raiti.

—        Trīsdesmit divi! — Griša kliedz, celdams laukā no tēva cepures dzeltenus ripulīšus. — Septiņpadsmit! Kruķis! Divdesmit seši — visi ir sveši!

Aņa redz, ka Andrejs, nevērīgs būdams, nenosedz divdesmit seši. Citreiz viņa būtu puiku brīdinājusi, bet tagad, kad apakštasītē kopā ar kapeiku ir arī viņas patmīlība, meitene līksmo.

—        Divdesmit trīs! — Griša turpina. — Semjons Sem- joničs! Deviņi!

—        Prusaks, prusaks! — Soņa iesaucas un rāda uz prusaku, kas jož pāri galdam. — Ai!

—        Nenosit viņu, — Aļoša saka zemā balsī. — Viņam varbūt ir bērni…

Soņa pavada ar skatienu prusaku un domā par viņa bērniem: cik mazi gan laikam ir tie prusacēni!

—        Četrdesmit trīs! Viens! — Griša turpina, un viņam kremt sirds, ka Aņai loto kartē divās rindās pa četri skaitļi jau nosegti. •— Seši!

—        Laimests! Man ir laimests! — kliedz Soņa, klīrīgi izvelbdama acis un skaļi smiedamās.

Citiem spēlmaņiem izstiepjas gari gari ģīmji.

—        Jāpārbauda! — Griša saka un ar spīvu naidu lūkojas uz Soņu.

Izmantodams lielākā un visgudrākā tiesības, Griša uzkundzējies par lēmēju. Ko viņš grib, to citi dara. So- ņas karti pārbauda ilgi un rūpīgi, bet partneriem par lielām sirdssāpēm izrādās, ka viņa nav blēdījusies. Sākas nākamā partija.

—        Bet ko es vakar redzēju! — Aņa saka it kā savā nodabā. — Filips Filipičs tik dīvaini sagrozīja plakstiņus, ka acis viņam kļuva sarkanas, briesmīgas kā sātanam.

—        Es arī redzēju! — Griša saka. — Astoņi! Bet mums viens skolnieks prot ausis kustināt. Divdesmit septiņi!

Andrejs paceļ acis uz Grišu, domā un saka:

—   Arī es māku ausis kustināt. . .

—   Nu, nu, pakustini!

Andrejs kustina acis, lūpas, pirkstus, un viņam šķiet, ka kustēties sāk arī viņa ausis. Visi smejas.

—    Filips Filipičs nav labs cilvēks, — Soņa nopūšas.

—        Vakar ienāk pie mums bērnistabā, bet man bija mugurā tikai krekliņš . .. Man kļuva ļoti neveikli!

—        Laimests! — pēkšņi iesaucas Griša un paķer no apakštases naudu. — Man ir laimests! Pārbaudiet, ja gribat!

Virējas dēls paceļ acis un nobāl.

—   Tātad es vairs nevaru spēlēt, — viņš čukst.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc ka… tāpēc ka man nav vairs naudas.

—   Bez naudas spēlēt nevar! — Griša saka.

Andrejs, drošs paliek drošs, vēlreiz pārmeklē kabatas. Neko tur neatradis, izņemot druskas un apkošļātu zīmuļa galu, viņš saviebj lūpas un lielās bēdās mirkšķina acis. Tūlīt viņš sāks raudāt…

—        Es iemaksāšu tavā vietā! — saka Soņa, nespēdama paciest viņa sāpīgo skatienu. — Tikai pielūko, vēlāk atdod.

Nauda tiek iemaksāta, un spēle turpinās.

—        Šķiet, kaut kur zvana, — Aņa teic un plati iepleš acis.

Visi pārtrauc spēli un, mutes atvēruši, skatās caur tumšo logu. Tanī plaiksnās lampas atspulgs.

—   Būsim pārklausījušies.

—   Naktīs zvana tikai kapsētās … — Andrejs saka.

—   Kāpēc tur zvana?

—        Lai laupītāji neielauztos baznīcā. No zvanu skaņām viņi baidās.

—        Kādēļ laupītājiem vajadzētu ielauzties baznīcā? — Soņa jautā.

—   Vai nu nezināms: sargus slepkavot!

Brīdi neviens nesaka ne vārda. Bērni pārmij skatienus, nodrebinās un turpina spēli. Šoreiz laimē Andrejs.

—   Viņš blēdās, — Aļoša pēkšņi norūc.

—   Tu melo, es neblēdos!

Andrejs nobāl, saviebj lūpas un — bliukš — Aļošam pa galvu! Aļoša nikni bola acis, pielec kājās, uzmetas ar ceļgalu uz galda un savukārt — bliukš — Andrejam pa vaigu! Abi iecērt viens otram vēlreiz pa pliķim un skaļi raud. Soņa šādas šausmas nespēj paciest, arī sāk raudāt, un ēdamistabā tagad skan daudzbalsīga brēkšana. Taču nedomājiet, ka spēle tāpēc beidzas. Nepaiet ne piecas minūtes, un bērni atkal skaļi smejas un mierīgi runājas. Sejas saraudātas, bet vai tāpēc nevar smaidīt. Aļoša jūtas pat laimīgs: ķīviņš ir bijis!

Ēdamistabā ienāk piektās klases skolnieks Vasja. Viņš izskatās samiegojies, vīlies.

«Tas ir riebīgi!» Vasja domā, raudzīdamies, kā Griša aptausta kabatu, kurā šķind kapeikas. «Vai tad bērniem drīkst dot naudu? Un vai drīkst ļaut bērniem spēlēt azarta spēles? Laba pedagoģija, nav vārdam vietas. Riebīgi!»

Taču bērni spēlē tik kārdinoši, ka arī Vasjam rodas vēlēšanās viņiem pievienoties un izmēģināt laimi.

—   Pagaidiet, arī es spēlēšu, — viņš saka.

—   Liec kapeiku!

—   Tūlīt, — Vasja atteic un rakņājas pa kabatām.

—   Kapeikas man nav, bet, āre, ir rublis. Es lieku rubli.

—   Nē, nē, nē … liec kapeiku!

—        Jūs esat muļķi. Rublis taču vienmēr vērtīgāks nekā kapeika, — ģimnāzists skaidro. — Kas laimēs, tas man izdos atlikumu.

—   Nē, nē, lūdzu! Ej prom!

Piektās klases skolnieks parausta plecus un dodas uz virtuvi aizņemties no apkalpotājiem sīknaudu. Izrādās, ka virtuvē nav nevienas kapeikas.

—        Tādā gadījumā izmaini man rubli, — viņš uzplijas Grišam, atnācis no virtuves. — Samaksāšu tev par mainīšanu. Negribi? Nu tad pārdod man desmit kapeikas par rubli.

Griša aizdomīgi pašķielē uz Vasju: vai tik tā nav kaut kāda mānīšana, krāpšana?

—    Negribu, — viņš saka un tur ciet savu kabatu. Vasja nespēj vairs savaldīties, rājas, dēvē spēlētājus

par stulbeņiem un varapakaušiem.

—   Vasja, es iemaksāšu tavā vietā! — Soņa iesaucas.

—   Sēdies.

Ģimnāzists apsēžas un noliek sev priekšā divas loto kartes. Aņa sāk saukt skaitļus.

—   Kapeika nokrita! — Griša satraukti iesaucas.

—  Pagaidiet!

Bērni noceļ zemē lampu un lien zem galda meklēt kapeiku. Tver ar pirkstiem krēpu spļāvienus, riekstu čaumalas, saduras ar galvām, bet kapeiku neatrod. Meklē atkal un meklē tik ilgi, kamēr Vasja izrauj no Grišas rokām lampu un pakar pie griestiem. Griša joprojām meklē kapeiku pa tumsu.

Beidzot kapeika ir atrasta. Spēlmaņi sasēžas pie galda un grib turpināt spēli.

—   Soņa aizmigusi! — Aļoša iesaucas.

Soņa, uzlikusi cirtaino galvu uz roķelēm, guļ saldi, mierīgi un cieši, it kā būtu aizmigusi jau pirms stundas. Taču viņa ir aizmigusi nupat, kamēr citi meklēja nokritušo kapeiku.

—   Ej un liecies mātes gultā! — Aņa saka un ved Soņu projām no ēdamistabas. — Nāc!

Viņu ved visi bariņā, un pēc brīža mātes gultā vērojama interesanta aina. Soņa guļ. Viņai blakus reizēm iekrācas Aļoša. Uz viņu kājām uzlikuši galvu, snauž Griša un Aņa. Turpat kopā ar citiem piemeties arī vi- rējas dēls Andrejs. Blakus uz segas spīd kapeikas, kuras zaudējušas savu varu līdz turpmākajam, līdz nākamajai spēlei. Arlabunakt!

ATKLĀJUMS

Uz mēslu čupas kārpoties,

Tur gailis atrod pērli…

Krilovs

Inženieris valsts padomnieks Bahromkins sēdēja savā dzīvoklī pie rakstāmgalda un aiz gara laika mēģināja sev radīt skumju omu. Nupat šovakar ballē pie paziņām viņš nejauši sastapa kādu kundzi, kurā pirms gadiem divdesmit vai divdesmit pieciem bija iemīlējies. Tolaik tā bija izcila skaistule, kurā tikpat viegli iemīlēties kā uzmīt blakus stāvētājam uz varžacs. Bahromkins sevišķi labi atcerējās viņas lielās, dziļās acis, kuru dzīlēs, šķiet, bija izklāts maigs, gaišzils samts, un garos, zeltaini kastaņbrūnos matus, kas atgādināja nobriedušu rudzu druvu, kad tā viļņojas pirms negaisa … Skaistule bija nepieejama, raudzījās skarbi, reti kad smaidīja, bet toties, reiz uzsmaidījusi, — «ar smaidu spēja spozmi atdot svecēm dziestošām …». Tagad tā bija kārna, pļāpīga večka ar uzbāzīgām acīm un dzelteniem zobiem . .. Fui!

«Neciešami!» Bahromkins domāja, savā nodabā švī- kādams ar zīmuli papīru. «Nekāda ļauna griba tik ļoti nespēj sariebt cilvēkam kā daba. Ja toreiz šī skaistule zinātu, ka gadu gaitā pārvērtīsies par nejauku ērmu, viņa aiz šausmām nomirtu …»

Bahromkins, šādā noskaņā būdams, ilgi prātoja, bet tad pēkšņi pielēca kā dzelts.

— Ak debesu tēvs! — viņš šausminājās. — Kas tad tas? Es protu zīmēt?

Uz papīra lapas, kuru viņš neapzināti švīkāja ar zīmuli, starp nemākulīgām svītrām un ķeburiem lūkojās brīnum jauka sievietes sejiņa, tā pati, kurā viņš kādreiz bija iemīlējies. Vispār zīmējums bija kļūdains, taču tviksmes pilnās, atturīgās acis, gleznais sejas ovāls un nekārtīgais biezo matu vilnis bija gluži tāds pats kā toreiz īstenībā . . .

—    Kas tas par numuru? — Bahromkins arvien vēl brīnījās. — Es protu zīmēt! Piecdesmit divus gadus nodzīvojis šajā saulē, neesmu nojautis sevī nekādus talantus un pēkšņi mūža novakarē — ne cerēts, ne gaidīts — atklājies talants! Nevar būt!

Bahromkins, pats sev neticēdams, paķēra zīmuli un blakus glītajai galviņai uzzīmēja vecenes galvu… Šis zīmējums izdevās tikpat labs kā jaunās galviņas zīmējums .. .

—    Apbrīnojami! — viņš paraustīja plecus. — Tīri labi, velna būšana! Ko tu neteiksi? Tātad es esmu mākslinieks! Tātad manī ir talants! Kā gan es to agrāk nezināju? Notiek gan brīnumi!

Ja Bahromkins savas vecās vestes kabatā būtu atradis lielu naudas zīmi, saņēmis ziņu, ka iecelts par īsteno valsts padomnieku, viņš nejustos tik patīkami pārsteigts kā tagad, atskārtis sevī daiļrades spējas. Veselu stundu viņš noķēpājās pie galda, zīmēdams galvas, kokus, ugunsgrēkus, zirgus .. .

—   Lieliski! Bravo! — viņš jūsmoja. — Ja apgūtu tehniskās iemaņas, izskatītos pavisam jauki.

Ilgāk zīmēt un jūsmot viņam neļāva sulainis, kas iestūma kabinetā galdiņu ar vakariņām. Apēdis irbi un izdzēris divas glāzes burgundieša, Bahromkins galīgi atmaiga un iegrima domās… Atcerējās, ka visos savos piecdesmit divos gados ne reizi nav pat iedomājies, ka viņam varētu būt kāds talants. Tiesa, sliecību uz daiļumu viņš jutis visu mūžu. Jaunībā piedalījies amatieru teātra izrādēs, spēlējis, dziedājis, gleznojis dekorācijas . . . Pēc tam līdz pat vecumam allaž lasījis, labprāt gājis uz teātri, kladē rakstījis iepatikušos dzejoļus… Viņš veiksmīgi bārstīja atjautas, labi runāja, trāpīgi kritizēja … Uguntiņa, acīm redzot, ir bijusi, bet ikdiena to pagalam nomākusi. . .

«Notiek jau visādi brīnumi,» Bahromkins domāja, «varbūt es protu rakstīt arī dzejoļus un romānus? Patiešām, ja es būtu nojautis savu talantu jaunībā, kad vēl nebija par vēlu, varbūt es kļūtu par gleznotāju vai dzejnieku? Kas to var zināt?»

Viņš savā fantāzijā iztēlojās dzīvi, kas ļoti atšķiras no miljoniem citu dzīves. Tā nebija salīdzināma ar parasto mirstīgo dzīvēm.

«Tas ir pareizi, ka viņiem nepiešķir dienesta pakāpes un ordeņus …» Bahromkins domāja. «Mākslinieki atrodas ārpus jebkādiem rangiem un kapituliem… Un arī spriest par viņu darbību var tikai izredzētie …»

Tobrīd Bahromkins atcerējās kādu tālas pagātnes notikumu . . . Viņa māte, nervoza, ekscentriska sieviete, reiz, iedama kopā ar viņu, satika uz kāpnēm piedzērušu, nejauku cilvēku un noskūpstīja tam roku. «Māmiņ, kāpēc tu tā dari?» zēns, tas ir, Bahromkins, brīnījās. «Tas ir dzejnieks!» māte atbildēja. Un māte, pēc Bahromkina domām, darīja pareizi… Ja viņa nomutētu roku ģenerālim vai senatoram, tā būtu izdabāšana, pašpazemoša- nās, un izglītota sieviete neko ļaunāku nemaz nevarētu izdarīt, bet skūpstīt roku dzejniekam, gleznotājam vai komponistam — tas ir dabiski…

«Brīva dzīve bez pelēcīgās ikdienas …» Bahromkins domāja, iedams uz gultu. «Un slava, popularitāte? Vienalga, cik straujiem soļiem es virzītos dienestā, vienalga, kādās dienesta pakāpēs uzķepurotos, bet mans vārds tālāk par šo skudru pūzni netiks … Viņiem ir pavisam citādi… Dzejnieks vai gleznotājs guļ vai žūpo bezrūpīgi, bet pa to laiku pilsētās un miestiņos ļaudis mācās no galvas viņa dzejoļus vai apbrīno viņa gleznas . . . Dzejnieka vai gleznotāja vārda nezināšanu uzskata par tumsonību, sliktu audzināšanu … par move- tonismu …»

Bahromkins bija pavisam atmaidzis, atslīga gultā un pamāja sulainim … Tas pienāca un piesardzīgi vilka nost kungam apģērba gabalu pēc apģērba gabala.

«M-jā … neparasta dzīve … Dzelzceļus kādreiz aizmirsīs, bet Fidiju un Homēru atcerēsies vienmēr … Lai cik bāls ir Tredjakovskis, taču atminas arī viņu… Brr… Auksti! .. . Bet ja nu es tagad būtu mākslinieks? Kā es justos?»

Kamēr sulainis vilka viņam nost virskreklu un uzģērba naktskreklu, tikmēr Bahromkins jau iztēlojās neparastu ainu… Lūk, viņš, gleznotājs vai dzejnieks, tumšā nakti slāj uz savām mājām … Māksliniekiem zirgu nav; gribi vai negribi, jāiet kājām… Viņš iet nožēlojams noplukušā mētelī, varbūt pat bez galošām … Pie mēbelēto istabu ārdurvīm snauž šveicars; šis rupjais lops atslēdz durvis un lāgā pat nepaskatās… Tur kaut kur pūlī dzejnieka vai gleznotāja vārds tiek godāts, bet no šā goda viņam, Bahromkinam, ne silts, ne auksts: šveicars tāpēc nekļūst viesmīlīgāks^ apkalpotāji nekļūst laipnāki, mājinieki nekļūst iecietīgāki… Vārds tiek godāts, bet personība nievāta … Lūk, viņš noguris un izsalcis beidzot ienāk savā tumšajā un smacīgajā mēbelētajā istabiņā . . . Viņam gribas ēst, dzert, bet irbju un burgundieša — diemžēl — nav… Miegs nāk briesmīgi, tik traki, ka acis aizlīp un galva slīgst uz krūtīm, bet gulta cieta, auksta, smako pēc viesnīcas … Ūdens jālej pašam, jāizģērbjas pašam … jāiet basām kājām pa aukstu grīdu. .. Galu galā viņš trīcēdams aizmieg, zina, ka viņam nav cigāru, zirgu… ka galda vidējā atvilktnē viņam nav Annas un Staņislava ordeņa un apakšējā atvilktnē nav čeku grāmatiņas…

Bahromkins pagrozīja galvu, atslīga uz atsperu matrača un steigšus apsedzās ar dūnu segu.

«Velns rāvis to mākslu!» viņš domāja, ērtāk iegrozīdamies un saldi aizmigdams. «Nu, velns … viņu … rāvis .. . Labi, ka es . .. jaunībā to … to neatklāju …»

Sulainis nodzēsa lampu un uz pirkstgaliem izgāja no guļamistabas.

SMELDZE

Kur es likšu savu smeldzi? .

Vakara krēsla. Mitrs sniegs lielām pārslām laiski lido ap tikko iedegtām laternām un ar plānu, mīkstu kārtu sedz jumtus, zirgu muguras, plecus, cepures. Ormanis Jonass Potapovs viss balts kā rēgs. Viņš saliecies, cik vien dzīvam cilvēkam iespējams, sēž uz bukas un nekustas. Ja viņam uzkristu vesela kupena, arī tad, liekas, viņš neatrastu par vajadzīgu nokratīt no sevis sniegu . . . Arī viņa zirģelis balts un nekustīgs. Ar savu nekustību, stūrainajām formām un kājām, kas taisnas kā nūjas, tas pat tuvumā atgādina piparkūkas zirdziņu, ko pārdod par kapeiku. Viņš, kā liekas, nogrimis domās. Tam, kas atrauts no arkla, no parastajām, pelēkajām ainavām un iemests šai brīnumainu uguņu, nerimstoša trokšņa un skrejošu cilvēku pilnajā atvarā, tam katrā ziņā jādomā . ..

Jonass un viņa zirģelis jau sen nekustas no vietas. Viņi izbraukuši no sētas vēl priekšpusdienā, bet braucēja kā nav, tā nav. Bet, rau, pār pilsētu slīgst miglains vakars. Laternu bālo uguņu vietā tagad nāk spilgtākas krāsas un ielas kņada kļūst trokšņaināka.

—   Orman, uz Viborgas pusi! — Jonass dzird. — Or- man!

Jonass nodreb un caur sniegu aplipušām skropstām redz karavīru mētelī, ar kapuci galvā.

—   Uz Viborgas pusi! — karavīrs atkārto. — Vai tu guli, ko? Uz Viborgas pusi!

Jonass piekrizdams rausta grožus, kas nobirdina no zirga muguras un viņa pleciem sniega blāķi. . . Karavīrs iesēžas kamanās. Ormanis šmakstina lūpām, izstiepj kaklu kā gulbis, pieceļas un vairāk aiz paraduma nekā aiz vajadzības vicina pātagu. Arī zirģelis izstiepj kaklu, liec savas nūjām līdzīgās kājas un sāk nedroši kustēties …

—   Velns, kur tu lien! — Jonass dzird tūlīt kliedzam no tumšās masas, kas kustas šurp un turp. — Kur velns tevi trenc? Turies pa labi!

—   Tu neproti braukt! Turies pa labi! — dusmojas karavīrs.

Lamājas karietes kučieris, nikni sniegu no piedurknes nokratīdams, skatās gājējs, kas, skriedams pāri ceļam, uzdrāzies ar plecu zirga purnam. Jonass grozās uz bukas kā uz adatām, grūž elkoņus uz abām pusēm, bola acis kā apsvilis, it kā nesaprastu, kur ir un kādēļ atrodas šeit.

—    Kādi nelieši tie visi! — karavīrs zobojas. — To vien meklē kā sadurties ar tevi vai nokļūt zem zirga. To viņi norunājuši.

Jonass atskatās uz braucēju un kustina lūpas … Viņš, redzams, grib kaut ko teikt, bet. no rīkles nāk tikai šņākoņa.

—   Ko? — karavīrs jautā.

Jonass saviebj seju smaidā, sasprindz rīkli un dīc:

—   Man, kungs, tā sacīt… šonedēļ nomira dēls.

—   Hm … No kā tad viņš mira?

Jonass ar visu augumu pagriežas pret braucēju un saka:

—    Kas nu to zina! Laikam no karsoņa . . . Trīs dienas nogulēja slimnīcā un nomira . . . Dieva prāts.

—   Pagriez, velns! — atskan no tumsas. — Vai tu stulbs, vecais suns? Skaties ar acīm!

—   Brauc, brauc . . . — karavīrs saka. — Tā mēs līdz rītam neaizbrauksim. Paskubini!

Ormanis atkal izstiepj kaklu, paceļas un ar smagu grāciju atvēzē pātagu. Pēc tam vairākas reizes atskatās uz pasažieri, bet tas sēž, acis aizdarījis, un, kā redzams, nevēlas klausīties. Izsēdinājis viņu Viborgas pusē, ormanis pietur pie traktiera, salīkst uz bukas un atkal nekustas . .. Mitrais sniegs atkal balsina viņu un zirģeli. Paiet viena stunda, divas . . .

Pa ietvi, skaļi galošas klaudzinot un lamājoties, iet garām trīs jauni cilvēki: divi no tiem gari un tievi, trešais mazs un kuprains.

—     Orman, līdz Policijas tiltam! — čerkstošā balsī kliedz kuprainis. — Visus trīs… par divdesmit kapeikām!

Jonass rausta grožus un šmakstina. Divdesmit kapeikas nav nekāda maksa, bet viņš par to tagad nedomā … Vai rublis, vai piecas kapeikas — viņam tagad vienalga, ja tik ir braucēji… Jaunie cilvēki, grūstīdamies un bezkaunīgi tērgādami, pienāk pie kamanām un visi trīs reizē grib iesēsties. Tagad jāizlemj jautājums: kuriem diviem sēdēt, bet kam trešajam stāvēt? Pēc ilgas ķildas, untumiem un pārmetumiem tie gūst atziņu, ka jāstāv kuprainim kā vismazākajam.

—     Nu, dzen! — čerkst kuprainis novietodamies, elpodams Jonasam pakausī. — Uzšauj! Nu, tev ir gan cepure, brālīt! Nejēdzīgāku visā Pēterburgā nevarēs atrast…

—   Hi-i… hi-i… — Jonass smejas. — Tāda jau ir …

—     Nu, tu, tāda jau ir, dzen! Vai tā tu visu ceļu brauksi? Jā? Vai gribi pa sprandu? .. .

—   Galva vai plīst… — saka viens no garajiem.

—    Vakar pie Dukmasoviem mēs ar Vasku divi vien četras pudeles konjaka izdzērām.

—   Nesaprotu, kādēļ jāmelo! — dusmojas otrs garais.

—   Melo kā lops.

—   Dievs sodi, taisnība …

—   Tāda pati taisnība kā tas, ka uts klepo.

—   Hi-i! — Jonass vaikstās. — Jautri kungi!

—   Tpi, ka tevi velns! … — kuprainis uztraucas.

—   Vai brauksi, vecais kraķi, vai ne? Vai tā kāds brauc? Uzdrāz taču ar pātagu! Nu, velns! Nu! Sadod pa krietnam!

Jonass jūt aiz muguras kustīgu stāvu un kupraiņa balss dreboņu. Viņš dzird pret sevi vērstās lamas, redz cilvēkus, un vientulības sajūta sāk pamazām viņa krūtīs zust. Kuprainis lādas tik ilgi, kamēr aizrijas ar neparastu, jēlu lamu vārdu un sāk briesmīgi klepot. Garie runā par kādu Nadeždu Petrovnu. Jonass atskatās uz viņiem. Nogaidījis īsu pārtraukumu, viņš vēlreiz atskatās un murmina:

—   Bet man šonedēļ … tā sacīt.. . nomira dēls!

—   Visi nomirsim … — nopūšas kuprainis, pēc klepus slaucīdams lūpas. — Nu, dzen, dzen! Kungi, es tiešām nevaru tālāk tā braukt! Kad viņš mūs aizvedīs?

—   Bet tu viņu mazliet pamudini… pa kaklu!

—   Vai dzirdi, vecais kraķi? Pa sprandu sadošu! … Ja ar jūsu slakas vīriem kautrēsies, tad labāk iet kājām! … Vai dzirdi, briesmoni? Varbūt tev tikpat kā uzspļaut mūsu vārdiem?

Un Jonass vairāk dzird nekā jūt sitienu pa pakausi.

—   Hi-i… — viņš smejas. — Jautri kungi… lai dievs dod veselību!

—   Orman, vai tu esi precējies? — garais jautā.

—    Es, vai? Hi-i. .. jautri kungi! Tagadiņ man vienīgā sieva ir mitrā zeme. Hi-ho-ho … Kaps, tā sakot! Dēls, lūk, nomira, bet es esmu dzīvs .. . Savāda lieta, nāve sajaukusi durvis … Vajadzēja nākt pie manis, bet viņa pie dēla …

Un Jonass pagriežas, lai izstāstītu, kā miris viņa dēls, bet tagad kuprainis viegli nopūšas un paziņo, ka, paldies dievam, viņi beidzot atbraukuši. Dabūjis divdesmit kapeiku, Jonass ilgi noskatās pakaļ slaistiem, kas nozūd tumšos vārtos. Atkal viņš viens pats, un atkal ap viņu iestājas klusums… Uz brīdi aprimusī smeldze rodas no jauna un sāk mākt ar vēl lielāku spēku. Jonasa acis nemierīgi un sāpīgi skraida pa pūli, kas kustas abās ielas malās: vai starp šiem tūkstošiem cilvēku neradīsies kaut viens, kas viņu uzklausīs? Bet pūlis trauc uz priekšu, neievērodams ne viņu, ne smeldzi. .. Smeldze ir liela, bezgalīga. Ja pārsprāgtu Jonasa krūtis un no tām izplūstu smeldze, šķiet, tā pārplūdinātu visu pasauli, un tomēr tā ir neredzama. Tā pratusi novietoties tik niecīgā čaulā, ka dienas laikā nav ne ar uguni saskatāma …

Jonass redz sētnieku ar maisiņu un nolemj ar viņu parunāt.

—   Mīļais, cik tagad pulkstenis? — viņš jautā.

—    Iet jau uz desmitiem … Ko tu te stāvi? Brauc tālāk!

Jonass pabrauc dažus sojus tālāk, sagumst un ļaujas smeldzei. . . Griezties pie cilvēkiem viņam liekas jau veltīgi. Bet nepaiet no piecas minūtes, viņš izstiepjas taisns, sapurina galvu, it kā sajuzdams asas sāpes, un rausta grožus .. . Tas nav ciešams.

«Uz iebraucamo vietu,» viņš domā. «Uz iebraucamo vietu!»

Un zirģelis, it kā viņa domas nopratis, sāk skriet sīkiem riksīšiem. Pēc pusotras stundas Jonass jau sēž pie lielas, netīras krāsns. Uz krāsns, uz grīdas, uz soliem krāc cilvēki. Gaiss tik smacīgs, ka cirvi varētu pakārt . . . Jonass noraugās gulētājos, kasa muguru un nožēlo, ka tik agri pārbraucis . . .

«Pat auzas neesmu iebraucis,» viņš domā. «Tāpēc arī tā smeldz. Cilvēks, kas prot savu darbu . .. kas pats paēdis un kam zirgs paēdis, tas vienmēr mierīgs …»

Kādā kaktā pieceļas jauns ormanis, miegaini krekst un tiecas pēc ūdens spaiņa.

—   Vai dzert gribas? — Jonass jautā.

—   Kā tad, dzert!

—   Tā … Uz veselību … Bet man, brāl, nomira dēls … Vai esi dzirdējis? Šonedēļ slimnīcā … Tā ir!

Jonass vēro, kādu iespaidu darījuši viņa vārdi, bet nekā neredz. Jaunais apsedzis galvu un jau guļ. Vecais vīrs nopūšas un kasa muguru… Kā jaunajam gribējās dzert, tā viņam gribas runāt. Drīz jau nedēļa, kopš nomiris dēls, bet viņš vēl ne ar vienu, kā nākas, nav runājis … Jāparunā prātīgi, ar apdomu… Jāpastāsta, kā dēls saslima, kā viņš mocījās, ko teica pirms nāves, kā nomira … Jāattēlo bēres un brauciens uz slimnīcu pēc nelaiķa drēbēm. Sādžā palika meitiņa Aņisja . . . Arī par viņu jāparunā … Jā, par daudz ko viņš tagad var parunāt. Klausītājam vajag vaidēt, nopūsties, gausties . . . Vēl labāk runāt ar sievietēm. Tās, kaut arī muļķes, bet raud jau no pāris vārdiem.

«Būtu zirgs jāapskata,» Jonass domā. «No miega raušus necep . . . Gan jau izgulēšos . , .»

Viņš saģērbjas un iet uz stalli, kur atrodas viņa zirgs. Viņš domā par auzām, sienu, par laiku . . . Par dēlu, būdams viens, viņš nevar domāt… Parunāt ar kādu par viņu var, bet pašam domāt un atsaukt atmiņā viņa tēlu ir neciešami baigi…

—   Vai tu gremo? — Jonass jautā savam zirgam, redzēdams viņa spīdošās acis. — Nu, gremo, gremo … Tā kā auzas neesam nopelnījuši, tad ēdīsim sienu … Jā… Esmu jau par vecu, lai brauktu. . . Dēlam vajadzētu braukt, nevis man… Tas bija īsts ormanis… Ja vien būtu dzīvojis …

Jonass kādu laiku klusē, tad turpina:

—   Tā gan, ķēvīt, manu mīlīt.. . Nav Kuzmas Jonasa dēla… Nav vairs starp dzīvajiem . . . Ņēma un gluži velti nomira … Tagadiņ, teiksim, tev ir kumeliņš, un tu šim kumeliņam īstā māte. .. Un pēkšņi, teiksim, šis pats kumeliņš beigts . . . Zēl taču, vai ne?

Zirģelis gremo, klausās un elpo uz rokām savam saimniekam …

Jonass aizraujas un stāsta tam visu …

NAKTS PIRMS TIESAS

Apsūdzētā stāsts

—   Kungs, nelaime būs kā likts! — ormanis teica, pagriezdamies pret mani un rādīdams ar pātagas kātu uz zaķi, kurš pārskrēja mums pār ceļu.

Es ari bez visa zaķa zināju, ka mana nākotne ir bezcerīga. Braucu uz N. apgabaltiesu, kur man vajadzēja sēsties uz apsūdzēto sola par divsievību. Laiks bija šausmīgs. Kad, naktij satumstot, iebraucu pasta stacijā, izskatījos pēc cilvēka, kurš izviļāts sniegā, apliets ar ūdeni un pamatīgi nopērts, — tik ļoti biju nodrūvē- jies, izmircis un apstulbis no vienmuļās kratīšanās. Stacijā mani sagaidīja stacijas uzraugs, garš vīrs zili svītrainās apakšbiksēs, pliku pauri, samiegojies un ar tādām ūsām, kas, šķiet, auga no nāsīm un neļāva viņam lāgā ostīt.

Vaļsirdīgi sakot, ko ostīt šeit bija. Kad uzraugs purpinādams, sēkdams, nagiem kasīdamies aiz krekla apkakles, atvēra durvis uz stacijas «apartamentiem» un klusēdams pamāja ar elkoni uz atdusas vietu, man uz- dvesa tik sīva skābuma, zīmoglakas un sašķaidītu blakšu dvaka — ka tikko nenosmaku. Uz galda noliktā skārda lampiņa vārgi apgaismoja nekrāsotās baļķu sienas un kūpēja gluži kā skals.

—   Sinjor, ir nu gan jums smirdoņa! — es teicu ieiedams un uzliku čemodānu uz galda.

Stacijas uzraugs paošņāja gaisu un šaubīdamies pagrozīja galvu.

—       Ož kā jau parasti, — viņš teica kasīdamies. — Tas liekas tāpēc, ka nākat no saltuma. Pasta puiši krāc pie zirgiem, bet kungi jau nesmird.

Aizsūtīju uzraugu projām un sāku aplūkot savu pagaidu mītni. Dīvāns, uz kura man bija jāaizvada nakts, plats kā divguļu gulta, apvilkts ar vaska drānu un auksts kā ledus. Istabā vēl bija liela čuguna krāsns, galds ar jau minēto lampiņu, nez kam piederoši velteņi, nez kam piederoša ceļa soma un aizstatnis, kas norobežoja istabas kaktu. Viņpus aizstatņa kāds, klusi elpodams, gulēja. Pārlaidis acis pār telpu, uzklāju palagus uz dīvāna un sāku izģērbties. Deguns drīz pierada pie smirdoņas. Novilcis svārkus, bikses un zābakus, nerimtīgi staipīdamies, smaidīdams, drebinādamies lēkāju ap čuguna krāsni, augstu celdams basās kājas … Lēkājot sasildījos vēl vairāk. Tagad nu vajadzēja izstiepties uz dīvāna un laisties miegā, bet tobrīd gadījās mazs, neparasts piedzīvojums. Skatiens nejauši pavērsās uz aiz- statni, un … iedomājieties, kādas šausmas! Gar aizstatņa malu uz mani lūkojās sievietes galviņa ar atrisušiem matiem, melnām actiņām un baltiem zobiņiem. Sievietes melnās uzacis kustējās, vaigos ēnojās jaukas bedrītes — tātad viņa smējās. Es samulsu. Galviņa, pamanījusi, ka esmu viņu ieraudzījis, arī samulsa un pazuda. It kā vainīgs juzdamies, acis nodūris, rāmi devos uz dīvānu, apgulos un apsedzos ar kažoku.

«Kaut kas traks!» es domāju. «Tātad viņa redzēja, ka es lēkāju! Nav labi…»

Mēģinādams atcerēties jaukās sejiņas vaibstus, neviļus ļāvos sapņiem. Ainas cita par citu tīkamākas un val- dzinošākas drūzmējās manā iztēlē, un . . . un, it kā sodīts par savām grēcīgajām domām, pēkšņi sajutu uz labā vaiga stipras, dzēlīgas sāpes. Sakampu vaigu, neko nenotvēru, bet noskārtu, kas noticis: oda pēc saspiestas blakts.

— Jānudien, kaut kas neciešams! — tanī mirklī sadzirdēju sievietes balstiņu. — Nolādētās blaktis laikam grib mani apēst!

Hm! … Atcerējos, ka man piemīt laba paraša — ceļojumā vienmēr ņemt līdzi kukaiņu pulveri. Arī šoreiz biju rīkojies saskaņā ar šo parašu. No čemodāna vienā mirklī izcēlu skārda kārbiņu ar kukaiņu pulveri. Tagad tikai vajadzēja piedāvāt jaukajai galviņai līdzekli pret «blaktoniju», un — iepazīšanās būs notikusi. Bet kā piedāvāt?

—   Tas ir šausmīgi!

—   Cienījamā kundze, — es teicu pēc iespējas saldenā balsī. — Ja esmu pareizi sapratis jūsu izsaucienu, tad jūs kož blaktis. Bet man ir kukaiņu pulveris. Ja vēlaties .. .

—   Ļoti lūdzu!

—   Tādā gadījumā es tūlīt… tikai uzvilkšu kažoku, — priecīgi teicu, — un aiznesīšu …

—   Nē, nē … Pasniedziet pāri aizstatnim, bet šeit nenāciet!

—   Es jau pats zinu, ka pāri aizstatnim. Nebaidieties: neesmu nekāds bašibuzuks …

—   Kas to var zināt! Ceļavīrs paliek ceļavīrs…

—    Hm! … Kaut arī es aizietu otrpus aizstatņa … Tas nebūtu nekas sevišķs … it īpaši tāpēc, ka esmu ārsts, — es meloju, — bet ārstiem, iecirkņa pristaviem un dāmu frizieriem ir tiesības ielauzties privātajā dzīvē.

—   Vai tiešām esat ārsts? Nemānāties?

—   Goda vārds! Tātad atļaujat aiznest jums kukaiņu pulveri?

—   Ja esat ārsts, tad varbūt gan … Bet kādēļ lai jūs pūlētos? Varu aizsūtīt vīru pie jums . . . Fedja! — brunete sacīja klusākā balsī. — Fedja!_Roni, mosties jel! Piecelies un izej viņpus aizstatņa. Ārsts ir ļoti laipns, viņš piedāvā mums kukaiņu pulveri.

Jaunā vēsts, ka viņpus aizstatņa ir «Fedja», mani pilnīgi apstulbināja. Dabūju kā ar cirvja pietu pa galvu… Sirdi pārņēma sajūta, kāda droši vien piemeklē bises gaili, ja nesprāgst šāviens: gan kauns, gan dusmas, gan žēl… Ap sirdi kļuva tik nelabi, un šis Fedja šķita tik liels nelietis, kad viņš iznāca šaipus aizstatņa, ka tikko nesāku kliegt gvaltis. Fedja bija garš, stiegrains, gadus piecdesmit vecs vīrs ar sirmu vaigubārdu, sakniebtām ierēdņa lūpām un zilām dzīsliņām, kas aiztīkloja viņa degunu un deniņus. Mugurā rītsvārki, kājās čības.

—   Jūs esat ļoti laipns, dakter… — viņš sacīja, paņemdams no manis kukaiņu pulveri un atgriezdamies

viņpus aizstatņa. — Mērci… Ari jūs pārsteidza sniega vētra?

—   Jā! — es nomurmināju, guldamies uz dīvāna un trakā niknumā uzraudams sev virsū kažoku. — Jā!

—    Tā-a… Zinočka, pa tavu deguntiņu skrien blakts! Atļauj man to noņemt!

—    Ņem tik ciet, — Zinočka smējās. — Nenoķēri! Valsts padomniek, visi no tevis baidās, bet blakti tu nespēj pieveikt!

—   Zinočka, sveša cilvēka klātbūtnē . .. (Nopūta.) Mūžīgi tu . .. Jānudien . ..

—   Cūkas, neļauj gulēt! — es purpināju, pats nezin kāpēc dusmodamies.

Laulātie draugi drīz apklusa. Es aizvēru acis, nedomāju vairs ne par ko, lai tikai varētu aizmigt. Taču pagāja pusstunda, stunda … un es neaizmigu. Galu galā sāka grozīties arī kaimiņi un klusītēm rājās.

—    Apbrīnojami, ka nelīdz pat kukaiņu pulveris! — Fedja pukojās. — Blakšu ir tik daudz. Dakter! Zinočka liek man pajautāt jums: kāpēc blaktis tik riebīgi smirdot?

Sākām tērzēt. Parunājāmies par blaktīm, par laiku, Krievijas ziemu, par medicīnu, no kuras saprotu tikpat maz kā no astronomijas; parunājām par Edisonu . ..

—    Zinočka, nekautrējies … Viņš taču ir ārsts! — pēc sarunas par Edisonu dzirdēju čukstam. — Nekautrējies un palūdz … Nav ko bīties. Šervecovs nespēja palīdzēt, bet šis varbūt palīdzēs.

—    Palūdz pats! — Zinočka čukstēja.

—    Dakter, — Fedja mani uzrunāja, — kādēļ manai sievai krūtīs tāds kā spiediens? Klepus, un vai zināt… žņaudz, gluži it kā būtu kaut kas aizķepējis . ..

—   Tā ir gara runāšana, uzreiz nevar pasacīt… — es mēģināju izlaipoties.

—    Kas par to, ka gara? Laika diezgan… tik un tā neguļam .. . Labiņais, izklaušiniet viņu! Jāpiebilst, ka viņu ārstē Šervecovs … Kā cilvēks viņš ir jauks, bet… kas to var zināt? Es viņam neticu! Neticu! Redzu, ka nevēlaties izklaušināt, bet esiet nu tik labs! Apskatiet Zinočku, bet es pa to laiku ieiešu pie stacijas uzrauga un likšu uzrīkot patvāri.

Fedja, tupelēm šļūkādams, izgāja laukā. Es devos viņpus aizstatņa. Zinočka sēdēja uz plata dīvāna, visvisādu spilvenu atbalstīta, un vilka augstāk krekla mež- ģiņu apkaklīti.

—    Parādiet mēli! — es teicu, apsēzdamies blakus un saraukdams uzacis.

Viņa parādīja mēli un sāka smieties. Mēle bija parasta, sārta. Sāku taustīt pulsu.

—   Hm … — es nodīcu, neatrazdams pulsu.

Neatceros, ko vēl jautāju, lūkodamies pacientes smaidošajā sejiņā, atminos vienīgi to, ka diagnozes uzstādīšanas beigās jau biju tik liels muļķis un idiots, ka par jautāšanu nepavisam vairs nedomāju.

Beidzot kopā ar Fedju un Zinočku sēdēju pie patvāra; vajadzēja rakstīt recepti, un es to sacerēju pēc visiem medicīnas noteikumiem:

Rp. Sic transit 0,05 ■ Gloiia mundi 1,0

Aquae destillatae 0,1

Ik pēc divām stundām pa ēdamkarotei.

Sjelovas kundzei.

Ārsts Zaicevs.

Otrā rītā, kad jau biju saposies uz prombraukšanu un, čemodānu satvēris, uz visiem laikiem atvadījos no jaunajiem paziņām, Fedja turēja mani aiz pogas un, sniegdams desmitrubļu papīrīti, mēģināja ieskaidrot:

—    Nē, jums katrā ziņā jāņem! Esmu pieradis atalgot jebkuru godīgu darbu! Jūs esat studējis, strādājis! Savas zināšanas esat ieguvis ar sviedriem un asinīm! Es to saprotu!

Neko darīt, desmitnieks bija vien jāņem.

Tā, vispār runājot, aizvadīju nakti pirms tiesas dienas. Neattēlošu sajūtas, kas mani pārņēma, kad atvērās durvis un tiesas pristavs man pamāja uz apsūdzēto solu. Teikšu tikai vienu — es nobālēju, apjuku, kad, palūkojies atpakaļ, ieraudzīju tūkstošiem ziņkārīgu acu; noskaitīju sev dvēseles aizlūgumu, kad pametu skatienu uz nopietnajām, svinīgi svarīgajām zvērināto piesēdētāju sejām …

Taču nespēju attēlot un jūs nespēsiet iedomāties manas šausmas, kad, paskatījies uz galdu ar sarkanu vilnas auduma pārsegu, ieraudzīju prokurora vietā sēžam — ko jūs domājat? — Fedju! Viņš sēdēja un kaut ko rakstīja. Lūkodamies uz viņu, atcerējos blaktis, Zinočku, savu diagnozi, un nevis salti drebuji, bet vesels Ledus okeāns pārskrēja man pār muguru.. . Beidzis rakstīšanu, prokurors palūkojās uz mani. Sākumā viņš mani nepazina, bet tad prokurora redzokļi izpletās, apakšžoklis ļengani nokārās … roka sāka trīcēt. Viņš lēni piecēlās un dzēlās manī ar blāvajām acīm. Arī es piecēlos, pats nezinu, kāpēc, un urbos viņā ar acīm …

— Apsūdzētais, sakiet tiesai, kā jūs sauc un tā tālāk, — priekšsēdētājs ierunājās.

Prokurors apsēdās un izdzēra glāzi ūdens. Viņa piere aprasoja aukstiem sviedriem.

«Nu tik būs suta!» es domāju.

Pēc visām pazīmēm spriežot, prokurors bija nolēmis mani pazudināt. Viņš visu laiku dusmojās, rakņājās pa liecinieku liecībām, piesējās, īgņojās . ..

Taču jābeidz. To visu rakstu liesas namā pusdienu pārtraukuma laikā . . . Tūlīt runās prokurors.

Kas nu būs?

JEZGA

Mašeņka Pavļecka, jauniņa tikko kursu beigusi institūta audzēkne, no pastaigas atgriezusies Kuškinu namā, kur viņa bija guvernante, atrada priekšā neaprakstāmu jezgu. Šveicars Mihailo, kas atvēra viņai durvis, bija uztraukts un sarkans kā vēzis.

No augšas atskanēja troksnis.

«Saimniecei droši vien lēkme .. .» Mašeņka nodomāja, «vai ari saķildojusies ar vīru …»

Priekšnamā un gaitenī viņa sastapa kalpones. Viena kalpone raudāja. Pēc tam Mašeņka ieraudzīja, ka pa viņas istabas durvīm izskrēja pats saimnieks Nikolajs Sergejičs, maza auguma, vēl diezgan jauns cilvēks ar izblīdušu seju un lielu plikumu pakausī. Viņš bija sarkans. Seja raustījās . . . Nepamanīdams guvernanti, viņš pagāja tai garām un, rokas uz augšu pacēlis, iesaucās:

— Ak, cik tas briesmīgi! Cik netaktiski! Cik muļķīgi, nejēdzīgi! Cik nekrietni!

Mašeņka iegāja savā istabā, un te pirmoreiz mūžā viņai jo asi nācās izbaudīt to sajūtu, kura tik labi pazīstama visiem atkarīgajiem un beztiesīgajiem, kas dzīvo bagātu un dižciltīgu cilvēku uzturā. Viņas istabā izdarīja kratīšanu. Saimniece Fedosja Vasiļjevna, pilnīga, plecīga dāma ar biezām, melnām uzacīm, gludi sasukātiem matiem, stūrainiem pleciem, tikko manāmām ūsiņām un sarkanām rokām, sejā un manierēs līdzīga vienkāršai ķēkšai, stāvēja pie viņas galda un lika atpakaļ darba somā dzijas kamoliņus, lupatiņas, papīriņus…

Acīm redzot, guvernantes parādīšanās bija viņai negaidīta, jo, atskatījusies un ieraudzījusi tās bālo, pārsteigto seju, viņa viegli samulsa un norūca:

—   Pardon, es … es nejauši izbēru … aizķēru ar piedurkni . ..

Un, pateikusi vēl kaut ko, Kuškina kundze, šlepei nošalcot, izgāja. Mašeņka pārlaida pārsteigtu skatienu pār savu istabu un, nekā nesaprazdama, nezinādama, ko domāt, paraustīja plecus, sastinga aiz bailēm … Ko Fe- dosja Vasiļjevna meklējusi viņas somā? Ja patiešām, kā viņa teica, nejauši aizķērusi ar piedurkni un izbērusi, kāpēc tad Nikolajs Sergejičs tik sarkans un uztraukts izskrēja no istabas? Krājkasīte, kurā guvernante glabāja kapeikas un vecas markas, bija atslēgta. To bija atslēguši, bet aizslēgt nebija pratuši, kaut arī saskrāpējuši visu slēdzeni. Uz grāmatām piekrautās etažeres, galda virsas, gultas — visur vēl bija manāmas nesenās kratīšanas pēdas. Un veļas grozā arī. Veļa bija salikta akurāti, bet ne tajā kārtībā, kādā Mašeņka to bija atstājusi, izejot no mājas. Kratīšana tātad bijusi pamatīga, īsti pamatīga, bet kāpēc, kādā nolūkā? Kas noticis? Mašeņka atcerējās šveicara satraukumu, jezgu, kas vēl arvien turpinājās, kalponi ar saraudātajām acīm; vai tam visam nebija sakars ar tikko pie viņas notikušo kratīšanu? Vai viņa nav iejaukta kādā briesmīgā noziegumā? Mašeņka nobāla un, saltuma pārņemta, noslīga uz veļas groza.

Istabā ienāca kalpone.

—   Līza, vai jūs nezināt, kāpēc mani… izkratīja? — guvernante vaicāja.

—   Kundzei pazudusi broša par diviem tūkstošiem … — Līza sacīja.

—    Jā, bet kāpēc tad vajadzēja mani kratīt?

—   Visus, jaunkundzīt, izkratīja. Arī mani izkratīja … Visus mūs izģērba kailus un pārmeklēja . . . Bet es, jaunkundzīt, dieva vārds … Ne tikai kā viņas brošu, bet pat tualetei tuvumā neesmu piegājusi. Es arī policijai to pašu pateikšu.

—   Bet… kāpēc mani vajadzēja kratīt? — guvernante vēl arvien brīnījās.

—       Brošu, saku, nozaguši. . . Kundze pati savām rokām visu iztaustīja. Pat šveicaru Mihailu pati pārmeklēja. Tīrais kauns! Nikolajs Sergejičs tikai skatās un kladzina kā vista. Bet jūs, jaunkundzīt, velti tā drebat. Pie jums nekā neatrada! Ja neesat brošu ņēmusi, tad jums nav arī ko baidīties …

—   Bet tas taču, Līza, ir zemiski… apvainojoši! — Mašeņka teica, smakdama nost aiz sašutuma. — Tā taču ir neģēlība, nelietība! Kādas viņai tiesības turēt mani aizdomās un rakņāties pa manām mantām?

—   Pie svešiem ļaudīm dzīvojat, jaunkundzīt, — Līza nopūtās. — Kaut arī esat jaunkundze, tomēr… tikpat kā kalpone . . . Tas nav tas pats kā dzīvot pie tētiņa un māmiņas .. .

Mašeņka iekrita gultā un sāka rūgti raudāt. Nekad vēl viņai nebija nodarīta tāda pārestība, nekad vēl viņa nebija tik dziļi apvainota kā tagad . .. Viņu, labi audzinātu, jūtīgu meiču, skolotāja meitu, turēja aizdomās par zādzību, izkratīja kā ielas sievieti! Neko apvainojošāku, likās, vairs nevarēja izdomāt. Un šīm apvainojuma jūtām pievienojās vēl smagas bailes: kas tagad būs? Prātā nāca visnejēdzīgākās domas. Ja uz viņu varēja krist aizdomas par zādzību, tad var arī apcietināt, izģērbt un pārmeklēt, pēc tam vest konvoja pavadībā pa ielu, ieslēgt tumšā, aukstā kamerā, kur ir peles un mitrenes, uz mata tādā pašā, kādā sēdēja kņaze Tarakanova. Kas viņu aizstāvēs? Vecāki dzīvo tālu provincē; tiem nav naudas, ko atbraukt pie viņas. Galvaspilsētā viņa ir viena kā klajā laukā, bez piederīgiem un paziņām. Ko grib, to ar viņu var izdarīt.

«Skriešu pie visiem tiesnešiem un aizstāvjiem …» Mašeņka drebēdama domāja. «Paskaidrošu viņiem, zvērēšu … Viņi ticēs, ka es nevaru būt zagle!»

Mašeņka atcerējās, ka viņai grozā zem palagiem atrodas saldumi, ko viņa pēc vecas institūta laiku parašas pusdienojot slēpa kabatā un nesa uz savu istabu. No domas, ka šis mazais noslēpums saimniekiem jau zināms, viņai kļuva karsti, viņu pārņēma kauns, un aiz visa tā — bailēm, kauna, apvainojuma — sāka stipri sist sirds, pulsam atbalsojoties deniņos, rokās, dziļi vēderā.

—   Lūdzu, pusdienās! — Mašeņku aicināja.

«Iet vai neiet?»

Mašeņka sakārtoja matus, noslaucīja seju slapjā dvielī un iegāja ēdamistabā. Tur jau bija sākuši pusdienot … Vienā galda galā sēdēja Fedosja Vasiļjevna, piepūtusies, ar trulu, nopietnu seju, otrā — Nikolajs Sergejičs. Gar malām sēdēja viesi un bērni. Ēdienus pasniedza divi sulaiņi frakās, ar baltiem cimdiem rokās. Visi zināja, ka mājā uztraukums, ka saimniecei ir nepatikšanas, un klusēja. Bija dzirdama tikai strēbšana un karošu šķindas pret šķīvjiem.

Sarunu uzsāka pati saimniece.

—   Kas mums trešajā ēdienā? — viņa gurdā cietējas balsī vaicāja sulainim.

—   Eslurgeon ā la russe! — sulainis atbildēja.

—    To, Feņa, es pasūtīju … — Nikolajs Sergejičs pasteidzās iebilst. — Iegribējās zivs. Ja tev negaršo, ma cheie, lai nepasniedz. Es to tikai tāpat… starp citu …

Fedosjai Vasiļjevnai negaršoja ēdieni, kurus viņa pati nebija pasūtījusi, un tagad acis tai pildījās asarām.

—    Nu, neuztrauksimies vairs, — saldā balsī sacīja viņas mājas ārsts Mamikovs, tikpat saldi smaidīdams un viegli pieskardamies viņas rokai. — Mēs jau tā esam pietiekami nervozi. Aizmirsīsim brošu! Veselība dārgāka nekā divi tūkstoši!

—   Man nav žēl divu tūkstošu! — saimniece atbildēja, un liela asara noritēja viņai pa vaigu. — Mani uztrauc pats fakts! Es necietīšu savā mājā zagļus. Man nav žēl, man nekā nav žēl, bet mani apzagt — tā ir tāda nepateicība! Tā man atmaksā par manu labsirdību…

Visi raudzījās savos šķīvjos, bet Mašeņkai likās — pēc saimnieces vārdiem visi paskatījās uz viņu. Kaklā piepeši sakāpa kamols, viņa sāka raudāt un piespieda mutautiņu pie sejas.

—   Pardon, — viņa nočukstēja. — Es nevaru. Galva sāp. Eju prom.

Viņa piecēlās no galda, neveikli pagrūzdama krēslu un vēl vairāk samulsdama, un ātri izgāja.

—   Cik nepatīkami! — Nikolajs Sergejičs ieteicās, saraukdams pieri. — Vai nu vajadzēja arī viņu kratīt! Cik tas nelāgi nudien .. .

—   Es nesaku, ka viņa ņēmusi brošu, — Fedosja

Vasiļjevna atbildēja, — bet vai tu vari par viņu galvot? Atzīstos, ka maz ticu šīm mācītajām ubadzēm.

—    Nudien, Feņa, nelāgi. .. Atvaino, Feņa, bet pēc likuma tev nav nekādas tiesības izdarīt kratīšanu.

—    Es nezinu jūsu likumus. Es tikai zinu, ka man pazudusi broša, — un cauri. Un es šo brošu atradīšu! — viņa uzsita ar dakšiņu pa šķīvi, un acis viņai nikni iezibējās. — Bet jūs ēdiet un nejaucieties manās darīšanās!

Nikolajs Sergejičs bikli nodūra acis un nopūtās. Pa to starpu Mašeņka, nonākusi savā istabā, iekrita gultā. Viņai vairs nebija ne bailes, ne kauns, viņu tikai mocīja stipra vēlēšanās iet un izpļaukāt šo nejūtīgo, šo iedomīgo, trulo, laimīgo sievieti.

Gulēdama viņa elsoja spilvenā un sapņoja par to, cik labi būtu tagad nopirkt visdārgāko brošu un iemest šai stulbenei sejā. Lai dievs dotu, ka Fedosjai Vasiļjevnai izputētu visa bagātība, viņa staigātu apkārt ubagodama un saprastu visu nabadzības un atkarīga stāvokļa draus- mīgumu, bet apvainotā Mašeņka pasniegtu viņai žēlastības dāvanu. Ak, ja dabūtu lielu mantojumu, nopirktu karieti un skaļi pabrauktu gar viņas logiem, lai viņa plīst aiz skaudības!

Bet tas viss ir sapņi, patiesībā atlicis tikai viens — jo ātrāk aiziet, nepalikt šeit nevienu stundu. Tiesa, briesmīgi ir zaudēt vietu, atkal braukt pie vecākiem, kuriem nekā nav, bet ko lai iesāk? Mašeņka negribēja vairs redzēt ne saimnieci, ne savu mazo istabiņu, viņai bija te smacīgi, baigi. Fedosja Vasiļjevna, it kā jukusi uz savām slimībām un šķietamo aristokrātismu, bija kļuvusi viņai tik pretīga, ka pasaulē viss šķita rupjš un nepievilcīgs tikai tāpēc, ka dzīvoja šī sieviete. Mašeņka uzlēca no gultas un sāka kravāties.

—   Vai drīkst ieiet? — Nikolajs Sergejičs jautāja aiz durvīm; viņš bija nemanot pienācis pie tām un runāja klusā, maigā balsī: — Vai drīkst?

—    Ienāciet.

Viņš ienāca un apstājās pie durvīm. Viņa acis raudzījās neizteiksmīgi un sarkanais deguntelis spīdēja. Pec pusdienām viņš bija dzēris alu, un to varēja manīt pēc viņa gaitas, pēc gurdajām, ļenganajām rokām.

—        Ko tad tas nozīmē? — viņš jautāja, norādīdams uz grozu.

—        Kravājos. Piedodiet, Nikolaj Sergejič, bet es nevaru vairs palikt jūsu mājā. Mani rupji apvainojusi ši

kratīšana!

—        Es saprotu . . . Tikai jūs gan veltīgi tā darāt. . . Kāpēc? Izkratīja, bet jūs šitā . . . kas jums par to? Jums no tā gabals nenokritīs.

Mašeņka klusēja un turpināja kravāties. Nikolajs Sergejičs paplūkāja ūsas, it kā pārdomādams, ko vēl sacīt, un turpināja pieglaimīgā balsī:

—        Es, zināms, saprotu, bet jābūt iecietīgai. Ziniet, mana sieva ir nervoza, kaprīza, netiesājiet viņu pārāk bargi…

Mašeņka klusēja.

—        Ja jau esat tā apvainota, — Nikolajs Sergejičs turpināja, — tad atļaujiet, esmu gatavs atvainoties jūsu priekšā. Atvainojiet!

Mašeņka nekā neatbildēja, tikai vēl zemāk noliecās pār savu somu. Šis izburbušais, svārstīgais cilvēks mājā it nekā nenozīmēja. Pat kalpotāji viņu uzskatīja par nožēlojamu piedzīvotāju un lieku cilvēku; arī viņa atvainošanās nekā nenozīmēja.

—        Hm . . . Jūs klusējat? Jums tas par maz? Tādā gadījumā es atvainojos sievas vietā. Sievas vārdā … Viņa izturējās netaktiski, es kā muižnieks to atzīstu . . .

Nikolajs Sergejičs panācās uz priekšu, nopūtās un turpināja:

—        Jums tātad vēl vajag, lai mani grauztu, lūk, te, zem sirds … Jums vajag, lai mani mocītu sirdsapziņa …

—        Es zinu, Nikolaj Sergejič, ka jūs neesat vainīgs, — Mašeņka sacīja, raudzīdamās viņam tieši sejā ar savām lielajām, saraudātajām acīm. — Kāpēc gan jums jāmokās?

—        Protams … Bet jūs tomēr . . . neejiet projām .. . Es jūs lūdzu!

Mašeņka noliedzoši papurināja galvu. Nikolajs Sergejičs apstājās pie loga un sāka bungot ar pirkstiem pa stiklu.

—        Man tamlīdzīgi pārpratumi ir tīrā mocība, — viņš iesaucās. — Vai tad man jāmetas jūsu priekšā ceļos, vai? Jūsu lepnums apvainots, un jūs raudājāt, tagad gatavojaties aiziet, bet man taču ari ir lepnums, un jūs to nesaudzējat. Varbūt jūs gribat, lai pasaku to, ko, pat grēkus sūdzot, neteikšu? Gribat? Paklausieties, — vai jūs gribat, lai atzīstos par to, ko pat mirstot mācītājam neatzīšos?

Mašeņka klusēja.

—   Es paņēmu sievas brošu! — Nikolajs Sergejičs aši noteica. — Vai tagad jums pietiek? Vai esat apmierināta? Jā, es … paņēmu … Tikai, protams, ceru, ka klusēsiet. . . Dieva dēļ, nevienam ne vārda, ne mazākā norādījuma!

Mašeņka pārsteigta un izbijusies turpināja kravāties; viņa ķēra savas mantas, saņurcīja tās un nekārtīgi bāza somā un grozā. Tagad, pēc Nikolaja Sergejiča atklātās atzīšanās, viņa te nevarēja palikt ne mirkli un pat nesaprata, kā varējusi agrāk dzīvot šai mājā.

—   Un nav ko brīnīties … — Nikolajs Sergejičs, brīdi klusējis, turpināja. — Parasts gadījums! Man vajadzīga nauda, bet viņa … nedod. Šo namu un visu to taču mans tēvs sapelnīja, Marija Andrejevna! Tas viss taču mans, un broša piederēja manai mātei, un… viss ir mans! Bet viņa pievākuši, sagrābusi visu … Es taču nevaru ar viņu tiesāties, jūs saprotat… Ļoti lūdzu, atvainojiet un . . . un palieciet! Tout comprendre, tout pardonner. Vai paliksiet?

—   Nē! — Mašeņka, trīsu pārņemta, noteikti pateica. — Atstājiet mani, es jūs lūdzu!

—   Nu, dievs ar jums, — Nikolajs Sergejičs nopūtās, apsēzdamies uz soliņa blakus somai. — Man, jāatzīstas, patīk tie, kas vēl prot apvainoties, nicināt un tā tālāk. Visu mūžu sēdētu un skatītots uz jūsu sašutuma pilno seju … Tātad tomēr nepaliksiet? Es saprotu … Citādi nemaz nevar būt… Jā, protams … Jums jau labi, bet man — brrr! . .. Ne soli nevaru likt laukā no šās bedres. Varētu aizbraukt uz kādu mūsu muižu, bet tur visur sēž šie sievas nelieši… pārvaldnieki, agronomi, kaut velns viņus parautu. Ieķīlā, pārķīlā . . . Zivis zvejot aizliegts, zāli mīdīt aizliegts, kokus lauzt aizliegts.

—   Nikolaj Sergejič! — no zāles atskanēja Fedosjas Vasiļjevnas balss. — Agnij, pasauc kungu!

— Tātad nepaliksiet? — Nikolajs Sergejičs jautāja, strauji pieceldamies un iedams uz durvīm. — Bet varējāt gan palikt, nudien. Vakaros es ienāktu pie jums… Mēs parunātos. Ko? Palieciet! Jūs aiziesiet, un visā mājā nebūs nevienas cilvēciskas sejas. Šausmīgi!

Nikolaja Sergejiča bālā, izburbusī seja lūdzās, bet Mašeņka noliedzoši papurināja galvu, un viņš, atmetis ar roku, izgāja.

Pēc pusstundas viņa bija jau ceļā.

ŽŪPAS SARUNA AR NEPIEDZĒRUŠOS VELNU

Intendanlūras pārvaldes bijušais ierēdnis, atvaļināts kolēģijas reģistrators Lahmatovs sēdēja pie sava galda un, dzerdams sešpadsmito glāzīti, prātoja par brālību, vienlīdzību un brīvību. Pēkšņi gar lampas malu uz viņu paglūnēja velns … Taču, lasītājas, nebīstieties! Vai zināt, kāds ir velns? Tas ir jauns patīkama izskata cilvēks ar tik melnu mūli kā zābaka purns un sarkanām, izteiksmīgām acīm. Kaut arī viņš nav precējies, bet pierē rēgojas radziņi… Frizūra ā la Kapul. Miesa noaugusi ar zaļu spalvu un ož pēc suņa. Muguras lejasgalā karājas aste, kas beidzas ar šautru… Pirkstu vietā asi nagi, kāju vietā — zirga nagi. Lahmatovs, ieraudzījis velnu, mazliet samulsa, bet tad, atcerējies, ka zaļajiem velniem piemīt muļķīgais paradums ierasties pie visiem iereibušajiem, drīz nomierinājās.

—   Ar ko man ir gods runāt? — viņš griezās pie nelūgtā ciemiņa.

Velns apjuka un nodūra ačeles.

—   Nekautrējieties, — Lahmatovs turpināja. — Pienāciet tuvāk … Esmu cilvēks bez aizspriedumiem, un jūs varat runāt ar mani atklāti… no sirds … Kas jūs esat?

Velns nedroši pienāca pie Lahmatova un, iespiedis asti kājstarpē, pieklājīgi paklanījās.

—   Esmu velns jeb nelabais… — viņš stādījās priekšā. — Kalpoju par sevišķu uzdevumu ierēdni pie viņa ekselences elles kancelejas direktora Sātana kunga!

—    Esmu dzirdējis, esmu dzirdējis . . . Ļoti patīkami. Sēdieties! Vai nevēlaties degvīnu? Ļoti priecājos.. . Kādi tad īsti ir jūsu pienākumi?

Velns samulsa vēl vairāk …

—   Patiesību sakot, noteiktu pienākumu man nav … — viņš atbildēja, apjucis kāsēdams un šņaukdams degunu «Rēbusā». — Senāk mums tiešām bija ko darīt. .. Mēs kārdinājām cilvēkus… novīlām viņus no taisniem ceļiem uz ļaunuma takām. .. Bet tagad šī nodarbošanās, antr-nu-suadi, nav ne spļāviena vērta … Taisno ceļu vairs nav, nav no kā novilt. Turklāt cilvēki kļuvuši slīpētāki nekā mēs . . . Pamēģiniet tikai iekārdināt cilvēkus, ja tie universitātē izstudējuši visas zinātnes, izgājuši caur uguni un ūdeni, izbaudījuši visus netikumus! Kā es varu skubināt jūs, lai nozogat rubli, ja jūs jau bez manas palīdzības tūkstošus esat pakampuši?

—   Tā jau tas ir… Bet jūs taču kaut ko darāt?

—    Jā .. . Mūsu agrākais amats tagad var būt tikai nomināls, bet darbs mums tomēr ir… Mēs kārdinām skolmeistarienes, gumdām jauneklīšus rakstīt dzejoļus, liekam piedzērušiem tirgoņiem dauzīt spoguļus . . . Taču politikā, literatūrā, zinātnē sen vairs neiejaucamies. Nenieka no visa tā nesajēdzam… Daudzi no mums darbojas līdzi «Rēbusā», ir pat tādi, kas aizmukuši no elles un kļuvuši par cilvēkiem… Šie atvaļinātie velni, kas tapuši par cilvēkiem, apprecējuši bagātas tirgoņu meitas un tagad dzīvo lieliski. Daži nodarbojas ar advokatūru, citi izdod avīzes, vispār viņi ir ļoti čakli un cienījami vīri!

—   Piedodiet, ka nekautrīgi vaicāju: cik liela jums alga?

—    Alga tāda pati kā senāk … — velns atbildēja. — Atalgojums nemaz nav mainījies . . . Joprojām kroņa dzīvoklis, apgaismošana un apkure . .. Algu jau mums naudā nemaksā, jo visi esam ārštata darbinieki, un turklāt velna amats ir goda amats… Vispār, vaļsirdīgi sakot, dzīve ir slikta, jāiet gandrīz vai ubagot… Paldies cilvēkiem, iemācīja mūs ņemt kukuļus, citādi mēs jau sen būtu nosprāguši… Pārliekam vienīgi no blakus ienākumiem . . . Piegādājam grēciniekiem pārliku, nu un , .. pakampjam arī sev… Sātans kļuvis vecs, braukā tikai balerīnu Cuki apbrīnot, par atskaitēm tagad neliekas ne zinis …

Lahmatovs ielēja velnam glāzīti degvīna. Velns izdzēra un kļuva vēl valodīgāks. Izklāstīja visus elles noslēpumus, nobirdināja asaru un tik ļoti iepatikās Lah- matovam, ka tas viņam ļāva savā istabā pārnakšņot. Velns gulēja krāsnī un visu nakti murgoja. Uz rīta pusi viņš pazuda.

AKTIERA BOJĀ EJA

Cildenu lēvu un vientiešu tēlotājs Ščipcovs, garš, drukns, vecs vīrs, kas vairāk izdaudzināts ar neparasti lielo fizisko spēku nekā ar savu skatuves mākslinieka talantu, izrādes laikā «nāvīgi» salamājās ar antrepre- nieri un rāšanās karstākajā mirklī pēkšņi juta, ka krūtīs kaut kas pārtrūkst. Antreprenieris Zukovs pēc katras dedzīgās ķīvēšanās parasti sāka histēriski smieties un paģība, taču Ščipcovs šoreiz tik ilgi negaidīja un steigšus vācās projām. Lamāšanās un dīvainā sajūta krūtīs viņu tik ļoti satrauca, ka, iziedams no teātra, Ščipcovs aizmirsa nomazgāt grimu un norāva tikai bārdu.

Pārnācis savā viesnīcas istabā, Ščipcovs ilgi staigāja no viena kakta otrā, pēc tam apsēdās uz gultas malas, atbalstīja galvu dūrēs un iegrima domās. Nepakustēdamies un neizdvesdams ne skaņas, viņš nosēdēja līdz pulksten diviem nākamajā dienā, kad istabā ienāca komiķis Sigajevs.

—   Jokupēteri, kāpēc neieradies mēģinājumā? — komiķis viņam uzklupa, pārvarēdams aizdusu un pieplūdinādams viesnīcas istabu ar degvīna dvaku. — Kur tu biji?

Ščipcovs neko neatbildēja un tikai paskatījas uz komiķi ar duļķainām, smiņķa atēnotām acīm.

—   Vismaz mūli būtu nomazgājis! — Sigajevs turpināja. — Kauns skatīties! Esi pietempies vai… varbūt slims? Kāpēc klusē? Es tev prasu: vai slims esi?

Ščipcovs neatbildēja. Lai cik notriepts bija viņa ģīmis, taču, uzmanīgāk paraudzījies, komiķis tūlīt pama- nlja, ka seja ir pārsteidzoši bāla, nosvīdusi un lūpas trīc. Drebēja arī rokas un kājas, turklāt viss garā vientieša milzīgais augums šķita saņurcīts, pie zemes piespiests. Komiķis aši pārlaida acis pār viesnīcas istabu, taču neredzēja ne pudeļu, ne karafīšu, ne kādu citu aizdomīgu trauku.

—   Miša, vai zini, tu taču esi slims! — Sigajevs uztraucās. — Lai dievs mani soda, ja tu neesi slims! Tevi nevar vairs ne pazīt!

Ščipcovs klusēja un grūtsirdīgi raudzījās grīdā.

—   Tu būsi saaukstējies! — Sigajevs turpināja, saņemdams Ščipcova roku. — Vai tu redz, cik ķarstas rokas! Kas tev sāp?

—   Mā . . . mājās gribu tikt, — Ščipcovs murmināja.

—   Vai tad tagad neesi mājās?

—   Nē … uz Vjazmu …

—    Are, kur viņš grib tikt! Līdz tavai Vjazmai pat trijos gados nevar aizauļot… Pie tētiņa un māmiņas sagribējies tikt? Kazi, viņu kauliņi jau sen satrunējuši, un pat kapa kopiņas nesameklēsi…

—   Tur ir mana dzi-i-imtene …

—    Nu, nu, nepaliec par mīkstpēdiņu. Tā, brālīt, ir jūtu psihopātija, pati pēdīgā būšana … Veseļojies, rītdien tev «Kņazā Serebrjanijā» jātēlo Mitjka. Nav neviena, kas aizstāj. Iedzer kaut ko karstu un arī rīcin- eļļu. Vai tev ir nauda rīcineļļai? Nē, labāk es tūlīt aiziešu un nopirkšu.

Komiķis pačamdījās pa kabatām, izvilka piecpadsmit kapeiku gabalu un aizsteidzās uz aptieku. Pēc ceturtdaļstundas viņš atgriezās.

—    Še, dzer! — komiķis teica, pielikdams pie vecā aktiera lūpām pudelīti. — Dzer tieši no pudelītes . .. Uzreiz izdzer! Are, tā… Tagad sakošļā krustnagliņas, lai viscaur nesāc smirdēt pēc tā draņķa.

Komiķis pasēdēja vēl kādu brīdi pie slimnieka, mīlīgi viņu nobučoja un aizgāja. Pievakarē pie Ščipcova atskrēja jeune premier Brama-Gļinskis. Talantīgajam aktierim bija kājās prineļa puszābaki, kreisajā rokā cimds, viņš smēķēja cigāru, no viņa pat dvesa heliotropa smarža, taču Brama-Gļinskis tomēr stipri līdzinā

jās ceļiniekam, kas nokļuvis apvidu, kur nav ne pirts, no veļas mazgātāju, ne drēbnieku . . .

—   Padzirdēju, ka tu esot saslimis, — viņš uzrunāja Ščipcovu, apsviezdamies uz papēža. — Kas tev lēcies? Jānudien, kas tev lēcies? …

Ščipcovs klusēja un pat nepakustējās.

—   Kāpēc neatbildi? Vai dikti sāp galva? Labi, nerunā, es neuzplīšos … nerunā . ..

Brama-Gļinskis (tāds ir viņa aktiera pseidonīms, pasē rakstīts, ka viņš ir Guskovs) aizgāja pie loga, sabāza rokas kabatās un raudzījās ārā. Acu priekšā pletās milzīgs neapbūvēts klajums, nožogots ar pelēku sētu, gar kuru rēgojās vesels mežs pagājušā gada dadžu. Aiz klajuma melnēja pamesta fabrikas ēka ar cieši aiznaglotiem logiem. Ap garo dūmeni riņķoja aizkavējies kovārnis. Pār visu šo garlaicīgo, nedzīvo ainavu jau klājās vakara krēsla.

—   Jātiek mājās! — jeune premier sadzirdēja.

—   Kādās mājās?

—   Vjazmā .. . dzimtajā pusē …

—   Līdz Vjazmai, brālīt, tūkstoš piecsimt verstu … — Brama-Gļinskis nopūtās, bungodams ar pirkstgaliem pa loga rūti. — Kādēļ tev jātiek Vjazmā?

—   Lai tur nomirtu …

—   Redz, ko vēl viņš sagudrojis! Mirt.. . Saslimis pirmoreiz mūžā un jau iedomājas, ka nāve zobu galā… Nē, brālīt, tādu bifeli kā tevi nepieveiks nekāda holera. Nodzīvosi līdz simt gadu vecumam… Kas tev sāp?

—   Nekas nesāp, bet es … jūtu …

—   Neko tu nejūti, tas viss tāpēc, ka esi pārlieku veselīgs. Tevī mutuļo nevaldāmi spēki. Tev tagad derētu krietni samest pa lampu, sadzerties tā, lai iekšās viss apgrieztos otrādi. Žūpošana lieliski atsvaidzina … Vai atceries, kā tu pielējies Rostovā pie Donas? Ak dievs, pat atceroties bailes pārņem! Vīna muciņu mēs ar Sašku tik tikko divatā aizstiepām, bet tu izdzēri to viens pats un pēc tam vēl sūtīji pēc ruma . .. Apdzēries tik traki, ka velnus maisā bāzi un gāzes laternas stabu ar visu fundamenti izrāvi. Vai atceries? Toreiz tu vēl gāji grieķus sist . . .

Tik patīkamu atmiņu ietekmē Ščipcova seja mazliet atplauka un acis iemirdzējās.

—   Vai atceries, kā es antreprenieri Savoikinu piekāvu? — Ščipcovs murmināja un pacēla galvu. — Bet kas tur ko runāt! Savā mūžā esmu piekāvis trīsdesmit trīs antreprenierus, piekautos mazākos amatvīrus nemaz nevaru saskaitīt. Un kādus antreprenierus esmu sitis! Tādus, kas pat vējam neļāva sev uzpūst! Divus slavenus rakstniekus piekāvu, vienu gleznotāju!

—   Ko tad tu raudi?

—   Hersonā zirgu nositu ar dūri. Taganrogā reiz naktī man uzbruka huligāni, kādi piecpadsmit. Norāvu viņiem visiem cepures, bet šie nāk pakaļ un lūdzas: «Tēvocīt, atdod cepuri!» Tā tās lietiņas.

—   Kāpēc tad tu, dumiķi, raudi?

—   Tagad ir āmen … jūtu. Uz Vjazmu vajadzētu aizbraukt!

Iestājās klusumbrīdis. Pēc tam Ščipcovs pēkšņi pielēca kājās un paķēra cepuri. Viņš izskatījās pavisam apstulbis.

—   Ardievu! Braucu uz Vjazmu! — viņš teica grīļodamies.

—   Bet ceļanauda?

—   Hm! .. . Iešu kājām!

—   Tu esi jucis . ..

Abi paskatījās viens uz otru — laikam tāpēc, ka abiem galvā pavīdēja viena un tā pati doma — par nepārredzamiem laukiem, par bezgalīgiem mežiem, purviem.

—   Nē, es redzu, tev tiešām visi vairs nav mājās! — jeune premier nešaubīgi teica. — Zini ko, brālīt.. . Vispirms liecies gultā, pēc tam iedzer konjaku ar tēju un krietni izsvīsti. Un, protams, arī rīcineļļu. Pag, pag, kur varētu dabūt konjaku?

Brama-Gļinskis brīdi padomāja un nolēma aiziet pie tirgones Citriņņikovas, pamēģināt izspiest no viņas uz parāda: kazi, sievišķis apžēlosies — iedos uz parāda! Jeune premier aizgāja un pēc pusstundas atgriezās ar konjaka pudeli un rīcineļļu. Ščipcovs joprojām stingi sēdēja uz gultas malas, klusēja un blenza grīdā. Biedra piedāvāto rīcineļļu viņš izdzēra tīri mehāniski, pavisam neapzināti. Pavisam neapzināti sēdēja pēc tam pie galda un dzēra tēju ar konjaku. Kā nemaņā izdzēra visu pudeli un ļāva, lai biedrs nogulda viņu gultā. Jeune premier apsedza Ščipcovu ar segu un mēteli, ieteica izsvīst un aizgāja.

Pienāca nakts. Konjaka bija izdzerts daudz, bet Ščipcovs neaizmiga. Viņš nepakustēdamies gulēja zem segas, vērās tumšajos griestos, pēc tam, ieraudzījis mēnesi, kas lūkojās pa logu, neskatījās vairs uz griestiem, bet uz Zemes pavadoni un ar atvērtām acīm nogulēja līdz pat rītam. No rīta, apmēram pulksten deviņos, atsteidzās antreprenieris Zukovs.

—    Labiņais, ko tad tu sirguļot esi sagudrojis? — viņš sāka kladzināt un vieba degunu. — Ai, ai! Vai tad cilvēks ar tādu miesas būvi var sirguļot? Kauns, kauns! Bet es, vai zināt, nobijos! Iedomājos — vai tiešām Ščipcovu mūsu saruna tik ļoti ietekmējusi? Sirsniņ, ceru, ka neesat saslimis manis dēļ! Jūs jau man arī sadevāt, itin dūšīgi. . . Turklāt darbabiedru vidū bez tā nemaz nevar iztikt. Jūs mani tur lamājāt un . . . pat ar dūrēm draudējāt, bet es jūs mīlu! Jānudien, mīlu! Cienu un mīlu! Labiņais, pasakiet — kādēļ es jūs tik ļoti mīlu? Neesat man ne radagabals, ne draugs, ne sieva, bet, tiklīdz uzzināju, ka jūtaties maķenīt sasirdzis, — man gluži kā ar nazi kāds iešņāpa.

Zukovs ilgi klāstīja par savu mīlestību, pēc tam gribēja bučoties un galu galā atmaiga tik ļoti, ka sāka histēriski smieties un gribēja pat paģībt, bet, droši vien attapies, ka nav ne savās mājās, ne teātrī, ģībšanu atlika līdz izdevīgākam brīdim un aizbrauca.

Drīz pēc tam ieradās traģisko lomu tēlotājs Adaba- ševs, neizteiksmīga personība, kas vāji redzēja un šņā- kuļoja caur degunu … Viņš ilgi skatījās uz Ščipcovu, ilgi domāja un pēkšņi atklāja pavisam ko jaunu.

—    Mifa, vai zini ko? — viņš sacīja, šņākuļodams caur degunu, «š» vietā izrunādams «f» un noslēpumaini saviebdams seju. — Vai zini ko? Tev vajag iedzert rīcineļļu!!

Ščipcovs klusēja. Viņš klusēja arī pēc brītiņa, kad traģiķis lēja viņam mutē pretīgo eļļu. Adabaševs aizgāja, pēc pāris stundām viesnīcas istabā ienāca teātra frizieris Jevlampijs jeb, kā viņu nez kāpēc dēvēja aktieri, Rigoleto. Viņš, tāpat kā traģiķis, ilgi lūkojās uz Ščipcovu, pēc tam nopūtās kā lokomotīve un lēni, vilcinādamies raisīja vaļā līdzi atnesto saini. Sainī bija kādas divdesmit burciņas un vairākas pudelītes.

—   Vajadzēja atsūtīt pēc manis, es jau sen būtu jums uzlicis bankas! — viņš mīlīgi sacīja, atsegdams Ščipcova krūtis. — Slimību ielaist ir viegli!

Pēc tam Rigoleto noglauda ar plaukstu cildeno tēvu lomu tēlotāja platās krūtis un salika uz tām asiņu novilkšanas bankas.

— - Jā… — viņš sacīja, pēc šīs procedūras sasie- dams sainī savus darba rīkus, apslacītus ar Ščipcova asinīm. — Vajadzēja atsūtīt pēc manis, es atnāktu… Par naudu nav ko raizēties … Es aiz līdzcietības … Kur jūs varat ņemt naudu, ja tas skopiķis nemaksā? Taga- dītēs esiet tik laipns un iedzeriet šīs drapes. Garšīgas drāpes! Un tagadītēs, lūdzu, izdzeriet eļļiņu. Visīstākā rīcineļļa. Are, tā! Uz veselībām! Bet tagadītēs sveiki…

Rigoleto paņēma saini un, apmierināts, ka palīdzējis savam tuvākajam, devās projām.

Nākamās dienas rītā komiķis Sigajevs, iegājis pie Ščipcova, redzēja, ka viņš jūtas ārkārtīgi slikti. Ščipcovs gulēja zem mēteļa, smagi elpoja un ar klīstošu skatienu lūkojās griestos. Rokās viņš drudžaini mīcīja saņurcītu segu.

—   Uz Vjazmu! — viņš čukstēja, ieraudzījis komiķi.

—   Uz Vjazmu!

—   Tas nu gan, brālīt, man nemaz vairs nepatīk! — komiķis paplēta rokas. — Lūk . .. lūk … lūk, tas, brālīt, nav labi! Atvaino, brālīt, bet… tas ir pat muļķīgi. . .

—   Uz Vjazmu gribu tikt! Dievs ir mans liecinieks, uz Vjazmu!

—    Ne . . . egaidīju to no tevis! … — murmināja pavisam apjukušais komiķis. — Velns viņu sazin! Kādēļ esi tik saklipis! E… e… e… nav labi! Liels tēvainis, garš kā ugunsdzēsēju tornis, bet raud. Vai tad aktieris drīkst raudāt?

—   Ne sievas, ne bērnu, — Ščipcovs murmināja.

—   Nevajadzēja kļūt par aktieri, Vjazmā vajadzēja palikt! Semjon, pagalam mana dzīve! Uz Vjazmu vajadzētu tikt!

—   E… e… e… nav labi! Muļķīgi… pat zemiski!

Savaldījies un attapies Sigajevs sāka mierināt Ščipcovu, melot, ka biedri nolēmuši par kopīgi savāktiem līdzekļiem aizvest viņu uz Krimu un tā tālāk, bet Ščipcovs neklausījās un tikai murmināja par Vjazmu. . . Beidzot komiķis atmeta ar roku un, lai slimo nomierinātu, pats sāka runāt par Vjazmu.

—   Jauka pilsēta! — viņš apgalvoja. — Lieliska pilsēta, brālīt! Ar saviem medus raušiem slavena. Tie ir klasiski, bet — starp mums runājot — āre… toreiz nebija padevušies. Pēc tam veselu nedēju nejutos īsti labi.. . Bet kas tur ir brīnišķīgi — tie ir tirgoņi! Visu- pārākie tirgoņi. Ja viņi kādu pacienā, tad pacienā pa īstam!

Komiķis runāja, bet Ščipcovs klusēja, klausījās un atzinīgi māja ar galvu.

Pievakarē viņš nomira.

DVĒSELES AIZLŪGUMS

Odigitrijevas dievmātes baznīcā, kas atrodas Verh- ņije Zaprudu ciemā, dievkalpojums nule bija beidzies. Ļaudis sarosījās un drūzmēdamies gruva laukā no baznīcas. Tikai bodnieks Andrejs Andrejičs, ciema inteliģences pārstāvis un vecs šejienietis, palika stāvam kur stāvējis. Viņš atspiedās pret labā klirosa margām un gaidīja. Skūtajā, apaļajā un rētainajā sejā — kādreiz tur bija sametušies piņņi — šobrīd atspoguļojās divas pretējas jūtas: pazemība neizprotamā likteņa priekšā un trula, bezgalīga augstprātība pret garām ejošiem vīriem garos paltrakos un sievām ar raibiem lakatiem galvā. Kā jau svētdienā, Andrejs Andrejičs ģērbies va- ren švītīgi. Mugurā vadmalas mētelis ar dzeltenām kaula pogām, zilas bikses pāri zābaku stulmiem un kājās lepnas galošas — tādas pašas milzīgas, smagas galošas, kādas mēdz valkāt tikai ietekmīgi, saprātīgi un reliģiskas pārliecības pilni vīri.

Andreja Andrejiča taukiem aizplūdušās, laiskās acis vērstas uz svētbilžu klāstu. Viņš redz sen pazīstamas svēto sejas, redz baznīcas sargu Matveju, kas, piepūtis vaigus, dzēš nost sveces, redz tumši nosūbējušus svečturus, nodilušu paklāju, psalmotāju Lopuhovu, kas aši izsteidzas no altāra un nes baznīcas stārastam dievmaizītes … Tas viss jau sen redzēts, daudzkārt redzēts, gluži kā savi pieci pirksti… Jāpiebilst, ka mazliet dīvains un neikdienišķs tikai viens apstāklis: pie altāra ziemeļu durvīm stāv tēvs Grigorijs, arvien vēl ģērbies savā priestera tērpā, un dusmīgi rauc biezās uzacis.

«Kam viņš ar tām māj, lai dievs dod viņam veselību?» domā bodnieks. «Ahā, met arī ar pirkstu! Un piecērt kāju, apžēliņ … Svētā dievmāte, kas tad nu? Kam viņš māj?»

Andrejs Andrejičs paskatās apkārt un redz, ka dievnams jau pavisam tukšs. Pie durvīm sastājušies kādi desmit baznīcēni, un arī tie uzgriezuši altārim muguru.

—    Nāc taču, kad tevi sauc! Ko stāvi kā sālsstabs? — Andrejs Andrejičs dzird tēva Grigorija sirdīgo balsi. — Tevi es saucu!

Bodnieks skatās uz sārto, dusmīgo tēva Grigorija seju un tikai tagad atskārst, ka uzacu raustīšana un mā- šana ar pirkstu var attiekties tikai uz viņu. Andrejs Andrejičs sarosās, iet nost no klirosa un nedroši, šļūkdams ar lepnajām galošām, dodas pie altāra.

—    Andrej Andrejič, vai tu iedevi zīmīti proskomī- dijas laikā, lai aizlūdz par Mariju? — mācītājs vaicā, dusmīgi paceldams acis uz bodnieka trekno, nosvīdušo seju.

—   Tieši tā.

—   Tātad tu to esi rakstījis? Tu?

Tēvs Grigorijs sirdīgi grūž pie bodnieka acīm zīmīti. Sajā zīmītē, ko Andrejs Andrejičs iedevis proskomīdi- jas laikā, saņemdams dievmaizīti, ar lieliem, it kā grīļīgiem burtiem rakstīts:

«Dvēseles aizlūgumu par dieva kalponi netikli Mariju.»

—   Tieši tā … es rakstīju … — bodnieks atbild.

—    Kā tu to uzdrīkstējies rakstīt? — mācītājs šņākdams čukst, un viņa čērkstošajā balsī dzirdamas bailes un niknums.

Bodnieks lūkojas uz mācītāju trulā izbrīnā, nevar neko saprast un baidās arī pats: savu mūžu tēvs Grigorijs tādā balsī vēl nav runājis ar šejienes inteliģenci! Abi brīdi klusē un lūkojas viens otram acīs. Bodnieka neizpratne ir tik liela, ka viņa treknā seja plešas uz visām pusēm kā rūgstoša mīkla.

—   Kā tu uzdrīkstējies? — cienīgtēvs prasa.

—   Ko… kas ir? — Andrejs Andrejičs brīnās.

—   Tu nesaproti? — tēvs Grigorijs čukst, pārsteigumā pakāpjas soli atpakaļ un sasit rokas. — Kas tad tev uz pleciem: galva vai spainis? Tu liec zīmīti upur- galdā un uzraksti vārdu, ko pat uz ielas neklājas izrunāt! Ko boli acis? Vai tad tu nezini, kāda jēga šim vārdam?

—    Vai jūs runājat, zīmējoties uz to netikli? — bodnieks murmina, pietvīkst un blisina acis. — Bet debesu tēvs tak savā labsirdībā, tas ir… nu jā, netiklei piedevis … paradīzē viņu ievedis, un arī no sirdsskaidrās Ēģiptes Marijas dzīves apraksta redzams, kādā izprašanā šo pašu vārdu, atvainojiet…

Bodnieks taisnodamies grib minēt vēl kādu argumentu, bet apjūk un sāk slaucīt piedurknē lūpas.

—   Tad redz, kā tu to saproti! — Tēvs Grigorijs rokas vien sasit. — Dievs taču ir piedevis — saproti? — piedevis, bet tu nosodi, gāni, nepieklājīgā vārdā saukā un ko? Savu mirušo meitu! Ne vien svētajos rakstos, bet pat laicīgajos rakstos šāds grēks nekur nav minēts! Andrej, vēlreiz tev atkārtoju: nevajag būt pārgudram! Jā, brālīt, pārgudram būt nevajag! Ja debesu tēvs tev devis pētīgu prātu un ja tu to nemāki savaldīt, tad labāk nemaz nepētī… Nepēti un klusē!

—   Bet viņa taču, tas ir… atvainojiet, bija kumēdiņu rādītāja! — beidzot saka galīgi apjukušais Andrejs Andrejičs.

—   Kumēdiņu rādītāja! Vienalga, kas viņa būtu bijusi, bet pēc nāves tas viss jāaizmirst, nerunājot nemaz par rakstīšanu uz zīmītēm!

—    Tiesa kas tiesa … — bodnieks piekrīt.

—   Vajadzētu tev uzliki baznīcas sodu, — no altāra viņa gala zemā balsī rūc diakons, nievīgi raudzīdamies uz Andreja Andrejiča samulsušo seju, — tad tu atmestu savas pārgudrības! Tava meita bija slavena aktrise. Pat avīzēs bija nodrukāts, ka viņa mirusi. Filozofs!

—   Tas jau tā… patiesi… — bodnieks murmina, — vārds nav piemērots, taču, tēv Grigorij, es jau nevis pelšanas dēļ, bet gribēju pēc baznīcas parašām… lai jūs labāk zinātu, par ko aizlūgt. Aizlūgšanas zīmītēs taču raksta dažādus apzīmējumus, piemēram, zīdainītis Ivans, noslīkusi Pelageja, karavīrs Jegors, nobendētais Pavels un tā tālāk un tā joprojām. Tāpat vēlējos arī es.

—       Andrej, tas nav labi! Dievs tev piedos, bet citreiz piesargies. Galvenais, neesi pārgudrs un domājot ņem par priekšzīmi citus. Desmit reizes zemu zemu paklanies un ej!

—    Klausos, — bodnieks saka, priecādamies, ka pamācības jau beigušās, un atkal savilkdams svarīgu un svinīgu seju. — Desmit reizes paklanīties? Ļoti labi, saprotu. Bet tagad, cienīgtēv, atļaujiet jums ko lūgt… Tālabad, ka es tomēr esmu viņas tēvs … pats zināt, un viņa man, lai nu kāda, tomēr meita, tad es, tas ir… atvainojiet, gribu lūgt, lai šodien noturiet par viņu dvēseles aizlūgumu. Tēv diakon, atļaujiet lūgt arī jūs!

—   Tas ir labi! — saka tēvs Grigorijs, ģērbdams nost dievkalpojuma tērpus. — Par to tev gods un slava. Piekrītu … Nu, ej! Mēs tūlīt nāksim.

Andrejs Andrejičs solīdi soļo projām no altāra un pietvīcis ar svinīgu, dvēseles aizlūgumam piemērotu seju apstājas baznīcas vidū. Sargs Matvejs noliek viņam iepretim galdiņu ar mirušo pieminēšanas trauku, un pēc brīža dvēseles aizlūgums sākas.

Baznīcā klusums. Dzirdama tikai kvēpināmā trauka metāliskā šķindoņa un gari vilktā dziedāšana… Blakus Andrejam Andrejičam stāv sargs Matvejs, bērnu saņēmēja Makarjevna un tās dēlēns Mitjka ar kroplu, nokaltušu roku. Vairāk neviena nav. Psalmotājs dzied slikti, nepatīkamā, dobjā, zemā balsī, taču melodija un vārdi ir tik sērīgi, ka bodnieka svinīgums pamazām izgaist, viņš sagumst un iegrimst skumjās. Andrejs Andrejičs atceras savu mazo Mašu … Viņš atceras, ka tā viņiem piedzima, kad viņš vēl kalpoja par sulaini pie šejienes muižnieka. Sulaiņa darba steigā Andrejs Andrejičs pat nepamanīja, kā aug viņa meitene. Ilgais laikposms, kurā mazā izveidojās par graciozu būtni ar gaišiem, cirtainiem matiem un lielām, domīgām acīm kā naudas ripiņām, aizritēja, tēva nepamanīts. Maša tika audzināta tāpat kā visu gauži iecienīto sulaiņu bērni — ik dienas kopā ar jaunajām muižniecītēm, bez kāda īsta darba. Lielkungi aiz gara laika iemācīja Mašu lasīt, rakstīt, dejot, un viņš, tēvs, meitenes audzināšanā nepiedalījās. Tikai retumis, nejauši sastapdams Mašu pie vārtiem vai uz kāpņu laukumiņa, tēvs atģi- dās, ka tā ir viņa meita, un vēlāk, cik nu atlika laika, sāka mācīt viņai lūgsnas un bībeles stāstus. Jā, jā, arī jau tolaik viņš bija izdaudzināts par dievkalpojumu un svēto rakstu pratēju! Meitene labprāt viņā klausījās — vienalga, cik drūma vai svinīga bija tēva seja. Lūgsnas viņa atkārtoja žāvādamās, bet toties, kad tēvs, stostīdamies un pūlēdamies runāt gleznaināk, sāka klāstīt meitenei bībeles stāstus, viņa klausījās ārkārtīgi uzmanīgi. Dzirdot par Izaka lēcu virumu, par Sodomas izpostīšanu un mazā zēna Jāzepa nelaimēm, Maša nobālēja un plati iepleta gaišzilās acis.

Vēlāk, kad tēvs pameta sulaiņa amatu un par sakrāto naudu atvēra sādžā bodīti, Maša kopā ar kungiem devās uz Maskavu.

Trīs gadus pirms savas nāves Maša atbrauca pie tēva. Viņš meitu tikko spēja pazīt. Sl bija jauna, smuidra sieviete ar bagātas kundzes izturēšanos un apģērbiem. Maša runāja loti gudri, gluži kā no grāmatas, smēķēja, gulēja līdz pusdienai. Kad Andrejs Andrejičs vaicāja meitai, ar ko viņa nodarbojoties, meita, droši skatīdamās tēvam acīs, teica: «Esmu aktrise!» Sāda vaļsirdība bijušajam sulainim izklausījās pēc vislielākā cinisma. Maša jau sāka dižoties ar saviem panākumiem un aktrises dzīvi, bet, redzēdama, ka tēvs pietvīkst zili sarkans un spēj vairs tikai rokas paplātīt, apklusa. Klusēdami, viens otram acīs nepaskatīdamies, viņi nodzīvoja kādas divas nedējas, līdz pašai Mašas prombraukšanai. Pirms aizbraukšanas Maša lūdza tēvu, lai tas pastaigājoties kopā ar viņu gar upes krastu. Lai cik briesmīga viņam šķita staigāšana gaišā dienas laikā visu godīgu cilvēku acu priekšā blakus savai meitai, aktrisei, viņš Mašas neatlaidīgajam lūgumam paklausīja …

— Cik jums te brīnišķīgas ainavas! — Maša jūsmoja pastaigādamās. — Kādas gravas, kādi purvi! Ak dievs, cik skaista mana dzimtā puse!

Un viņa sāka raudāt.

«Sīs ainavas neder nekam . . .» Andrejs Andrejičs domāja, truli skatīdamies uz gravām un nesaprazdams meitas jūsmošanu. «No tām tikpat maz labuma, cik no āža piena.»

Bet Maša raudāja, raudāja un alkatīgi elpoja ar visu krūti, it kā juzdama, ka ilgi viņai vairs nav lemts elpot . . .

Andrejs Andrejičs sapurina galvu kā sadzelts zirgs un, lai nomāktu smagās atmiņas, sāk aši mest krustus . . .

—   Debesu tēvs, — viņš murmina, — atceries savu dieva mierā aizmigušo kalponi netikli Mariju un piedod viņai viņas tīšos un netīšos . . .

Nepieklājīgais vārds atkal pasprūk pār Andreja An- drejiča lāpām, bet viņš to nemana: kas dziļi iesakņojies apziņā, to ne ar knaiblēm nevar izdabūt laukā, kur nu vēl ar tēva Grigorija pamācošajiem vārdiem! Ma- karjevna nopūšas, ievelk elpu dziļi krūtīs, čukst, Mitja, zēns ar kroplo roku, iegrimis domās. . .

—   «… tur nevaid slimību, noskumšanas un nopūšanās …» — dūc psalmotājs, aizsegdams ar roku labo vaigu.

No kvēpināmā trauka kūp zilganu dūmu strūkliņa un rotājas platā, slīpā gaismas strēlē, kas šķērso baznīcas drūmo, nedzīvo tukšumu. Šķiet, kopā ar dūmiem staru strēlē lidinās dieva mierā aizgājušās Mašas dvēsele. Dūmu strūkliņas, atgādinādamas bērna matu cirtas, riņķo, kāpj augšup uz logu un it kā vairās no skumjām un sāpēm, ar kurām pilna bijusi šī nabaga sirds.

DUMJAIS FRANCŪZIS

Brāļu Hincu cirka klauns Henrijs Purkuā iegāja Tes- tova traktierī Maskavā paēst brokastis.

—   Dodiet man konsomē! — viņš. pavēlēja viesmīlim.

—    Pavēlēsiet ar pašotu vai bez pašota?

—   Nē, ar pašotu būs pārāk sātni. . . Divas vai trīs grauzdētas maizes šķēlītes gan lūdzu …

Gaidīdams, kamēr pasniegs konsomē, Purkuā sāka vērot citus viesus. Pirmais, kurš dūrās acīs, bija tukls, cienīgs kungs, kas sēdēja pie blakus galdiņa un taisījās ēst bliņas.

«Cik daudz pasniedz krievu restorānos!» francūzis domāja, skatīdamies, ka svešais kungs aplej savas bliņas ar verdošu sviestu. «Piecas bliņas! Vai tad viens cilvēks var apēst tik daudz mīklas?»

Bet kaimiņš pa to laiku apzieda bliņas ar ikriem, pārgrieza visas divās daļās un aprija īsā brīdī…

—   Sulaini — viņš uzsauca viesmīlim. — Atnes vēl vienu porciju! Kas te jums par porcijām? Dod uzreiz kādas desmit vai piecpadsmit bliņas! Dod baliku. .. varbūt ari lasi!

«Dīvaini…» domāja Purkuā, apbrīnodams kaimiņu. «Apēdis piecus mīklas pikučus un prasa vēl! Lai gan šādi fenomeni nemaz nav tik reti… Man pašam Bre- taņā bija tēvocis Fransuā, kurš saderējis izstrēba divus šķīvjus viras un apēda piecas jēra kotletes… Esmu dzirdējis, ka esot arī tādas slimības, kad cilvēks daudz ēdot…»

Viesmīlis nolika kaimiņam Uz galda veselu kaudzi bliņu un divus šķīvjus ar baliku un lasi. Cienīgais kungs izdzēra glāzīti degvīna, uzkoda lasi un ķērās pie bli- ņām. Purkuā joti brīnījās, ka kungs tās ēd steigšus, lāgā nesakošļādams, gluži kā izsalcis . . .

«Laikam slims …» francūzis domāja. «Vai tiešām tas ērms domā apēst visu šo pankūku čupu? Neapēdīs ne trīs pankūkas, kuņģis jau būs pilns, bet maksāt taču vajadzēs par visu blāķi!»

—   Atnes vēl ikrus! — kaimiņš uzsauca, salvetē slaucīdams taukainās lūpas. — Un neaizmirsti sīpolu lokus!

«Bet… tiešām, puse bliņu kaudzes jau pazudusi!» klauns šausminājās. «Ak dievs, viņš apēdis arī visu laša porciju? . . . Tas taču gluži nedabiski… Vai tiešām cilvēka kuņģis tik ļoti izplēšams? Nevar būt! Lai cik izplēšams būtu kuņģis, bet tas nevar izplesties lielāks par vēderu… Ja šis kungs dzīvotu Francijā, viņu varētu rādīt cirkā par naudu… Ak dievs, nav vairs bliņu kaudzes!»

—   Pasniegsi man pudeli Nuī vīna… — kaimiņš teica, kamēr viesmīlis lika galdā ikrus un sīpolu lokus. — Vispirms gan apsildi… Ko vēl? Varbūt derētu vēl viena porcija bliņu . . . Bet drīzāk gan . . .

—    Klausos … Ko pavēlēsiet pēc bliņām?

—   Kaut ko vieglāku… Pasūti man porciju stores soļankas, krievu gaumē un … un … Es vēl padomāšu, ej!

«Varbūt tas viss man rādās sapņos?» klauns brīnījās, atbalstīdamies pret krēsla atzveltni. «Šis cilvēks grib izdarīt pašnāvību. Tādu milzumu nevar apēst, nekaitējot veselībai. Jā, jā, viņš grib mirt! Tas redzams pēc kaimiņa skumjās sejas. Vai tiešām sulainim neliekas aizdomīgi, ka viesis tik daudz ēd? Vai tiešām?»

Purkuā pasauca viesmīli, kas apkalpoja kaimiņa galdiņu, un čukstus vaicāja:

—   Paklausieties, kāpēc dodat viņam tik daudz ēdienu?

—   Tas ir . . . e … e … viņš pieprasa! Kā es varu nepasniegt? — viesmīlis brīnījās.

—   Dīvaini, bet tā jau viņš var sēdēt šeit līdz vakaram un tikai prasīt un prasīt! Ja jums pašam nav pietiekami drosmes viņam atteikt, ziņojiet galvenajam oficiantam, sauciet policiju!

Viesmīlis nosmīnēja, paraustīja plecus un aizgāja.

«Mežoņi!» francūzis klusībā dusmojās. «Un viņi pat priecājas, ka pie galdiņa sēž vājprātis, pašnāvnieks, kurš apēdīs vēl par vienu rubli! Ka cilvēks nomirs, tas nav nekas, kad tikai restorānam ienākums!»

—    Ir nu gan kārtība! — kaimiņš īgņojās, pavērsda- mies pret francūzi. — Mani briesmīgi kaitina šie garie starpbrīži! Cilvēks apēd vienu porciju, otra jāgaida veselu pusstundu! Tā jau visa ēstgriba var aiziet pie velna, un es vēl nokavēšos … Tagad pulkstenis ir trīs, bet piecos man jābūt jubilejas pusdienās.

—   Pardon, monsieur, — Purkuā nobālēja, — jūs taču jau pusdienojat!

—   Nē-ē . .. Kas nu tās par pusdienām? Tās ir brokastis . . . bliņas …

Tobrīd kaimiņam atnesa soļanku. Viņš pielēja pilnu šķīvi, sapiparoja ar Kaijenas pipariem un sāka strēbt…

«Nabadziņš .. .» francūzis domās joprojām šausminājās. «Vai nu viņš ir slims un nenoskārst savu bīstamo stāvokli, vai arī to visu tīšuprāt. . . pašnāvības nolūkā .. . Mans dievs, ja es būtu zinājis, ka ieraudzīšu šādu ainu, neparko nebūtu nācis šurp! Mani nervi šādus skatus nespēj paciest!»

Francūzis ar nožēlām vēroja kaimiņa seju, ik mirkli gaidīdams, ka tūlīt sāksies krampji, kādi vienmēr piemeklēja tēvoci Fransuā pēc bīstamajām ēšanas derībām …

«Liekas inteliģents, jauns cilvēks . . . spēku pilns …» francūzis domāja, lūkodamies uz kaimiņu. «Varbūt dara kaut ko labu savai tēvzemei … un Joti iespējams, ka viņam ir jauna sieva, bērni. .. Spriežot pēc apģērba, viņam jābūt bagātam, laimīgam … bet kāpēc viņš nolēmis tā rīkoties? . . . Vai tiešām nevarēja izvēlēties citu līdzekli, lai nomirtu? Velns viņu sazin, cik lēti tiek vērtēta dzīvība! Un cik zemisks, necilvēcisks es esmu, sēdēdams šeit un nesniegdams šim neprātim palīdzīgu roku! Varbūt viņu vēl varētu glābt?»

Purkuā apņēmīgi piecēlās kājās un devās pie kaimiņa.

—    Paklausieties, monsieur, — viņš to uzrunāja klusi un ļoti laipni. — Man nav tas gods būt pazīstamam ar jums, bet ticiet tomēr, ka esmu jūsu draugs .. . Vai nevaru jums kaut kā palīdzēt? Neaizmirstiet, ka esat vēl jauns … ka jums ir sieva, bērni…

—   Nesaprotu, ko gribat sacīt! — kaimiņš pagrozīja galvu, platām acīm blenzdams uz francūzi.

—   Monsieur, esiet vaļsirdīgs! Es taču ļoti labi redzu jūsu rīcību. Jūs tik daudz ēdat, ka… grūti ir nenoskārst …

—   Es daudz ēdu?! — kaimiņš brīnījās. — Es?! Rimstieties taču … Kā lai es neēdu, ja kopš rīta neko neesmu baudījis?

—   Bet jūs taču šausmīgi daudz ēdat!

—   Jums jau nebūs jāmaksā! Ko jūs uztraucaties? Es nemaz daudz neēdu! Paskatieties, ēdu tāpat kā visi citi!

Purkuā palūkojās apkārt, un viņu pārņēma šausmas. Viesmīļi grūstīdamies, cits citam virsū uzskriedami, nesa veselus bliņu kalnus . .. Pie galdiņiem sēdēja restorāna apmeklētāji un notiesāja bliņu kalnus, žāvēta laša porcijas, ikrus … ar tikpat lielu ēstgribu un drosmi kā šis glītais kungs.

«Ai, brīnumu zeme!» Purkuā domāja, nākdams laukā no restorāna. «Ne vien klimats, bet arī kuņģi te ir apbrīnojami! Ai, brīnišķīgā, brīnišķīgā zeme!»

AŅUTA

Vislētākajā «Lisabonas» mēbelēto istabu numurā trešā kursa students mediķis Stepans Kločkovs staigāja no viena kakta uz otru un centīgi kala savu medicīnu. No nemitīgās, spriegās kalšanas viņam jau bija sausa mute un pieri klāja sviedri.

Pie loga, kura malas rotāja ledus raksti, uz ķeblīša sēdēja viņa piedzīvotāja Aņuta, maza, tieviņa, ap divdesmit pieci gadi veca brunetīte, ļoti bāla, ar biklām, pelēkām acīm. Muguru saliekusi, viņa sarkaniem diegiem izšuva vīrieša krekla apkakli. Darbs bija steidzams … Pulkstenis gaitenī aizsmacis nosita jau divi pēc pusdienas, bet istaba vēl nebija uzkopta. Saņurcītā sega, izsvaidītie spilveni, grāmatas, drēbes, liela, netīra bļoda ar ziepjainām samazgām, kurās peldēja papirosu gali, netīrumi uz grīdas — šķita, ka tas viss bija sagāzts vienā kaudzē, tīšām sajaukts, sagumzīts . . .

—    Labā plauša sastāv no trim daļām … — Kločkovs kala. — Robežas! Augšdaļa krūts pusē sasniedz ceturto piekto ribu, sānu virsmā tā sniedzas līdz ceturtajai ribai. . . mugurpusē līdz spina scapulae .. .

Kločkovs, mēģinādams iztēloties tikko izlasīto, pacēla acis pret griestiem. Neguvis skaidru priekšstatu, viņš sāka taustīt sev zem vestes augšējās ribas.

—    Šīs ribas ir kā klavieru taustiņi, — viņš sacīja. — Pie tām noteikti jāpierod, lai nesajauktu skaitu. Vajadzēs pastudēt uz skeleta un dzīva cilvēka … Paklau, Aņuta, panāc šurp, es orientēšos!

Aņuta nolika šuvekli, novilka jaciņu un saslējās. Kločkovs apsēdās viņai pretim un, pieri savilcis, sāka skaitīt viņas ribas. Hm . . . Pirmo ribu nevar sataustīt… Tā ir zem atslēgas kaula … Lūk, tā ir otrā riba … Tā… Bet šī trešā … Un šī ceturtā . . . Hm … Tā … Ko tu rausties?

—   Jums ir salti pirksti!

—    Nu, nu… nenomirsi, negrozies! Tātad tā ir trešā riba, bet šī ceturtā … Tu esi tik vāja pēc skata, bet ribas tik tikko var sataustīt. Tā ir otrā … tā trešā … Nē, tā tikai var sajukt un nav iespējams skaidri izprast… Vajadzēs uzzīmēt. Kur mana oglīte?

Kločkovs paņēma oglīti un uzvilka uz Aņutas krūtīm dažas paralēlas līnijas, kas atbilda ribām.

—   Lieliski. Viss kā uz delnas . . . Bet tagad var arī paklaudzināt. Piecelies!

Aņuta piecēlās un izstiepa zodu. Kločkovs noņēmās ar klaudzināšanu un tā iedziļinājās šai nodarbībā, ka nemanīja, kā Aņutas lūpas, deguns un pirksti kļuva zili aiz aukstuma. Aņula drebēja un baidījās, ka tikai mediķis nepamana viņas drebuļus, nepārstāj zīmēt ar ogli un klaudzināt, varbūt pēc tam arī slikti noliks eksāmenu.

—   Tagad viss skaidrs, — Kločkovs sacīja, beidzis klaudzināt. — Tu sēdi tā un nenodzēs ogli, bet es vēl drusku pamācīšos.

Un mediķis atkal sāka staigāt un kalt. Aņuta gluži kā tetovēta, ar melnām svītrām uz krūtīm, savilkusies čokurā aiz aukstuma, sēdēja un domāja. Viņa vispār runāja ļoti maz, vienmēr klusēja un tikai domāja, domāja …

Sešu septiņu gadu laikā, klaiņājot pa mēbelētajām istabām, tādus kā Kločkovs viņa bija pazinusi piecus. Tagad tie visi jau bija beiguši studijas, tikuši uz zaļa zara un, protams, kā jau kārtīgi cilvēki, sen bija viņu aizmirsuši. Viens no viņiem dzīvo Parīzē, divi ir ārsti, ceturtais gleznotājs, bet piektais, kā stāsta, esot jau pat profesors. Kločkovs — sestais .. . Drīz arī šis beigs kursu, tiks uz kājām. Nākotne, bez šaubām, ir skaista, un Kločkovs droši vien kļūs liels cilvēks, bet tagadne pavisam bēdīga: Kločkovam nav tabakas, nav tējas, un cukura atlicis tikai četri gabaliņi. Jāpabeidz pēc iespējas ātrāk izšuvums, jānes pasūtītājai, un tad par saņemto kvartu jāpērk kā tēja, tā tabaka.

—   Vai drīkst ieiet? — atskanēja aiz durvīm.

Aņuta ātri apmeta sev ap pleciem vilnas lakatu.

Ienāca gleznotājs Fetisovs.

—        Bet es pie jums ar lūgumu, — viņš iesāka, uzrunādams Kločkovu un zvērīgi raudzīdamies no matu apakšas, kas bija pārkārušies pār pieri. — Esiet tik laipns, aizdodiet man uz pāris stundiņām savu brīnišķo meiču! Redziet, es gleznoju, bet nekādi nav iespējams bez modēja!

—        Ak, ar lielāko prieku! — Kločkovs bija ar mieru. — Ej, Aņuta!

—        Ko es tur neesmu redzējusi! — Aņuta klusi noteica.

—        Paliec mierā! Cilvēks lūdz mākslas un nevis kādu nieku dēj. Kāpēc nepalīdzēt, ja vari?

Aņuta sāka ģērbties.

—   Bet ko jūs gleznojat? — Kločkovs jautāja.

—        Psihi. Labs sižets, tikai ne visai padodas; jāstrādā ar dažādiem modeJiem. Vakar gleznoju vienu ar zilām kājām. «Kāpēc,» vaicāju, «tev zilas kājas?» — «Zeķes,» saka, «plūk.» Bet jūs tikai kajat! Laimīgs cilvēks, jums tāda pacietība!

—   Medicīnā nekādi nevar bez iekalšanas.

—        Hm . . . Atvainojiet, Kločkov, bet jūs briesmīgi cūcīgi dzīvojat!

—        Kā jūs to domājat? Citādi nevar dzīvot. .. No vecā saņemu tikai divpadsmit rubļu mēnesī, bet ar tādu naudu ir grūti pieklājīgi dzīvot.

—        Tas nu tā … — gleznotājs sacīja un nicīgi sarauca pieri, — bet var tomēr dzīvot labāk … Izglītotam cilvēkam katrā ziņā jābūt estētam. Vai ne? Bet jums te velns zina kas! Gulta nav uzklāta, samazgas, netīrumi, vakarējā biezputra uz šķīvja . . . tfu!

—        Tas taisnība, — mediķis atteica un samulsa, — bet Aņutai nebija vaļas šodien uzkopt. Visu laiku aizņemta.

Kad gleznotājs un Aņuta izgāja, Kločkovs apgūlās uz dīvāna un sāka mācīties guļus, tad neviļus aizmiga un, pēc stundas pamodies, atbalstīja galvu dūrēs un iegrima drūmās domās. Viņam ienāca prātā gleznotāja vārdi, ka izglītotam cilvēkam katrā ziņā jābūt estētam, un viņa apkārtne patiešām tagad šķita pretīga, atbaidoša. Viņš it kā redzēja acu priekšā to nākotni, kad pieņems slimniekus kabinetā, dzers tēju ērtā ēdamistabā līdz ar sievu — kārtīgu sievieti, — un tagad šī bļoda ar samazgām, kurās peld papirosu gali, izskatījās neticami riebīga. Ari Aņuta šķita neglīta, nevīžīga, nožēlojama … Un viņš nolēma izšķirties ar viņu — nekavējoties, katrā ziņā.

Kad Aņuta, atgriezusies no gleznotāja, vilka nost kažoku, viņš piecēlās un nopietni sacīja:

—    Redzi, mana mīļā . . . Apsēdies un uzklausi mani! Mums jāšķiras! Vārdu sakot, es nevēlos vairs dzīvot kopā ar tevi.

Aņuta bija atgriezusies no gleznotāja ļoti nogurusi un izmocīta. Tā kā viņa ilgi bija stāvējusi kaila, seja bija sakritusi, novājējusi un zods kļuvis asāks. Aņuta nekā neatbildēja uz mediķa vārdiem, viņai tikai iedrebējās lūpas.

—   Saproti, ka agri vai vēlu mums tikpat vajadzētu šķirties, — mediķis sacīja. — Tu esi jauka, labsirdīga un neesi muļķe, sapratīsi…

Aņuta atkal uzvilka kažoku, klusēdama ietina savu izšuvumu papīrā, savāca diegus, adatas; vīstokli ar četriem cukura gabaliņiem atrada uz loga un nolika uz galda blakus grāmatām.

—   Tas ir jūsu … cukurs … — viņa klusu izteica un novērsās, lai slēptu asaras.

—   Nu ko tu raudi? — Kločkovs jautāja.

Viņš samulsumā pagājās pa istabu un sacīja:

—   Tu, nudien, esi savāda. Pati taču zini, ka mums jāšķiras. Nevaram jau visu mūžu būt kopā.

Viņa bija savākusi visus savus sainīšus un jau pagriezās, lai atvadītos, bet viņam kļuva viņas žēl.

«Varbūt lai vēl vienu nedēļu padzīvo tepat?» viņš nodomāja. «Nudien, lai vēl padzīvo, bet pēc nedēļas likšu, lai iet prom.»

Dusmodamies par savu rakstura vājumu, viņš skarbi uzsauca:

—        Ko nu stāvi! Ja ej, tad ej, bet, ja negribi, veic kažoku nost un paliec! Paliec!

Aņuta, ne vārda nebilzdama, klusītiņām novilka kažoku, tad tikpat klusi izšņauca degunu, nopūtās un nedzirdami devās uz savu pastāvīgo pozīciju — ķeblīti pie loga.

Students pasniedzās pēc mācību grāmatas un atkal sāka staigāt no viena kakta uz otru.

—        Labā plauša sastāv no trim daļām … — viņš kala. — Augšdaļa krūts priekšpusē sasniedz ceturto piekto ribu. . .

Bet gaitenī kāds pilnā kaklā kliedza:

—   Grigorij, patvāri!

par dzīves nīcību

Meteņdienas sprediķa temats

Galma padomnieks Semjons Petrovičs Podtikins apsēdās pie galda, aizsprauda aiz apkakles salveti un, nepacietībā kaisdams, gaidīja mirkli, kad pasniegs bliņas . .. Viņam acu priekšā, gluži kā karavadonim, kurš pārlūko kaujaslauku, rēgojās vesela ainava… Galda vidū vienā līnijā sarindotas slaidas pudeles. Tur bija trīs degvīna šķirnes, Kijevas liķieris, šatolarozs, rein- vīns un pat vēderains trauks ar benediktīniešu mūku ražojumu. Visapkārt dzērieniem mākslinieciskā nekārtībā drūzmējās siļķes ar sinepju mērci, ķilavas, krējums, graudainais kaviārs (3 rubļi un 40 kapeikas mārciņā), svaigs lasis un tā tālāk. Podtikins raudzījās uz visu to un kāri rija siekalas . .. Viņa acis kļuva valgas, seja viebās saldkaislē …

— Tik ilgi gaidīt nu gan nav labi! — viņš sarauca pieri, uzrunādams sievu. — Katja, drīzāk!

Beidzot nāca virēja ar bliņām… Semjons Petrovičs, riskēdams apdedzināt pirkstus, sakampa divas virsējās — pašas karstākās bliņas un, lielas ēstgribas skubināts, uzmeta uz sava šķīvja. Bliņas bija apbrūnējušas, irdenas, apaļīgas kā tirgoņa meitas pleci… Podtikins tīksmi pasmaidīja, nožagojās aiz sajūsmas un aplēja bliņas ar verdošu sviestu. Pēc tam, it kā uzkurinādams apetīti un jau iepriekš izbaudīdams ēšanas priekus, viņš lēni, vilcinādamies apzieda bliņas ar kaviāru. Plankumus, kas palika neapziesti, viņš aplēja ar skābu krējumu . . . Tagad vajadzētu tikai ēst, vai ne? Bet kur nu! .. . Podtikins palūkojās uz savu roku darbu un vēl nejutās apmierināts… Mazliet padomājis, viņš uzlika uz bliņām vistreknāko laša gabalu, ķilavu, sardīni un pēc tam, tvīkstot un elpai aizraujoties, sarullēja abas bliņas, ar lielu prieku izdzēra glāzīti degvīna, nosēcās, atvēra muti…

Bet tobrīd viņu ķēra trieka.

PERSONA

Nodokļu Inspektora kunga kancelejā «pārrakstītāja vakance ar algu 250 rbļ. gadā. Personām, kas beigušas vismaz apriņķa skolu vai ģimnāzijas 3 klases, jāgriežas kancelejā, rakstveidā pieliekot klāt savu dzīves aprakstu un adresējot lūgumu Nodokļu Inspektora kungam Gusinajas ielā, Podžilkinas mājā.»

Divdesmito reizi izlasījis šo sludinājumu, Miša Na- baldašņikovs, jauns puisis ar piņņainu pieri, ar degunu, kas ieilgušu iesnu dēļ kļuvis sarkans, ar kafijbrūnām biksēm, brīdi pastaigāja pa istabu, padomāja un teica, vērsdamies pie savas mātes:

—    Esmu beidzis ģimnāzijā nevis trīs, bet četras klases. Rokraksts man ir varen labs, tā dēļ es varētu būt arī rakstnieks vai ministrs. Alga, pati redzat, lieliska — divdesmit rubļu mēnesī! Ņemot vērā mūsu nabadzību, es kalpotu pat par pieci rubļi! Sakiet ko sacīdama, bet amats visai piemērots, labāka nemaz nevajag … Māt, tikai nelādzīgi, ka jāiesniedz dzīves apraksts!

—   Kas tad tur? Ņem un uzraksti…

—   Viegli pateikt: uzraksti! Lai sacerētu dzīves aprakstu, vajadzīgs talants, bet kā lai uzraksta bez talanta? Uzrakstīt kaut kā, bez jēgas, juku jukām, pati saprotat, nebūs labi. Nav jau domraksts, kas iedodams skolotājam, bet dzīves apraksts, kas pievienojams lūgumam un iesniedzams kancelejā kopā ar dokumentiem! Nepietiek ar to, ka papīrs labs un viss uzrakstīts bez traipiem, arī valodai jābūt labai. . . Protams! Vai tad jūs citādi domājat? Ja, teiksim, pavirši paraugās uz nodokļu inspektoru Ivanu Andrejeviču, tad viņš nav nekāds lielais dūzis … Guberņas sekretārs, sešus gadus klaiņājis apkārt bez darba, visās bodītēs ietaisījis parādus, bet, ja vērīgāk palūkojas, tad, nē-e, māt, viņš ir persona, svarīga personība! Vai redzējāt, kā sludinājumā teikts? «Adresējot lūgumu»… Lū-gu-mu! Bet lūgumus taču iesniedz tikai ievērojamām personām! Mums abiem vai tēvocim Ņilam Kuzmičam neviens lūgumu nesniegs!

—   Tā nu tas ir. .. — māte piekrita. — Bet kālab viņam ievajadzējies tavs dzīves apraksts?

—   To es nemāku jums pateikt… Laikam jau vajag!

Miša vēlreiz izlasīja sludinājumu, staigāja pa istabu

šurpu turpu un ļāvās sapņiem… Kas vismaz reizi mūžā bijis bez darba un nīcis dīkdienībā, tas zina, cik ļoti satrauc sirdi iepriekš minētajam līdzīgi sludinājumi. Miša, kuram kopš ģimnāzijas laikiem par katru kumosu pārmeta, ka viņš ir liekēdis, un kurš dižojās ar tēvoča Ņila Kuzmiča vecajām biksēm, un gāja ārā uz ielas tikai vakaros, kad citi nevarēja saskatīt, ka viņam cauri zābaki un nodiluši svārki, atguva varen labu omu, jau iedomājoties vien, ka radusies iespēja dabūt darbu. Divdesmit rubļu mēnesī nav nekāda mazā nauda. Tiesa, savus zirgus iegādāties un kāzas sarīkot par šādu algu nevar, toties ar divdesmit rubļiem pilnīgi pietiek, lai jau pirmajā mēnesī, kā Miša bija izfantazējis, nopirktu sev jaunas bikses, zābakus, cepuri, harmoniku un iedotu mātei piecus vai sešus rubļus pārtikai. Lai nu būtu kā būdams, bet maza alga labāka nekā liels naudas bads. Taču Miša mazāk jūsmoja par divdesmit rubļiem nekā par tiem svētlaimīgajiem laikiem, kad māte vairs nevarēs kladzināt, ka viņš ir liekēdis, ik brīdi skaļi raudāt un tēvocis Ņils Kuzmičs izbeigs sprediķošanu un zvērestiem apstiprinātos solījumus — nopērt dīkdienīgo māsasdēlu.

—    Ko tu šļūkā no viena kakta otrā, — dēla sapņošanu pārtrauca māte, — būtu labāk sēdies pie galda un sacerējis …

—    Es, māt, neprotu sacerēt, — Miša nopūtās. — Jāatzīstas, ka savas piecas reizes esmu piesēdies un mēģinājis rakstīt, bet ne velna man nesanāk. Gribu rakstīt dikti gudri, bet iznāk tik vienkārši, it kā es rakstītu krustmātei uz Kremenčugu . . .

—   Tas nekas, ka vienkārši. .. Inspektors ļaunā neņems … Un debesu tēvs par manām — mātes lūgšanām un pacietību būs mīkstinājis viņa sirdi: inspektors nedusmosies, ja tev nepaveiksies. . . Kazi, arī pats tavā vecumā nav bijis diez cik skolots!

—   Lai notiek, pamēģināšu vēlreiz, kaut arī zinu, ka atkal nekas nesanāks . .. Pamēģināšu . . .

Miša apsēdās pie galda, nolika uz tā papīra lapu un iegrima domās. Labu brīdi viņš bolīja acis, pavērsis tās pret griestiem, tad paņēma spalvaskātu un, pavicinājis plaukstu, kā to dara visi sava rokraksta cienītāji, sāka: «Jūsu Augstdzimtība! Esmu dzimis 1867. gadā K. pilsētā, mans tēvs ir Kirils Ņikanorovičs Nabaldašņi- kovs un māte — Natālija Ivanovna. Tēvs strādāja tirgoņa Podgoiska cukurfabrikā par kantoristu un saņēma gadā 600 rubļu algas. Pēc tam viņš atlūdzās no šā amata un ilgi dzīvoja bez darba. Pēc tam …»

Tēvs pēc tam bija kļuvis par nelabojamu žūpu un dzērumā nomiris, bet tas jau bija ģimenes noslēpums, ko Miša negribēja augstdzimtībai izpaust. Miša brītiņu padomāja, nosvītroja visu uzrakstīto un pēc nelielām pārdomām uzrakstīja atkal to pašu …

«Pēc tam tēvs nomira nabadzībā,» Miša turpināja, «viņu apraudāja sieva un dēls, kurš tēvu dedzīgi mīlēja un kurš viņam, tēvam, bija tikai viens, tas ir, es, Mihails. Kad man apritēja 9 gadi, mani sūtīja mācīties sagatavošanas klasē, skolas naudu maksāja Podgoiskis, bet, kad tēvs no viņa fabrikas kantora aizgāja un Podgoiskis skolas naudu vairs nemaksāja, es izstājos no IV klases. Mācījos viduvēji, I un III klasē paliku uz otru gadu, taču glītrakstīšanā un uzvedībā man vienmēr bija pieci.» Un tā tālāk.

Miša aprakstīja veselu loksni. Viņš rakstīja no sirds, bet muļķīgi, bez jebkāda plāna un hronoloģiskas secības, atkārtodamies un nesakarīgi. Iznāca kaut kas neskaidrs, garš un bērnišķīgi naivs . .. Miša pabeidza šādiem vārdiem: «Tagad pārlieku no savas mātes līdzekļiem, kurai nav nekādu eksistences līdzekļu, un tāpēc visai pazemīgi lūdzu Jūsu Augstdzimtību — dodiet man darbu, lai es varētu dzīvot un uzturēt savu slimīgo māti, kura arī lūdz Jūs. Atvainojiet par traucēšanu.» (Paraksts.)

Nākamajā dienā pēc ilgas stomīšanās un biklas šaubīšanās šis dzīves apraksts tika tīri pārrakstīts un kopā ar dokumentiem nosūtīts adresātam, bet pēc divām nedējām gaidās pārgurušais Miša, trīcēdams pie visām miesām, stāvēja nodokļu inspektora priekšnamā un ilgojās saņemt par savu sacerējumu honorāru.

—    Atļaujiet uzzināt, kur šeit ir kanceleja? — Miša vaicāja, no priekšnama ielūkodamies lielā, trūcīgi mēbelētā istabā, kur uz dīvāna zvilnēja rudmatis ar tupelēm kājās un bez rītsvārkiem — ar vasaras apmetņa mēteli mugurā.

—   Kas jums vajadzīgs? — rudmatis uzprasīja.

—   Es te. .. pirms divām nedēļām iesniedzu lūgumu … lai mani pieņem par pārrakstītāju … Vai varu sastapt inspektora kungu?

—    Kaut kas neciešams… — rudmatis īgņojās, savilkdams ģīmi it kā sāpēs un ciešāk ietīdamies mētelī. — Simt cilvēku dienā! Virknēm, virknēm vien nāk! Kungi, vai tiešām jums nav cita darba kā tikai mani traucēt?

Rudmatis pielēca no dīvāna, plati izpleta kājas un sacīja, kā skaldīt noskaldīdams katru vārdu:

—    Tūkstoš reižu visiem esmu teicis, ka pārrakstītājs man jau ir! Ir, ir, ir! Sen vairs nevajadzēja nākt! Man jau ir pārrakstītājs! Pasakiet arī visiem citiem!

—   Atvainošanu … — Miša murmināja. — Es nezināju . . .

Neveikli paklanījies, Miša izgāja . . . Honorārs — diemžēl izčibēja!

IVANS MATVEJICS

Pēcpusdiena, pulkstenis pāri pieciem. Viens no pietiekami slaveniem krievu zinātniekiem — sauksim viņu tikai par zinātnieku — sēž savā kabinetā un nervozi grauž nagus.

—    Tas ir taisni neciešami! — viņš saka, atkal un atkal palūkodamies pulkstenī. — Tā ir vislielākā necieņa pret cita cilvēka laiku un darbu. Anglijā šāds subjekts nenopelnītu ne kapeiku, nomirtu badā! Nu pagaidi tikai, atnāksi tu man …

Vēlēdamies izgāzt uz kādu savas dusmas un nepacietību, zinātnieks pieiet pie sievas istabas durvīm un pieklauvē.

—    Paklausies, Katja, — viņš teic ļoti sašutis. — Ja sastapsi Pjotru Daņiliču, pasaki viņam, ka godīgi cilvēki tā nedara! Tā ir nelietība! Rekomendē pārrakstītāju un nezina, ko rekomendē! Puika gauži kārtīgi ik dienas nokavējas par divām, par trijām stundām. Vai tad tāds cilvēks var būt pārrakstītājs? Man šīs divas vai trīs stundas dārgākas nekā citam divi vai trīs gadi! Kad puisis atnāks, izlamāšu viņu kā suni, nemaksāšu itin neko un iztriekšu laukā! Ar tādiem cilvēkiem nav ko kautrēties!

—   To tu saki katru dienu, bet viņš tomēr nāk un nāk.

—   Šoreiz esmu galīgi izlēmis. Diezgan viņa dēļ esmu jau zaudējis laika. Piedod, bet es viņu izlamāšu, lamāšos kā ormanis!

Beidzot dzirdams zvans. Zinātnieks savelk nopietnu ģīmi, izslienas staltāk un, pacēlis augstu galvu, iet uz priekšnamu. Tur pie drānu pakaramā jau stāv viņa pārrakstītājs Ivans Matvejičs, gadus astoņpadsmit vecs puisis ar iegarenu, olai līdzīgu seju bez ūsām, apdilušā, izbalējušā mētelī un bez galošām. Viņš ir aizelsies un centīgi berž kājslauķi savus lielos, smagos zābakus, cenzdamies noslēpt istabenei, ka zābakā ir caurums, pa kuru rēgojas balta zeķe. Ieraudzījis zinātnieku, puisis smaida platu, mazliet padumju, stingu smaidu, kāds mēdz būt tikai bērniem un ļoti vientiesīgiem cilvēkiem.

—   Ahā, sveiki! — puisis saka un sniedz lielu, valgu roku. — Nu, kakls vairs nesāp?

—    Ivan Matvejič! — zinātnieks teic drebošā balsī, pakāpdamies atpakaļ un salikdams kopā abu roku pirkstgalus. — Ivan Matvejič!

Viņš piesteidzas pie pārrakstītāja, sakampj to aiz pleca un sāk vārgi kratīt.

—    Kā jūs izturaties pret mani?! — zinātnieks gluži izmisis saka. — Jūs esat briesmīgs, nejauks cilvēks, kā jūs izturaties pret mani! Jūs zobojaties, ņirgājaties par mani? Tā taču ir?

Ivans Matvejičs, spriežot pēc smaida, kas vēl mazliet plaiksnās viņa sejā, ir cerējis uz gluži citādu sagaidīšanu, un tāpēc, ieraudzījis nikno zinātnieka ģīmi, vēl garāku izstiepj ovālo seju un izbrīnā paver muti.

—   Kas . . . kas noticis? — viņš vaicā.

—   Un jūs vēl jautājat! — zinātnieks sasit rokas.

—   Jūs zināt, ka man dārgs ik mirklis, un tik ļoti nokavējaties! Jūs esat nokavējies par divām stundām! … Dievs jūs sodīs!

—    Es taču pašreiz nenāku no mājām, — Ivans Matvejičs murmina, nedroši raisīdams vaļā kaklautu.

—    Biju pie krustmātes uz vārda dienu, bet krustmāte dzīvo kādas sešas verstis no šejienes … Ja es būtu nācis tieši no mājām, tad cita runa.

—    Ivan Matvejič, jel apdomājiet, vai jūsu rīcībā ir kāda loģika? Te jāstrādā darbs — steidzams darbs, bet jūs vazājaties pa vārda dienām un pie krustmātēm! Jel raisiet drīzāk vaļā savu briesmīgo kaklaulu! Galu galā las ir neciešami!

Zinātnieks atkal piesteidzas pie pārrakstītāja un palīdz viņam attīt kaklautu.

—   Gluži kā meitietis … Nu, ejiet! … Lūdzu drīzāk!

Šņaukdams degunu netīrā, saņurcītā kabatas lakatiņā un raustīdams pelēkos svārķeļus, Ivans Matvejičs iet cauri zālei un viesistabai uz kabinetu. Tur viņa vajadzībām jau sen viss nolikts — gan krēsls, gan papīrs un pat papirosi.

—    Sēdieties, sēdieties, — zinātnieks skubina, nepacietīgi berzēdams rokas. — Jūs esat neciešams cilvēks … Jūs zināt, ka darbs steidzams, un tik Joti nokavējaties. Gribot negribot jāsāk bārties. Nu, rakstiet … Pie kā mēs apstājāmies?

Ivans Matvejičs noglauž sarainos, nelīdzeni apcirptos matus un paņem spalvaskātu. Zinātnieks staigā no viena kakta otrā, mēģina koncentrēties un diktē:

—   Galvenais ir tas . . . komats … ka dažas, tā sakot, pamatformas — vai uzrakstījāt? — formas nosaka vienīgi tikai to principu pali būtība . . . komats … kuri rod tajā savu izpausmi un var iemiesoties tikai tajos.. . Jauna rinda . .. Pirms tam, protams, punkts … Visvairāk patstāvības ir . . . ir … tajās formās, kurām piemīt ne tik daudz politisks… komats… kā sociāls raksturs …

—   Tagad ģimnāzistiem ir citāda forma. . . pelēka … — saka Ivans Matvejičs. — Kad es mācījos, tad bija labāk: mundierus valkājām …

—    Ak, rakstiet, lūdzu! — zinātnieks dusmojas. — Raksturs . . . uzrakstījāt? Bet, ja runājam par pārvei- dībām, kas attiecas uz. . . valsts funkciju uzbūvi un nevis uz tautas ikdienas dzīves regulēšanu… komats . . . tad nevar sacīt, ka tās atšķirīgas ar savām nacionālajām formām … pēdējos trīs vārdus pēdiņās . . . E-e … kā jūs teicāt. . . Jūs gribējāt ko sacīt par ģimnāziju?

—   Manā laikā ģimnāzisti valkāja citādu formu.

— Ahā . . . tā… Vai sen izstājāties no ģimnāzijas?

—   Es taču jums vakar stāstīju! Jau gadus trīs nemācos … Izstājos no ceturtās klases.

—   Kāpēc aizgājāt no ģimnāzijas? — zinātnieks jautā, ielūkodamies Ivana Matvejiča rakstījumā.

—   Tāpat vien, ģimenes apstākļu dēļ.

—    Atkal jums jāatgādina, Ivan Matvejič! Kad beidzot atmetīsiet savu paradumu vilkt garumā rindas? Rindā jābūt ne mazāk kā četrdesmit burtiem!

—    Vai tad jūs domājat, ka es to tīšām daru? — Ivans Matvejičs apvainojas. — Toties citās rindās ir vairāk nekā četrdesmit burtu .. . Saskaitiet! Bet, ja nu jums šķiet, ka stiepju garumā, tad samaziniet man atalgojumu.

—    Ne jau tas ir svarīgi! Patiešām, cik jūs esat nede- likāts… Tikko sākam runāt, tūlīt par naudu. Galvenais ir akurātība, Ivan Matvejič, akurātība ir galvenais! Jums jāpieradinās pie akurātības.

Istabene ienes uz paplātes kabinetā divas glāzes ar tēju un groziņu ar sausiņiem . . . Ivans Matvejičs neveikli, abām rokām satver savu glāzi un tūlīt sāk dzert. Tēja ir pārāk karsta. Lai neapplaucētu lūpas, Ivans Matvejičs cenšas dzert maziem malkiem. Viņš apēd vienu sausiņu, pēc tam otru, trešo un, kaunīgi pašķielējis uz zinātnieku, bikli sniedz roku pēc ceturtā . . . Ivana Matvejiča skaļie guldzieni, izsalkuša cilvēka čamstināšana un uzrauktajās uzacīs vērojamā alkatība zinātniekam krīt uz nerviem.

—   Beidziet drīzāk . . . Laiks ir nauda.

—   Diktējiet vien! Es varu reizē dzert un rakstīt.. . Vaļsirdīgi sakot, esmu izsalcis.

—   Kā tad citādi, kājām nākat!

—    Jā … Un cik nejauks laiks! Mūsu novadā tagad jau jūtams pavasaris … Visur peļķes, sniegs kūst.

—   Jūs laikam esat dienvidnieks?

—   No Donas apgabala . . . Martā mums jau īsts pavasaris. Te ir sals, visi staigā kažokos, bet tur zālīte… visur sauss un var ķert pat tarantulus.

—   Kāpēc tad jāķer tarantuli?

—   Tāpat vien … aiz gara laika … — Ivans Matvejičs saka un nopūšas. — Tarantulus ķert ir interesanti. Diega galā piesien sveķu kriksīti, ielaiž to alā un ar sveķu gabaliņu dauza tarantulam pa muguru, viņš, nolādētais, pārskaišas, sakampj ar ķepiņām sveķu kriksīti un pielīp pie tā … Un ko mēs ar viņiem darījām? Dažkārt salasījām pilnu bļodiņu un ielaidām pie tarantu- liem falangu.

—   Kādu falangu?

—     Tas ir tāds zirneklis, arī drusku līdzīgs tarantu- lam. Cīniņā viņš viens pats var nokost simt tarantulu.

—     Jā-a . . . Tomēr rakstīsim tālāk … Pie kā mēs apstājāmies?

Zinātnieks nodiktē vēl kādas divdesmit rindas, pēc tam apsēžas un iegrimst pārdomās.

Ivans Matvejičs, gaidīdams, kamēr zinātnieks izdomās savu domājamo, sēž un, kaklu staipīdams, pūlas sakārtot krekla apkakli. Kaklasaite lāgā neturas savā vietā, podziņas izkritušas, un apkakle atkal un atkal pašķiras.

—     Jā-a … — saka zinātnieks. — Tā-a . .. Ivan Matvejič, vai darbu vēl neesat sev sameklējis?

—     Neesmu. Kur tad šo var sameklēt? Es, vai zināt, esmu nodomājis iet karadienestā kā savvaļnieks. Bet tēvs uzstāj, lai es iestājos aptiekā.

—     Jā-a . . . Labāk būtu, ja jūs iestātos universitātē. Eksāmens ir grūts, bet ar pacietību un neatlaidīgu darbu eksāmenu var nolikt. Strādājiet, vairāk lasiet… Vai jūs daudz lasāt?

—     Jāatzīstas, ka maz … — Ivans Matvejičs saka un aizsmēķē papirosu.

—   Turgeņevu esat lasījis?

—   N-neesmu . . .

—   Bet Gogoli?

—   Gogoli? Hm! … Gogoli. . . Nē, neesmu lasījis!

—     Ivan Matvejič! Kā jums nav neērti? Ai-ai! Tik jauks puisis, tik daudz jūsos īpatnēja, un šāds pārsteigums … Pat Gogoli neesat lasījis! Lūdzu, izlasiet! Es jums iedošu! Katrā ziņā izlasiet! Citādi saķildosimies!

Atkal ir iestājies klusums. Zinātnieks pusguļus atlaidies uz mīkstas kušetes un domā, bet Ivans Matvejičs, atstājis mierā savu apkaklīti, visu uzmanību pievērš zābakiem. Viņam nemanot, zem kājām no izkusušā sniega satecējušas divas lielas peļķes. Puisim sametas kauns.

—   Šodien kaut kā nevedas… — zinātnieks murmina.

—    Ivan Matvejič, jums, šķiet, patīk ķert arī putnus?

—   Rudeņos … Šeit es neķeru, bet tur, mājās, vienmēr ķēru.

—   Tāa-a … labi. Bet rakstīt tomēr vajadzēs.

Zinātnieks apņēmīgi pieceļas un sāk diktēt, bet pēc

desmit rindām atkal apsēžas uz kušetes.

—   Nē, laikam būs jāatliek līdz rītrītam, — viņš saka.

—   Atnāciet rīt no rīta, tikai agrāk, pirms pulksten deviņiem. Lai dievs pasarga, ja nokavēsieties.

Ivans Matvejičs noliek spalvaskātu, pieceļas no galda un apsēžas uz cita krēsla. Aizrit krietns brīdis pilnīgā klusumā, un viņš sāk just, ka jāiet projām, ka viņš te ir lieks, taču zinātnieka kabinetā ir tik mājīgi, kabinets tik gaišs un silts, un vēl nav izgaisušas atmiņas par treknajiem sausiņiem un saldo tēju, ka Ivanam Matvejičam sažņaudzas sirds, jau iedomājoties vien par savām mājām. Mājās — nabadzība, bads, aukstums, allaž īgnais tēvs, pārmetumi, bet šeit tik rāmi, klusi, un zinātnieks pat interesējas par larantuliem un putniem.

Zinātnieks paskatās pulkstenī un atšķir grāmatu.

—   Vai jūs man iedosiet Gogoli? — Ivans Matvejičs jautā pieceldamies.

—   Iedošu, iedošu. Labiņais, bet kur tad jums jāsteidzas? Pasēdiet, pastāstiet kaut ko …

Ivans Matvejičs sēž un smaida platu smaidu. Gandrīz katru vakaru viņš sēž šajā kabinetā un ik reizi jūt zinātnieka balsī un skatienā kaut ko neparasti sirsnīgu, neatvairāmu, gandrīz vai mīļu. Dažbrīd Ivanam Matvejičam pat šķiet, ka zinātnieks viņam pieķēries, pieradis pie viņa un, ja rājas par nokavēšanos, tad tikai tāpēc, ka skumst pēc viņa pļāpāšanas par tarantuliem un par ķivulēnu ķeršanu pie Donas.

RAGANA

Tuvojās nakts. Psalmotājs Savelijs Gikins nomodā gulēja baznīcas sarga mājiņā savā milzīgajā gultā, lai gan citkārt bija paradis aizmigt reizē ar vistām. No netīrās raibu katūna lupatu segas viena gala rēgojās viņa rudie, sarainie mati, no otra gala — lielas, sen nemazgātas kājas. Psalmotājs klausījās . .. Sarga mājiņa iesniedzās baznīcas pagalmā, un mājeles vienīgais logs bija vērsts uz klaju lauku. Bet laukā plosījās īsts karš. Bija grūti saprast, kurš kuru tur gribēja nozūmēt un kura bojā ejas dēj dabā ievārījusies šī jezga, taču, spriežot pēc nerimtīgās, draudīgās dunoņas, vienam cīnītājam klājās gauži slikti. Kāds uzvarošs spēks pa lauku dzinās kādam pakaļ, trakoja mežā un uz baznīcas jumta, nikni dauzīja ar dūrēm logu, plosīja, plēsa, bet kaut kas uzvarēts gaudoja un raudāja… 2ēlā raudāšana skanēja gan aiz loga, gan uz jumta, gan krāsnī. Raudāšanā jautās nevis sauciens pēc palīdzības, bet skumjas, apziņa, ka ir jau par vēlu, ka nav vairs glābiņa. Sniega kupenām uzsalusi plāna sērsnu garoza; uz kupenām un pie koku zariem trīcēja asaras, pa ceļiem un lakām plūda tumša dubļu un kūstoša sniega žurga. Vārdu sakot, virs zemes bija atkusnis, taču debess cauri tumšajai naktij to neredzēja un cik vien spēdama kaisīja uz kūstošo zemi jaunas sniega lēkšņas. Bet vējš ālējās kā sareibis. .. Viņš neļāva sniegam sasniegt zemes virsu, tumsā virpuļu virpuļiem svaidīja to, kā vien iepatikās.

Gikins vērīgi klausījās šajā mūzikā un rauca seju.

Viņš zināja vai vismaz noskārta, uz ko tiecas viss šis tracis aiz loga un kura roku darbs tas bija.

—   Es zi-inu! — viņš purpināja, zem segas nez kam draudēdams ar pirkstu. — Es visu zinu!

Pie loga uz ķeblīša sēdēja psalmotāja sieva Raisa Ņilovna. Uz otra ķeblīša noliktā skārda lampiņa, it kā bīdamās un saviem spēkiem neticēdama, plūdināja vārgu, plaiksnīgu gaismu uz sievas kuplajiem pleciem, glītajiem, kairinošajiem auguma apaļumiem, uz resno bizi, kas sniedzās līdz grīdai. Sieva šuva no rupja auduma maisus. Viņas rokas žigli dūra adatu, bet augums, acu skatiens, uzacis, valgās lūpas, baltais kakls pat nepakustējās, vienmuļo, mehānisko darbu darot, un, šķiet, bija sastinguši. Tikai retumis viņa pacēla galvu, lai ļautu atpūsties nogurušajam kaklam, īsu mirkli pameta skatienu pa logu, aiz kura trakoja putenis, un atkal noliecās pār rupjo audumu. Ne vēlēšanās, ne skumjas, ne prieks — nekas neizpaudās viņas glītajā sejā ar strupo degunu un vaigu bedrītēm. Gluži tāpat neko nepauž skaista strūklaka, tiklīdz no tās nešļāc ūdens.

Bet tad psalmotāja sieva beidza šūt vienu maisu, pasvieda to sāņus un, tīksmi izstaipījusies, ar vienaldzīgu, stingu skatienu paraudzījās logā . . . Aiz rūtīm slīdēja lietus asaras, balsnēja sniega pārslas, nodzīvodamas savu īso mūžu. Atkal viena pārsla pielipa pie loga ruts, pavērās sievā un izkusa . . .

—   Nāc liecies gultā! — psalmotājs ņurdēja.

Sieva klusēja. Pēkšņi viņas skropstas sakustējās un acīs pavīdēja satraukums. Savelijs, kas gar segas malu visu laiku bija uzmanījis sievas seju, mazliet paslēja galvu un vaicāja:

—   Kas ir?

—   Nekas… Man domāt, kāds brauc … — sieva klusi atbildēja.

Psalmotājs ar rokām un kājām nogrūda segu, pieslējās gultā uz ceļgaliem un truli lūkojās uz sievu. Tramīga lampiņas liesmas gaisma plaiksnījās pār viņa bārdaino, bakurētaino seju, pārslīdēja pār izspūrušo, saraino galvu.

—   Vai tu dzirdi? — sieva vaicāja.

Cauri vienmuļajai puteņa gaudoņai psalmotājs saklausīja tikko sadzirdamu smalku, šķindošu vaidu, līdzīgu oda sīkšanai, kad tas grib nomesties uz vaiga, bet dusmojas, ka to traucē.

—   Pastu ved… — Savelijs norūca, gultā atlup- damies.

Trīs verstis no baznīcas atradās pasta dižceļš. Cauri vēja brāzmām, kas pūta no ceļa uz baznīcas pusi, sarg- mājiņas iemītnieki saklausīja pulkstentiņu šķindoņu.

—   Ak dievs, ir gan ļaudīm patika braukāt šādā laikā! — sieva nopūtās.

—   Kroņa darbs. Gribas vai negribas, jābrauc .. .

Vaids mirkli vēl bija dzirdams, tad viss apklusa.

—   Aizbrauca garām! — Savelijs sacīja un atlaidās gultā.

Taču viņš vēl nepaspēja uzvilkt sev virsū segu, kad dzirdi atkal sasniedza skaidras pulkstentiņa skaņas. Psalmotājs bažīgi pavērās uz sievu, steigšus izkāpa no gultas un gāzelēdamies sāka staigāt gar krāsni. Pulk- stentiņš brīdi pašķindēja un vēlreiz apklusa, it kā to kāds aizžņaugtu.

—    Neko nedzird … — psalmotājs murmināja, apstādamies un piemiegtām acīm blenzdams uz sievu.

Bet tobrīd vēja brāziens iedrāzās logā un atnesa līdzi smalku, šķindošu vaidu.. . Savelijs nobāla, iekrekstē- jās un atkal čāpoja ar basajām kājām pa grīdu.

—    Pastam vadātājs piesities! — viņš sēca, ļauni šķielēdams uz sievu. — Vai tu dzirdi? Pastam vadātājs piesities! … Es … es zinu! Vai tad es to … neapjēdzu? — viņš purpināja. — Es visu zinu, kaut nelabais tevi parautu!

—   Ko tu zini? — psalmotāja sieva klusi jautāja, nenovērsdama acis no loga.

—    Velnata, zinu, ka tas viss tavu roku darbs! Tavs darbs, kaut nelabais tevi parautu! Ij šo puteni, ij pastam vadātāju esi uzsūtījusi … tas viss tavs darbs! Tavs!

—   Stulbeni, ko tu trako … — sieva mierīgi uzbilda.

—   Sen esmu pamanījis tevī šo niķi! Kolīdz apprecējos, jau pirmajā dienā pamanīju, ka tevī kuņas asinis!

—   Tfu! — Raisa brīnījās, paraustīja plecus un pārmeta krustu. — Dumiķi, pārmet krustu!

—    Ragana paliek ragana, — Savelijs turpināja dobjā, raudulīgā balsī, steigšus šņaukdams degunu krekla malā. — Kauč arī esi mana sieva, kauč arī baznīcas amata vīram pielaulāta, bet es par tevi pie grēksūdzes pastāstīšu tā, kā tas ir.. . Kā tad citādi? Dievs kungs, stāvi mums klāt un žēlo mūs! Pērngad pirms pravieša Daniela un Trīs Bābeles jaunekļu dienas bija putenis — un kas notika? Meistars iebrauca apsildīties. Pēc tam uz dieva vīra Alekseja dienu upē ledus sāka iet un šurp atkūlās uradņiks… Nolādētais, visu nakti ar tevi tērgavoja, bet no rīta kā izgāju laukā, kā paskatījos uz viņu, šim zem acīm zili riņķi un vaigi iekrituši! Nu? Pestītāja svētkos divi reizes bija pērkona negaiss, un abi reizes mednieks nāca pārnakšņot. Es visu redzēju, kaut viņš izčibētu! Visu! Ahā, nu esi sarkanāka par vēzi! Ahā!

—   Neko tu neredzēji…

—   Jā, jā! Bet šogad pirms ziemsvētkiem Kretas desmit mocekļu piemiņas dienā, kad putenis dienu un nakti nerimās — vai atminies? — priekšnieka skrīveris nomaldījās no ceļa un, suns kas suns, šurp atdauzījis … Kas tev iekārojies? Tfu, skrīveris! Vai vērts viņa dēļ likt jauku dieva laiciņu maitāt! Melns kā velns, īsts puņķutapa, mazs kā krupis, viss purns vienos piņ- ņos, un kakls greizs… Neko neteiktu, ja būtu vēl glīts, bet — tfu! — īsts sātans.

Psalmotājs atvilka elpu, noslaucīja lūpas un vērīgi klausījās. Pulkstentiņš nebija dzirdams, bet virs jumta kores aizbrāzās vēja sīpa, un tumsā aiz loga atkal kaut kas iešķindējās.

—    Tagad arīdzan! — Savelijs turpināja. — Ne jau velti pastam vadātājs piesities! Iespļauj man acīs, ja pastnieki nemeklē tevi! Sātans savu darāmo zina, labs palīgs! Pavadās, pavadās un šurp atvedīs. Zi-i-inu! Re- e-edzu! Velna tarkšķētāja, nenoslēpsi man savu ķecerīgo mieskārību! Kolīdz putenis sākās, tūdaļ sapratu tavas domas.

—    Esi nu gan tu koka pauris! — sieva iesmējās. — Vai tad pēc tava muļķa prātiņa es to nejauko laiku uzsūtu?

—    Hm … Smīkņā vien! Vai nu tu, vai kāds cits, bet to es manu: kolīdz tevī asinis sāk kūsāt, tūlīt negaiss klāt, bet, kolīdz negaiss sākas, tūlīt šurp atklīst kāds jādeklis! Katru reizi tā iznāk! Skaidrs, ka tu tā vainīgā!

Psalmotājs, lai vārdi izklausītos pārliecinošāki, pielika pirkstu pie pieres, aizvēra kreiso aci un dziedošā balsī sacīja:

—    Ak, neprāts, neprāts! Ak, Jūdasa apmātība! Ja patiesi esi cilvēku dzimuma un nevis ragana, padomā ar savu galvu: kas būs tad, ja tas nav bijis ne meistars, ne mednieks, ne skrīveris, bet sātans viņu ģīmī un līdzībā! Nu? To tev vajadzētu padomāt!

—    Savelij, esi gan tu muļķis! — sieva nopūtās, ar žēlumu skatīdamās uz vīru. — Kad mans tētis bija dzīvs un te dzīvoja, pie viņa nāca daudz dažādu ļaužu no drudža ārstēties: nāca gan no sādžas, gan no ārsētām, gan no armēņu viensētām. Kazi, katru dienu nāca, un neviens viņus par velniem nepaļāja. Bet, ja pie mums kāds reizi gadā nejaukā laikā iegriežas apsildīties, tad tev, mūlāpam, lielu lielie brīnumi, un arī tagad tev visādas domas galviņā.

Sievas pārliecinošie vārdi ietekmēja Saveliju. Viņš iepleta kailās kājas, nodūra galvu un iegrima domās. Savelijs vēl īsti neticēja savām šaubām, un vaļsirdīgā, aukstasinīgā sievas valoda pavisam viņam sajauca prātu, taču, mazliet padomājis, viņš tomēr pagrozīja galvu un sacīja:

—    Ne jau veči vai kādi neglīteņi, bet tikai jauni tīko pārnakšņot. .. Kāpēc? Lai jau viņi apsildītos, bet nagus palaiž. Nē, sieva, pasaulē nav nevienas dzīvas radības, kas būtu viltīgāka par jums, sievišķiem! Patiesa prāta jums, jānudien, mazāk nekā vistas kājā gaļas, toties velna viltības — atliku likām, lai svētā dievmāte mani pasarga! Are, skan pasta pulksteņi! Putenis nule sākās, bet es jau visas tavas domas noskārtu! Zirnekļu mātīte, esi likusi lietā savu raganas māku!

—    Nolādētais, ko tu man piesienies? — sieva vairs nespēja valdīties. — Ko tu man uzplijies kā nelabais?

—    Uzplijos tāpēc, ja šonakt, lai dievs nedod, kaut kas notiksies … tu paklausies! … ja kas notiksies, tad rīt mazā krēsliņā iešu uz Djakovu pie tēva Nikodima un visu izstāstīšu skaidri un gaiši. Tā un tā, teikšu, tēv Nikodim, augstsirdīgi atvainojiet, bet viņa ir ragana. Kāpēc? Hm .. . gribat zināt, kāpēc? Lūgtum … Tā un tā. Piemeklēs tevi nelaime, sieva! Ne vien pastarajā tiesā, bet arī virs zemes tapsi sodīta! Ne jau velti par jūsu slakas mātītēm svētkalpojumu grāmatā lūgšanas nodrukātas!

Pēkšņi pie loga kāds klauvēja tik skaļi un neparasti, ka Savelijs nobālēja un aiz nobīļa pietupās. Sieva pielēca kājās un arī nobālēja.

—    Dieva dēļ, ielaidiet apsildīties! — bija dzirdama dreboša, sulīga, rupja balss. — Kas tur ir? Esiet nu tik žēlīgi! Nomaldījāmies no ceļa!

—   Bet kas esat jūs? — psalmotāja sieva jautāja, baidīdamās paskatīties uz logu.

—   Pasta vedēji! — atbildēja kāda cita balss.

—    Ne jau velti tu būries! — Savelijs atmeta ar roku. — Klāt kā likts! Man bija taisnība . .. Nu, pielūko tu man!

Psalmotājs divos soļos piesteidzās pie gultas, iezvē- lās pēlī un, dusmīgi sēkdams, pagriezās ar seju pret sienu. Drīz viņa muguru skāra aukstuma šalts. Durvis nočīkstēja, uz sliekšņa nostājās garš vīrs, no galvas līdz kājām aplipis ar sniegu. Aiz viņa rēgojās otrs tikpat balts…

—   Vai somas nest iekšā? — otrs jautāja aizsmakušā, zemā balsī.

—   Laikam ārā gribēji atstāt!

To pateicis, pirmais raisīja nost bašliku, taču, nespēdams sagaidīt, kamēr to varēs atraisīt, norāva bašliku no galvas kopā ar cepuri un nikni nosvieda pie krāsns. Pēc tam, novilcis mēteli, nometa blakus cepurei un nesasveicinājies sāka staigāt pa istabu.

Tas bija jauniņš pastnieks gaišām matu cirtām, izvalkātu formas svārķeli mugurā, nobrūnējušiem, netīriem zābakiem kājās. Viņš staigādams sasila, apsēdās pie galda, pastiepa dubļainos zābakos ieautās kājas līdz maisiem un atbalstīja dūrē galvu. Bālajā sejā ar sarkanajiem plankumiem vēl bija manāmas nule pārdzīvoto baiļu un sāpju pēdas. Niknumā saviebta, ar nupat pieredzēto fizisko un garīgo ciešanu neapdzisušo atspulgu, ar kūstošu sniegu uzacīs, ūsās un ieapaļajā bārdā — šī seja bija glīta.

—   Suņa dzīve! — pastnieks norūca, pārlaizdams acis istabas sienām, it kā neticēdams, ka iekļuvis siltumā.

—   Gandrīz nosalām! Ja neieraudzītu jūsu uguntiņu, nezinu, kas notiktu . .. Jupis viņu sazin kad tas viss beigsies! Nav ne gala, ne malas šai suņa dzīvei! Kur mēs esam atbraukuši? — viņš jautāja klusākā balsī, pamezdams acis uz psalmotāja sievu.

—    Guļajevas paugurā, ģenerāļa Kaļinovska muižā, — sieva atbildēja sarosīdamās un piesarkdama.

—    Vai dzirdi, Stepan? — pastnieks pagriezās pret ormani, kas ar lielu ādas somu uz muguras bija iestrēdzis durvīs, — Mēs esam nokļuvuši Guļajevas paugurā!

—   Jā . .. dikti tālu!

Izteicis šos vārdus, kas vairāk līdzinājās čērkstošai, saraustītai nopūtai, ormanis atkal devās laukā un pēc brīža ienesa otru — mazāku somu, pēc tam izgāja vēlreiz un tagad nesa platā siksnā iekārtu pastnieka zobenu, kas pēc apveida līdzinājās garajam, plakanajam šķēpam, ar kādu lubu bildēs dižojas Judīte pie Olo- ferna gultas. Salicis somas pie sienas, ormanis izgāja priekšnamā, apsēdās un aizsmēķēja pīpi.

—   Varbūt pēc izsalšanās iebaudīsiet tēju? — psalmotāja sieva prasīja.

—   Tējošanai tagad nav laika! — pastnieks sadrūma.

—    Drīzāk jāsasildās un jābrauc, citādi nepaspēsim uz pasta vilcienu. Minūtes desmit pasēdēsim un brauksim. Jūs nu gan esiet tik laipni un parādiet mums ceļu …

—   Šāds laiks ir dieva sodība! — psalmotāja sieva nopūtās.

—   J-jā … Bet kas tad jūs te esat?

—    Mēs?_ Šejienieši, pie baznīcas… Garīgas kārtas ļaudis… Āre, kur guļ mans vīrs! Savelij, piecelies tak, apsveicinies! Senāk te bija arī draudze, bet pirms kāda pusotra gada izputēja. Protams, kad lielkungi te dzīvoja, bija arī cilvēku vairāk un bija vērts draudzi uzturēt, bet tagad bez lielkungiem, paši saprotat, no kā lai garīdznieki pārtiek, ja tuvākā sādža ir Markovka un ari līdz tai piecas verstis! Tagad Savelijs ir bez amata un… sarga vietā. Viņam uzdots pieskatīt baznīcu …

Pastnieks tūliņ pat uzzināja arī pārējo — ja Savelijs butu braucis pie ģenerālienes un izlūdzies no viņas zīmīti eminencei, Saveliju ieceltu labā amatā; bet pie ģenerālienes Savelijs neejot tāpēc, ka esot slinks un baidoties no cilvēkiem.

—   Mēs tomēr esam garīgas kārtas ļaudis … — psalmotāja sieva piebilda.

—    No kā tad jūs pārtiekat? — pastnieks jautāja.

—    Pie baznīcas ir pļavas un sakņu dārzi. Tikai mums gan no visa tā maza ienākšana… — sieva nopūtās. — Djadkinas priesteris tēvs Nikodims ir skaudīgas dabas vīrs, viņš notur šeit dievkalpojumus svētā Nikolaja vasaras piemiņas dienā, svētā Nikolaja ziemas piemiņas dienā un par to gandrīz visu pievāc sev. Nav, kas mūs aizstāv!

—   Nemels nu! — Savelijs nosēcās. — Tēvs Nikodims ir svēts vīrs, baznīcas spīdeklis, un, ja ņem kaut ko, tad pēc likuma!

—   Cik viņš tev sirdīgs! — pastnieks smīnēdams teica. — Vai sen precējušies?

—    Kopš grēku piedošanas svētdienas ceturtais gads. Senāk šeit psalmotāja amatā bija mans tētis, vēlāk, kad viņam pienāca laiks stāties dieva priekšā, tētis, lai es te varētu palikt, brauca uz konsistoriju un lūdza, lai man kādu neprecētu psalmotāju atsūtot par līgavaini. Es tad apprecējos.

—    Ahā, tātad tu ar vienu cirtienu nositi divas mušas! — pastnieks sacīja, raudzīdamies Savelijā, kurš arvien vēl bija uzgriezis muguru. — Amatā tiki un sievu dabūji.

Savelijs īgni paraustīja kāju un pievirzījās tuvāk pie sienas. Pastnieks piecēlās no galda, izšļaucījās un apsēdās uz pasta somas. Mirkli padomājis, viņš paspaidīja somas, nolika zobenu citā vietā un atlaidās, nokāris vienu kāju uz grīdas.

—   Suņa dzīve… — viņš pukojās, aizlika rokas aiz pakauša un aizvēra acis. — Pat vislielākajam ienaidniekam šādu dzīvi nenovēlētu.

Drīz iestājas klusums. Bija dzirdama tikai Savelija sēkšana un aizmigušā pastnieka vienmērīgā, lēnā elpošana, kad viņš, elpu izpūzdams, katrreiz sulīgi, gari nosēcās: k-h-h-h … Retumis rīklē iečīkstējās kāda cita skaņa, kājai saraujoties, zābaks nošvīkstēja gar pasta somu.

Savelijs zem segas sāka grozīties un lēnītēm paglūnēja atpakaļ- Sieva sēdēja uz ķeblīša un, atspiedusi vaigus plaukstās, lūkojās pastniekam sejā. Viņas acis bija stingas kā izbrīna pārņemtam, nobiedētam cilvēkam.

—   Ko nu lūri? — Savelijs dusmīgi čukstēja.

—   Kas tev par dalu? Guli! — atbildēja sieva, nenovērsdama acu no gaišās, cirtainās galvas.

Savelijs sirdīgi izpūta no krūtīm elpu un pasviedās uz sienas pusi. Pēc īsa brīža viņš atkal nemierīgi sagrozījās, paslējās gultā uz ceļgaliem un, atspiedies ar rokām pret spilvenu, pašķielēja uz sievu. Tā arvien vēl nepakustēdamās sēdēja un lūkojās uz ciemiņu. Vaigi bija nobāluši, acīs zaigoja dīvaina uguns. Psalmotājs nokrekšķējās, uz vēdera izšlūca no gultas un, piegājis pie pastnieka, apsedza viņa seju ar lakatu.

—   Kāpēc tā? — sieva vaicāja.

—   Lai viņam gaisma nekrīt acīs.

—    Nodzēs uguni pavisam!

Savelijs neuzticīgi paraudzījās uz sievu, pastiepa lūpas uz lampiņu, bet tūlīt attapās un rokas vien sasita.

—    Vai tu redz, kas par velnatas viltību? — viņš iesaucās. — Ahā! Vai ir vēl kāda cita radība, kas viltīgāka par sievišķi?

—   Stērbejainais sātans! — psalmotāja sieva šņāca, dusmās saviebusies. — Pagaidi tu man!

Ērtāk apsēdusies, viņa atkal neatlaidīgi lūkojās uz pastnieku.

Tas nekas, ka viņa seja apsegta. Sievu mazāk valdzināja seja nekā šī cilvēka kopējais izskats, neparastība. Krūtis pastniekam bija platas, varen spēcīgas, rokas tīkamas, smalkas, un muskuļainās, slaidās kājas daudz glītākas un vīrišķīgākas nekā divi Savelija «bluķēni». Pat salīdzināt nebija iespējams.

—    Kaut arī esmu stērbejainais nešķīstenis, — Savelijs teica, brītiņu pastāvējis, — bet viņiem te nav ko gulēt… Jā … Viņiem darāms kroņa darbs, un mums prasīs atbildēšanu, kāpēc esam šos te aizkavējuši. Ja cilvēks uzņēmies vest pastu, lai ved, un nav ko gulšņāt .. . Hei, tu! — Savelijs pakliedza uz priekšnamu. — Orman … kā tevi godāt? Varbūt vajag jūs pavadīt? Celies, pasta vedējiem neklājas gulēt.

Savelijs nespēja savaldīties, piesteidzās pie pastnieka un parāva viņu aiz piedurknes.

—    Jūsu labdzimtība! Ja brauc, tad brauc, bet, ja nebrauc, tad arī tā nedrīkst. . . Gulēt te nepiederas.

Pastnieks pielēca sēdus, pārlaida apmulsušu skatienu sarga istabelei un atkal atgulās.

—    Kad tad brauksi? — Savelijs vervelēja, raustīdams pastnieku aiz piedurknes. — Tāpēc jau tas ir pasts, ka īstenajā laikā jānogādā, vai dzirdi? Es pavadīšu.

Pastnieks atvēra acis. Sasilis, pirmajā saldajā miegā iztvīcis, lāgā vēl nepamodies, viņš kā miglā ieraudzīja baltu kaklu un neatlaidīgo, ļāvīgo psalmotāja sievas skatienu, aizvēra acis un pasmaidīja, it kā to visu būtu redzējis sapnī.

—    Kur tik nejaukā laikā lai brauc! — viņš dzirdēja maigu sievietes balsi. — Būtu tik gulējis un gulējis uz veselībām!

—   Bet pasts? — Savelijs uztraucās. — Kas aizvedīs pastu? Kazi, tu vedīsi? Tu?

Pastnieks atkal atvēra acis, palūkojās uz nemierīgajām bedrītēm psalmotāja sievas sejā, atģidās, kur pašlaik atrodas, saprata Saveliju. Iedomājoties, ka tūlīt būs jābrauc cauri saltai tumsai, pastniekam pārskrēja auksti drebuļi no galvas līdz kājām, un viņš nepatikā sarāvās.

•— Mazu brītiņu vēl pagulēšu … — pastnieks žāvājās. — Tik un tā esam nokavējušies . ..

—    Bet, kazi, taisni īstajā laikā paspēsim! — priekšnamā sacīja ormanis. — Ko tur var zināt, varbūt arī vilciens nokavējas mums par laimi.

Pastnieks piecēlās un, tīksmi staipīdamies, vilka mugurā mēteli.

Savelijs, redzēdams, ka ciemiņi taisās braukt projām, pat ierēcās aiz prieka.

—       Palīdzi tak! — ormanis viņam uzkliedza, celdams no grīdas pasta somu.

Psalmotājs piesteidzās pie ormaņa, un abi stiepa ārā pasta kravu. Pastnieks raisīja vaļā bašlika mezglu. Bet psalmotāja sieva lūkojās viņam acīs, it kā vēlētos ielīst puisim sirdī.

—   Būtu nu padzēruši tēju … — viņa sacīja.

—        Es labprāt.. . bet viņi jau saposušies! — pastnieks teica. — Lai gan tik un tā esam nokavējušies.

—        Palieciet jūs viens pats! — sieva čukstēja, nodūrusi acis un saņemdama puisi aiz piedurknes.

Pastnieks beidzot bija atraisījis mezglu un, nezinādams, ko īsti darīt, pārmeta bašliku pār elkoni. Viņš stāvēja tuvu tuvu psalmotāja sievai, juta viņas miesas siltumu.

—   Kāds tev … kakls …

Pastnieks pieskārās ar diviem pirkstiem pie sievietes kakla. Redzēdams, ka viņa nepretojas, puisis noglauda ar roku kaklu, plecu …

—   Esi gan tu …

—   Būtu nogaidījuši. . . padzēruši tēju.

—        Kur tu liec? Nezina ne rīta, ne vakara! — pagalmā skanēja ormaņa balss. — Liec šķērsām.

—   Būtu nogaidījuši… Āre, kā gaudo sniegputenis!

Pastnieks vēl nebija īsti pamodies, nebija atbrīvojies

no jauna puiša saldā miega burvestības, un viņu pēkšņi pārņēma tieksme, kuras dēļ aizmirstas pasta somas, pasta vilcieni… aizmirstas itin viss. Tramīgi, it kā vēlēdamies bēgt vai paslēpties, viņš pameta acis uz durvīm, apskāva psalmotāja sievu ap vidukli, un jau pieliecās, lai nopūstu lampiņu, bet tobrīd priekšnamā sāka klaudzēt zābaki un uz sliekšņa uznāca ormanis . .. Pār viņa plecu glūnēja Savelijs. Pastnieks steigšus nolaida rokas un apstājās, kā domās iegrimis.

—   Viss kārtībā! — ormanis sacīja.

Pastnieks mirkli pastāvēja, apņēmīgi pagrozīja galvu, it kā tikai tagad būtu pa īstam pamodies, un gāja līdzi ormanim. Sieva palika viena.

—   Sēdies iekšā, rādi ceļu! — viņa dzirdēja sakām.

Laiski iešķindējās viens pulkstentiņš, pēc tam otrs, un trīsuļojošas skaņas sīkā, garā važiņā steidzās projām no sarga mājelcs.

Kad tās pamazām apklusa, psalmotāja sieva pietrūkās kājās un satraukti sāka staigāt pa istabu. Papriekš viņa bija bāla, pēc tam pietvīka līdz ausu galiem. Seja saviebās naidā, elpa kļuva trauksmaina, acīs iezvīļojās mežonīgs, nešpetns niknums, un, soļodama kā sprostā, viņa izskatījās pēc tīģerienes, ko biedē ar nokaitētu dzelzs iesmu. Brītiņu viņa apstājās, pārlaida acis par savu mītni. Gandrīz pusi istabas gar visu sienu aizņēma gulta, kurā bija netīrs pēlis, pelēki, cieti spilveni, sega un daždažādas vārdos nenosaucamas panckas. Gulta izskatījās pēc bezveidīga, neglīta ērkuļa, gandrīz pēc tāda paša, kāds ik reizi rēgojās uz Savelija pakauša, kad viņš bija iedomājies saeļļot savus matus. No gultas līdz durvīm, kas veda aukstā priekšnamā, gara, tumša krāsns ar podiem un piekārtām lupatām. Viss, arī nule izgājušais Savelijs bija ārkārtīgi netīrs, notašķīts, apkvēpis, un tāpēc dīvains šeit šķita baltais sievietes kakls un plānā, maigā āda. Psalmotāja sieva pieskrēja pie gultas, pastiepa rokas, it kā vēlēdamās izsvaidīt, samīdīt, saplēst driskās itin visu, bet tad, šķiet, nobijusies, ka būs jāpieskaras netīrumiem, parāvās atpakaļ un staigāja atkal. ..

Kad pēc pāris stundām atgriezās sniegiem apķepu- šais un pārgurušais Savelijs, sieva izģērbusies jau gulēja gultā. Acis aizvērtas, bet pēc sīkiem drebuļiem, kas ņirbēja pāri sejai, psalmotājs noskārta, ka viņa nav aizmigusi. Mājās brizdams, Savelijs bija nozvērējies līdz rītam klusēt, sievu neaizskart, bet tagad tomēr nenocietās neiedzēlis.

—   Velti liki būrusies: aizbrauca, — vīrs teica, ar ļaunu prieku smīkņādams.

Sieva klusēja, nodrebēja tikai zods. Savelijs lēni izģērbās, pārsvempās pāri sievai un apgūlās sienmali.

—   Rītdien visu izstāstīšu tēvam Nikodimam, kāda sieva tu man esi! — viņš purpināja, saraudamies čokurā.

Uzrunātā aši pagriezās uz Savelija pusi un pazibsnīja ar acīm.

—   Tagad tev būs jāpietiek ar psalmotāja godu vien, — viņa teica, — sievu sev pameklē mežā! Vai es tev esmu sieva? Kaut tu nosprāgtu! Uzdzinies man kā tāds ļūļaks, snaudulis, dievs, piedod man grēkus!

—   Nu, nu … Guli!

—    Ak, es nelaimīgā! — sieva sāka skaļi raudāt. — Ja nebūtu uzkūlies tu, varbūt es apprecētos ar tirgoni vai kādu citu pārtikušu cilvēku! Ja nebūtu tevis, es tagad savu viru mīlētu. Kāpēc nedabūji galu sniegputenī, kāpēc nenosali tur uz lielceļa, tu necilvēks!

Psalmotāja sieva ilgi šņukstēja. Beidzot viņa smagi nopūtās un apklusa. Aiz loga joprojām trakoja sniega auka. Krāsnī, dūmenī, aiz sienām kaut kas raudāja, bet Savelijam šķita, ka šīs raudas skan viņā pašā, viņa ausīs. Šovakar Savelijs bija galīgi pārliecinājies —viņa nojauta par sievu ir pareiza. Ka viņa sieva ar nelabā palīdzību izrīko vējus un pasta puišu trijjūgus, par to viņš nemaz vairs nešaubījās. Taču bēdas kļuva divkārt lielākas tāpēc, ka noslēpumainība, pārdabiskais, mežonīgais spēks piešķīra šai blakus guļošajai sievietei sevišķu, neizprotamu pievilcību, kādu senāk viņš nebija manījis. Savas muļķības dēļ, pats to nenojauzdams, viņš piedēvēja sievai neparastas īpašības, un tāpēc viņa kļuva it kā vēl baltāka, apaļāka, nepieejamāka…

—   Ragana! — Savelijs pukojās. — Tfu, cik pretīga!

Un tomēr, nogaidījis, kamēr sieva apklust un sāk

vienmērīgi elpot, viņš pieskārās ar pirkstiem viņas pakausim … paturēja rokā sievas resno bizi. Viņa to nejuta … Tad vīrs kļuva drošāks un noglauda sievas kaklu.

—    Rimsties! — viņa iekliedzās un tik stipri iegāza Savelijam ar elkoni pa pieri, ka psalmotājam no acīm pašķīda dzirkstis.

Pierē sāpes drīz rimās, taču spīdzināšana arvien vēl turpinājās.

INDE

Zelta teļš ir pasaul's cars … utt.

No Mefistofeļa ārijas

Pjotrs Petrovičs Lisovs ir ideālists līdz matu galiem, kaut ari kalpo bankas kantorī Kunsts un Ko. Viņš dzied spiedzīgā tenorā, spēlē ģitāru, ziežas ar pomādi, valkā gaišas bikses, un šīs ir tās pazīmes, pēc kurām ideālistu var desmit verstu tālumā atšķirt no materiālista. Ļubočku, atvaļinātā kapteiņa Kadikina meitu, viņš apprecējis, ļaudamies kaislai jo kaislai mīlestībai… Ticat vai neticat, bet viņš tik ļoti mīlēja savu līgavu — ja viņam piedāvātu izvēlēties miljonu vai Ļubočku, viņš, nemaz nedomādams, izvēlētos Ļubočku… Velnam šāda ideāla izturēšanās, protams, nepatika, un tas steigšus iejaucās viņu dzīvē.

Kāzu priekšvakarā (velns sāka ālēties tieši kopš šā brīža) kapteinis Kadikins ieaicināja savā kabinetā Li- sovu un, laipnīgi saņēmis viņu aiz pogas, teica:

—    Mīļais draugs Petja, gribu tev aizrādīt, ka es zināmā mērā nu tā … Vīrs un vārds . .. Lai vēlāk, skaidrā valodā runājot, nebūtu nekādu nepatikšanu, mums jāvienojas iepriekš… Tu zini, ka es Ļubočkai nu tā… Ļubočkai neko pūrā līdzi nedošu!

—    Vai tad nav vienalga? — ideālists aizsvilās. — Par ko jūs mani turat? Es neprecu naudu, bet sievu!

—    Nu jā, nu jā … Bet kādēļ es tev to saku? Tādēļ, lai tu tomēr zinātu… Es, protams, neesmu nabadzīgs cilvēks, man ir savs īpašums, bet pats redzi, ka man bez Ļubočkas vēl veseli pieci… Tā tās lietiņas, mīļais Petja … Ohohohhh… (Kapteinis nopūtās.) Protams, arī tev klāsies grūti, bet neko darīt! Turies kaut kā… Gadījumā, ja kaut kas šitāds… vai nu bērnu dzim- stiba, vai cits kāds notikums, tad varu palīdzēt… Maķenīt varu … arī tūlīt varu . . .

—   Jānudien, ko vēl neizdomāsiet! — Lisovs atmeta ar roku.

—    Pašlaik varu tev palienēt četrsimt rubļu… Atvaino, vairāk gribētu dot, bet griez kauč ar nazi, nevaru!

Kadikins parakņājās pa atvilktni, izņēma papīra lapu un sniedza to Lisovam.

—    Še, ņem! — viņš teica. — Taisni četri simti! Pats būtu iekasējis pēc šā izpildraksta, taču zini, nav laika ķēpāties, bet tu saņemsi, tiklīdz gribēsi… Bez jebkādas kautrēšanās ej tieši pie ārsta Kļabova un saņem … Ja viņš sāk zobus ņirgt, tūlīt pie tiesu pristava . . .

Lai kā Lisovs mēģināja atteikties un lai kā pūlējās pierādīt, ka prec nevis naudu, bet sievu, taču beidzot salocīja izpildrakstu četrām kārtām un iebāza kabatā. Nākamajā dienā, karietē braukdams no laulāšanās, Lisovs apskāva Ļubočku un sacīja:

—    Aizvakar tu raudāji, ka mūsu ģimenes ligzdā nebūšot klavieru . . . Mīļā Ļubočka, priecājies! Nopirkšu tev pianīno par četrsimt rubļiem . . .

Pēc kāzu vakariņām, kad jaunlaulātie palika vieni paši, Lisovs ilgi staigāja pa istabu, pēc tam jūsmīgi pagrozīja galvu un teica sievai:

—   Ļuba, zini ko? Vai nebūs labāk, ja pagaidām pianīno nepirksim? Kā tu domā? Iegādāsimies vispirms mēbeles! Par četrsimt rubļiem var sapirkt lieliskas mēbeles! Iekārtosim tik jaukas istabas, ka pat velniem sirds apskriesies! Tanī istabā ievietosim dīvānu un atzveltnes krēslus, zini, apvilktus ar zīdu … Dīvānam iepretim, protams, apaļš galds ar kaut kādu tādu, velns viņu rāvis, kribuļu kribuļiem izrotātu lampu . . . Šeit mēs novietosim mazgājamo skapīti ar marmora plāksni. Vu komprenē? Ha-ha … Šinī atstarpē iebīdīsim drānu skapi vai kumodi ar spoguli. . . Tas ir, jupis viņu sa- zin cik jauki viss izskatīsies!

—   Logiem vajadzēs aizkaru.

—   Jā, arī aizkari! Jau rītdien iešu pie tā ārsta! Kaut nu es viņu, velnu, sastaptu mājās. . . Dakteri ir īsti āmrijas, paraduši jau ar mazu gaismiņu braukāt pie slimniekiem . . . Ļuba, neņem ļauna, bet rīt celšos labi agri. . .

Pulksten astoņos no rīta Lisovs klusītēm pieceļas, apģērbās un kājām devās pie ārsta Kļabova. Ceturksni pirms deviņiem Lisovs jau stāvēja ārsta dzīvokļa priekšnamā.

—   Vai ārsts mājās? — viņš jautāja istabenei.

—   Mājās gan, bet guļ un tik drīz vēl necelsies.

Šādu atbildi dzirdot, Lisovs savieba ģīmi, kļuva tik

skumīgs, ka istabene nobijās un teica:

—    Ja ārsts jums ļoti vajadzīgs, varu viņu pamodināt! Lūdzu, nāciet kabinetā!

Lisovs novilka kažoku un iegāja kabinetā . ..

«Blēdis, grezni dzīvo!» viņš domāja, atlaizdamies atzveltnes krēslā un apskatīdams istabas iekārtu. «Viena pati sofa droši vien maksā četrsimt rubļu .. .»

Pēc laba brīža notālēm atskanēja kāsēšana, tad — soļi, un kabinetā ienāca ārsts Kļabovs nemazgājies, samiegojies.

—     Kas jums kaiš? — viņš jautāja un apsēdās iepretim Lisovam.

—     Es, ārsta kungs, patiesību sakot, neesmu slims, — ideālists sacīja un mīlīgi smaidīja, — es atnācu pie jums darīšanās . . . Redziet, vakar apprecējos un… man ļoti vajadzīga nauda . . . Būšu jums visai pateicīgs, ja šodien samaksāsiet pēc šā izpildraksta …

—   Pēc kāda izpildraksta? — ārsts iepleta acis.

—     Lūk, pēc šā te . . . Es esmu Lisovs un apprecēju Kadikina meitu. Esmu viņa znots, un viņš, tas ir, mans sievastēvs, iedeva man šo izpildrakstu. Iedeva man Kadikins!

—     Ak dievs! — Kļabovs atmeta ar roku, piecēlās un saviebās gluži kā uz raudāšanu. — Domāju, ka esat slims, bet jūs te uzbāžaties ar blēņām . .. Tāda rīcība ir pat negodīga! Šorīt apgūlos pēc sešiem, bet jūs mani modināt velns viņu sazin kādēļ! Kārtīgi ļaudis cienī citu cilvēku atpūtu . .. Man pat kauns jūsu dēļ!

—     Piedodiet, es domāju … — Lisovs apjuka, — es nezināju …

Redzēdams, ka ārsts iet projām, Lisovs piecēlās un murmināja:

—    Kad pavēlēsiet nākt pēc naudiņas?

—   Nekad … Es tam Kadikinam tūkstoš reižu esmu teicis, lai liek mani mierā! Apnicis!

Ārsta balss noskaņa un izturēšanās Lisovu apmulsināja un ari saniknoja.

—   Tādā gadījumā, — viņš teica, — atvainojiet, bet būšu spiests griezties pie tiesu pristava un … apķīlāt jūsu mantu! …

—   Cik vien vēlaties! Tas jūsu Zalikins vai — kā viņu sauc? — Kadikins zina, ka manta nepieder man, bet manai sievai.

Iznācis no ārsta dzīvokļa, Lisovs bija piesarcis un lielās dusmās drebēja.

«Rupjš tēviņš!» Lisovs domāja. «Lops! Dzīvo tik grezni, pacientu viņam netrūkst, bet parādus nemaksā! Pagaidi vien tu man …»

Vakarā Lisovs tūlīt vēl negāja gulēt un rakstīja ārstam vēstuli… Šajā vēstulē Lisovs kategoriski, draudēdams ar tiesu pristavu, lūdza paziņot, kādā dienā un stundā viņš, Lisovs, var ārstu sastapt mājās. Nākamajā dienā, nesaņēmis atbildi, Lisovs aizsūtīja vēl vienu vēstuli … Beidzot, velti izšķiedis sešas pilsētas pastmarkas, viņš galīgi sadusmojās un gāja pie tiesu pristava . . .

Kamēr viņš rakstīja vēstules un virināja tiesu pristava durvis, laiks ritēja un cilvēka dziņas darbojās… Lisovam drīz sāka likties, ka četrsimt rubļi viņam neatliekami vajadzīgi, vajadzīgi tikpat kā ēst un ka brīnums, kā viņš līdz šim bez tiem izticis. Nerunājot jau par mēbeļu iegādāšanu, ko varēja atlikt uz vēlāku laiku, ar šo naudu vajadzētu samaksāt vecus parādi- ņus, samaksāt drēbniekam, bodītē . .. Kad dienas desmit pēc kāzām Ļubočka prasīja Lisovam piecus rubļus, ko iedot virējai, vīrs atteica:

—   Tos es viņai iedošu no tās ārsta naudas, bet šobrīd man nav… Vai zini ko? Šodien vēlreiz aiziešu pie ārsta! Palūgšu, lai maksā kaut pa daļām. Tā viņš droši vien būs ar mieru! …

Aizgājis pie ārsta, Lisovs pieņemamā telpā ieraudzīja daudz pacientu. Bija jāgaida sava kārta. Izlasījis visas uz galda saliktās avīzes un noguris tik ļoti, ka rīkle kļuva sausa un pakrūte saka smelgt, viņš beidzot iegāja ārsta kabinetā.

—   Atkal atnācāt! — Kļabovs saviebās.

Lisovs apsēdās un vaļsirdīgi izstāstīja ārstam, ka izpildrakstu uzdāvinājis Kadikins un ka nauda ļoti vajadzīga.

—   Jūs man varat šad tad iedot pa desmitniekam … — Lisovs sacīja. — Būšu ar mieru arī tā!

—   Atvainojiet, jūs esat īsts psihopāts … — Kļabovs pasmīnēja. — Lūdzu, sakiet — kas tad pieņem kā dāvanu izpildrakstu?

—   Es pieņēmu, jo domāju, ka jūs būsiet, nu … būsiet godīgs!

—    Ak tā! Jūs nu gan neesat tas, kas drīkst runāt par godīgumu! Vai zināt, kā radies šis parāds? Būdams students, aizņēmos no jūsu sievastēva tikai piecdesmit rubļus, viss pārējais ir procenti! Un es nemaksāšu… Principa dēļ nemaksāšu! Ne kapeikas!

Lisovs pārnāca no ārsta mājās noguris, nikns.

—    Es tavu tēvu nesaprotu! — viņš teica Ļubočkai. — Tas viss ir tik zemiski, nelietīgi! It kā viņam nebūtu četrsimt rubļu, ko man iedot! Pēc pūra naudas es netīkoju, bet uztraucos principa dēļ! Tagad ar tavu tēvu negribu vairs ne runāt… Skopulis, sīkmanis! Par spīti ej un pasaki tēvam, lai viņš saņem savu dumjo izpildrakstu un atsūta man četrsimt rubļus … Vai dzirdi? Aizej un pasaki…

—   Kā tad es viņam varu pateikt? Petja, man ir neveikli.

—   Ahā, tātad viņš tev mīļāks nekā vīrs! Tavuprāt, viņam taisnība? Nekādu pūra naudu es neņēmu no viņa, un nu viņam vēl taisnība!

Ļubočka sāka mirkšķināt acis un ļāva vaļu asarām.

—    Sākas… — Lisovs purpināja. — Tā tik vēl trūka! Nu, draudzenīt, lūdzu, bez šādiem niķiem! Manās mājās lai tas nenotiek! Mani, māsiņ, ar to nepārliecināsi … neiebiedēsi! Man tas nepatīk! Varēji izbļau- ties pie sava papiņa, bet šeit lai būtu miers! Vai dzirdi?

Lisovs paklaudzināja pa galdu ar grāmatas muguriņu … Ar šo piesitienu beidzās viņu medusmēnesis . . .

stāsts bez beigām

Ainiņa

Kādā sen aizritējušā naktī īsi pirms pulksten trijiem manā kabinetā pēkšņi ieskrēja nobālusi, satraukta vi- rēja un teica, ka pie viņas virtuvē sēžot kaimiņu mā- jeles īpašniece vecā Miļutiniete.

—    Kungs, Miļutiniete lūdz, lai jūs aizejot pie viņas … — virēja sacīja, smagi atvilkdama elpu. — Vecenītes īrniekam gadījusies nelaime… Nošāvies vai uzkāries…

—   Ko tad es tur varu darīt? — sacīju virējai. — Lai iet pie ārsta vai uz policiju!

—   Kur nu viņa ārstu sameklēs? Tikko spēj paelpot un lielās bailēs ielīdusi aizkrāsnē . . . Kungs, aizejiet nu!

Apģērbos un soļoju uz Miļutinietes māju. Dārza vārtiņi, uz kuriem gāju, atvērti. Šaubīdamies brīdi pastāvēju pie tiem un, nesataustījis sētnieka zvanu, devos pagalmā. Lievenis tumšs, sašķiebies, durvis neaizslēgtas. Atvēru tās un iegāju priekšnamā. Neviena gaismas stariņa, melna tumsa un turklāt vēl stipra vīraka smaka. Taustīdams nākamās durvis, atsitu elkoni pret kaut kādu dzelzs gabalu, tumsā uzgrūdos pieslietam dēlim un to gandrīz nogāzu zemē. Beidzot ar tūbu apsistās durvis bija atrastas, un es iekļuvu mazā gaitenī.

Šobrīd nerakstu ziemsvētku stāstu un nebūt negribu biedēt lasītājus, taču aina, ko ieraudzīju no gaitenīša, bija fantastiska, un tādu spēj uzgleznot tikai nāve. Tieši manu acu priekšā bija durvis, kas veda uz mazu zāli. Trīs blakus saspraustas lētas vaska svecītes skopi apgaismoja izbalējušas, pelēkas tapetes. Zālītes vidū uz diviem galdiem uzlikts zārks. Vaska svecītes aizdegtas, lai varētu saredzēt līķa sīko, melnīgsnēji dzelteno seju ar pavērtu muti un smailu degunu. No sejas līdz melno kurpju purngaliem sniedzās nekārtīgās krokās marles un muslīna viļņi, un starp tiem rēgojās divas bālas, sastingušas rokas ar vaska krustiņu. Mazās zāles tumšie, drūmie kakti, aiz šķirsta redzamās svētbildes, zārks — viss, izņemot klusi mirgojošās sveču liesmiņas, bija stings un nedzīvs kā pats kaps…

«Kas tas par brīnumu?» es domāju, negaidītās nāves ainas pārsteigts. «Kāpēc tāda steiga? īrnieks tikko paspējis pakārties vai nošauties un jau zārkā!»

Palūkojos apkārt. Pa kreisi durvis ar stikla augšdaļu, pa labi šķībs drēbju pakaramais ar novalkātu kažo- ķeli…

—   Iedodiet ūdeni… — sadzirdēju vaidu.

Vaids atskanēja aiz durvīm ar stikla augšdaļu. Atvēru durvis un iegāju mazā, tumšā istabā ar vienu vienīgu logu, pa kuru bikli spīdēja ielas luktura vārgā gaisma.

—   Vai te kāds ir? — es jautāju.

Nesagaidījis atbildi, uzrāvu sērkociņu. Kamēr tas dega, saskatīju šādu ainu. Man pie pašām kājām uz asinīm notraipītas grīdas sēdēja cilvēks. Ja es būtu paspēris garāku soli, uzkāptu viņam virsū. Pastiepis uz priekšu kājas un balstīdamies ar rokām pret grīdu, viņš centās pasliet augšup skaistu, ārkārtīgi bālu seju ar kuplu bārdu, tik melnu kā tuša. Lielajās acīs, ko viņš pavērsa pret mani, saskatīju neattēlojamas šausmas, bailes, lūgumu. Pa seju lielām lāsēm ritēja salti sviedri. Šie sviedri, sejas vaibsti, pret grīdu atbalstīto roku trīcēšana, smagā elpa un sakostie zobi liecināja, ka svešinieks ļoti cieš. Pie viņa labās rokas asiņu peļķē rēgojās revolveris.

—   Neejiet projām … — es izdzirdu vārgu balsi, kad apdzisa sērkociņš. — Svece ir uz galda.

Aizdedzināju sveci un, nezinādams, ko iesākt, apstājos istabas vidū. Stāvēju, skatījos uz cilvēku, kas sēdēja uz grīdas, un man šķita, ka esmu viņu jau kaut kur agrāk redzējis.

—   Neciešamas sāpes, — viņš čukstēja, — bet rtaV spēka iešaut sev vēlreiz. Trūkst dūšas!

Nosviedu mēteli un pievērsos slimniekam. Piecēlis viņu no grīdas kā bērnu, novietoju ievainoto uz vaska drānas dīvāna un piesardzīgi izģērbu. Pašnāvnieks trīcēja, un, drānas nost velkot, jutu, ka viņš ir gluži auksts; taču brūce, kuru ieraudzīju, neatbilda ne šiem drebuļiem, ne ievainotā sāpēs saviebtajai sejai. Brūce bija niecīga. Lode skārusi krūšu kreiso pusi starp piekto un sesto ribu, pārplēsusi ādu un šūnaudus — tas bija viss. Pašu lodi atradu svārku padrēbes krokās pie pakaļējās kabatas. Kā nu prazdams apturējis asinis un izveidojis pagaidu pārsēju no spilvendrānas, dvieļa un diviem kabatas lakatiņiem, iedevu slimniekam padzerties un apsedzu viņu ar priekšnamā pakārto kažoķeli. Pārsiešanas laikā abi nebildām ne vārda. Es rīkojos, bet ievainotais nepakustēdamies gulēja un lūkojās uz mani ar cieši piemiegtām acīm, šķiet, kaunēdamies par neveiksmīgo šāvienu un pūliņiem, ko viņš man sagādājis.

—   Tagad pacentieties gulēt mierīgi, — sacīju, pabeidzis pārsiešanu, — bet es aizskriešu uz aptieku un tur kaut ko dabūšu.

—    Nevajag! — ievainotais izdvesa, sakampdams mani aiz piedurknes un plati jo plati ieplezdams acis.

Tajās pavīdēja izbailes. Pašnāvnieks ļoti uztraucās, ka tikai es neaizeju.

—    Nevajag! Pasēdiet vēl kādas piecas… desmit minūtes. Ja jums nav pretīgi, apsēdieties, lūdzu!

Viņš lūdza, trīcēja, zobi viņam klabēja. Paklausīju un apsēdos uz dīvāna malas. Labs brīdis aizritēja, nerunājot ne vārda. Es klusēju un pārlaidu acis pār istabu, kurā tik nejauši mani bija novedis liktenis. Cik liela nabadzība! Šis cilvēks ar glīto, maigo seju un labi kopto, kuplo bārdu dzīvoja tādos apstākļos, kādus neapskaustu pat vienkāršs strādnieks. Dīvāns ar izdilušu, caurumainu vaska drānu, vienkāršs, netīrs krēsls, papīru driskām piemētāts galds un pie sienas bezgaumīga oleogrāfija — tas bija viss, ko redzēju. Mitra, drūma, pelēcīga istaba.

—   Cik liels vējš! — slimnieks sacīja, acis neatvērdams. — Kā tas gaudo!

—    Jā … — es teicu. — Paklausieties, man šķiet, es ar jums esmu jau ticies. Vai pērngad nepiedalījāties amatieru teātra izrādē ģenerāļa Luhačeva vasarnīcā?

—    Ko jūs teicāt? — ievainotais jautāja, steigšus atvēris acis.

Svešinieka sejā pavīdēja atmiņu ēna.

—   Es taču tiešām jūs tur redzēju. Vai neesat Vasiļ- jevs?

—   Kaut arī būtu, kas par to? No tā man nekļūst vieglāk, ka jūs mani pazīstat.

—   Ne jau vieglāk, bet tāpat vien iejautājos … starp citu.

Vasiļjevs aizvēra acis un it kā apvainojies pagrieza seju pret dīvāna atzveltni.

—    Es šādu ziņkāri nespēju saprast! — viņš murmināja. — Tā tik vēl trūka, lai jūs sāktu mani pratināt, kādu iemeslu dēļ esmu mēģinājis izdarīt pašnāvību!

Aizritēja īss brīdis, un viņš atkal pagrieza galvu pret mani, atvēra acis un ierunājās asarainā balsī:

—    Atvainojiet, ka esmu tik skarbs, bet jums jāpiekrīt, ka man taisnība! Prasīt ieslodzītajam, kāpēc viņš sēž cietumā, un pašnāvniekam, kāpēc viņš tīkojis nošauties, nav augstsirdīgi un … smalkjūtīgi. Tā ir dīkas ziņkāres apmierināšana uz cita nervu rēķina!

—   Velti uztraucaties . .. Man ne prātā nav nācis jautāt jums par iemesliem.

—    Būtu jel paprasījis… Tas jau cilvēku dabā. Bet, patiesību sakot, kālab jautāt? Es jums stāstīšu, bet jUs vai nu nesapratīsiet, vai neticēsiet… Vaļsirdīgi runājot, nesaprotu arī es pats … Ir protokolu un avīžu termini, piemēram, «nelaimīga mīlestība» un «bezizejas stāvoklis», bet iemesli nav zināmi… Tos nezinu ne es, ne jūs, ne jūsu redakcijas, kuras uzdrošinās iespiest fragmentus «no pašnāvnieka dienasgrāmatas». Tikai dievs viens pats saprot, ko jūt cilvēks, kas laupa sev dzīvību, bet cilvēki to nezina.

—   Tas viss ir ļoti interesanti, — es sacīju, — taču jums nevajadzētu daudz runāt. . .

Bet mans pašnāvnieks vairs nebija valdāms. Viņš atbalstīja galvu dūrē un turpināja sasirguša profesora balsī:

—    Cilvēks nekad nespēs saprast pašnāvības psiholoģiskās nianses! Kur ir iemesli? Šodien iemesls liek ķer-

; lies pie revolvera, rītdien liksies, ka šis pals iemesls nav ne plika graša vērts . . . Droši vien viss atkarīgs no subjekta individualizācijas zināmā laika sprīdī… Padomāsim, piemēram, par mani. Pirms pusstundas dedzīgi ilgojos pēc nāves, bet tagad, kad spīd svece un blakus sēžat jūs, man ne prātā nenāk mirt. Izskaidrojiet nu šādu pārvērtību! Vai esmu kļuvis bagātāks, vai no miroņiem augšāmcēlusies mana sieva? Vai mani ietekmējusi šī gaisma vai sveša cilvēka klātbūtne?

—    Gaisma tiešām ietekmē… — es murmināju, lai nebūtu jāklusē. — Gaismas ietekme uz organismu …

—   Gaismas ietekme… Pieņemsim! Bet cilvēki taču nošaujas ari, svecēm mirdzot! Tas nav nekāds lielais gods jūsu romānu varoņiem, ja tāds nieks kā svece tik krasi novirza drāmas gaitu! Visas šīs blēņas varbūt ir izskaidrojamas, bet izskaidrotāji nebūsim mēs. Ko cilvēks nesaprot, to viņam nav ko jautāt un nav ko skaidrot…

I — Atvainojiet, — es teicu, — bet… spriežot pēc jūsu sejas, man šķiet, ka šobrīd jūs… dižojaties.

—    Es? — Vasiļjevs attapās. — Ļoti var būt! Pēc rakstura esmu briesmīgi haotisks un mazliet lielīgs. Nu, izskaidrojiet, ja ticat savām fizionomista spējām! Pirms pusstundas mēģināju nošauties, bet tagad dižojos … Izskaidrojiet nu!

Šos vārdus Vasiļjevs izteica vārgā, dziestošā balsī. Viņš bija noguris un nebilda vairs ne vārda … Iestājās klusums. Sāku vērot viņa seju. Bāla kā mironim. Šķiet, dzīvība viņā izdzisusi un tikai šā «haotiskā un lielīgā» cilvēka ciešanu atspulgs liecināja, ka viņš ir vēl dzīvs. Bija baigi raudzīties uz šo seju, bet diez kā jutās pats Vasiļjevs, kuram vēl pietika spēka filozofēt un, ja nemaldos, padižoties!

—    Jūs esat šeit? — viņš atsāka un pēkšņi paslējās uz elkoņa. — Ak dievs! Paklausieties labi uzmanīgi!

Es sāku klausīties. Aiz tumšā loga, ne mirkli nerim- damās, nikni bungoja lietus lāses. Zēli un sērīgi gaudoja vējš.

—    «Mazgā mani, ka baltāks topu nekā sniegs. Liec man dzirdēt prieku un līksmību,» — laiskā, nogurušā balsī, nepaaugstinādama un nepazeminādama vienmuļo, garlaicīgo toni, skaitīja Miļutiniete, kas bija ienākusi atpakaļ zālē.

—   Tas taču patiešām ir jocīgi! — Vasiļjevs čukstēja, pagriezis uz manu pusi izbiedēto seju. — Ak dievs, kas viss nav jādzird un jāredz! Kaut varētu izteikt mūzikā šo haosu! «Kas brīvs, tas pārbītos,» kā saka Hamlets, «kas nezin — mulstu, un apjuktu ik auss un acs.» Cik labi es tad saprastu mūziku! Cik ļoti to izjustu! Cik tagad pulkstenis?

—   Bez piecām minūtēm trīs.

—    Līdz rītam vēl tālu. Bet rītdien bēres. Lieliskas izredzes! Jābrien aiz šķirsta pa dubļiem, lietum līstot. Jābrien, neko citu neredzot kā apmākušos debesi un nejaukas ainavas. Netīri lāpneši, krogi, malkas noliktavas … bikses slapjas līdz ceļgaliem. Ielas bezgalīgi garas, laiks velkas kā mūžība, ļaudis rupji. Bet krūtīs akmens, akmens!

Brīdi klusējis, pašnāvnieks pēkšņi vaicāja:

—   Vai sen neesat redzējis ģenerāli Luhačevu?

—   Kopš vasaras neesmu redzējis.

—   Viņam patīk ērmoties, taču labsirdīgs večuks. Vai jūs arvien vēl šo to uzskrīvējat?

—   Jā, mazliet.

—    Tā … Vai atceraties, kāds zvaigulis, kāds jūsmīgs teļš es biju, lēkādams tanīs amatieru teātra izrādēs un lakstodamies ap Zīnu? Muļķīgi, taču jauki, līksmi … Pat atceroties vien uzdveš pavasara elpa … Bet tagad! Cik krasa dekorāciju maiņa! Jums jauna tēma! Tikai neiedomājieties rakstīt «pašnāvnieka dienasgrāmatu». Tas būtu vulgāri un šabloniski. Uzskrīvējiet kaut ko humoristisku.

—   Jūs atkal … dižojaties, — es sacīju. — Jūsu stāvoklī nav nekā humoristiska.

—   Nav nekā jocīga? Jūs sakāt — nav nekā jocīga?

Vasiļjevs paslējās pussēdus, un viņam acīs iemirdzējās asaras. Rūgta aizvainojuma ēna izplūda pa bālo seju, zods trīcēja.

—   Jūs zobojaties par kasieriem un neuzticīgām sievām, kuras krāpj vīrus, — Vasiļjevs sacīja, — taču neviens kasieris, neviena neuzticīga sieva nav krāpusi tā, kā mani piekrāpusi dzīve! Esmu tik ļoti piemānīts, kā nav piemānīts neviens noguldītājs, neviens ragiem apveltīts vīrs! Padomājiet labi, cik smieklīgs muļķis esmu kļuvis! Pagājušajā gadā jūs pats vērojāt, ka nezināju, kur likties aiz laimes, bet tagad jūs pats redzat…

Vasiļjeva galva atslīga uz spilvena, viņš iesmējās.

—    Jocīgāku, muļķīgāku pārvērtību nekā šo nemaz nevar izgudrot. Pirmā nodaļa: pavasaris, mīlestība, medusmēnesis. . . vārdu sakot, medus; otrā nodaļa: darba meklēšana, naudas aizņemšanās pret ķīlām, nabadzība, aptieka un . .. rītdien jāčāpo pa dubļiem uz kapsētu.

Viņš atkal sāka smieties. Kļuva baigi, un es nolēmu doties projām.

—   Paklausieties, — es teicu, — guliet, bet es aiziešu uz aptieku.

Vasiļjevs neatbildēja. Uzvilku mēteli un izgāju no viņa istabas. Iedams cauri gaitenītim, pametu acis uz zārku un Miļutinieti, kura skaitīja lūgsnas. Kaut ari ļoti sasprindzināju redzi, taču nespēju dzelteni melnīgsnējā nelaiķes sejā pazīt Zīnas seju, Luhačeva amatieru ansambļa rosīgās, glītās ingenu seju.

«Sj'c hansit,» es domāju.

Pēc tam izgāju laukā, neaizmirsdams paķert līdzi revolveri, un devos uz aptieku. Tomēr man nevajadzēja iet projām. Kad atgriezos no aptiekas, Vasiļjevs gulēja uz dīvāna ģībonī. Saite tīšuprāt norauta, no atplēstās brūces tecēja asinis. Līdz pat rītam man neizdevās dabūt viņu pie samaņas. Vasiļjevs drudzī murgoja, drebēja un šaudīja ārprāta pilno skatienu pa istabu tik ilgi, kamēr atausa rīts un sāka skanēt garīdznieka balss, ievadot dvēseles aizlūgumu.

Kad Vasiļjeva dzīvoklis pienāca pilns ar vecenēm un lāpnešiem, kad zārku pacēla un nesa laukā no pagalma, es ieteicu Vasiļjevam palikt mājās. Bet viņš neklausīja, par spīti sāpēm, par spīti pelēkajam, lietainajam rītam. Līdz pat kapsētai viņš gāja aiz zārka bez cepures klusēdams, tikko spēdams pavilkt kājas un retumis krampjaini spiezdams roku pie sašautajiem sāniem. Sejā liela jo liela apātija. Tikai reizi, kad es ar nenozīmīgu jautājumu liku Vasiļjevam atģisties, viņš uzmeta skatienu ielas bruģim, pelēkajam žogam, un acīs uz mirkli pazibēja drūms niknums.

— «Rattu darpnica», — viņš lasīja izkārtni. — Dumjie tumsoņas, velns viņus būtu rāvis ar visām panckām!

No kapsētas aizvedu Vasiļjevu uz savu dzīvokli.

Tikai gads apritējis kopš tās nakts, Vasiļjevs lāgā vēl nav novalkājis zābakus, ar kuriem pa dubļiem brida pakaļ sievas zārkam.

Tagad, kad beidzu šo stāstu, viņš sēž manā viesistabā un, klavieres plinkšķinādams, tēlo dāmām, kā provinces jaunkundzes dzied jūsmīgas romances. Dāmas skali smejas, un arī viņš pats skali smejas. Vasijjevam ir jautri.

Ieaicinu Vasiļjevu savā kabinetā. Skaidri redzams — Vasiļjevs saīdzis, ka esmu atrāvis viņu no patīkamas sabiedrības, viņš ienāk manā istabā un apstājas iepretim, kā jau gauži nevaļīgs vīrs. Iedodu viņam šo stāstu un lūdzu izlasīt. Vasiļjevs, kas vienmēr iecietīgs pret maniem sacerējumiem, apvalda nopūtu — laiska lasītāja nopūtu, apsēžas atzveltnes krēslā un sāk lasīt.

—   Velns parāvis, cik šaušalīgi, — viņš purpina un smīn.

Taču, jo tālāk Vasiļjevs lasa, jo nopietnāka kļūst viņa seja. Beidzot, smago atmiņu drūzmas ietekmēts, viņš kļūst bāls kā krīts, pieceļas un turpina lasīt, kājās stāvēdams. Pabeidzis viņš sāk soļot no kakta kaktā.

—    Kā lai stāstu pabeidzu? — es viņam jautāju.

—    Kā lai pabeidzat? Hm .. .

Vasiļjevs pārlaiž acis pār istabu, mani, sevi. . . Viņš redz savu jauno, moderno uzvalku, dzird dāmu smieklus un. .. atkritis krēslā, smejas tā, kā smējās tajā naktī.

—    Nu, vai man nebija taisnība, kad es tev sacīju, ka tas viss ir smieklīgi? Ak dievs! Uz saviem pleciem esmu iznesis tik smagu slogu, kādu uz savas muguras nepanestu pat zilonis, esmu izcietis velns zin ko, un, šķiet, vairāk izciest nevar, bet vai tam kādas sekas? Brīnums gan! Liekas — mūžīgam, neizdzēšamam un neaizskaramam jābūt zīmogam, ko cilvēkam uzspiež viņa mokas. Bet kas nu ir iznācis? Šis zīmogs nodilis tikpat drīz, kā novalkājas lētas pazoles. Nekas nav palicis, itin nekas! It kā toreiz es būtu nevis cietis, bet dejojis ma- zurku. Cik ačgārni viss ir pasaulē, un cik smieklīga šī ačgārnība! Plašs darbalauks humoristiskiem sacerējumiem! . .. Brālīt, sameistaro stāstam jocīgas beigas!

—   Pjotr Nikolajevič, vai drīz nāksiet? — nepacietīgās dāmas sauc manu varoni.

—   Tūlīt, tūlīt! — atbild «haotiskais un mazliet lielīgais» vīrs, sakārtodams kaklasaiti. — Smieklīgi, brālīt, un žēl, žēl un smieklīgi, bet ko lai dara? Homo sum … Un tomēr es cildinu dabas māmuļu par viņas vielu maiņu. Ja mums paliktu mokošas atmiņas par zobu sāpēm un par bailēm, kādas ikviens no mums pārcietis, ja tas viss būtu mūžīgs, grūti klātos mūsu slakas radījumiem — cilvēkiem!

Skatos uz viņa smaidošo seju, un atmiņā uznirst tas izmisums un tās šausmas, kas bija Vasiļjeva acīs, kad viņš pirms gada raudzījās tumšajā logā. Redzu, ka viņš, iejuzdamies savā parastajā skolota balamutes lomā, grib pakoķetēt ar tukšām teorijām, līdzīgām vielu maiņas teorijai, bet tobrīd man atmiņā uznirst aina, kā viņš sēdēja uz grīdas asiņu peļķē un lūkojās slimīgām, lūdzošām acīm.

—   Kā tad lai pabeidzu? — es sev skaļi prasu.

Vasiļjevs, svilpodams un kaklasaiti kārtodams, aiziet uz viesistabu, bet es skatos viņam pakaļ, un mani pārņem īgnums. Man nez kāpēc žēl, ka izgaisušas viņa toreizējās ciešanas, — žēl, ka izgaisis viss, ko arī es pats esmu izjutis šā cilvēka dēļ tanī baismīgajā naktī. Tāda sajūta, it kā es būtu ko pazaudējis …

JOCIŅŠ

Dzidra ziemas pusdiena … Sals ir stingrs, sprēgā, un Nadeņkai, kas ieķērusies man rokā, sudrabota sarma klāj cirtas pie deniņiem un pūciņu uz virslūpas. Mēs stāvam augstā kalnā. No mūsu kājām līdz pašai zemei stiepjas slīpa nogāze, kurā saule veras kā spogulī. Mums līdzās mazas, ar koši sarkanu audumu izsistas kamaniņas.

—    Nobrauksim lejā, Nadežda Petrovna! — es lūdzos. — Tikai vienu reizīti! Ticiet man, ka paliksim sveiki un veseli.

Bet Nadeņkai bail. Viss atstatums no viņas mazajām galošām līdz leduskalna apakšai šķiet drausmīgs, neizmērojami dzijš bezdibenis. Viņai stingst sirds un aizraujas elpa, kad viņa paskatās lejup, tiklīdz aicinu sēsties kamaniņās, bet kas gan notiks, ja viņa riskēs laisties bezdibenī! Viņa nomirs, zaudēs prātu.

—   Es jūs lūdzu! — es saku. — Nevajag bīties! Saprotiet jel, ka tā ir mazdūšība, gļēvulība!

Nadeņka beidzot piekāpjas, un no viņas sejas es redzu, ka viņa piekāpjas ar dzīvības briesmām. Iesēdinu Nadeņku bālu, drebošu kamaniņās, apskauju ar roku un kopā ar viņu metos bezdibenī.

Kamaniņas drāžas kā lode. Šķeltais gaiss sitas sejā, krāc, svilpj ausīs, plēš, sāpīgi kniebj aiz niknuma, grib noraut galvu no pleciem. Vēja brāzmā nav spēka elpot. Liekas — it kā pats nelabais būtu mūs aptvēris ar savām ķetnām un rēkdams stieptu uz elli. Apkārtējie priekšmeti saplūst vienā trauksmaini skrejošā, garā svītrā. .. Vēl viens mirklis, un, šķiet, mēs būsim pagalam!

—   Es jūs mīlu, Nadja! — saku pusbalsī.

Kamaniņas slīd aizvien lēnāk un lēnāk, vēja kaucieni

un slieču dūkoņa vairs nav tik baisi, elpa neaizraujas, un mēs beidzot esam lejā. Nadeņka no dzīva, ne mirusi. Viņa ir bāla, tikko elpo. .. Palīdzu viņai piecelties.

—    Otrreiz neparko nebraukšu, — viņa saka, lūkodamās manī platām, šausmu pilnām acīm. — Neparko pasaulē! Tik tikko nenomiru!

Pēc maza brītiņa viņa jau atjēdzas un jautādama raugās man acīs: vai esmu sacījis tos četrus vārdus, vai arī tie tikai ieskanējušies viesuļa troksnī? Bet es stāvu viņai līdzās, pīpēju un uzmanīgi vēroju savu cimdu.

Nadeņka ieķeras man rokā, un mēs ilgi pastaigājamies gar kalnu. Mīkla, kā redzams, nedod viņai miera. Vai tie vārdi sacīti vai ne? Jā vai ne? Jā vai ne? Tas ir patmīlības, goda, dzīvības, laimes jautājums, ļoti svarīgs, vissvarīgākais jautājums pasaulē. Nadeņka nepacietīgi, skumji, pētījošu skatienu veras man sejā, atbild nevietā, gaida, vai sākšu runāt. Ai, kā mijas izteiksme šai mīļajā sejā, kā tā mijas! Redzu, viņa cīnās pati ar sevi, viņai jāpasaka kaut kas, jāpajautā kaut kas, bet viņa neatrod vārdu, jūtas neveikli, viņai bail, prieks traucē runāt…

—   Zināt ko? — viņa saka, mani neuzlūkodama.

—   Jā? — es vaicāju.

—   Mēģināsim vēlreiz … nobraukt lejā.

Mēs uzrāpjamies pa kāpnēm kalnā. Atkal iesēdinu bālo, trīcošo Nadeņku kamaniņās, atkal mēs drāžamies drausmajā bezdibenī, atkal kauc vējš un dūc slieces, un atkal, kamaniņām visstraujāk un trokšņaināk lidojot, es saku pusbalsī:

—   Es jūs mīlu, Nadeņka!

Kad kamaniņas apstājas, Nadeņka pārlaiž acis pār kalnu, pa kuru esam tikko laidušies lejā, tad ilgi lūkojas man sejā, klausās manā balsī, kas ir vienaldzīga un atturīga, un viņa visa, pat uzrocis un bašliks, viss viņas augumiņš pauž ārkārtīgu neizpratni. Un pat meitenes sejā lasāms:

«Kas tas ir? Kas teica šos vārdus? Viņš, vai varbūt man tikai tā likās?»

Šī neziņa viņu satrauc, dara nepacietīgu. Nabaga meitene neatbild uz jautājumiem, rauc pieri, grasās raudāt.

—   Vai neiesim mājās? — es jautāju.

—    Bet man . .. man patīk vizināties, — viņa sarkdama saka. — Vai nenolaidīsimies vēlreiz?

Viņai «patīk» vizināties, bet tai pašā laikā, sēžoties kamaniņās, viņa, tāpat kā iepriekšējās reizēs, ir bāla, aiz bailēm tikko dveš, trīc.

Mēs laižamies lejā trešoreiz, un es redzu, kā viņa raugās man sejā, vēro manas lūpas. Bet es aizlieku lūpām priekšā mutautiņu, kāsēju un, kad tiekam pašā kalna vidū, pagūstu izteikt:

—   Es jūs mīlu, Nadja!

Un mīkla paliek mīkla! Nadjeņka klusē, kaut ko domā … Es pavadu viņu no vizināšanās mājās, meitene cenšas iet gausāk, palēnina soļus un visu laiku gaida, vai teikšu viņai tos vārdus. Un es redzu, kā cieš viņas dvēsele, kā viņai sevi jāpārvar, lai nesacītu:

«Nevar būt, ka tos runātu vējš! Un es negribu, ka to runā vējš!»

Otrā rītā saņemu vēstulīti: «Ja iesiet šodien vizināties, pienāciet pēc manis! N.» Un kopš tā laika es sāku ik dienas iet uz kalnu ar Nadeņku un, laižoties kamaniņās lejup, ikreiz pusbalsī čukstu tos pašus vārdus:

—   Es jūs mīlu, Nadja!

Drīz vien Nadeņka pierod pie šā teikuma kā pie vīna vai morfija. Viņa nespēj bez tā dzīvot. Tiesa, laisties no kalna ir tikpat drausmi, bet tagad jau bailes un briesmas piešķir mīlas vārdiem īpašu burvību, vārdiem, kas, tāpat kā agrāk, ir mīkla un moka sirdi. Aizdomas vēršas uz tiem pašiem diviem: mani un vēju … Kurš no abiem viņai atzīstas mīlā, viņa nezina, bet, kā redzams, tagad viņai jau vienalga; vienalga, no kāda trauka dzer, kaut tikai apreibtu.

Reiz ap pusdienas laiku es devos uz kalnu viens pats; ieniris pūlī, redzu, kā kalnam tuvojas Nadeņka, kā meklē ar acīm mani . . . Tad viņa bikli dodas augšup pa kāpnītēm… Bail braukt vienai, ai, cik bail! Viņa ir bāla kā sniegs, dreb, viņa dodas it kā uz soda vietu, bet iet neatskatīdamās, noteikti. Viņa, kā redzams, beidzot nolēmusi izmēģināt: vai būs dzirdami tie brīnumainie, saldie vārdi, kad manis nav? Redzu, kā viņa bāla, šausmās pavērtu muti sēžas kamaniņās, aizver acis un, uz mūžu atvadījusies no zemes, trauc uz priekšu. .. Zžžž… — dūc slieces. Vai Nadeņka dzird tos vārdus, nezinu … Redzu tikai, kā viņa pieceļas no kamanām nomocīta, vārga. Un no viņas sejas redzams, ka viņa pati nezina, vai kaut ko dzirdējusi vai ne. Kamēr viņa laidās lejup, bailes bija viņai laupījušas spēju dzirdēt, izšķirt skaņas, saprast. ..

Bet tad atnāk pavasara mēnesis marts … Saule kļūst mīlīgāka. Mūsu ledus kalns top tumšāks, zaudē savu mirdzumu un beidzot nokūst. Mēs vairs nevizināmies. Nabaga Nadeņkai nav vairs kur dzirdēt šos vārdus, un nav arī neviena, kas tos sacītu, jo vējš aprimis, bet es pošos uz Pēterburgu — uz ilgu laiku, varbūt uz visiem laikiem.

Pāris dienu pirms aizbraukšanas sēžu krēslas stundā dārziņā, bet šo dārziņu no pagalma, kurā dzīvo Nadeņka, šķir augsts, naglots žogs … Vēl ir diezgan auksts, zem mēsliem vēl sniegs, koki nedzīvi, bet jūtama jau pavasara elpa, un, pošoties uz naktsdusu, skaļi ķērc krauķi. Tuvojos žogam un ilgi veros pa spraugu. Redzu, kā Nadeņka iznāk uz lieveņa un raida skumju, ilgu pilnu skatienu uz debesīm… Pavasara vēji pūš viņai tieši bālajā, gurdajā sejā . .. Tas viņai atgādina to vēju, kas mums kauca toreiz kalnā, kad viņa dzirdēja tos četrus vārdus, un viņas seja kļūst bēdīga bēdīga, pa vaigu rit asara… Un nabaga meitene izstiepj abas rokas, it kā lūgdama, lai šis vējš viņai vēlreiz atnestu tos vārdus. Un, sagaidījis vēju, es saku pusbalsī:

— IZs jūs mīlu, Nadja!

Ak dievs, kas notiek ar Nadeņku! Viņa iekliedzas, smaidīdama pār visu seju, un izstiepj rokas pretim vējam priecīga, laimīga, tik daiļa.

Bet es eju posties ceļā …

Tas noticis tik sen. Tagad Nadeņka jau precējusies, viņa izprecināta vai arī pati izgājusi — vienalga — pie muižnieku aizgādības sekretāra, un tagad viņai jau trīs bērni. Tas, kā mēs kādreiz esam gājuši kopā vizināties un kā vējš viņai atnesis vārdus «es jūs mīlu, Nadeņka», nav aizmirsts, tā viņai tagad vislaimīgākā, visaizgrāb- jošākā un visskaistākā atmiņa mūžā …

Bet man tagad, kad esmu kļuvis vecāks, vairs nav saprotams, kādēļ es teicu šos vārdus, kādēļ jokoju .. .

Agafja

Uzturoties S. apriņķi, man bieži gadījās būt Dubovu sakņu dārzos pie sarga Savas Stukača jeb, vienkārši sakot, Savkas. Šie sakņu dārzi bija mana iemīļotākā vieta tā sauktajai «ģenerālajai» zivju zvejai, kad, atstājot māju, nezini ne dienu, ne stundu, kad atgriezīsies, saņemies sev līdzi visus zvejošanas piederumus līdz pēdējam un nodrošinies ar pārtiku. Patiesību sakot, mani ne tik daudz interesēja zivju zveja kā bezrūpīgā klaiņošana, ēšana, kad pagadās, tērzēšana ar Savku un ilgstošā vienatne klusajās vasaras naktīs. Savka bija divdesmit piecus gadus vecs puisis, liela auguma, skaists un stiprs kā krams. Viņš bija izdaudzināts par apdomīgu un saprātīgu cilvēku, prata lasīt un rakstīt, šņabi dzēra reti, bet kā strādnieks šis jaunais un spēcīgais puisis nebija ne plika graša vērts. Viņa tikpat kā virves stiprie muskuļi bija gan spēka, gan arī smaga, nepārvarama slinkuma pielijuši. Viņš dzīvoja tāpat kā visi citi sādžā, paša mājā, viņam bija piešķirts zemes gabals, bet viņš ne ara, ne sēja, nedz arī nodarbojās ar kādu amatu. Viņa vecā māte staigāja gar logiem ubagodama, un pats viņš dzīvoja kā putns gaisā: no rīta nezināja, ko pusdienā ēdīs. Nevarētu teikt, ka viņam trūktu gribas, enerģijas vai ka nebūtu žēl mātes, bet viņš gluži vienkārši nejuta vēlēšanos strādāt un neapzinājās darba noderīgumu. .. Viss viņa augums pauda bezrūpību, iedzimtu, gandrīz vai mākslinieka tieksmi dzīvot dīkā, neko nedarot. Kad Savkas jaunais, veselīgais ķermenis fizioloģiski tiecās uz muskuļu darbu, puisis uz neilgu

laiku viss atdevās kaut kādai vaļīgai, bet nevērtīgai nodarbībai — nevienam nevajadzīgu puļķīšu drāšanai vai arī gāja skrieties ar sievišķiem. Viņa iemīļotākais stāvoklis bija koncentrēts sastingums. Viņš, nokustēdamies un raudzīdamies vienā punktā, varēja veselām stundām nostāvēt vienā vietā. Kustējās pēc iedvesmas un arī tikai tad, kad bija izdevība izdarīt kādu ātru, trauksmainu kustību: satvert skrejošu suni aiz astes, noraut sievišķim lakatu, pārlēkt pār platu bedri. Pats par sevi saprotams, ka ar šādu kustību skopumu Savka bija pliks kā zutis un dzīvoja sliktāk par jebkuru vaļinieku. Ar laiku uzkrājās nodokļu parāds, un sādža viņu, veselīgu un jaunu puisi, nosūtīja veča darbā — par sargu un putnu biedētāju kopienas sakņu dārzos. Lai smējās kā smiedamies par šo viņa priekšlaicīgo vecumu, viņš nelikās ne zinis. Šis darbs, mierīgs un piemērots nekustīgai vērošanai, tieši atbilda viņa dabai.

Man gadījās būt pie šā paša Savkas kādā jaukā maija vakarā. Atceros, es gulēju uz noplīsušas, novazātas segas gandrīz pie pašas telts, no kuras plūda stipra un tveicīga sausas zāles smarža. Palicis rokas zem galvas, raudzījos apkārt. Man pie kājām gulēja koka dakšas. Aiz tām kā melns plankums acīs dūrās Savkas šunelis Kutjka, bet ne tālāk kā pāris asu no Kutjkas sākās upītes krasta stāvā krauja. Gulēdams nevarēju redzēt upi. Redzēju tikai kārklu galotnes, kuri bija biezi saauguši šajā krastā, un līkumoto, it kā apgrauzto pretējā krasta malu. Tālu aiz krasta uz tumša pakalna kā izbiedētas jaunas irbes cita pie citas spiedās tās sādžas mājas, kurā dzīvoja mans Savka. Aiz pakalna dzisa vakara blāzma. Palika tikai bāla purpura strēle, bet arī to sāka aizvilkt mākonīši, kā pelni pārsedz ogles.

Sakņu dārzam pa labi melnoja alkšņu birztaliņa, klusi šalkodama un reizēm salīgodamās pēkšņi uzplūdušā vēja brāzmā, pa kreisi pletās nepārredzams lauks. Tur, kur acs mijkrēslī vairs nevarēja atšķirt lauku no debesīm, spoži mirdzēja uguntiņa.

Netālu no manis sēdēja Savka. Sakrustojis kājas kā turks un nokāris galvu, viņš domīgi raudzījās uz Kutjku. Mūsu makšķeres ar ēsmu jau sen stāvēja upē, un pašiem neatlika nekas cits kā tikai baudīt atpūtu, kas tik

ļoti patika Savkam, kurš nekad nepārpūlējās un mūžīgi atpūtās. Vakarblāzma vēl nebija galīgi nodzisusi, bet vasaras nakts maigais, iemidzinošais glāsts jau skāra dabu.

Viss pamira pirmajā dziļajā miegā, tikai kāds man svešs nakts putns stiepti un laiski novilka birzī garu, artikulētu skaņu, līdzīgu frāzei: «Vai tu Ņi-ki-tu redzēji?» — un tūlīt pats sev atbildēja: «Redzēju! Redzēju! Redzēju!»

—   Kāpēc šogad nedzied lakstīgalas? — es Savkam vaicāju.

Viņš lēnām pavērsās pret mani. Viņam bija plata seja, toties vaibsti skaidri, izteiksmīgi un maigi kā sievietei. Tad viņš ar savām biklajām, domīgajām acīm palūkojās uz birzi, uz kārklāju pusi, lēnām izvilka no kab&las stabulīti, ielika to mutē un sāka svilpot kā lakstīgala. Un tūliņ, it kā atbildēdama viņa svilpošanai, pretējā krastā sāka griezt grieze.

—    Te nu jums ir lakstīgala … — Savka iesmējās. — Trr-trr! Trr-trr! Velk kā aiz āķa, laikam arī iedomājas, ka dzied.

—    Man patīk šis putns… — es sacīju. — Vai tu zini? Pārlidojuma laikā grieze nelido, bet skrien pa zemi. Pārlido tikai upes un jūras, bet citādi tikai kājām.

—   Skat, kāda blēde … — Savka norūca, pavēries ar cieņu uz kliedzošās griezes pusi.

Zinādams, cik labprāt Savka mēdz klausīties, izstāstīju viņam visu, ko zināju par griezi no mednieku grāmatām. No griezes es nemanot pārgāju uz pārlidojumu. Savka, acu nemirkšķinādams, manī uzmanīgi klausījās un visu laiku labpatikā smaidīja.

—    Bet kura zeme putniem ir mīļāka? — viņš prasīja. — Mūsu vai turienes?

—    Protams, mūsējā. Te putns pats piedzimst un bērnus izperina, te viņam ir dzimtene, bet turp aizlido tikai tāpēc, lai nenosaltu.

—    Interesanti! — Savka novilka. — Runā ko runādams, viss ir interesants. Vai tas būtu putns vai cilvēks … vai šis akmentiņš, — visur ir sava gudrība! Ek, ja būtu zinājis, kungs, ka jūs atnāksiet, nebūtu

ļāvis šonakt sievišķim šurp nākt. . . Lūdzās viena šonakt atnākt…

—   Bet, lūdzu, es netraucēšu! — sacīju. — Es varu pagulēt arī birzī…

—    Nu, tā tikai vēl trūka! Nenomirtu, ja atnāktu rīt… Ja viņa te pasēdētu un paklausītos sarunās, bet viņa tikai činkstēs vien. Nevarēs prātīgi parunāties.

—   Tu gaidi Darju? — es, brītiņu klusējis, ievaicājos.

—   Nē . . . Šodien lūdzās cita … Pārmijnieka Agafja…

Savka to pateica sava parastajā, vienaldzīgajā, pa- dobjajā balsī, it kā runātu par tabaku vai biezputru, bet es aiz pārsteiguma sarāvos. Pārmijnieka Agafju es pazinu. .. Tas bija vēl pavisam jauns sievišķītis, deviņpadsmit divdesmit gadu vecs, tikai pirms gada kā apprecējies ar dzelzceļa pārmijnieku, jaunu un brašu puisi. Viņa dzīvoja sādžā, bet vīrs katru nakti nāca no dzelzceļa līnijas pie viņas pārnakšņot.

—   Slikti, brāl, beigsies visas šīs tavas dēkas ar sievišķiem! — es nopūtos.

—   Eh …

Un, mazliet padomājis, Savka piebilda:

—   Es teicu sieviešiem, neklausa … Tām, muļķēm, vēl nelaimes par maz!

Iestājās klusums… Bet krēsla metās arvien biezāka, un priekšmeti zaudēja savus apveidus. Strēlīte aiz pakalna bija jau pavisam izdzisusi, bet zvaigznes kļuva arvien spožākas, starojošākas. . . Melanholiski vienmuļā sienāžu čirkstēšana, griezes griešana un irbes kliedziens neiztraucēja nakts klusumu, bet, gluži otrādi, piešķīra tam vēl lielāku vienmuļību. Šķita, ka klusu skan un apbur dzirdi nevis putni un kukaiņi, bet zvaigznes, kas raudzījās uz mums no debesīm . ..

Klusumu pirmais pārtrauca Savka. Viņš vispirms paskatījās uz melno šuneli Kutjku, tad lēnām pievērsa skatienu man un sacīja:

—   Es redzu, kungs, ka jums garlaicīgi! Pavakariņosim!

Un, nenogaidījis manu piekrišanu, viņš ielīda uz vēdera teltī, pavandījās tur, pie tam visa telts iedrebējās kā lapa; tad izlīda laukā un nolika uz segas māla bļodiņu un manu degvīnu. Bļodiņā bija ceptas olas, rudzu plācenīši ar speķi, rupjmaizes gabali un vēl šis un tas… Mēs iedzērām no šķības glāzītes, kas nevarēja nostāvēt taisni, un sākām ēst… Pelēka, rupja sāls, netīri, taukaini plācenīši, kā gumija sīkstas olas, bet cik tas viss bija garšīgs!

—   Dzīvo kā vientulis, bet cik tev daudz visādu labumu, — es, uz bļodu rādīdams, sacīju. — Kur tu to ņem?

—   Sievieši sanes … — Savka norūca.

—   Par ko tad viņas tev nes?

—   Tāpat. . . aiz žēluma . ..

Ne vien ēdiens, bet arī Savkas apģērbs glabāja sieviešu «žēluma» pēdas. Tā šai vakarā pamanīju viņam jaunu dzīparu jostiņu un koši sarkanu lentīti, kurā ap viņa netīro kaklu karājās vara krustiņš. Es zināju par daiļā dzimuma vājumu pret Savku un zināju, ka viņš nelabprāt runā par to, un tāpēc vairāk netaujāju. Jā, un neiznāca arī laika runāt… Kutjka, trīdamies ap mums un pacietīgi gaidīdams, lai viņam kaut ko atmetam, piepeši saslēja ausis un ierūcās. Atskanēja tāli, nevienmērīgi ūdens šļaksti.

—    Kāds brien pāri braslam… — Savka sacīja.

Pēc pāris minūtēm Kutjka atkal ierūcās un izdvesa klepum līdzīgu skaņu.

—   Se! — saimnieks tam uzsauca.

Mijkrēslī iedipējās bikli soļi, un no birzs iznira sievietes siluets. Es viņu pazinu, lai gan bija jau tumšs, — tā bija Pārmijnieka Agafja. Viņa nedroši pienāca pie mums, apstājās un ar pūlēm atvilka elpu. Viņa bija aizelsusies — ne tik daudz no nāciena, cik droši vien bailēm un nepatīkamās sajūtas, kādu pārdzīvo ikviens, nakti brienot pār braslu. Ieraudzījusi pie telts nevis vienu, bet divus, viņa klusi iekliedzās un pakāpās soli atpakaļ.

—   A… tā esi tu! — Savka ieteicās, bāzdams mutē plācenīti.

—   Es . .. es, — viņa nomurmināja, nemanīdama, ka no rokām izslīd sainītis, un pašķielēdama uz mani, — Jakovs sūta svecienus un lika nodot… te kaut kas ir . . .

—    Kāpēc melot: Jakovs! — Savka iesmējās. — Nav ko melot, kungs zina, kāpēc esi atnākusi! Sēdies, būsi viešņa!

Agafja pašķielēja uz mani un nedroši apsēdās.

—   Bet es jau domāju, ka tu šonakt neatnāksi… — Savka, labu brīdi klusējis, sacīja. — Ko tā sēdi? Ed! Vai varbūt tev dot iedzert šņabīti?

—   Ko vēl ne! — Agafja noteica. — Tad ta dzērāju atradis …

—   Iedzer vien … Būs karstāk ap sirdi… Nu!

Savka pasniedza Agafjai šķībo glāzīti. Viņa lēnām

izdzēra degvīnu, neko neuzkoda, tikai dziļi izpūta elpu.

—    Atnesusi nez ko… — Savka turpināja, atraisīdams sainīti un piešķirdams balsij laipnu, jokojošu pieskaņu. — Sievišķis jau nevar nociesties, nekā neatnesis. A, pīrāgs un kartupeļi… Turīgi dzīvo! — viņš nopūtās, pavērsies ar seju pret mani. — Visā sādžā tikai viņiem vien vēl palikuši no ziemas kartupeļi!

Tumsā neredzēju Agafjas seju, bet pēc viņas plecu un galvas kustības šķita, ka viņa neatrauj acu no Savkas vaiga. Lai es nesagandētu viņu satikšanos, nolēmu iet pastaigāties un piecēlos. Taču šai mirklī lakstīgala birzī negaidot uzņēma divas apakšējās kontralta notis. Pēc mirkļa atskanēja augsts, smalks trellis, tādējādi izmēģinājusi savu balsi, lakstīgala sāka pogot. Savka pielēca kājās un ieklausījās.

—   Tā ir vakarējā! — viņš sacīja. — Pagaidi!

Un pēkšņi bez trokšņa metās uz birzi.

—   Nu, kam tev tā vajadzīga? — es saucu viņam pakaļ. — Liec mieru!

Savka atmeta ar roku — sak, nekliedziet — un izgaisa tumsā. Ja Savka gribēja, viņš bija lielisks mednieks un makšķernieks, bet arī te viņš savu talantu izšķieda tikpat veltīgi kā spēku. Pastāvīgam darbam viņš bija par slinku, un visa viņa mednieka kaisle aizgāja uz tukšiem trikiem. Tā lakstīgalas viņš katrā ziņā ķēra ar rokām, līdakas šāva ar smalkām skrotīm vai arī stundām ilgi stāvēja pie upes un visiem spēkiem pūlējās ar lielu āķi noķert mazu zivtiņu.

Palikusi vienatnē ar mani, Agafja noklepojās un pārvilka vairākas reizes ar plaukstu pār pieri. . . Viņai jau sāka reibt no izdzertā degvīna.

—        Kā tev klājas, Agaša? — es jautāju, kad bijām labu brīdi klusējuši un klusēšana kļuvusi nomācoša.

—        Paldies dievam… Jūs taču nevienam nestāstīsiet, kungs … — viņa piepeši čukstus piebilda.

—        Neuztraucies, — es viņu nomierināju. — Cik tu tomēr esi bezbailīga, Agaša . . . Bet ja nu Jakovs dabū zināt?

—   Nedabūs . ..

—   Bet ja nu tomēr?

—        Nē… Es būšu ātrāk par viņu mājā. Viņš tagad ir uz līnijas un pārnāks, kad pavadīs pasta vilcienu, bet te var dzirdēt, kad vilciens tuvojas …

Agafja vēlreiz pārvilka ar roku pār pieri un paskatījās uz to pusi, kur bija aizgājis Savka. Lakstīgala pogoja. Kāds nakts putns pārlidoja pāri pavisam zemu un, pamanījis mūs, satrūkās, savicināja spārnus un aizlaidās uz upes viņu malu.

Lakstīgala drīz vien apklusa, bet Savka neatgriezās. Agafja piecēlās, nemierīga paspēra pāris soļu un atkal apsēdās.

—        Ko tad viņš tā? — viņa nenovaldījās. — Vilciens taču negaidīs rītu. Man tūliņ jāiet projām!

—   Savka! — es iesaucos. — Savka!

Man neatbildēja pat atbalss. Agafja nemierīgi sakustējās un atkal piecēlās.

—        Man laiks iet! — viņa satrauktā balsī ieteicās. — Tūliņ nāks vilciens! Es zinu, kad nāk vilcieni!

Nabaga sieviete nebija maldījusies. Nepagāja ne ceturtdaļa stundas, kad kļuva dzirdama tāla dunoņa.

Agafja ilgi raudzījās uz birzi un nepacietīgi lauzīja rokas.

—        Kur gan viņš paliek? — viņa, nervozi smiedamās, ierunājās. — Nez kur nelabais viņu aiztriecis? Es iešu prom! Nudien, kungs, iešu prom!

Bet troksnis kļuva arvien skaidrāks. Varēja jau izšķirt riteņu klaudzienus un lokomotīves smagās nopūtas. Atskanēja svilpiens, vilciens dobji nodārdēja pār tiltu … vēl mirklis, un viss apklusa.

—    Mirklīti vēl pagaidīšu … — Agafja nopūtās, enerģiski apsēzdamās. — Lai notiek, pagaidīšu!

Beidzot tumsā parādījās Savka. Viņš ar basām kājām nedzirdami soļoja pa irdeno sakņu dārza zemi un kaut ko klusu purpināja.

—    Ir gan laime, lai nu saka viens cilvēks, — viņš jautri iesmējās. — Tikko, tā sakot, pieeju pie krūma un tikko sagatavojos ar roku ķert, viņa ņem un apklust! Ak tu blēde tāda! Gaidīju, gaidīju, kad atkal iedziedāsies, līdz beidzot nospļāvos …

Savka neveikli nogāzās zemē līdzās Agafjai un, lai saglabātu līdzsvaru, aptvēra ar abām rokām tās vidukli.

—   Bet ko tu tāda saskābusi, gluži kā pērienu dabūjusi? — viņš vaicāja.

Būdams labsirdīgs un atklāts, Savka tomēr nicināja sievietes. Viņš izturējās pret tām nevērīgi, augstprātīgi un pat atļāvās nicīgas zobgalības par to jūtām pret viņa paša personu. Dievs zina, varbūt šī nevērīgā, nicinošā izturēšanās arī bija viens no iemesliem, kāpēc viņš tik stipri un neatvairāmi valdzināja lauku dulci- nejas. Viņš bija skaists un stalts, viņa acīs vienmēr, pat uzskatot paša nicinātās sievietes, staroja kluss glāsmī- gums, bet šis valdzinājums nebija izskaidrojams tikai ar ārējām īpašībām. Jādomā, ka sievietes ietekmēja ne vien patīkamā āriene un īpatnējais izturēšanās veids, bet arī Savkas aizkustinošā loma — visi viņu bija atzinuši par neveiksminieku, un viņš bija nelaimīgs trimdinieks, kas no dzimtās sētas izraidīts uz sakņu dārziem.

—    Bet nu pastāsti kungam, kāpēc esi te atnākusi! — Savka turpināja, vēl arvien turēdams Agafju ap vidukli. — Nu pastāsti, precētā sieva! Ho-ho … Vai tik mums, mīļā Agaša, vēl neiedzert pa šņabītim?

Es piecēlos un, laipodams starp dobēm, gāju projām no sakņu dārza. Tumšās dobes izskatījās kā lieli, plakani kapi. No tām plūda uzirdinātas zemes un dārzāju maigā valguma smarža, jo stādi jau sāka pārklāties ar rasu… Pa kreisi vēl arvien spīdēja sarkana uguntiņa. Tā laipni mirgoja un šķita smaidām.

Es izdzirdu laimīgus smieklus. Smējās Agafja.

«Bet vilciens?» atcerējos. «Vilciens jau sen pienācis.»

Mazliet nogaidījis, atgriezos pie telts. Savka sēdēja nekustīgi kā turks un klusu, tikko sadzirdami dungoja kādu dziesmiņu, kas sastāvēja tikai no vienbalsīgiem vārdiem, apmēram tā: «Fu tu, nu tu… es un tu…» Agafja, apreibusi no degvīna, Savkas nicīgiem glāstiem un nakts tveicīguma, gulēja viņam līdzās zemē un krampjaini spiedās ar seju pie viņa ceļgaliem. Viņa tā bija iegrimusi savās izjūtās, ka nemaz nemanīja manu tuvošanos.

—   Agaša, bet vilciens jau sen pienācis! — es sacīju.

—   Laiks tev doties mājās, — Savka, galvu sapurinādams, uztvēra manu domu. — Ko tu te gulšņā? Bezkauņa tāda!

Agafja nodrebēja, pacēla galvu no viņa ceļgala, paskatījās uz mani un atkal piekļāvās viņam.

—   Sen jau laiks! — es teicu.

Agafja sagrozījās un pacēlās uz viena ceļa.. . Viņa cieta… Brīdi viss viņas stāvs, cik tumsā varēja saskatīt, pauda cīņu un šaubas. Bija mirklis, kad viņa it kā atjēgusies saslējās, lai pieceltos kājās, bet tad kāds neuzvarams un nepielūdzams spēks sagrāba visu viņas augumu, un viņa pieplaka Savkam.

—   Ek! — viņa sacīja, nedabiski smiedamās krūšu balsī, un šais smieklos bija saklausāma neapdomīga apņēmība, nevarība un sāpes.

Es lēnām devos uz birztalu, bet tur nokāpu pie upes, kur stāvēja mūsu zvejas rīki. Upe dusēja. Kāds mīksts, pūkains zieds uz augsta kāta maigi pieskārās manam vaigam gluži kā bērns, kas grib likt manīt, ka neguļ. Aiz gara laika sataustīju vienu makšķeres auklu un pavilku. Tā viegli sastiepās un nokārās, — nekas nebija uzķēries … Pretējais krasts un sādža nebija redzama. Kādā mājā iezibējās uguntiņa, bet drīz vien nodzisa. Es pameklēju pa piekrasti, atradu bedrīti, ko biju noskatījis jau dienu, un iesēdos tajā kā krēslā. Sēdēju ilgi… Redzēju, kā zvaigznes sāka apmigloties un zaudēt savu mirdzumu, bet vēsums pārlaidās pār zemi kā viegla nopūta un skāra pamodušos vītolu lapas …

—   Agafja… — no sādžas atskanēja kāda dobja balss. — Agafja!

Tur mājās pārnākušais un uztrauktais vīrs meklēja pa sādžu savu sievu. Bet no sakņu dārziem tai pašā laikā atskanēja nevaldāmi smiekli: sieva aizmirsās, apskurba un šais dažās laimes stundās centās saņemt ar uzviju par gaidāmām mokām rit.

Es iemigu …

Kad pamodos, man blakus sēdēja Savka un viegli purināja manu plecu. Pār upi, birztalu, abiem za]ajiem un it kā noskalotajiem krastiem, kokiem un lauku — pār visu lija spoža rīta gaisma. Starp smuidrajiem koku stumbriem krita tikko uzlēkušās saules stari, skardami manu muguru.

—   Tad tā jūs ķerat zivis? — Savka iesmējās. — Celieties nu!

Es piecēlos, saldi izstaipījos, un manas atspirgušās krūtis sāka kāri dzert valgo, smaržīgo gaisu.

—   Vai Agaša aizgāja? — es jautāju.

—   Lūk, kur viņa! — Savka rādīja uz to pusi, kur bija brasls.

Es paskatījos un ieraudzīju Agafju. Svārkus sacēlusi, izpūrusi, no galvas noslīdējušu lakatiņu viņa gāja pāri upei. Kājas tik tikko kustējās uz priekšu…

—   Suns zina, ko ēdis! — Savka norūca, piemiegtām acīm skatīdamies uz viņu. — Iet asti ievilkusi . . . Nekautri tie sievieši kā kaķi, bailīgi — kā zaķi… Neaizgāja, muļķe, vakar, kad viņai sacījāt! Tagad dabūs, un arī mani pagastā … atkal ņems priekšā sieviešu dēļ. . .

Agafja izkāpa krastā un sāka iet pa lauku uz sādžu. Sākumā viņa soļoja droši, bet drīz vien uztraukums un bailes guva virsroku: viņa tramīgi pagriezās, apstājās un atvilka elpu.

—   Laikam jau bail! — Savka skumīgi iesmējās, raudzīdamies uz koši zaļo svītru, kas stiepās Agafjai nopakaļus pa rasaino zāli. — Negribas iet! Vīrs jau veselu stundu stāv un gaida… Vai redzējāt viņu?

Savka pēdējos vārdus izteica smaidīdams, bet man sirds sastinga. Sādžā pie pēdējās mājas uz ceļa stāvēja Jakovs un cieši raudzījās sievā, kas atgriezās pie viņa. Viņš nekustējās un bija sastindzis kā stabs. Ko viņš domāja, skatīdamies uz viņu? Kādus vārdus sagatavoja tikšanās brīdim? Agafja mazliet pastāvēja, vēlreiz atskatījās, it kā no mums palīdzību gaidīdama, un gāja.

Nekad vēl nebiju redzējis tādu gaitu ne piedzērušiem, ne tiem, kas skaidrā prātā. Agafju it kā mocīja vira skatiens. Viņa gāja gan līkločiem, gan mīņājās uz vietas, ceļgaliem ļodzoties un rokas plātīdama, gan arī kāpās atpakaļ. Nogājusi simt soļu, viņa atskatījās vēl reizi un apsēdās.

—   Būtu paslēpies kaut aiz krūma … — es Savkam sacīju. — Vīrs var tevi ieraudzīt…

—    Vīrs jau tāpat zina, pie kā Agaška bijusi. .. Visiem zināms, ka sievas nakti uz sakņu dārzu neiet pēc kāpostiem.

Es ieskatījos Savkas sejā. Tā bija bāla un raucās šķe- bīgā žēlumā kā cilvēkiem, kad tie redz mokām dzīvniekus.

—   Kaķim smiekli, pelei asaras … — viņš izdvesa.

Agafja pēkšņi pielēca kājās, sapurināja galvu un

drošā gaitā devās pie vīra. Viņa, acīm redzot, bija sakopojusi spēkus un izšķīrusies.

mana saruna ar pastmeistaru

—    Sakiet, lūdzu, Semjon Aleksejič, — es teicu pastmeistaram, saņemdams no viņa naudas sūtījumu viena (1) rubļa vērtībā, — kāpēc naudas sūtījumiem uzspiež piecus zīmogus?

—   Bez tā nevar būt… — Semjons Aloksejičs atbildēja, izteiksmīgi saraukdams uzacis.

—   Kāpēc nevar?

—   Tāpēc, ka … Nevar!

—    Redziet, cik es saprotu, šo zīmogu dēļ jācieš zaudējumi tiklab iedzīvotājiem, kā arī valstij. Palielinādami sūtījuma svaru, zīmogi līdz ar to tukšo iedzīvotāju kabatas, bet ierēdņi, patērēdami laiku lakas zīmogu uzspiešanai, sagādā zaudējumus valsts kasei. Ja šie zīmogi kādam dod jaušamu peļņu, tad tikai zīmog- lakas fabrikantiem …

—   Arī fabrikantiem vajag savas iztikšanas… — Semjons Aleksejičs dziļdomīgi piebilda.

—    Tā jau nu tas ir, bet fabrikanti varētu sagādāt labumu tēvzemei arī kādā citā nozarē… Semjon Aleksejič, es nopietni runāju, kāda jēga šiem pieciem zīmogiem? Nevar taču domāt, ka tos uzspiež pilnīgi veltīgi! Vai tiem ir simboliska, pravietiska vai kāda cita nozīme? Labiņais, ja tas nav valsts noslēpums, izskaidrojiet man to!

Semjons Aleksejičs padomāja, nopūtās un sacīja:

—   J-jā … Ja jau lakas zīmogus uzspiež, tātad bez tiem nevar iztikt!

—       Kāpēc gan no? Senāk, kad aploksnēm nebija ar līmi noklātas slejiņas, šiem lakas zīmogiem varbūt bija kāda jēga kā aizsardzības līdzeklim pret ļaundariem, bet tagad …

—   Redziet nu! — pastmeistars kļuva priecīgs. — Vai tagadītēs ļaundaru nav?

—   Tagad aploksnēm ir ar gumiarābiku noklāta sle- jiņa, kas papīru satur kopā stingrāk nekā jebkura zī- moglaka. Turklāt jūs iesaiņojat sūtījumus tik daudzos papīros, ieliekat pasta somās, ka piekļūt pie sūtījumiem grūti pat infuzorijai, kur nu vēl zaglim. Pret ko vērsta šī zīmogošana, nesaprotu! Apmeklētāji nezog, bet, ja kāds no jūsu zemākajiem ierēdņiem tīkos pēc svešas mantas, tas no zīmogiem nenobīsies. Pats zināt, ka zīmogu nolupināt un atkal uzspiest ir tīrais nieks!

—   Pareizi… — Semjons Aleksejičs nopūtās. — No mājas zagļiem izsargāties nevar …

—   Redziet nu! Kālab tad zīmogi?

—   Ja jau vienmēr grib iedziļināties… — vilcinādamies teica pastmeistars, — un par visu prātot, kā tas ir, kāpēc un kālab, tad jau smadzenes atmiekšķēsies, un tāpēc ērtāk ir darīt tā, kā pavēlēts … Patiešām!

—   Taisnība… — es piekritu. — Taču atļaujiet vaicāt vēlreiz … Jūs esat speciālists pasta jautājumos, un tāpēc, lūdzu, pasakiet — kāpēc tad, kad cilvēks piedzimst vai precas, nav vajadzīgas tik sarežģītas procedūras kā tad, kad cilvēks nosūta vai saņem naudu? Piemēram, minēsim kaut vai manu māmiņu, kas sūtījusi šo pašu rubli. Vai domājat, ka tas viņai bija viegli? Nē-e, viņai vieglāk būtu vēl pieciem bērniem dzīvību dāvāt nekā šo rubli atsūtīt… Spriediet pats … Vispirms viņai jāiet trīs verstis uz pastu. Pastā ilgi jāstāv un jāgaida sava kārta. Civilizācija taču pastā nav vēl tik tālu ieviesta, ka būtu iegādāti krēsli un soli! Vecenīte stāv, bet viņai saka: «Pagaidiet! Nedrūzmē- jieties! Lūdzu, nespiedieties virsū!»

—   Bez tā nevar …

—    Nevar, bet atļaujiet… Māmiņa sagaida savu kārtu, pieņēmējs tūlīt paķer vēstuli, sarauc ģīmi, sviež vēstuli atpakaļ un saka: «Jūs esat aizmirsusi uzrakstīt «naudas vēstule»…» Mana večukiņa iet no pasta uz bodīti, lai tur uzrakstītu «naudas vēstule», no bodītes atkal uz pastu un stāv rindā . .. Tagad pieņēmējs vēlreiz pakampj vēstuli, izskaita naudu un prasa: «Kur jūsu zīmoglaka?» Bet manai mātei šāda zīmoglaka nav ne prātā nākusi. Mājās zīmoglaku netur un bodītē, pats zināt, standziņa maksā desmit kapeikas. Pieņēmējs, protams, jūtas aizvainots un sāk pilināt uz aploksnes valsts zīmoglaku. Tādus milzu zieģeļus sapilina, ka jā- sver nevis ar lotēm, bet ar birkaviem. «Lūdzu, jūsu zīmogu!» Bet manai māmuļai, atskaitot uzpirksteni un brilles ar tērauda rāmjiem, nekādu citu rīku līdzi nav…

—   Var arī bez zīmoga …

—    Bet piedodiet. .. Pēc visa šitā jāmaksā par svēršanu, par apdrošināšanu, par zīmoglaku, par kvīti, par… galva sāk riņķī griezties! Lai nosūtītu rubli, katrā ziņā kabatā vēl jābūt, drošs paliek drošs, diviem rubļiem … To pirmo rubli ieraksta divdesmit grāmatās un beidzot aizsūta … Jūs tagad to saņēmāt šeit savā pastā. Visupirms atkal ierakstījāt divdesmit grāmatās, sanumurējāt ar pieciem numuriem un ieslēdzāt aiz desmit atslēgām gluži kā laupītāju vai svētuma zaimotāju. Pēc tam pastnieks atnesa man jūsu pavēsti, un es parakstījos, ka esmu to saņēmis tādā un tādā datumā. Pastnieks aizgāja, es sāku staigāt krustām šķērsām pa istabu un kurnēt: «Ai māmulīt, māmullt! Kāpēc jūs uz mani esat sadusmojusies? Kādas apgrēcības dēļ jūs man atsūtījāt šo rubli? Man tagad tik traka noņemšanās, ka garu varu izlaist!

—   Pret vecākiem kurnēt ir grēks! — Semjons Aleksejičs nopūtās.

—    Pareizi, tā tas ir! Grēks, bet kā lai nekurnu? Man te darīšanu līdz kaklam, taču jāiet uz policiju, jāapliecina personība un paraksts … Labi vēl, ka apliecināšana maksā tikai desmit vai piecpadsmit kapeikas, — bet kas būtu, ja par to ņemtu kādus piecus rubļus? Un jājautā, kālab vajadzīga apliecināšana? Jūs, Semjon Aleksejič, mani lieliski pazīstat.. . Gan pirtī esmu bijis kopā ar jums, gan tēju kopā esam dzēruši, gan gudras valodas risinājuši. . . Kalab tad jums vajadzīga manas personas apliecināšana?

—       Citādi nevar, formalitāte! … Formalitāte, cienīts kungs, ir tāda būšana, ka … labāk nesapīties … Vārdu sakot, formālistika!

—   Bet jūs taču mani pazīstat!

—    Daudz ko es pazīstu! Zinu, ka tas esat jūs, nu… bet ja nu tas neesat jūs? Ej nu sazini! Varbūt jūs inkognito!

—    Būtu nu vēsu prātu padomājis: kāda man jēga viltot cita parakstu, varbūt lai izkrāptu naudu? Tas taču būtu viltojums! Daudz mazāks sods man draudēs, ja gluži vienkārši atnākšu te pie jums un izkampšu no lādes visas vērtsvēstules … Nē, Semjon Aleksejevič, ārzemēs naudas saņemšana nokārtota vienkāršāk. Tur pastnieks atnāk pie adresāta un: «Jūs esat tas un tas? Saņemiet naudu!»

—   Tas nevar būt… — pastmeistars pagrozīja galvu.

—    Ak jūs domājat, nevar būt! Tur viss pamatojas uz savstarpēju uzticēšanos. Es uzticos jums, jūs man… Viņdien atnāca pie manis iecirkņa uzraugs iekasēt tiesas izdevumus … Es taču neprasīju no viņa personas apliecību, iedevu viņam naudu bez visas apliecības! Mēs, iedzīvotāji, no jums neprasām, bet jūs…

—   Ja itin visā sāks iedziļināties, — Semjons Aleksejičs mani pārtrauca, skumji pasmaidīdams, — ja visu gribēsim izpētīt, kas, kā, kāpēc un kālab, tad, manuprāt, labāk …

Pastmeistars nepasacīja sakāmo līdz galam, atmeta ar roku un, mazliet padomājis, teica:

—   Mūsu prātiņš te par īsu!

VILKS

Muižturis Ņilovs, drukns, spēcīgs vīrs, kas visā guberņā bija slavens ar savu ārkārtīgo fizisko spēku, un tiesas izmeklētājs Kuprijanovs, atgriezdamies kādā vakarā no medībām, iegāja dzirnavās pie vecā Maksima. Līdz Ņilova muižai atlika tikai divas verstis, bet mednieki bija tā noguruši, ka negribēja iet tālāk un nolēma labu laiku atpūsties dzirnavās. Šim lēmumam bija jo lielāka jēga tāpēc, ka Maksimam bija krājumā tēja un cukurs, bet medniekiem krietni daudz degvīna, konjaka un dažādu mājas gardumu.

Kad mednieki bija iekoduši, tie sāka dzert tēju un iegrima sarunās.

—   Kas jauns, vectēv? — Ņilovs uzrunāja Maksimu.

—   Kas jauns? — vecais nosmīnēja. — Jauns tas, ka gribu jūsu godībai palūgt bisīti. . .

—   Kam tev bise?

—   Kālabad? Var būt ar, ka nevajag. Prasu tikai tāpat, lai izliktos svarīgāks.. . Tik un tā neredzu šaut. Velns zina, kur gadījies, kur ne, traks vilks. Jau otro dienu te skraida . .. Vakar pievakarē pie ciema nokodis kumeļu un divus suņus, bet šorīt izeju mazā gaismiņā, un viņš, nolādētais, sēž zem vītola un sit sev ar ķepu pa purnu. Es viņam — «tju!», bet viņš skatās manī kā nelabais . .. Laižu viņam ar akmeni, bet viņš sagriež zobus, nozibsnī acīm kā svecītēm un metas uz apšu birzīti… Nobijos līdz nāvei.

—    Velns zina kas… — izmeklētājs nomurmināja. — Traks vilks skraida, bet mēs te blandāmies apkārt…

—   Nu, un kas par to? Mums taču ir šautenes.

—   Jūs taču nešausiet vilkam ar skrotīm…

—   Kāpēc tad jāšauj? Var vienkārši nomiegt ar laidi.

Un Ņilovs sāka pierādīt, ka nekas nav vieglāk kā nosist vilku ar laidi, un pastāstīja kādu gadījumu, kad ar parastu spieķa sitienu uz vietas nogāzis viņam uzbrukušu lielu, traku suni.

—   Jums viegli runāt! — nopūtās izmeklētājs, skaudīgi pavērdamies viņa platajos plecos. — Spēka jums — paldies dieviņam — pietiks desmit vīriem. Ne tikai ar spieķi, jūs ar pirkstu notrieksiet suni zemē. Bet, kamēr vienkāršais mirstīgais sadomās pacelt nūju, kamēr notēmēs vietu, pa kuru zvelt, kamēr vēl šo to, suns pagūs reizes piecas viņam iekost. Nepatīkama lieta… Nav mokošākas un briesmīgākas slimības par trakumsērgu. Kad man pirmoreiz gadījās ieraudzīt traku cilvēku, dienas piecas pēc tam staigāju kā apstulbis un sāku toreiz ienīst visus pasaules suņu turētājus un suņus. Pirmkārt, drausmīgi ir tas, ka šī slimība uzliesmo tik ātri, tik pēkšņi… Iet cilvēks vesels, mierīgs, nedomā ne par ko, un piepeši ne no šā, ne no tā — viņam iekož traks suns! Cilvēku tūdaļ pārņem drausmīgas domas, ka viņam nenovēršami jāiet bojā, ka nav glābiņa … Pēc tam varat iedomāties mokpilnās, baigās gaidas, kas ne brīdi nepamet sakosto. Gaidām seko pati slimība .. . Bet visbriesmīgākais ir tas, ka šī slimība nav ārstējama. Ja esi sasirdzis, tad saki ardievu. Cik man zināms, medicīnā nav pat minēta iespēja izārstēties.

—   Bet pie mums ciemā ārstē, kungs! — Maksims ieteicās. — Mirons kuru katru izārstēs.

—    Blēņas… — Ņilovs nopūtās. — Par Miroņu tās tikai tukšas valodas. Pagājušajā vasarā suns ciemā sakoda Stjopku, un nekādi Mironi nepalīdzēja… Lai kā viņu dzirdīja ar visādu draņķi, tik un tā kļuva traks. Nē, vectētuļ, ne velna nevar darīt. Ja man tā gadītos, ja man iekostu traks suns, es sev ielaistu lodi pierē.

Drausmīgie stāsti par trakumsērgu iedarbojās. Mednieki pamazām apklusa un dzēra klusēdami. Katrs neviļus sāka domāt par dzīves un cilvēka laimes liktenīgo atkarību no nejaušībām un sīkumiem, acīm redzot, pavisam niecīgiem, kas, kā saka, nav ne graša vērti. Visiem kļuva sēri un skumji.

Pēc tējas Ņilovs nostaipījās un piecēlās. Viņam gribējās iziet laukā. Pastaigājis mazliet ap apcirkņiem, viņš atvēra mazas durtiņas un izgāja. Laukā sen jau bija beidzies mijkrēslis un iestājies īsts vakars. Upe šķita dusam klusā, nemodināmā miegā.

Uz mēnesnīcas apmirdzētā aizsprosta nebija ne mazākās ēnas; vidū kā zvaigznīte spīdēja sasistas pudeles kakliņš. Divi dzirnavu rati, pa pusei paslēpušies plata vītola ēnā, lūkojās īgni, sērīgi…

Ņilovs ar pilnu krūti atvilka elpu un paraudzījās uz upi. Nekas nekustējās. Ūdens un krasti dusēja, pat zivis neplunčājās… Bet pēkšņi Ņilovam likās — viņā krastā, virs kārklu krūmiem, kā melna bumba aizslīd kaut kas ēnai līdzīgs. Viņš piemiedza acis. Ena izgaisa, bet drīz vien parādījās atkal un līkloču slīdēja uz aizsprosta pusi.

«Vilks!» Ņilovs atjēdzās.

Bet, iekām viņam galvā paguva pazibēt doma par to, ka jāskrien atpakaļ uz dzirnavām, tumšā bumba jau slīdēja pa aizsprostu nevis tieši virsū Ņilovam, bet līkloču.

«Ja sākšu skriet, viņš uzbruks man no muguras,» Ņilovs apsvēra, juzdams, ka uz galvas zem matiem viņam stingst āda.

«Ak dievs, pat nūjas nav! Nu, stāvēšu un . .. un nožņaugšu to!»

Un Ņilovs sāka uzmanīgi vērot vilka kustības un viņa stāvu. Vilks skrēja pa aizsprosta malu, bija jau viņam līdzās . . .

«Vilks skrien garām!» domāja Ņilovs, nenovērsdams no viņa acu.

Bet tai brīdī vilks, neskatīdamies viņā un it kā negribēdams, izdvesa žēlu, čērkstošu skaņu, pagrieza purnu uz viņa pusi un apstājās. Vilks it kā apsvēra: uzbrukt vai nelikties zinis?

«Gāzt ar dūri pa galvu …» Ņilovs domāja. «Apdullināt …»

Ņilovs bija tā samulsis, ka neatjēdza, kas pirmais sācis cīņu: viņš vai vilks? Viņš tikai saprata, ka pienācis

sevišķi šausmīgs, kritisks brīdis, kad jākoncentrē viss spēks labajā rokā un jāsaķer vilks aiz kakla pie pakauša. Tad nolika kaut kas neparasts, kam grūti noticēt un kas pašam Ņilovam šķita sapnis. Saķertais vilks žēli ierēcās un rāvās ārā ar tādu spēku, ka aukstā un slapjā ādas kroka, ko bija sažņaugusi Ņilova roka, ieslīdēja pirkstu starpā. Cenzdamies atbrīvot savu pakausi, vilks pacēlās pakaļkājās. Tad Ņilovs ar kreiso roku saķēra viņu aiz labās kājas, piespieda to pie pašas paduses, pēc tam ātri atrāva savu labo roku no vilka pakauša un, saspiedis viņa kreiso padusi, pacēla vilku gaisā. Tas viss notika vienā mirklī. Lai vilks neiekostu viņam rokās un lai neļautu viņa galvai grozīties, Ņilovs abu roku īkšķus iespieda kā piešus viņam kaklā pie lāpstiņām. Vilks atspiedās ar ķepām pret viņa pleciem un, tā ieguvis atbalsta punktu, sāka ar drausmīgu spēku raustīties. Iekost Ņilovam rokās līdz elkonim viņš nevarēja, bet aizstiept purnu līdz Ņilova sejai un pleciem tam neļāva pirksti, kas žņaudza viņa kaklu un darīja viņam stipras sāpes . ..

«Nejēdzīgi!» Ņilovs domāja, atmezdams galvu pēc iespējas tālāk atpakaļ. «Viņa slienas uzsprāgušas man uz lūpām. Tātad tik un tā esmu pagalam, pat ja ar kādu brīnumu tikšu no viņa vaļā.»

—   Pie manis! — viņš iekliedzās. — Maksim! Pie manis!

Abi, Ņilovs un vilks, kuru galvas atradās vienādā līmenī, vērās viens otram acīs . . . Vilks grieza zobus, izlaida čērkstošas skaņas un spļaudījās . . . Viņa pakaļkājas, meklēdamas atbalsta, skrāpēja Ņilova ceļgalus. .. Acīs vizēja mēness, bet nebija redzams nekas, kas līdzinātos naidam; tās raudāja un atgādināja cilvēka acis.

—   Pie manis! — vēlreiz iekliedzās Ņilovs. — Maksim!

Bet dzirnavās viņa nedzirdēja. Viņš bija instinktīvi jutis, ka no skaļiem kliedzieniem var mazināties viņa spēks, un tāpēc nebija kliedzis skaļi.

«Kāpšos atpakaļ…» viņš nolēma. «Aiziešu atmuguriski līdz durvīm un tur pakliegšu.»

Viņš sāka kāpties atpakaļ, bet nebija nogājis ne divas aršīnas, kad sajuta, ka viņa labā roka kļūst vārgāka un tirpst. Tad drīz vien pienāca brīdis, kad viņš izdzirda pats savu sirdi plosošu kliedzienu un sajuta asas sāpes labajā plecā un valgu siltumu, kas pēkšņi pārplūdināja visu roku un krūtis. Tad viņš izdzirda Maksima balsi, saprata šausmas atskrējušā izmeklētāja sejā…

Viņš izlaida savu ienaidnieku no rokām tikai tad, kad viņam jau ar varu atlauza vaļā pirkstus un pierādīja, ka vilks nogalināts. Stipru sajūtu apstulbināts, juzdams jau asinis uz gūžām un labajā zābakā, tuvu nesamaņai viņš atgriezās dzirnavās. Uguns, patvāra un pudeļu izskats lika viņam atģisties, atcerēties visas tikko pārciestās šausmas un apjaust briesmas, kuras viņam tikai tagad sākās. Bāls, platiem redzokļiem un slapju galvu viņš atsēdās uz maisiem un galīgā nespēkā nolaida rokas. Izmeklētājs un Maksims izģērba viņu un sāka rūpēties par brūci. Brūce izrādījās pamatīga. Vilks bija pārplēsis ādu visam plecam un pat skāris muskuļus.

—   Kāpēc tad jūs nemetāt viņu upē? — uztraucās bālais izmeklētājs, cenzdamies apturēt asiņošanu. — Kāpēc nemetāt viņu upē?

—    Neienāca prātā! Ak dievs, neienāca prātā!

Izmeklētājs jau taisījās viņu mierināt un iedvest cerību, bet pēc tām biezajām krāsām, ar kurām nebija skopojies, kad agrāk attēloja trakumsērgu, visi mierinājumi būtu nevietā, un tāpēc viņš atzina par labāku klusēt. Kaut kā pārsējis brūci, viņš aizsūtīja Maksimu pēc zirgiem, bet Ņilovs negaidīja ratus un devās mājup kājām.

Ap sešiem rītā viņš bāls, izpūris, novājējis aiz sāpēm un bezmiega nakts, iebrauca dzirnavās.

—   Vectēv,_— viņš griezās pie Maksima, — ved mani pie Miroņa! Ātrāk! Nāc sēdies ratos!

Maksims, arī bāls un visu nakti negulējis, samulsis, vairākkārt palūkojās apkārt un čukstēdams teica:

—   Nevajag, kungs, braukt pie Miroņa … Arī es, atvainojiet, protu ārstēt.

—   Labi, tikai, lūdzu, ātrāk!

Un Ņilovs sāka nepacietīgi spārdīties kājām. Vecais nostādīja viņu ar seju pret austrumiem, pačukstēja kaut ko un deva viņam iedzert no krūzītes kādu pretīgu, siltu šķidrumu, kas garšoja pēc vērmelēm.

—    Bet Stjopka nomira… — Ņilovs murmināja. — Pieņemsim, ka tautai ir līdzekļi, bet… kāpēc tad Stjopka nomira? Ved mani tomēr pie Miroņa!

No Miroņa, kuram viņš neticēja, viņš aizbrauca uz slimnīcu pie Ovčiņņikova. Dabūjis šeit beladonnas pilienus un padomu likties gultā, viņš pārmainīja zirgus un, kaut arī roka neganti sāpēja, devās uz pilsētu pie pilsētas ārstiem.

Pēc dienām četrām vēlu vakarā viņš iebrāzās pie Ovčiņņikova un atkrita uz dīvāna.

—    Dakter! — viņš iesāka, aizelsdamies un slaucīdams ar piedurkni sviedrus no bālās, noliesējušās sejas. — Grigorij Ivanič! Dariet ar mani, ko gribat, bet es vairs ilgāk nevaru izturēt! Vai nu ārstējiet mani, vai noindējiet, bet tā nepametiet! Dieva dēļ! Esmu zaudējis prātu!

—    Jums jāliekas gultā, — Ovčiņņikovs sacīja.

—    Ak, ejiet ratā ar savu gulēšanu! Es jums prasu skaidri un gaiši: ko man darīt? Jūs esat ārsts, un jums man jāpalīdz! Es ciešu! Katru brīdi man liekas, ka kļūstu traks. Es neguļu, neēdu, viss man krīt ārā no rokām! Lūk, kabatā man revolveris. Es katru brīdi ņemu to ārā, lai ielaistu sev lodi pierē! Grigorij Ivanič, nu, dieva dēļ, neatstājiet jel mani! Ko man darīt? Varbūt aizbraukt pie profesoriem?

—   Vienalga. Brauciet, ja gribat.

—    Paklausieties, bet, ja es, pieņemsim, izsludinu konkursu: tas, kas mani izārstēs, saņems piecdesmit tūkstošu? Kā jūs domājat, ko? Kaut gan, kamēr iespiedīs, kamēr… cilvēks var desmitkārt kļūt traks. Esmu ar mieru tagad atdot visu savu mantu! Izārstējiet mani, un es jums došu piecdesmit tūkstošu! Dieva dēļ, neatstājiet mani! Es nesaprotu šo neciešamo vienaldzību! Saprotiet, ka es tagad apskaužu ikkatru mušu… Esmu nelaimīgs! Mana ģimene ir nelaimīga!

Ņilovam nodrebēja pleci, un viņš iešņukstējās.

—   Paklausieties, — Ovčiņņikovs sāka viņu mierināt. — Es pa daļai nesaprotu šo jūsu satraukto stāvokli. Ko jūs raudat? Un kāpēc tā pārspīlējat briesmas? Saprotiet, jums taču ir daudz vairāk izredžu nesasirgt nekā sasirgt. Pirmkārt, no simt sakostajiem sasirgst tikai trīsdesmit. Tad, kas ir ļoti svarīgi, vilks kodis jūs caur drēbēm, tātad inde palikusi drēbēs. Bet, ja arī brūcē būtu nokļuvusi inde, tai bija jāiztek kopā ar asinīm, jo jūs stipri asiņojāt. Par trakumsērgu esmu pilnīgi mierīgs, bet, ja mani kas uztrauc, tad tā ir tikai brūce. Jūsu nevīžības dēļ jums viegli var piemesties roze vai kas tamlīdzīgs.

—   Jūs domājat? Jūs mierināt vai sakāt nopietni?

—   Goda vārds, nopietni. Ņemiet palasiet!

Ovčiņņikovs paņēma no plaukta grāmatu un, izlaizdams šausmīgās vietas, sāka lasīt Ņilovam nodaļu par trakumsērgu.

—   Tātad jūs veltīgi uztraucaties, — viņš teica, kad bija beidzis lasīt. — Visam tam pievienojiet vēl to, ka mēs abi nezinām, vai vilks bija traks vai vesels.

—   M-jā … — Ņilovs smaidīdams piekrita. — Tagad, protams, tā lieta ir skaidra. Tātad tas viss ir blēņas!

—    Protams, blēņas.

—   Nu, paldies, mīļais… — Ņilovs iesmējās, līksmi berzēdams rokas. — Tagad, ak jūs gudriniek, esmu mierīgs … Esmu apmierināts un pat laimīgs, nudien … Nē, goda vārds … pat laimīgs.

Ņilovs apskāva Ovčiņņikovu un trīsreiz noskūpstīja. Tad viņu pārņēma zēna draiskulība, uz kādu spējīgi tikai labsirdīgi, fiziski stipri cilvēki. Viņš paķēra no galda pakavu un gribēja to atliekt taisnu, bet, zaudējis spēku aiz prieka un sāpēm plecā, nespēja nekā izdarīt; viņš apmierinājās ar to, ka apskāva ārstu ar kreiso roku zem viduča, pacēla viņu uz pleca un iznesa no kabineta ēdamistabā. Viņš izgāja no Ovčiņņikova jautrs, priecīgs, un šķita pat, ka līdz ar viņu priecājas arī asariņas, kas mirdzēja viņa platajā, melnajā bārdā. Dodamies lejā pa kāpnēm, viņš iesmējās basā un ar tādu spēku sakratīja lieveņa margas, ka viens stabs izkustējās, bet viss lievenis nodrebēja zem Ovčiņņikova kājām.

«Kas par milzeni!» Ovčiņņikovs nodomāja, ar aizgrābtību lūkodamies viņa lielajā mugurā. «Kāds brašs vīrs!»

Iesēdies ratos, Ņilovs sāka atkal no paša sākuma un jo sīki stāstīt par to, kā pie aizsprosta cīnījies ar vilku.

— Tā tik bija rotaļa! — viņš, līksmi smiedamies, pabeidza. — Būs ko vecumā atcerēties. Uzšauj, Triška!

UZ PARĪZI!

Zemstes valdes sekretārs Grjaznovs un apriņķa skolas skolotājs Lampadkins reiz kādā pievakarē nāca no policijas uzrauga Voņučkina vārda dienas svinībām. Iedami zem rokas, viņi abi kopā ļoti līdzinājās skaitlim «10». Grjaznovs tievs, garš un stiegrains, izskatās pēc spieķa, apģērbs uzspīlēts, bet Lampadkins resns, gaļīgs, ģērbies platās drānās un atgādina nulli. Abi bija kunga prātā un mazliet grīļojās.

— Ir ieteikta Grota jaunā gramatika, — Lampadkins murmināja, un viņa dubļu pilnās galošas ik uz soļa šļurkstēja. — Grots mēģina pierādīt teoriju, ka īpašības vārdiem vīriešu dzimtes vienskaitļa ģenitīvā galotnē esot nevis «aro», bet «oro» … Saproti nu viens cilvēks! Vakar Perhotkinu atstāju bez pusdienām tāpēc, ka vārdā «30^0T0i0» bija rakstījis «oro», bet rītdien nedrīkstēšu viņam vairs ne acīs paskatīties … Kauns! Negods!

Taču Grjaznovs neklausījās pedagoga gudrajās valodās. Visa viņa uzmanība tagad bija pievērsta netīram tiltiņam pie Sirjajeva traktiera, kur šoreiz risinājās mazs pārpratums. Pāris duču pilsētas suņu ciešā barā bija ielenkuši melnu, izpluinītu lauku šuneli un uzvaroši, gari rēja. Šunelis lēkāja, svaidījās kā uz adatām, atšiepa pret naidniekiem zobus un centās cik vien iespējams dziļāk iemiegt kājstarpē izplucināto asti. Nesvarīgs gadījums, bet zemstes sekretārs piederēja pie viegli ietekmējama, iekarsīga rakstura vīriem, kuri nespēj vienaldzīgi noskatīties, ja citi ķildojas vai kaujas.

Nonācis pie suņu bara, viņš nenocietās un iejaucās ķīviņā.

—   Kamp viņu! Kod tam nolādētajam! Puc! — viņš rēca un svilpa, piebiedrodamies pilsētas suņu baram. — Rrrr . . . Puc, puc! Sadod!

Lai vēl vairāk saērcinātu suņus, viņš pieliecās un parāva lauku plušķi aiz pakaļkājas. Tas iekaucās un, kamēr Grjaznovs vēl nebija paspējis roku atraut, iekoda viņam pirkstā. Tūliņ pat, it kā pārbijies no savas drosmes, plušķis pārlēca pāri naidnieku lokam, garām skre- jot, iekampa Lampadkinam stilbā un drāzās projām pa ielu. Citi suņi plušķim līdzi.

—   Ak tu ķēms! — Grjaznovs kliedza pakaļ, pirkstu kratīdams. — Kaut tevi, velna riebekli, kāds sabrauktu! Ķeriet! Sitiet!

—    Ķeriet! — skanēja balsis, jaukdamās kopā ar svilpieniem. — Trieciet prom! Sitiet! Brālīši, traks suns! Aste kājstarpē, un purns pie zemes! Skaidrs kā diena, traks! Ķe-e-eriet!

Draugi nogaidīja, kamēr suņi vairs nebija redzami, saņēma viens otra roku un devās tālāk. Pārnākuši mājās (pedagogs par septiņiem rubļiem mēnesī mitinājās pilnā pansijā pie sekretāra), viņi jau bija aizmirsuši notikumu ar plušķi. . . Novilkuši dubļainās bikses un uzkāruši tās uz durvīm, lai izžūst, viņi sāka dzert tēju. Garastāvoklis abiem lielisks, filozofiski labsirdīgs .. . Bet pēc kādas pusotras stundas, kad viņi ar krustmāti, svainieni un četrām Grjaznova māsām sēdēja pie galda un spēlēja uz durakiem, pēkšņi negaidot ieradās apriņķa ārsts Kataškins un mazliet iztraucēja viņu mieru.

—    Nekas, nekas . . . Neesmu jau dāma! — atnācējs uzbilda, redzēdams, ka sekretārs un pedagogs cenšas pabāzt dziļāk zem galda neglītās, basās kājas. — Kungi, esmu atsūtīts pie jums! Ļaudis runā, ka jūs abus esot sakodis suns.

—    Jā, jā… sakoda, sakoda, — Grjaznovs teica, smaidīdams platu smaidu. — Ļoti patīkami! Sēdieties, Mitrij Fomič! Sen neesam tikušies, lai dievs mani soda . . . Vai nevēlaties tēju? Glaša, atnes degvīnu! Ko gribai uzkodai: rutkus vai desu?

—       Ļaudis runā, ka suns bijis traks! — ārsts turpināja, satraukti lūkodamies uz draugiem. — Vai nu ir bijis, vai nav bijis traks, bet tik nevērīgi izturēties tomēr nedrīkst. Ko tur var zināt? Parādiet. — kur jums ir tie kodumi?

—    Neliecieties ne zinis! — sekretārs atmeta ar roku. — Tik tikko iekoda . .. pirkstā … No tā traks nepalikšu … Varbūt dzersiet alu? Glaša, skrej pie žīdenes un saki, lai iedod uz parāda divas pudeles alus!

Kataškins apsēdās un, cik nu viņam pietika spēka, lai pārkliegtu piedzērušos, biedēja viņus ar trakumsērgu . .. Alii sākumā ķēmojās un dižojās, bet tad nobijās un parādīja kodumus. Ārsts apskatīja brūces, piededzināja tās ar elles akmeni un aizgāja. Pēc tam draugi likās gulēt un ilgi strīdējās — no kā taisa elles akmeni.

Nākamās dienas rītā Grjaznovs bija uzrāpies garās apses pašā galotnē un pūlējās piesiet tur strazdu būrīti. Lampadkins stāvēja apakšā zem koka, turēja rokā veserīti un aukliņas. Sekretāra nelielais dārzs vēl bija viscaur sniegu segts, bet no katra zariņa un koku mitrās mizas smaržot smaržoja pēc pavasara.

—    Grots vēl pierāda tādu teoriju, — pedagogs purpināja, — ka vārds «nopoia» esot nevis vidējās, bet vīriešu dzimtes vārds. Hm . . . Tātad, ja pie šā vārda apzīmētājs ir īpašības vārds, tad tam galotnē jābūt nevis «H», bet «e» . . . Lika drusciņ pagaidīt! Drīzāk iesniegšu atlūgumos nekā šā vārda dēļ grozīšu savu pārliecību.

Pedagogs jau pavēra muti un majestātiski pacēla veserīti, lai sāktu gānīt augsti mācītos akadēmiķus, bet tobrīd nočīkstēja dārza vārtiņi un pavisam negaidīti, gluži kā no zemes izlīdis velns, šurp nāca apriņķa muižniecības maršals Pozvonočņikovs. Ieraudzījis viņu, Lampadkins izbrīnā nobālēja, un no rokām viņam izkrita veserītis.

—    Sveiki, dārgais! — ciemiņš griezās pie Lampad- kina. — Kā ar veselību? Klīst valodas, ka jūs un Grjaz- novu vakar sakodis traks suns!

—   Varbūt nemaz nebija traks, — Grjaznovs iebilda no apses galotnes. — Meitieši izrunā diezin ko!

—   Var jau būt; bet varbūt ir bijis traks! — muižniecības maršals teica. — Tā taču nedrīkst spriedelēt. .. Drošs paliek drošs, kaut kas jādara!

—   Kas tad vēl jādara? — pedagogs klusi ievaicājās.

—   Vakar jau kodumus piededzināja!

—    Ārsts man nupat teica, ka ar to vien nepietiekot. Esot vajadzīgs kaut kas radikālāks. Jums vajadzētu braukt varbūt uz Parīzi… Un laikam tā arī būs jādara: brauciet uz Parīzi!

Pedagogam izslīdēja no rokām aukliņas, un viņš sastinga kā sālsstabs, bet sekretārs aiz pārsteiguma gandrīz nogāzās no koka . . .

—   Uz Parī-īzi? — viņš, gari stiepdams, brīnījās.

—   Ko tad es tur darīšu?

—    Brauksiet pie Pastēra … Protams, tas padārgi izmaksās, bet ko lai dara? Veselība un dzīvība ir dārgāka manta .. . Nomierināsieties jūs, un arī mēs jutīsimies mierīgi … Nupat runāju ar priekšsēdētāju Ivanu Aleksejiču. Viņš domā, ka zemstes valde dos jums ceļanaudu … Mana sieva viena pati ziedo jums divsimt rubļu … Kas jums vēl vajadzīgs? Posieties ceļā! Pases es jums drīz izgādāšu . . .

—    Ermi, paši kļuvuši traki! — Grjaznovs pasmīnēja, kad apriņķa muižniecības maršals bija aizgājis. — Uz Parīzi! Stulbiķi, lai dievs man piedod! Ja nu vēl uz Maskavu vai Kijevu, bet — še tev! … — uz Parīzi! Un kāpēc? Ja nu tas suns būtu bijis kāds smalks, sugas suns, bet plušķa dēļ — tfu! Apžēliņ, aristokrātus atradis: uz Parīzi! Lai jupis mani rauj, ja es brauktu!

Pedagogs, domās iegrimis, ilgi blenza, galvu nodūris, pēc tam līksmi norēcās un jūsmīgā balsī sacīja:

—    Vasja, vai zini ko? Brauksim! Lai dievs mani soda, bet brauksim! Tā taču būs Parīze, tās būs ārzemes … Eiropa!

—   Ko tad es tur neesmu redzējis? Nekur nebraukšu!

—   Civilizācija! — Lampadkins turpināja jūsmot.

—   Debesu tēvs, kāda civilizācija! Šitie dabas skati, dažādi Vezuvi … peizāži! Ik uz soļa peizāži! Jānudien, brauksim!

—   Iļjuša, tu esi driģeņu saēdies! Ko mēs tur pie vāciešiem darīsim?

—   Tur tak nav vācieši, bet franči!

—   Jokupēteris! Ko es pie viņiem darīšu? Uz viņiem acis bolīdams, aiz smiekliem pārsprāgšu! Man ir tāds raksturs, ka es tur viņus visus apsitlšu! Brauc vien, vēlāk pats pirkstos kodīsi… Apzags, gavēņlaikā apgrēkosies … Kazi, nokļūsi nevis Parīzē, bet tik nešķīstā vietā, ka pēc tam piecus gadus spļaudīsies …

Grjaznovs strikti atteicās braukt, taču draugi tās pašas dienas vakarā apskāvušies staigāja pa pilsētu un ikvienam pretimnācējam klāstīja par gaidāmo braucienu. Sekretārs bija drūms, nikns, satraukts, bet pedagogs jūsmīgi plātīja rokas un jebkuram labprāt stāstīja par savu laimi…

—    Ar visu citu varētu iztikt tīri labi, kad tikai nebūtu tā Parīze! — Grjaznovs skaļā balsī sevi mierināja. — Nevis dzīve tagad, bet paradīze! Visi žēli skatās uz mums, visur, kur vien ejam, uzkošana un iedzeršana, visi dod naudu, bet. . . Parīze! Kāda joda pēc es lai tur braucu! Ardievu, brālīši! — viņš apstādināja pretimnācējus. — Braucam uz Parīzi! Nepieminiet ar ļaunu! Varbūt vairs neredzēsimies.

Pēc piecām dienām vietējā dzelzceļa stacijā svinīgi pavadīja sekretāru un pedagogu. Uz pavadīšanu sapulcējusies visa inteliģence, sākot ar muižniecības maršalu un beidzot ar policijas uzrauga Voņučkina pusaklo padēlu. Muižniecības maršala laulātā draudzene pa-' sniedza ceļotājiem divas ieteikuma vēstules, bet miertiesneša kundze iedeva aizbraucējiem simt rubļu un lūdza, lai katrs nopērkot viņai vienu drānas kuponu … Laba vēlējumi, nopūtas un vaimanas negribēja nemaz beigties. Krustmātei, svainei un četrām Grjaznova māsām asaras plūda aumaļām. Pedagogs, kā redzams, pūlējās izlikties dūšīgs un neskuma, turpretim sekretārs, kas jau bija iedzēris un atmaidzis, visu laiku turējās, lai nebūtu jāsāk raudāt .. . Kad noskanēja otrais zvans, viņš vairs nespēja savaldīties un skaļi iešņukstējās .. .

—    Nebraukšu! — sekretārs grasījās skriet projām no vagona. — Labāk lai palieku traks, bet pasterizēties nebraukšu. Kaut viņš izčibētu!

Taču citi sekretāru pārliecināja, nomierināja un iestūma vagonā. Vilciens devās ceļā.

Ja turos stingri pie hronoloģiskas kārtības, tad ne ilgāk kā četras dienas pēc šīm izvadībām Grjaznova

māsas, sēdēdamas pie lodziņa un skumdamas, pēkšņi ieraudzīja, ka Lampadkins nāk mājās. Pedagogs bija piesarcis, dubļiem notraipījies, čemodāns nemitīgi slīdēja viņam ārā no rokas. Māsas sākumā domāja, ka nācējs ir rēgs, bet drīz, kad noklabēja vārtiņi un priekšnamā skanēja daudzkārt dzirdētā sēkšana, rēgs zaudēja savu spiritisko nokrāsu. Māsas izbrīnā sastinga, nespēja neko pajautāt un tikai pavērsa uz ienācēju garos, nobālējušos ģīmjus. Pedagogs sāka mirkšķināt acis, atmeta ar roku, pēĢ tam ieraudājās un vēlreiz atmeta ar roku.

—   Aizbraucām mēs uz to Kursku … — viņš stāstīja un aizsmakušā balsī raudāja. — Vasja man sacīja: «Stacijā pusdienošana izmaksās dārgi, tepat pie stacijas traktieris, aiziesim tur. Traktierī ieturēsim pusdienas.» Paņēmām līdzi čemodānus un gājām (pedagogs iešņukstējās) … Bet traktierī Vasja meta vienu glāzīti pēc otras, vienu pēc^ otras… Kliedza: «Tu mani ved uz nobendēšanu!» Ālējās… Bet, kad pēc degvīna sāka dzert heresu, tad… par mums sastādīja protokolu. Jo tālāk, jo trakāk, un… līdz pēdējai kapeikai! Tik tikko sagrabināju ceļanaudu …

—   Kur tad Vasja? — māsas uztraucās.

—   Ku … Ku … urskā … Lūdza, lai jūs drīzāk aizsūtot viņam ceļanaudu . . .

Pedagogs papurināja galvu, noslaucīja seju un piebilda:

—   Bet Kurska ir jauka pilsēta! Ļoti jauka! Ar lielu prieku tur nodzīvoju veselu dienu …

Pavasarī

Vel nav nokusis sniegs, kad sirdī jau mostas pavasaris. Tam, kas kādreiz atspirdzis pēc smagas slimības, saprotama svētlaimīgā noskaņa, kad sirds pamirst neskaidrās nojautās un lūpas atplaukst smaidā bez jebkāda iemesla. Acīm redzot, to pašu tagad pārdzīvo arī daba. Zeme ir salta, sniegs ar dubļiem šļakst zem kājām, bet kāda jautrība, piemīlība un laipnība visapkārt! Gaiss tik skaidrs un dzidrs, ka, uzkāpjot baložu mājā vai zvanu tornī, cilvēkam šķiet, viņš pārredz visu pasauli no vienas malas līdz otrai. Saule spīd spoži, un tās stari rotādamies un smaidīdami nirst peļķēs līdz ar zvirbuļiem. Upīte uzblīst un tumst; tā jau ir pamodusies un, ja ne šodien, tad rīt sāks krākt. Koki kaili, bet jau dzīvo, elpo.

Tādā laikā ir labi ar slotu vai lāpstu netīro ūdeni trenkāt pa grāvjiem, laist ūdenī kuģīšus vai ar papēžiem skaldīt spītīgo ledu. Tāpat labi dzenāt baložus zem augstā zilgmes juma vai arī rāpties kokos un piesiet tur strazdu būrīšus. Jā, viss ir labi šai lieliskajā gadalaikā, it īpaši, ja cilvēks ir jauns, mīl dabu, ja viņš nav ne kaprīzs, ne histērisks un ja dienestā nav spiests no rīta līdz vakaram sēdēt četrās sienās. Nav labi, ja ir slims, ja nīkst kancelejā vai arī ir saistīts ar mūzām.

Jā, pavasarī nav ieteicams saistīties ar mūzām.

Paskatieties, cik labi, cik lieliski jūtas vienkāršie cilvēki! Lūk, dārznieks Pantelejs Petrovičs — jau mazā gaismiņā uzlicies galvā platu salmu cepuri un nekādi nevar šķirties no cigāra galiņa, ko vēl no rīta pacēlis alejā; paskatieties: viņš stāv, iespiedis rokas sānos, virtuves loga priekšā un stāsta pavāram, kādus vakar sev nopircis zābakus. Viss viņa garais un tievais stāvs, kura dēļ saimes ļaudis viņu sauc par «šķeistu», pauž pašapmierinātību un cieņu. Uz dabu viņš noraugās ar pārākuma apziņu, un viņa skatienā ir kaut kas saimniecisks, pavēlošs un pat nicīgs, it kā, sēdēdams savā siltumnīcā vai rakņādamies dārzā, viņš būtu atklājis par augu valsti kaut ko tādu, ko neviens nezina.

Būtu veltīgi viņam skaidrot, ka daba ir varena, barga un pilna brīnumainu burvību, kuru priekšā lepnajam cilvēkam jānoliec galva. Viņam liekas — viņš zina visu, visus noslēpumus, burvības un brīnumus, bet jaukā pavasara diena viņam ir tāda pati verdzene kā novājējusī sieva ar iekritušajām krūtīm, kura piebūvē pie siltumnīcas ar pliekaniem kāpostiem baro viņa bērnus.

Bet mednieks Ivans Zaharovs? Tas nodriskātā drapa vamzī, ar galošām kailajās kājās sēž uz apgāztas mu- čeles pie zirgu staļļa un griež no veciem korķiem prap- jus. Viņš gatavojas uz slokām. Iztēlē jau rādās ceļš, pa kuru viņš ies, visas taciņas, lāmas zem sniega, strautiņi; acis aizvēris, viņš redz lielu, slaidu koku garo, taisno virkni, zem kuriem viņš stāvēs ar šauteni, drebēdams vakara vēsumā saldā satraukumā un sasprindzinādams savu smalko dzirdi; viņš iedomājas skaņas, kuras izdod gurkstoša meža sloka; viņš jau dzird, ka netālu klosterī, kamēr viņš stāv postenī, pēc vakara dievkalpojuma sāk skanēt visi zvani… Viņam labi, viņš ir bezgalīgi, neprātīgi laimīgs.

Bet tagad paskatieties uz Makaru Deņisiču, jaunu cilvēku, kas kalpo pie ģenerāļa Stremouhova it kā par rakstvedi, it kā par jaunāko pārvaldnieku. Viņš saņem divreiz vairāk par dārznieku, valkā baltus virskreklus, smēķē divrubļu tabaku, ir vienmēr paēdis un apģērbies, un vienmēr, tiekoties ar ģenerāli, viņam ir gods spiest balto, tuklo roku ar lielu briljanta gredzenu, tomēr viņš ir nelaimīgs! Mūžam viņš apkrāvies ar grāmatām, pasūtījis par divdesmit pieciem rubļiem žurnālus un raksta, raksta … Viņš raksta katru vakaru, katru pēcpusdienu, kad visi guļ, un visu sarakstīto noslēpj savā lielajā lādē. Šai lādē pašā apakšā guļ kārtīgi salocītas bikses un vestes; virs tām ir vēl neattaisīta tabakas paciņa, desmit zāļu kārbiņu, koši sarkana šallīte, glicerīna ziepju gabaliņš dzeltenā iesaiņojumā un daudz visādu citādu mantu, bet gar lādes malām bikli spiežas aprakstīta papīra žūkšņi, un tepat ir pāris «Mūsu Guberņas» numuru, kuros iespiesti Makara De- ņisiča stāsti un korespondences. Viss apriņķis uzskata viņu par literātu, dzejnieku, visi saskata viņā kaut ko sevišķu, nemīl viņu, stāsta, ka viņš nerunājot, nestaigājot, nesmēķējot tā, kā vajag, un pats viņš reiz miertiesas sanāksmē, kur bija izsaukts par liecinieku, nevietā izteicās, ka nodarbojas ar literatūru, pie tam nosarka tā, it kā būtu vistu nozadzis.

Lūk, viņš zilā mētelī, velūra cepuri galvā un spieķīti rokā lēnām iet pa aleju … Pasper piecus soļus, apstājas un pavērš acis uz debesīm vai arī uz veco krauķi, kas sēž eglē.

Dārznieks stāv, iespiedis rokas sānos, mednieka sejā lasāma stingrība, bet Makars Deņisičs saliecies bikli klepo un raugās skābi, it kā pavasaris nomāktu un smacētu viņu ar saviem izgarojumiem, savu skaistumu! … Viņa sirds ir bikluma pilna. Pavasaris modina viņā nevis sajūsmu, prieku un cerības, bet neskaidras vēlēšanās, kas viņu satrauc, un viņš staigā un pats nesaprot, kas viņam vajadzīgs. Patiešām, kas viņam vajadzīgs?

—   A, sveiki, Makar Deņisič! — viņš piepeši dzird ģenerāļa Stremouhova balsi. — Vai tad vēl nav atbraukuši no pasta?

—    Nē, jūsu ekselence, — Makars Deņisičs atbild, pārlaizdams skatienu pār karieti, kurā sēž veselīgais, jautrais ģenerālis ar savu mazo meitiņu.

—    Brīnišķīgs laiks! Pavasaris klāt! — ģenerālis saka. — Bet jūs pastaigājaties? Laikam meklējat iedvesmu?

Taču viņa acīs lasāms:

«Neapdāvināts, viduvējs cilvēciņš!»

—    Ak draudziņ! — ģenerālis saka, saņemdams grožus. — Cik lielisku gabalu šodien, kafiju dzerot, izlasīju! Tāds nieciņš, divas lappusītes, bet cik jauks! 2ēl, ka jūs neprotat franču valodu, es jums būtu devis palasīt …

Ģenerālis tūdaļ īsumā izstāsta izlasītā stāsta saturu, bet Makars Deņisičs klausās un jūtas neveikli, it kā būtu vainīgs, ka viņš nav franču rakstnieks, kas raksta mazus stāstiņus.

«Nesaprotu, ko labu viņš tur atradis,» viņš domā, noskatīdamies pakaļ ratiem. «Saturs banāls, nodeldēts … Mani stāsti ir daudz saturīgāki.»

Un Makaru sāk grauzt tārps. Autora patmīļa — tās ir sāpes, tas ir dvēseles katars; kas ar to sasirgst, tas vairs nedzird putnu dziedāšanu, tas neredz ne saules spožuma, ne pavasara… Vajag tikai mazlietiņ pieskarties šai vātij, lai slimīgi sarautos viss organisms. Saindētais Makars iet tālāk un pa dārza vārtiņiem iziet uz dubļainā ceļa. Tur, ar visu augumu tricinādamies augstos ratos, nez kur steidzas Bubencova kungs.

— Ā, rakstnieka kungs! — tas kliedz. — Sveicināti!

Ja Makars Deņisičs būtu tikai rakstvedis vai jaunākais pārvaldnieks, neviens neuzdrošinātos ar viņu runāt tik nicīgā, nevērīgā tonī, bet viņš ir «rakstnieks», viņš ir neapdāvināts, viduvējs cilvēciņš!

Tādi kā Bubencova kungs nekā nesaprot mākslā un maz interesējas par to, bet, kad viņiem gadās sastapties ar neapdāvinātiem un viduvējiem cilvēkiem, viņi ir nepielūdzami un nežēlīgi. Viņi katram gatavi visu ko piedot, tikai ne Makaram, šim neveiksmīgajam savādniekam, kuram lādē guļ rokraksti. Dārznieks nolauza vecu gumijkoku un sapūdēja daudz dārgu augu, ģenerālis nekā nedara un nodzīvo cita mantu; kad Bubencova kungs bija miertiesnesis, viņš izskatīja lietas tikai reizi mēnesī un, tiesu spriezdams, stostījās, jauca likumus un mala visādus niekus, bet tas viss tiek piedots, paiet nepamanīts; taču nepamanīt un klusējot paiet garām neapdāvinātajam Makaram, kas raksta vājus dzejolīšus un stāstus, nekādi nevar, te jāpasaka kas aizvainojošs. Nevienam nav nekādas daļas gar to, ka ģenerāļa svaine izpļaukā kalpones un, kārtis spēlējot, lamājas kā veļas mazgātāja, ka popa sieva nekad nemaksā kāršu parādu, ka muižnieks Flugins nozadzis muižniekam Si- vobrazovam suni, bet to, ka «Mūsu Guberņa» Makaram nesen atsūtījusi atpakaļ sliktu stāstu, zina viss apriņķis, un tas izraisa zobgalības, garas pārrunas, sašutumu, bet Makaru Deņisiču jau sauc par Makarku.

Ja kāds neraksta labi, viņam neviens necenšas paskaidrot, kāpēc nav labi, bet tikai saka:

—   Atkal tas nelietis sarakstījis muļķības!

Izjust pavasari Makaram traucē doma, ka viņu nesaprot, negrib un nevar saprast. Viņam nez kāpēc liekas — gadījumā, ja viņu saprastu, viss būtu lieliski. Bet kā var saprast, vai viņš ir talantīgs vai ne, ja visā apriņķī neviens nekā nelasa vai arī lasa tā, ka labāk būtu nemaz nelasīt! Kā ieskaidrot ģenerālim Stremouho- vam, ka tas franču stāstiņš ir nenozīmīgs, sekls, banāls, nodeldēts, kā ieskaidrot viņam, ja viņš nekad neko citu nav lasījis kā vien šādus seklus stāstiņus?

Un kā Makaru kaitina sievietes!

—   Ak Makar Deņisič! — viņas tam parasti saka. — Cik žēl, ka jūs šodien nebijāt tirgū! Ja jūs būtu redzējis, cik jokaini plūcās divi zemnieki, droši vien būtu aprakstījis!

Tas viss, protams, ir nieki, un filozofs nepievērstu tam uzmanību, nemaz neuztrauktos par to, bet Makars jūtas kā uz karstām oglēm. Viņa sirds pilna vientulības, sēr- dienības jūtu un skumju, tādu skumju, kādas izjūt tikai ļoti vientuļi cilvēki un lieli grēcinieki. Nekad ne reizes savā mūžā viņš nav stāvējis tā, rokas iespiedis sānos, kā stāv dārznieks. Varbūt tikai retumis, pa pieciem gadiem reizi saticis kaut kur mežā, uz ceļa vai arī vagonā tādu pašu neveiksminieku un savādnieku kā pats un ieskatījies tam acīs, viņš piepeši uz mirkli atdzīvojas un atdzīvojas arī otrs. Viņi ilgi runājas, strīdas, sajūsminās, aizraujas un skaļi smejas, tā ka, no malas skatoties, abus var noturēt par prātu zaudējušiem.

Bet parasti arī šie retie mirkļi nav bez indes. It kā par spīti Makars un neveiksminieks, ar kuru viņš saticies, noliedz viens otra talantu, neatzīst viens otru, apskauž, neieredz, skaišas un šķiras kā ienaidnieki. Tā dilst un izkūst viņu jaunība bez priekiem, bez mīlas un draudzības, bez dvēseles miera un visa tā, ko īgnais Makars pa vakariem iedvesmas mirkļos mēdz aprakstīt.

Bet līdz ar jaunību paiet arī pavasaris.

Šausmas

Tiesas sesiju pastāvīgais loceklis zemnieku lietās Ku- ņins, jauns cilvēks, ap trīsdesmit gadu, atgriezies no Pēterburgas savā Borisovā, tūliņ aizsūtīja jātnieku uz Siņkovu pēc turienes garīdznieka Jakova Smirnova.

Pēc kādām piecām stundām Jakova tēvs bija klāt.

—   Ļoti priecājos iepazīties! — Kuņins apsveica viņu priekšnamā. — Jau gads, kopš te dzīvoju un dienu, šķiet, laiks būt pazīstamiem. Laipni lūdzam! Bet tomēr … cik jūs jauns! — Kuņins brīnījās. — Cik jums gadu?

—   Divdesmit astoņi… — Jakova tēvs noteica, vāji paspiezdams sniegto roku un nez kāpēc nosarkdams.

Kuņins ieveda viesi savā kabinetā un sāka viņu vērot.

«Cik muļķīga, sievišķīga seja!» viņš nodomāja.

Patiešām, Jakova tēva sejā bija ļoti daudz «sievišķīguma»; uzrauts deguns, koši sarkani vaigi un lielas, pelēkzilas acis ar retām, tikko manāmām uzacīm. Garie, rūsganie mati, sausi un cieti, taisnām šķipsnām krita uz pleciem. Ūsas tikai sāka veidoties par īstām vīriešu ūsām, bet bārdelc piederēja pie tām nekur nederīgajām bārdām, ko semināristi nez kāpēc dēvē par «lēkulēm»: šķidra, caurspīdīga, to nevar ne saglauzt, ne izsukāt ar suku, var tikai paplūkāt. .. Visa šī bēdīgā audzelība bija nevienmērīga, kumšķaina, it kā Jakova tēvu, kas sadomājis grimēties par garīdznieku un jau sācis līmēt klāt bārdu, kāds būtu iztraucējis šai darbā. Mugurā viņam bija virstērps vājas cigoriņu kafijas krāsā, ar lieliem ielāpiem uz abiem elkoņiem.

«Dīvains subjekts …» Kuņins nodomāja, raudzīdamies uz dubļiem nošķiestajām svārka stērbelēm. «Ierodas pirmo reizi un nevar pieklājīgāk apģērbties.»

—   Sēdieties! — viņš iesāka drīzāk familiāri nekā laipni, piestumdams krēslu pie galda. — Sēdieties, lūdzu!

Jakova tēvs noklepojās dūrē, neveikli noslīga uz krēsla malas un nolika plaukstas uz ceļiem. Maza auguma, šaurām krūtīm, nosvīdušu un sasarkušu seju — viņš tūliņ atstāja uz Kuņinu visnepatīkamāko iespaidu. Agrāk Kuņins nebūtu varējis pat iedomāties, ka Krievijā ir tik nesolīdi un pēc izskata nožēlojami garīdznieki, bet Jakova tēva pozā — šai plaukstu turēšanā uz ceļiem un sēdēšanā uz krēsla maliņas viņš saskatīja cieņas trūkumu un pat lišķību.

—    Es, cienīgtēvs, ataicināju jūs darīšanu dēļ… — Kuņins iesāka, atsliedamies pret krēsla atzveltni. — Man piešķirts patīkamais pienākums palīdzēt jums kādā derīgā pasākumā… Lieta tā, ka, atgriezies no Pēterburgas, es atradu uz galda muižniecības maršala vēstuli. Jegors Dmitrijevičs ieteic man ņemt savā aizbildniecībā baznīcas draudzes skolu, ko atver pie jums Siņkovā. Es, cienīgtēvs, ļoti priecājos, no visas sirds … Pat vēl vairāk: es ar sajūsmu pieņemu šo priekšlikumu!

Kuņins piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu.

—    Protams, kā Jegoram Dmitrijevičam, tā arī jums droši vien zināms, — plašu līdzekļu manā rīcībā nav. Mana muiža ir ieķīlāta, un es dzīvoju tikai no pastāvīgā locekļa algas. Tātad ar lielu palīdzību jūs nevarat rēķināties, taču, kas būs manos spēkos, es visu darīšu … Bet kad domājat atvērt skolu?

—   Kad būs nauda … — Jakova tēvs atbildēja.

—   Tagad taču jums ir kaut kādi līdzekļi?

—   Gandrīz nekādu… Zemnieki sanāksmē nolēma maksāt ik gadus trīsdesmit kapeiku no vīra, bet tas taču tikai solījums! Pašam sākumam tomēr vajag vismaz divsimt rubļu.

—   M-jā… Diemžēl man tagad nav tādas naudas… —

Kuņins nopūtās. — Braucienā iztērējos un … pat aizņēmos. Pamēģināsim kopējiem spēkiem kaut ko izdomāt.

Kuņins sāka skaji domāt. Viņš izteica savus prātojumus un vēroja Jakova tēva seju, meklēdams tanī vai nu atbalstu, vai piekrišanu. Bet šī seja bija vienaldzīga, nekustīga un nepauda nekā cita kā vien kautrīgu biklumu un nemieru. Skatoties uz viņu, varēja nodomāt, ka Kuņins runāja par tik gudriem jautājumiem, ko Jakova tēvs nesaprata, klausījās tikai aiz pieklājības un pie tam baidījās, ka tikai viņu nepieķer nesaprašanā.

«Viņš^ kā redzams, nav sevišķi gudrs …» Kuņins domāja. «Ārkārtīgi bikls un padumjš.»

Jakova tēvs mazliet atdzīvojās un pat pasmaidīja tikai tad, kad kabinetā ienāca sulainis un ienesa uz paplātes divas glāzes tējas un vācelīti ar kliņģerīšiem. Viņš paņēma savu glāzi un tūliņ sāka dzert.

— Vai jums neaizrakstīt eminencei? — Kuņins joprojām skaļi domāja. — Patiesību sakot, jautājumu par baznīcas draudzes skolām taču nav ierosinājusi zemste, mēs, bet augstākā garīgā vara. Tai tad arī īsti jāuzrāda līdzekļi. Atceros, es lasīju, ka šim nolūkam tikusi pat asignēta kāda summa. Vai jums nekas nav zināms?

Jakova tēvs bija tā nodevies tējas dzeršanai, ka neatbildēja uz šo jautājumu tūliņ. Viņš pacēla uz Kuņinu savas pelēkzilās acis, padomāja un, it kā atcerējies viņa jautājumu, noraidoši pakratīja galvu. Pa viņa neglīto seju no vienas auss līdz otrai izplūda labpatikas un visparastākās, prozaiskākās ēstgribas izteiksme. Viņš dzēra un izgaršoja katru malku. Izdzēris visu līdz pēdējam pilienam, viņš nolika glāzi uz galda, tad paņēma šo glāzi atpakaļ, apskatīja tās dibenu un atkal nolika. Labpatikas izteiksme nozuda no viņa sejas. Tālāk Kuņins redzēja, ka viņa viesis paņem no vācelītes kliņģe- rīti, nokož kumosiņu no tā, tad pagroza rokās un ātri iebāž sev kabatā.

«Nu, tā jau garīdzniekam nemaz neklājas!» Kuņins nodomāja, nicīgi paraustīdams plecus. «Vai tā būtu popa skopulība vai bērnišķība?»

Iedevis viesim izdzert vēl vienu glāzi tējas un pavadījis viņu līdz priekšnamam, Kuņins apgūlās uz sofas, un viņu pārņēma nepatīkama sajūta, ko bija radījis Jakova tēva apmeklējums.

«Cik savāds, neaptēsts cilvēks!» viņš domāja. «Netīrs, nekārtīgs, rupjš, muļķis un droši vien dzērājs… Ak dievs, un tāds ir garīdznieks, garīgais tēvs! Tas ir ļaužu skolotājs! Varu iedomāties, cik daudz ironijas ir diakona balsī, kurš uzsauc viņam pirms katras liturģijas: «Svētī, pavēlnieki» Labs pavēlnieks! Pavēlnieks, kam nav ne kripatiņas cieņas, kas ir nepieklājīgs, slēpj sausiņu kabatā kā skolnieks … Fu! Kur gan arhierejam bija acis, kad viņš iesvētīja šo cilvēku? Par ko viņi uzskata tautu, ja dod tai šādus skolotājus? Te vajadzīgi cilvēki, kas …»

Un Kuņins iegrima pārdomās par to, kādiem jābūt krievu garīdzniekiem…

«Piemēram, ja es būtu pops… Izglītots pops, kas mīl savu darbu, var daudz paveikt… Es jau sen būtu atvēris skolu. Un sprediķi? Ja pops ir sirsnīgs un viņu iedvesmo mīlestība uz savu darbu, cik brīnišķīgus, aizrautīgus sprediķus viņš tad var sacīt!»

Kuņins aizvēra acis un domās sāka sacerēt sprediķi. Pēc brītiņa viņš jau sēdēja pie galda un ātri pierakstīja.

«Iedošu tam rudajam, lai nolasa baznīcā…» viņš domāja.

Nākamajā svētdienā Kuņins no rīta brauca uz Siņ- kovu, lai nokārtotu skolas jautājumu un pie viena iepazītos ar baznīcu, jo viņš skaitījās tās draudzes loceklis. Par spīti šķīdonim rīts bija brīnum jauks. Saule mirdzēja spoži, un tās stari urbās sniega paliekās, kas aizkavējušās vēl šur tur baloja. Sniegs, atvadīdamies no zemes, laistījās tādos dimantos, ka acis sāpēja, skatoties uz to, bet līdzās steidza zaļot jaunais ziemājs. Krauķi visā nopietnībā laidelējās pār zemi. Lido tāds krauķis, nolaižas zemē un palecas pāris reižu, pirms stingri nostājas uz kājām …

Koka baznīca, pie kuras Kuņins piebrauca, bija veca un pelēka; kolonas pie baznīcas lieveņa kādreiz bijušas baltas, bet tagad krāsa nolupusi un tās līdzinājās divām neglītām ilksīm. Svētbilde virs ieejas izskatījās tikai pec tumša plankuma. Taču šī nabadzība saviļņoja un aizkustināja Kuņinu. Pazemīgi nolaidis acis, viņš iegāja baznīcā. Vecs diakons, saliecies līks kā loks, dobjā, neskaidrā tenoriņā skaitīja lūgšanas. Jakova tēvs viens pats, bez diakona, staigāja pa baznīcu un kvēpināja. Ja Kuņinu, ieejot nabadzīgajā baznīciņā, nebūtu pārņēmusi tāda pazemība, viņš, Jakova tēvu ieraugot, noteikti būtu pasmaidījis. Mazā auguma garīdzniekam bija mugurā saburzīta un gara jo gara nez kādas apdilušas dzeltenas drānas riza. Tās apakšējā mala vilkās pa zemi.

Baznīca nebija pilna. Uzskatot draudzes locekļus, Kuņinu vispirms pārsteidza kāds dīvains apstāklis: viņš redzēja tikai sirmgalvjus un bērnus … Kur tad strādājošā paaudze? Kur jaunība un vīra gadi? Bet, pastāvējis mazliet un ieskatījies ciešāk vecīgajās sejās, Kuņins ieraudzīja, ka jaunos viņš bija noturējis par veciem. Starp citu, šiem mazajiem optiskajiem maldiem viņš nepiešķīra sevišķu nozīmi.

Iekšpusē baznīca bija tikpat veca un pelēka kā no ārpuses. Uz svētbildēm un baznīcas tumšbrūnajām sienām nebija nevienas vietiņas, kas laika gaitā nebūtu nokūpējusi un apsūbējusi. Logu bija daudz, bet vispārējais kolorīts šķita pelēks, un tāpēc baznīcā bija mijkrēslis.

«Kam skaidra sirds, tam šeit labi lūgt dievu.. .» Kuņins domāja. «Kā Romā Svētā Pētera katedrālē pārsteidz varenība, tā šeit aizkustina šī pazemība un vienkāršība.»

Taču viņa svētsvinīgais noskaņojums izgaisa kā dūmi, kad Jakova tēvs uzkāpa altārī un sāka liturģiju. Būdams vēl jauns un atnācis par garīdznieku tieši no semināra skolas, Jakova tēvs nebija vēl paguvis izkopt noteiktu dievkalpošanas veidu. Viņš skandēja, it kā meklēdams, pie kā apstāties, pie augstā tenora vai pašķidrā basa; klanīties viņš klanījās nemākulīgi, staigāja ātri, svētos vārtus atvēra un aiztaisīja strauji. .. Vecais diakons, acīm redzot, slims un kurls, vāji sadzirdēja viņa izsaucienus, tāpēc gadījās nelieli pārpratumi. Jakova tēvs vēl nav paguvis izlasīt savu lasāmo, kad diakons jau dzied savu, vai arī Jakova tēvs jau sen beidzis, bet večuks griež ausi uz altāra pusi, klausās un cieš klusu, līdz viņu parausta aiz stērbeles. Večukam bija dobja, nīkulīga, dreboša un svepstoša balss kā cilvēkam, kas slimo ar aizdusu.. . Piedevās pie visas šīs nejēdzības — diakonam dziedāja līdzi ļoti mazs zēns, kura galva tikko bija redzama aiz kora margām. Zēns vilka augstā, spalgā diskantā un it kā tīši centās turēties savā balsī. Kuņins mazliet pastāvēja, paklausījās un izgāja laukā uzsmēķēt. Viņš bija jau vīlies un gandrīz ar nepatiku noraudzījās uz pelēko baznīcu.

«Žēlojas, ka tautā izzūd reliģiskas jūtas…» viņš nopūtās. «Un kā tad ne! Būtu viņi šurp atsūtījuši vēl vairāk tādu popu!»

Kuņins pēc tam vēl trīs reizes iegāja baznīcā, un katru reizi viņš stipri vēlējās izkļūt laukā, svaigā gaisā. Nogaidījis liturģijas beigas, viņš devās pie Jakova tēva. Garīdznieka māja ne ar ko neatšķīrās no zemnieku mājām, tikai salmi uz jumta bija līdzenāki un logos mirdzēja balti aizkariņi. Jakova tēvs ieveda Kuņinu mazā, gaišā istabā ar māla klonu un ar lētām tapetēm izlīmētām sienām; neraugoties uz pūlēm radīt it kā greznību, piemēram, ar fotogrāfijām rāmīšos un pulksteni, kam pie atsvara bija piekārtas šķēres, visa iekārta bija pārsteidzoši nabadzīga. Skatoties uz mēbelēm, varēja nodomāt, ka Jakova tēvs staigājis pa mājām un salasījis tās: vienā vietā viņam iedevuši apaļu galdu ar trim kājām, otrā — ķeblīti, trešajā — krēslu ar stipri atpakaļ atliektu atzveltni, ceturtajā — krēslu ar taisnu atzveltni, bet iegrimušu sēdekli, piektajā bijuši devīgi un atmetuši kaut ko līdzīgu dīvānam ar zemu atzveltni un pītu virsu. Sī mēbele bija nokrāsota tumši sarkana un stipri oda pēc krāsas. Kuņins sākumā gribēja apsēsties uz kāda no krēsliem, bet apdomājās un apsēdās uz ķeblīša.

—    Vai jūs pirmo reizi bijāt mūsu dievnamā? — Jakova tēvs jautāja, kārdams savu cepuri uz lielas, izlocītas naglas.

—   Jā, pirmo. Paklausieties, cienīgtēvs . . . Pirms apspriežamies, pacienājiet mani ar tēju, — man visa dvēsele izkaltusi.

Jakova tēvs samirkšķināja acis, nokrekstējās un aizgāja aiz šķērssienas. Bija dzirdama sačukstēšanās.

«Laikam sačukstas ar sievu…» Kuņins nodomāja. «Interesanti būtu redzēt, kāda tam rudajam ir sieva …»

Pēc brītiņa Jakova tēvs iznāca sarkans, nosvīdis un, pulēdamies smaidīt, apsēdās Kuņinam pretim uz dīvāna malas.

—        Tūlīt iekurs patvāri, — viņš teica, neskatīdamies uz savu viesi.

«Mans dievs, viņi vēl nav iekūruši patvāri!» Kuņinu pārņēma šausmas. «Gaidi nu tagad!»

—        Es jums atvedu, — viņš teica, — uzmetumu, ko uzrakstīju arhierejam. Izlasīšu pēc tējas … Varbūt jums būs kas piebilstams …

—   Labi.

—        Iestājās klusums. Jakova tēvs bailīgi pašķielēja uz šķērssienu, saglauda matus un nošņācās.

—   Burvīgs laiks … — viņš teica.

—        Jā. Starp citu, vakar izlasīju interesantu rakstu… Voļskas zemste nolēmusi visas savas skolas nodot garīdzniecībai. Tas ir raksturīgi.

Kuņins piecēlās, sāka staigāt pa māla klonu un paust savas domas.

—        Tas nekas, — viņš runāja, — ja tikai garīdzniecība stāvētu savas misijas augstumos un skaidri apzinātos savus uzdevumus. Diemžēl pazīstu garīdzniekus, kas pēc savas attīstības un morālajām īpašībām nederētu pat par armijas rakstvežiem, kur nu vēl garīdzniekiem. Bet jūs būsiet ar mani vienis prātis, ka slikts skolotājs atnes skolai daudz mazāk Jaunuma nekā slikts garīdznieks.

Kuņins uzmeta skatienu Jakova tēvam. Tas sēdēja salīcis, nez ko cieši domāja un, acīm redzot, neklausījās viesī.

—        Jaša, panāc šurp! — aiz šķērssienas atskanēja sievietes balss.

Jakova tēvs uztrūkās un aizgāja aiz šķērssienas. Atkal sākās sačukstēšanās.

Kuņins ilgojās pēc tējas.

«Nē, es te nesagaidīšu tēju!» viņš, pulkstenī skatīdamies, nodomāja. «Liekas — neesmu visai vēlams viesis. Saimniekam nav labpaticis parunāt ar mani neviena vārda, sēž tikai un mirkšķina acis.»

Kuņins paņēma cepuri, sagaidīja Jakova tēvu un atvadījās.

«Tikai veltīgi pazaudēts rīts!» viņš pa ceļam dusmojās. «Stulbenis! Viņu skola tikpat maz interesē kā mani pērnais sniegs. Nē, mēs nesapratīsimies! Nekas mums neiznāks! Ja muižniecības maršals zinātu, kāds te pops, tad nesāktu rūpēties par skolu. Vispirms jāpadomā par labu popu un tikai tad par skolu!»

Kuņins tagad gandrīz ienīda Jakova tēvu. Šis cilvēks, viņa nožēlojamais, karikatūrai līdzīgais stāvs garajā, saburzītajā amata tērpā, viņa sievišķīgā seja, dievkalpošanas paņēmieni, dzīves veids un kancelejiskā, biklā godbijība apvainoja tās nedaudzās reliģiskās jūtas, kas vēl bija palikušas Kuņina krūtīs un klusu mita tur līdz ar citām aukles pasaciņām. Bet saltumu un nevērību, ar kādu Jakova tēvs atbildēja uz Kuņina sirsnīgo, dedzīgo līdzdalību garīdznieka paša pasākumā, muižnieka patmīlībai bija grūti paciest. . .

Tās pašas dienas vakarā Kuņins ilgi staigāja pa istabām, tad apņēmīgi nosēdās pie galda un uzrakstīja arhierejam vēstuli. Izlūdzies naudu skolai un svētību, viņš, starp citu, patiesi kā dēls izklāstīja savas domas par Siņkovas garīdznieku. «Viņš ir jauns,» Kuņins rakstīja. «Nav pietiekoši attīstīts, laikam nododas dzeršanai un vispār neapmierina tās prasības, kādas kopš gadsimtiem izveidojušās krievu tautai pret saviem mācītājiem.» Uzrakstījis šo vēstuli, Kuņins viegli nopūtās un apgūlās ar apziņu, ka izdarījis labu darbu.

Pirmdienas rītā, kad viņš vēl gulēja gultā, viņam paziņoja par Jakova tēva ierašanos. Kuņinam negribējās celties, un viņš lika pateikt, ka nav mājās. Otrdienā viņš aizbrauca uz sesiju un, sestdienā atgriezies, dabūja no kalpones zināt, ka viņa prombūtnē ik dienas ieradies Jakova tēvs.

«Viņam tomēr iepatikušies mani kliņģerīši!» Kuņins nodomāja.

Svētdienas pievakarē atnāca Jakova tēvs. Šoreiz ne vien svārku stērbeles, bet pat viņa cepure bija nošķiesta ar dubļiem. Tāpat kā pirmajā apmeklējumā, viņš bija sarkans un nosvīdis un apsēdās tāpat kā toreiz — uz krēsla maliņas. Kuņins nolēma neuzsākt sarunu par skolu, nebārstīt pērles.

—   Es jums, Pavel Mihailovič, atnesu mācību līdzekļu sarakstiņu … — Jakova tēvs iesāka.

—   Pateicos!

Taču pēc visa bija redzams, ka Jakova tēvs nav atnācis sarakstiņa dēļ. Viss viņa augums pauda stipru apmulsumu, bet tai pašā laikā sejā bija lasāma apņēmība kā cilvēkam, ko pēkšņi apgaismojusi ideja. Viņš tiecās pateikt kaut ko svarīgu, ārkārtīgi vajadzīgu un tagad centās pārvarēt savu kautrību.

«Kāpēc viņš klusē?» Kuņins dusmojās. «Nosēdies te! Man taču nav laika ar viņu noņemties!»

Lai kaut kā izlīdzinātu savu neveiklo klusēšanu un slēptu cīņu, kas viņā norisa, garīdznieks sāka piespiesti smaidīt, un šis smaids, ilgstošs, izmocīts cauri sviedriem un sejas piesarkumam, nekādi nesaskanēdams ar viņa pelēki zilo acu nekustīgo skatienu, lika Kuņinam novērsties. Viņam kļuva pretīgi.

—   Atvainojiet, cienīgtēvs, man jābrauc… — viņš sacīja.

Jakova tēvs satrūkās kā samiegojies cilvēks, kam pie- paši iesists, un, arvien vēl smaidīdams, sāka apmulsumā tīstīt sava virstērpa stērbeles. Neraugoties uz visu riebumu pret šo cilvēku, Kuņinam piepeši kļuva viņa žēl, un viņš gribēja mīkstināt savu cietsirdību.

—   Lūdzu, cienīgtēvs, citreiz… — viņš sacīja, — bet atvadoties gribu jums kaut ko lūgt… Te mani, ziniet, pārņēma iedvesma, un es uzrakstīju divus sprediķus … Nododu jūsu rīcībā … Ja der, nolasiet.

—   Labi… — Jakova tēvs sacīja, uzlikdams plaukstu uz Kuņina sprediķiem, kas atradās uz galda. — Es paņemšu …

Pastāvējis mazliet, pamīņājies un vēl arvien vīstīdams virstērpu, viņš pēkšņi pārstāja piespiesti smaidīt un apņēmīgi pacēla galvu.

—   Pavel Mihailovič, — viņš teica, acīm redzot, cenzdamies runāt skaļi un skaidri.

—   Ko pavēlēsiet?

—   Es dzirdēju, ka jums labpaticis… atlaist savu rakstvedi … un tagad jūs meklējot jaunu . . .

—   Jā … Vai jūs varat man kādu ieteikt?

—   Es, redziet… es .., Vai nevarat atdot šo vietu . .. man?

—   Vai tad jūs pametat garīdznieka kārtu? — Kuņins brīnījās.

—    Nē, nē, — Jakova tēvs ātri noteica, nez kāpēc nobālēdams un viss drebēdams. — Lai dievs mani pasarga! Ja šaubāties, tad nevajag, nevajag. Es taču to paveiktu starp citu… lai palielinātu savas dividendes . . . Nevajag, nerūpējieties!

—   Hm .. . dividendes .. . Bet es taču maksāju rakstvedim tikai divdesmit rubļu mēnesīl

—    Ak kungs, es jau ņemtu arī desmit! — Jakova tēvs atskatīdamies čukstēja. — Arī desmit pietiktu! Jūs … jūs brīnāties, un visi brīnās. Mantkārīgs pops, alkatīgs, kur viņš liek naudu? Es jau pats jūtu, ka esmu mantkārīgs… un tiesāju sevi, nosodu … kauns cilvēkiem acīs skatīties . . . Jums, Pavel Mihailovič, es pēc sirdsapziņas … lai dievs mans liecinieks …

Jakova tēvs atvilka elpu un turpināja:

—    Sagatavoju jums, dārgais, veselu bikti, bet… visu aizmirsu, neatradīšu tagad vārdu. Es saņemu no draudzes gadā simt piecdesmit rubļu, un visi. . . brīnās, kur es šo naudu lieku … Bet es jums visu izskaidrošu pēc sirdsapziņas . .. Četrdesmit rubļu gadā es iemaksāju par brāli Pēteri garīgajā skolā. Viņš tur pie visa gatava, tikai papīrs un spalvas mani…

—    Ak, ticu, ticu! Nu, kam tas viss? — Kuņins pavicināja rokas, juzdams, ka šī viesa atklātība padara viņa sirdi briesmīgi smagu, un nezinādams, kur tverties no asarainā mirdzuma viesa acīs.

—   Tad es vēl konsistorijā par savu vietu neesmu visu izmaksājis. Par vietu noteica divsimt rubļu, lai pa desmit mēnesī izmaksājot… Apdomājiet tagad, kas paliek! Un bez tam man taču jāizsniedz Avramija tēvam vismaz trīs rubļi mēnesī!

—   Kādam Avramija tēvam?

—   Avramija tēvam, kurš pirms manis bija Siņkovā par garīdznieku. Viņu atlaida no vietas par… vārgumu, bet viņš taču vēl arvien dzīvo Siņkovā! Kur lai viņš paliek? Kas viņu baros? Lai viņš arī ir vecs, bet viņam tāpat vajadzīgs savs kakts, maize un apģērbs! Es nevaru pieļaut, ka viņš, garīdznieks būdams, ietu ubagot! Tas taču būs mans grēks, ja kaut kas atgadīsies! Mans grēks! Viņš… visiem parādā, bet tas būs mans grēks, ja es par viņu nemaksāšu.

Jakova tēvs pietrūkās kājās un, bezprātīgi raudzīdamies grīdā, sāka staigāt no kakta kaktā.

—   Mans dievs! Mans dievs! — viņš sāka murmināt, gan paceldams, gan nolaizdams rokas. — Pasargi mūs, ak kungs, un žēlo! Kāpēc gan vajadzēja iestāties tādā kārtā, ja esmu mazticīgs un man nav spēka? Manam izmisumam nav gala! Glāb, debesu valdniece!

—   Apmierinieties, cienīgtēvs! — Kuņins sacīja.

—   Bads nomocījis, Pavel Mihailovič! — Jakova tēvs turpināja. — Piedodiet visžēlīgi, bet man vairs nav spēka… Es zinu, ja palūgtu, noliektos, jebkurš palīdzētu, bet… nevaru! Man kauns! Kā lai prasu no zemniekiem? Jūs te kalpojat un paši redzat… Kam gan pacelsies roka lūgt no ubaga? Bet lūgt kādam bagātākam, muižniekam, nevaru! Lepnums! Kauns!

Jakova tēvs atmeta ar roku un nervozi pakasīja ar abām rokām galvu.

—    Kauns! Ak dievs, kāds kauns! Es, lepnais, nevaru pieļaut, ka cilvēki redzētu manu nabadzību. Kad jūs mani apmeklējāt, Pavel Mihailovič, tad taču mājās nemaz nebija tējas! Nebija ne kripatiņas, bet lepnums neļāva jums atzīties! Kaunos par savu rizu, par izsalkumu … Bet vai garīdzniekam klājas būt lepnam?

Jakova tēvs apstājās kabineta vidū un, it kā nemanīdams Kuņina klātbūtni, sāka runāt pats ar sevi.

—    Nu, pieņemsim, ka es pacietīšu izsalkumu un kaunu, bet man taču, ak kungs, ir sieva! Es taču apņēmu viņu no labas ģimenes! Viņa ir baltrocīte un maiga, pieradusi pie tējas, baltmaizes un palagiem … Viņa pie vecākiem spēlēja klavieres… Jauna, nav vēl ne divdesmit gadu… Gribas droši vien ir izrotāties, ir padraiskuļoties, ir viesos aizbraukt… Bet viņa man . .. sliktāk ģērbta par jebkuru ķēkšu, kauns citiem rādīt. Mans dievs, mans dievs! Tik vien viņai ir prieka, kad pārnesu no ciemiem ābolīti vai kādu kliņģerīti…

Jakova tēvs atkal ar abām rokām pakasīja galvu.

—    Starp mums ir nevis mīlestība, bet žēlums … Nevaru uzskatīt viņu bez līdzjūtības! Ak kungs, kas viss notiek pasaulē! Ja to visu aprakstītu avīzē, tad cilvēki neticētu … Un kad tam visam pienāks gals!

—    Rimstieties, cienīgtēvs! — Kuņins gandrīz iekliedzās, izbijies no viņa balss noskaņas. — Kāpēc tik drūmi raudzīties uz dzīvi?

—    Atvainojiet visžēlīgi, Pavel Mihailovič… — Jakova tēvs kā piedzēries nomurmināja. — Atvainojiet, tas viss . .. nieki, un nepievērsiet uzmanību… Es vainoju un vainošu tikai sevi… Vainošu!

Jakova tēvs atskatījās un sāka čukstēt:

—    Reiz rīta agrumā eju no Siņkovas uz Lučkovu; skatos, krastmalā stāv kāda sieviete un kaut ko dara … Pieeju tuvāk un neticu savām acīm … Šausmas!_ Sēž ārsta Ivana Sergejiča sieva un skalo veļu . . . Ārsta sieva, beigusi institūtu! Tātad, lai cilvēki neredzētu, pamanījusies agrāk uzcelties un aiziet kādu versti no ciema … Nepārvarams lepnums! Kad ieraudzīja, ka stāvu līdzās un esmu pamanījis viņas nabadzību, visa nosarka… Es apmulsu, izbijos, pieskrēju viņai klāt, gribēju viņai palīdzēt, bet viņa slēpj no manis veļu, baidās, ka neieraugu viņas saplīsušos kreklus …

—   Tas jau izklausās pavisam neticami … — Kuņins apsēzdamies sacīja un gandrīz ar šausmām raudzījās Jakova tēva bālajā sejā.

—    Jā, neticami! Nekad, Pavel Mihailovič, nav pieredzēts, ka ārsta sievas upē skalotu veļu! Nevienā zemē tā nav! Man, draudzes ganam un garīgajam tēvam, nevajadzētu pieļaut, ka viņa to dara, bet ko es lai iesāku? Ko? Pats vēl mēģināšu pie viņas vīra par velti ārstēties! Jums labpatika pareizi izteikties, ka tas pavisam neticami! Savām acīm negribas ticēt! Liturģijas laikā, ziniet, paskatos no altāra, bet kā ieraugu savu publiku, izsalkušo Avramiju un sievu, kā atceros ārsta sievu, cik viņai bija zilas, nosalušas rokas no aukstā ūdens, tā, ticat vai ne, aizmirstos un stāvu kā muļķis apmulsumā, līdz ķesteris uzsauc . . . Šausmas!

Jakova tēvs atkal sāka staigāt.

—    Kungs Jēzus! — viņš noplātīja rokas. — Visi svētie! Pat dievkalpojumu nevaru noturēt. .. Jūs te man stāstāt par skolu, bet es kā ērms nekā nesaprotu un tikai domāju par ēšanu . . . Pat dieva troņa priekšā … Taču … ko tad es tā? — Jakova tēvs atjēdzās. — Jums jābrauc projām. Piedodiet, es to tāpat… atvainojiet. . .

Kuņins klusēdams paspieda Jakova tēva roku, pavadīja viņu līdz priekšnamam un, atgriezies savā kabinetā, apstājās pie loga. Viņš redzēja, ka Jakova tēvs izgāja laukā, uzmauca uz pieres savu plato, rūsgano cepuri un klusu, galvu noliecis, it kā kaunēdamies par savu atklātību, aizsoļoja pa ceļu.

«Bet viņa zirgs nav redzams,» Kuņinam ienāca prātā.

Kuņins baidījās pat domāt, ka garīdznieks visas šīs dienas nācis pie viņa kājām: līdz Siņkovai bija septiņas astoņas verstis, bet dubļi uz ceļa — neizbrienami. Tad Kuņins redzēja, ka kučieris Andrejs un puika Pa- ramons, lēkdami pār peļķēm un apšļakstīdami Jakova tēvu ar dubļiem, pieskrēja pie viņa saņemt svētību. Jakova tēvs noņēma cepuri un lēnām svētīja Andreju, tad viņš svētīja zēnu un noglaudīja tam galvu.

Kuņins pārvilka ar roku pār acīm, un viņam šķita, ka roka no tā kļuva mitra. Viņš atkāpās no loga un apmiglotām acīm pārlaida skatienu istabai, kurā likās vēl skanam biklā, apslāpētā balss … Viņš paskatījās uz galdu .. . Par laimi Jakova tēvs steigā bija aizmirsis paņemt līdzi viņa sprediķus .. . Kuņins metās pie tiem, saplēsa gabalu gabalos un riebumā nosvieda zem galda.

— Un es to nezināju! — viņš ievaidējās, nokrizdams uz sofas. — Es, lai gan jau vairāk nekā gadu dienu šeit par pastāvīgo locekli! Aklā lelle, švīts! Ātrāk palīgā viņiem! Ātrāk!

Viņš mokās grozījās, sažņaugdams deniņus un spriegi domādams.

«Dabūšu divdesmitajā datumā divsimt rubļu algas . . . Aizbildinādamies ar ticamu ieganstu, iedošu viņam un ārsta sievai… Viņu atsaukšu noturēt aizlūgumu, bet ārsta dēļ fiktīvi saslimšu … Tādējādi neapvainošu viņu lepnumu. Arī Avramijam palīdzēšu . . .»

Viņš aprēķināja uz pirkstiem savu naudu un baidījās sev atzīties, ka ar šiem divsimt rubļiem viņam tik tikko pietiks, ko samaksāt pārvaldniekam, kalpotājiem, tam vīram, kas pieved gaļu … Gribot negribot vajadzēja atcerēties neseno pagātni, kad viņš vieglprātīgi nodzīvoja tēva mantu, kad, būdams vēl divdesmit gadu vecs pienapuika, dāvināja prostitūtām dārgus vēdekļus, maksāja kučierim Kuzmam pa desmit rubju dienā, aiz godkāres pasniedza aktrisēm dāvanas. Ai, kā tagad noderētu visi šie izšķiestie rubļi, trijnieciņi, desmitnieki!

«Avramija tēvs iztiek mēnesī tikai ar trim rubļiem,» Kuņins domāja. «Par rubli popa sieva var uzšūt sev kreklu un ārsta sieva noalgot veļas mazgātāju. Bet es tomēr palīdzēšu! Noteikti palīdzēšu!»

Te piepeši Kuņins atcerējās ziņojumu, ko bija uzrakstījis arhierejam, un viņš sarāvās kā no pēkšņa aukstuma viļņa. To atceroties, viņa dvēsele pildījās ar svelošām kauna jūtām pašam sevis priekšā un neredzamās patiesības priekšā …

Tā sākās un beidzās kāda lojāla, bet pārāk paēduša un maz prātojoša cilvēka sirsnīgie centieni darīt ko labu.

PIE UPES

Pavasara ainavas

— Ledus iet! — skaidrā pavasara dienā skan saucieni. — Puiši, ledus iet!

Ledus iet ikkatru pavasari, taču ledus iešana allaž ir liels un aktuāls notikums. Sadzirdējuši saucienus, jūs, ja dzīvojat pilsētā, skrienat uz tiltu, turklāt seja jums tik nopietna, it kā uz tilta kādu slepkavotu vai aplaupītu gaišā dienas laikā. Tādas pašas sejas arī puikām, kuri jož jums garām, arī ormaņiem, arī bodniecēm. Uz tilta jau sapulcējušies ziņkārīgie. Te ir ģimnāzisti ar mugursomām, cienījamas kundzes ūdens necaurlaidīgos mētejos, divi vai trīs garīdznieki, melnīgsnējs puika, kas, cilpās pirkstus iemaucis, nes nule uzšūtus garos zābakus, daždažādi tirgoņi, kareivīši. Visi, pārkārušies pār tilta margām, klusē, stāv kā sasaluši un jautājoši blenž lejā uz upi. īsts kapa klusums, tikai gorodovojs stāsta kādam kungam ar pūkainu pelerīnes mēteli, cik augstu cēlies ūdens līmenis, un retumis, ratiem grabot, pār tiltu pārbrauc ormaņi. Gorodovojs runā paklusām. Runājot par aršīnām, gorodovoja seja kļūst nopietna, pastiepjas gara, izskatās gandrīz nobijusies, bet, kad gorodovojs runā par veršokiem, sejā pavīd žēlums un maigums, it kā veršoki būtu viņa bērni.

Pārliecies pāri margām, arī jūs raugāties uz upi, un — kāda vilšanās! Jūs esat domājis, ka skanēs brīkšķi un brākšķi, bet nedzirdat neko, izņemot dobju, vienmuļu troksni, kas ļoti līdzinās attālai pērkona dunoņai. Upē nav nekādas baismīgas drupšanas, saduršanās vai traka spiediena, tikai rāmi, nekustīgi salauzīta Iedus blāķi, kas piepilda visu upi no viena krasta līdz otram. Upes virsma izvagota un ledus velēnām piegāzta, it kā šeit būtu pūlējies kāds varens arājs un apstrādājis to ar savu milzīgo arklu. Nav redzama ne lāse ūdens, bet tikai ledus, ledus un vēlreiz ledus. Ledus pauguri it kā nemaz nekustas, bet skatītājam reibst galva un šķiet, ka tilts kopā ar viņu un citiem slīd kaut kur projām. Smagais tilts joņo gar upi kopā ar krastiem un šķeļ ar balstiem ledus blāķus. Liels ledus gabals, uzgrūdies balstam, ilgi neļauj tiltam aizslīdēt, bet pēkšņi gluži kā dzīvs rāpjas pa balstu augšup, tieši uz skatītāja seju, it kā gribētu no viņa atvadīties, bet, būdams pārlieku smags, pārlūst divās daļās un nevarīgi krīt atpakaļ. Ledus blāķi izskatās skumīgi, paguruši. Tie it kā apzinās, ka tiek padzīti no dzimtajiem krastiem kaut kur tālu uz briesmīgo Volgu, kur, visādas šausmas izredzējušies, tie mirs, pārvērtīsies par neko.

Drīz pauguri kļūst retāki un starp ledus gabaliem pavīd tumšs, trakā ātrumā plūstošs ūdens. Tagad māņi izzūd, un skatītāji atskārst, ka kustas nevis tilts, bet upe. Pievakarē upe jau gandrīz tīra no ledus, retumis gadās tikai iepakaļ palikuši ledus blāķi, taču to ir tik maz, ka lukturi netraucēti var lūkoties ūdenī kā spogulī.

— Ta vel nav nckada ledus iešana! — ļaudis run'ā uz tilta. — īstais tracis sāksies, kad nāks ledus no upes augšteces! . . . Šodien ap pusdienlaiku viens bija atbraucis no N. apriņķa. Stāstīja, ka tur ledus jau sakustējies . .. Tātad šeit to var gaidīt rītdien.

Patiešām, nākamā diena ir apmākusies, dveš saltums un mitrums. Tik krasa laika maiņa liecina — kaut kur garā joslā ietledus … Uz tilla stāv skatītāji un atkal blenž uz upi. Ūdens līmenis augsts, bet straume vēl tīra un gluda. Ļaudis nepacietīgi žāvājas un drebinās aiz aukstuma. Bet tad upē jau parādās liels ledus blāķis. Tam nopakaļus, kā ganāmpulkā avis aiz āža, godbijīgā attālumā seko vairāki mazi ledus gabali… Dzirdams, ka lielais blāķis uzgrūžas tilta balstam. Ledus blāķis sadrūp, un tā gabali, juku jukām virpuļodami un grūstīdamies, steidzas zem tilta . . . Upes līkumā parādās vēl viens blāķis, pēc tam — otrs, trešais … un drīz visus pārējos trokšņus nomāc dobja dunoņa, tāda pati kā vakar. Tagad iet nevis šejienes, bet cits ledus, no upes tālās augšteces.

Drīz pazūd arī šis ledus, bet ar tā aiziešanu vēl nebeidzas upes pavasara rosme. Tūlīt pēc ledus iziešanas lejup nāk plosti.

Tie jāvēro nevis pilsētā, bet kaut kur tālāk, kaut vai noslēpumainajā augštecē, no kuras nāca pēdējais ledus.

Lūk, pa Zižas upīti, vairīdamies sēkļu un līkumodams kā čūska, strauji slīd garš plosts. Vasarā Ziža ir tikai peļķe, kas biezajos kārklājos nemaz nav ieraugāma un ir pārbrienama, kur vien ienāk prātā, bet tagad to nevar ne pazīt. Ja paskatās uz upīti, tad jāpabrīnās: kur radies tik liels naskums? Upīte uzblīdusi, sabozusies un draud applūdināt visu pasauli. Ar lielu jo lielu plostu Ziža rīkojas kā ar nieka skaidu. Šis plosts ir aizkavējies un pieder pie pēdējiem, kuriem draud briesmas palikt pusceļā. Tirgonis Makitrovs vakar jau aizpludi- nājis sešus plostus; ar to vajadzētu pietikt, bet pārsvaru guvusi lielā mantkāre, un šodien tirgonis laiž lejup septīto plostu, lai gan viņš brīdināts, ka ūdens sāk kristies.

Uz plosta rosās kādi divdesmit vīri un sievas. īsts zemnieks, kas paēdis un apģērbies, nelīgs par plostnieku, tāpēc šeit redzami vienīgi tikai plikatas. Visi šie ļautiņi maza auguma, ar palīku muguru, drūmi, it kā sabendēti. Visi vīzēs un tādās drēbītēs, ka šķiet, ja paceltu vienu no šiem dēliešiem aiz pleciem un krietni pakratītu, visi kankari nokristu zemē. Ikvienam sava seja: ir sarkanbrūni kā māli, ir melnīgsnēji kā arābi; vienam bārda tikko dīgst, otram viss mūlis pinkains kā zvēram; katram sava noskrandusi cepure, savas panckas, sava balss, taču nepieradušai acij viņi visi liekas vienādi, un vajag ilgi pabūt plostnieku vidū, lai spētu pateikt, kurš ir Mitrijs, kurš Ivans, kurš Kuzma. Tik pārsteidzošu līdzību viņiem piešķir viens kopējs zīmogs — neatvairāma nabadzība, kas uzspiests visām šīm bālajām, drūmajām sejām, visām šīm panckām un no- skrandušajām cepurēm.

Plostnieku darbā nav atelpas. Ik uz soļa Zižas upītei jauns līkums, un tāpēc atkal un atkal jāskrien no vienas

plosta malas uz otru, jālaiž darbā kārtis, lai joņojošais plosts neuzdrāztos krastam vai neuzskrietu virsū klintij un neizjuktu… Visi plostnieki piesarkuši, sasvīduši un smagi elš… Neviens nesēž, kaut arī plosta vidū samesti salmi, uz kuriem varētu apsēsties. Sievas ar notašķītām, slapjām lindraku malām, liesas un skrandainas, dara to pašu darbu, ko vīri. . .

Abi krasti spožas pusdienlaika saules pielijuši, un plostnieku acu priekšā pazib ainavas, cita par citu krāšņākas. Kā straujā putna lidojumā garām aizsteidzas meži, tīrumi, sādžas, muižas… Tālē — augstā, kraujā krastā balta baznīca ar zaļu kupolu. Vēl viens mirklis, un baznīcas vairs nav, redzams tikai līdzenums, ko tālu jo tālu applūdinājusi dusmīgā Ziža; aiz līdzenuma tumšs, uzarts lauks, virs kura riņķo it kā krauķi, it kā kovārņi. .. Lūk, garš un tievs vīrs kā grābekļa kāts dzen gar krastu kārnu govi ar vienu ragu… Tālāk muiža: uz balkoniņa stāv lielmāte ar saulessargu rokā un steigšus rāda meitenei uz plostu; jauns cilvēks, ģērbies pēc ungāru parauga šūtos svārkos, pārlūko zivju murdu … Pēc tam atkal tīrumi, mežs, sādža … Ja tagad paskatās atpakaļ, tad baltā baznīca tikko balsnē pie apvāršņa, bet no zemnieka un govs nav vairs ne vēsts … Taču nedomājiet, ka plosts aizslīdējis tālu. Paiet vēl kāds brīdis, un plostnieki atkal redz pie apvāršņa kaut ko baltu… Ieskatās vērīgāk, un — ir nu gan brīnumi! — viņi drāžas uz to pašu baznīcu, kuru nule atstāja aiz muguras… Jo vairāk viņi tuvojas šai baznīcai, jo vairāk pārliecinās, ka šī ir tā pati, stāvajā krastā, ar zaļo kupolu… Jau saskatāmi baznīcas logi, smailē uzspraustais krusts, uz jumta dūmenis . .. Šķiet, jāpabrauc vēl daži mirkļi, un plostnieki būs pie pašas baznīcas, — taču plosts strauji pagriežas sāņus, un baznīca atkal ir aiz muguras . . .

Notrāpījuši brīvāku brīdi, trīs vai četri plostnieki sanāk kopā plosta vidū, skatās cits uz citu un smagi elš. Viņi atpūšas. Tikai vienam vienīgajam no viņiem kājās zābaki, drausmīgi, izmīti, rūsgani, tomēr zābaki. Pamests dievnams — tomēr ir dievnams! Zābaku stulmos iebāztas šauras vadmalas bikses, kas tik noplīsušas, ka tās pat pelt nav vērts. Vīram ar zābakiem — mugurā noskrandis puskažoks, pa kura caurumiem redzama veste. Uz lielās galvas rēgojas galīgi novalkāta ģimnāzista cepure ar pārlauztu nagu un ārkārtīgi netīrām apmalēm. Uzblīdusi dzērāja seja nav līdzīga citu plostnieku sejām … Vārdu sakot, tā ir persona, kas tagad Krievzemē sastopama ikvienā artelī, ikvienā krogā, ikvienā ubagu un kropļu barā … Šai personai liktenis drausmīgi nodarījis pāri, tā caur un cauri piesūkusies ar pagrimuma apziņu, un tāpēc visvisādi cenšas slēpt savu «dižciltību», kuru citi viņā nojauš . . . Noplīsušā laucinieka puskažokā šādai personai daudz vieglāk elpot nekā apdilušajā mētelī vai vestē, ko jūs, skopumu pārvarējis, esat iedomājies viņai uzdāvināt. Taujāt, kas ir šī persona, no kurienes tā nāk, kas tā bijusi un ko tagad domā, būtu nožēlojami un arī veltīgi. Pavaicājiet, un šī persona jums samelos, ka senāk bijusi gan virsnieks, gan aktieris, gan cietumnieks . . .

Uz plosta šo personu sauc par Diomidu. Par plostnieku Diomids kļuvis ne jau tāpēc, ka vēlējies nopelnīt trīs vai četrus rubļus, bet priecādamies, ka radusies izdevība par velti aizkļūt uz pilsētu un tādējādi izvairīties no kājāmiešanas … Neparastais darbs viņu aizrāvis, un Diomids nekādā ziņā negrib būt laiskāks par citiem plostniekiem. Diomids, tāpat kā viņi, skrien no plosta vienas malas uz otru, steidzas, grūž kārts galu, svīst, tikko spēj paelpot, lai gan rūdījuma trūkums izpaužas ikvienā viņa kustībā. Viņš šo darbu neprot, turklāt trūkst spēka, un drīz pārņem nogurums … Tiklīdz Diomids redz, ka divi vai trīs plostnieki apstājas, lai atpūstos, viņš katrā ziņā tiem piebiedrojas.

Nogurušie skatās cits uz citu un sāk pļāpāt. Uz plostiem sarunas temats vienmēr viens un tas pats.

—   Tagadītējie laiki, tā sakot. . . tīrais posts un bēdas! — vervelē kazbārdis ausaiņu cepuri galvā. — Pirms gadiem pieciem neviens plostnieks nelīga, ja viņam nemaksāja vismaz astoņus rubļus. Lūgtum, par astoņiem braukšu, lētāk ne no vietas.. . Bet tagadītēs maksā knapi četrus, redz nu? Tīrā sodība! Kāpēc tas tā, to dievs vien zina!

—   Ļaužu daudz savairojies … — ķērkstoši saka vīrs ar tik platu bārdu kā lāpstu. — Kur lai šos liek, tos īsi ļaudis. Ja viens nelīgs par četri rubļi, otrs uzņemsies par trīs. Senāk meitieti uz plosta neredzējām ne par kādu naudu, bet tagadītēs, āreče, cik daudz viņu braukā! Un meitieši ir dumji, strādās arī par rubli. . .

—   Četri rubļi… — murmina kazbārdis, domīgi lūkodamies uz strauji slīdošo krastu. — Četri… Traka būšana!

Diomids nebrauc naudas dēļ, viņam vienalga — četri vai astoņi rubļi, bet, lai iesaistītos sarunā, viņš atzīst par vajadzīgu kurnētājiem piebalsot.

—   J-jā … — Diomids saka. — Nieka nauda. Bet viss tikai tāpēc, brālīši, ka tirgoņi aiz labas dzīves kļuvuši nešpetni. Baidās izdot kādu lieku rubli…

Sarunu biedri Diomidam neatbild. Viņi lūkojas uz priekšu, kurp drāžas plosts, un pamana baltganu plankumu. Plosts atkal virzās uz to pašu balto baznīcu. Dievnams laipni raida pretim plostniekiem saules starus, kas dzirkstī krustā, spožajā, zaļajā kupolā, un, šķiet, ir apņēmies neizlaist viņus no acīm.

—   Taisni jāpabrīnās, kādas cilpu cilpas te met šī upe! — Diomids saka. — Braucam, braucam un tomēr uz vietas vien grozāmies …

—    Ja brauc uz pilsētu tieši, tad ir savas verstis piecdesmit, bet, ja brauc pa upi, tad sanāks kopā pat seši simti. Eh, lai nu dievs dod, ka ūdens nenokristos, rītvakar būsim galā …

Diena aizrit laimīgi, bez kļūmēm, bet pievakarē plosts iekļūst sprukās. Plostnieki pēkšņi cauri vakara krēslai saskata upē šķērsli: pie viena krasta cieši piesiets prāmis, un no prāmja uz otru krastu sniedzas grīļīgas, nule sanaglotas laipas. Kā lai izbrauc? Abos krastos daudz ļaužu. Vairāki vīri skrien pretim plostam, māj ar rokām un kliedz:

—   Apturiet! Apturiet! Suselnieki!

Pārsteigtie plostnieki aptur plostu.

—    Neuzdrīkstieties tālāk braukt! — kliedz resns vīrs ar sarkanu seju, ģērbies garā drapa mētelī. — Aiztriekšu pie velna ar visu jūsu malku tā, ka savus kauliņus nesalasīsiet! Man jau divas reizes salauza laipas, bet jums es to neļaušu darīt!

Plostnieki pārmija skatienus, saminstinājās un noņēma cepures.

—   Jūsu godība, ko tagad lai iesākam? — viens iejautājās.

—   Dariet, ko gribat, bet laipas bojāt neļaušu. Man strādnieki ik brīdi staigā uz fabriku, un bez laipām nekādi nevar iztikt.

—   Jūsu labdzimtība, esiet nu žēlīgs! — plostnieki cits caur citu lūdzas asaru pilnās balsīs. — Esiet nu tik labs! Mēs jūsu laipas savāksim un atkal ieliksim, kur vajadzīgs, viss būs gods godam… pēc sirdsapziņas! Ļaujiet visu mūžu lūgt dievu par jums!

—   Jā, jā, es jūs pazīstu! Vācieties!

Sarkanais ģīmis padraud ar roku un aiziet. Plostniekiem dūša papēžos.

—    Kā viņš uzdrošinās? — Diomids ir gluži aizsvilies. — Kas tā par patvarību? Nav tiesību pirms noteiktā laika būvēt laipas! Vīri, neliecieties ne zinis! No tāda stulbeņa nav ko bīties!

Diomids ilgi dusmojas un mēģina pierunāt plostniekus, bet tie līdz naktij staigā pa krastu, cepures rokā turēdami, klanīdamies, bet nekas nelīdz . . . Jāsamierinās ar likteni.

Visu nakti pie laipām deg ugunskurs. Izmirkušie, nosalušie plostnieki, klusēdami un ne mirkli neatpūzda- mies, stiepj pāri laipām savus baļķus un no jauna sien tos plostā. Šinīs Ēģiptes mocībās viņi kā skudras pūlas līdz pašam rītam.

Bet no rīta atkal jābrauc tālāk!

GRIŠA

Griša, mazs, tukls puisītis, dzimis pirms divi gadiem un astoņiem mēnešiem, kopā ar aukli pastaigājas pa bulvāri. Puisēns ietērpts garā, vatētā mētelītī, kaklautā, lielā cepurē ar pūkainu podziņu un siltās galošās. Viņam grūti elpot, karsti, bet te nu vēl nerātnā aprīļa saule spīd tieši acīs un knaiba plakstiņus.

Viss viņa neveiklais augums, bikli, nedroši soļojot, pauž ārkārtīgu izbrīnu.

Līdz šim Griša pazinis tikai četrstūrainu pasauli, kur vienā kaktā stāv viņa gulta, otrā — aukles lāde, trešajā — krēsls, bet ceturtajā — deg svētbildes liesmiņa. Ja paraugās zem gultas, var redzēt lelli ar norautu roku un bungas, bet aiz aukles lādes ir ļoti daudz dažādu lietu: diegu spolītes, papīriņi, kārbiņa bez vāka un salauzts āksts. Bez aukles un Grišas šajā četrstūrainajā pasaulē bieži vien ir arī māmiņa un kaķis. Māmiņa izskatās pēc lelles, bet kaķis pēc tētes kažoka, tikai kažokam nav acu un astes. No pasaules, ko sauc par bērnu istabu, pa durvīm var ietikt bezgalīgā telpā, kur pusdieno un dzer tēju. Tur ir Grišas krēsls ar garām kājām un karājas pulkstenis, kura vienīgais uzdevums — svaidīt svārstekli un sist stundas. No ēdamzāles var ieiet istabā, kurā ir sarkani atzveltnes krēsli. Tur uz paklāja redzams plankums, kura dēļ Grišam vēl līdz šim laikam lielie draud ar pirkstu. Aiz šās istabas vēl viena, kurā nelaiž iekšā un kurā dažreiz pazib tētis — ārkārtīgi dīvaina personība! Aukle un māmiņa ir vajadzīgas: viņas Grišu ģērbj, ēdina un guldina, bet, kāpēc pasaulē ir tētis, — tas nav zināms. Ir vēl viena dīvaina personība — krustmāte, kas Grišam uzdāvināja bungas. Viņa gan parādās, gan pazūd. Kur viņa pazūd? Griša ne vienreiz vien skatījies pagultē, aiz lādes un zem dīvāna, taču tur krustmātes nebija …

Bet šajā jaunajā pasaulē, kur saule žilbina acis, ir tik daudz tētiņu, māmiņu un krustmāšu, ka nevar saprast, pie kā skriet. Tomēr visērmīgākie un jocīgākie ir zirgi. Griša skatās uz viņu kustīgajām kājām un nevar nekā saprast. Viņš raugās uz aukli, lai tā novērš viņa neizpratni, bet aukle klusē.

Piepeši Griša dzird briesmīgu dimdoņu … Pa bulvāri vienmērīgos sojos tieši uz viņu nāk kareivju bars sārtām sejām un pirtsslotām padusē. Griša šausmās sastingst un jautādams raugās auklē: vai nedraud briesmas? Bet aukle nebēg un neraud, tātad briesmu nav. Grišas skatiens seko kareivjiem, un puisēns sāk sist kājas viņu soju rakstā.

Pāri bulvārim pārskrien divi lieli kaķi gariem purniem, izkārtām mēlēm un gaisā uzslietām astēm. Griša domā, ka ari viņam vajag skriet, un tipina pakaļ kaķiem.

—    Pagaidi, — uzkliedz aukle, rupji sagrābdama viņu aiz pleciem. — Kur tu skrien? Vai tev kāds atļāva drais- kuļoties?

Lūk, sēž kāda cita aukle un tur klēpī mazu muldiņu ar apelsīniem. Griša iet viņai garām un, nekā neteikdams, paņem vienu apelsīnu.

—    Ko tu dari? — kliedz Grišas pavadone, iesizdama viņam pa roku un izraudama apelsīnu. — Muļķis!

Tagad Griša būtu priecīgs, ja varētu pacelt stikla drumslu, kas mētājas zemē un spīguļo kā svētbildes liesmiņa, bet viņš baidās, ka atkal sitīs pa roku.

—    Esiet sveicināta, cienījamā! — piepeši gandrīz virs Grišas auss noskan spēcīga, sulīga balss, un viņš redz garu vīru ar gaišām pogām.

Grišam par lielu prieku šis vīrs sniedz auklei roku, viņi abi apstājas un sāk runāties. Saules mirdza, ratu troksnis, zirgi, gaišās pogas — tas viss ir tik pārsteidzoši jauns un nav nemaz briesmīgs, ka Grišas sirds pieplūst ar līksmi un viņš sāk skaļi smieties.

—        Iesim! Iesim! — viņš sauc vīram ar gaišajām pogām, raustīdams to aiz mēteļa stūra.

—   Kur iesim? — vīrs jautā.

—   Iesim! — neatlaidīgi atkārto Griša.

Viņam gribas teikt, ka derētu paķert līdzi arī tēti, māmiņu un kaķi, bet mēle saka ko citu, nevis to, kas vajadzīgs.

Pēc īsa brīža aukle nogriežas no bulvāra un ieved Grišu lielā pagalmā, kur vēl ir sniegs. Vīrs ar gaišajām pogām arī nāk līdzi. Viņi piesardzīgi apmet līkumu sniega kaudzēm un peļķēm, pēc tam pa netīrām, tumšām kāpnēm ieiet istabā. Te ir daudz dūmu, ož pēc ceptas gaļas, kāda sieviete stāv pie plīts un čurkstina kotletes. Virēja un aukle saskūpstās, kopā ar ciemiņu apsēžas uz sola un sāk klusi runāties. Saluntuļotajam Grišam kļūst ārkārtīgi karsti un smacīgi.

«Kāpēc tas tā?» viņš domā, raudzīdamies apkārt.

Viņš redz tumšus griestus, poda dakšas ar diviem ragiem, krāsni, kas raugās ar lielu, melnu muti. . .

—   Mā-ā-miņ! — Griša žēli iepīkstas.

—   Nu, nu, nu! — aukle uzkliedz. — Pagaidīsi!

Virēja ceļ galdā pudeli, divas glāzītes un pīrāgu.

Abas sievietes un vīrs ar gaišajām pogām saskandina, dzer vairākas reizes, un vīrs apskauj gan aukli, gan virēju. Pēc tam visi trīs sāk klusi dziedāt.

Griša sniedzas pēc pīrāga, un arī viņam iedod gabaliņu. Mazais ēd un skatās, kā aukle dzer . . . Arī viņam gribas iedzert.

—   Dod! Auklīt, dod! — viņš lūdzas.

Virēja ļauj viņam pamēģināt no savas glāzītes. Griša izbola acis, viebjas, klepo un ilgi vicina rokas, bet virēja raugās uz viņu un smejas.

Atgriezies mājās, Griša stāsta māmiņai, sienām un gultai, kur viņš bijis un ko redzējis. Lielāko tiesu viņš runā ar seju un rokām, nevis ar mēli. Viņš rāda, kā spīd saule, kā skrien zirgi, kā raugās briesmīgā krāsns un kā dzer virēja .. .

Vakarā Griša nekādi nevar aizmigt. Kareivji ar pirtsslotām, lieli kaķi, zirgi, stikla drumsla, mulda ar apelsīniem, gaišās pogas — tas viss sablīvējies kopā un žņaudz viņa smadzenes. Griša grozās no vieniem sāniem uz otriem, pļāpā un galu galā, nevarēdams paciest lielo satraukumu, sāk raudāt.

—        Tev taču ir drudzis! — saka māmiņa, pieskardamās ar plaukstu zēna pierei. — Kā gan tas varēja gadīties?

—   Krāsns! — Griša raud. — Krāsns, ej projām!

—   Droši vien būs pārēdies… — nospriež māmiņa. Un Griša, ko plosa jaunās, tikko iepazītās dzīves iespaidi, dabū no māmiņas karoti rīcineļļas.

MĪLESTĪBA

«Pulkstenis rāda trešo nakts stundu. Manos logos lūkojas rāma aprīļa nakts un laipni mirkšķina ar savām zvaigznēm. Man ir tik labi!

No galvas līdz kājām esmu dīvainu, neizprotamu jūtu pārpilns. Šobrīd neprotu tās analizēt, nav laika, slinkums, un dievs ar viņu, ar šo analizēšanu! Vai cilvēks steigsies izprast savu sajūtu jēgu, ja viņš gāzīsies lejā no baznīcas torņa vai būs uzzinājis, ka laimējis divsimt tūkstošus? Vai tad viņam prātā sajūtu analizēšana?»

Apmēram tā sākās mīlestības vēstule, ko rakstīju Sašai, deviņpadsmit gadu vecai meitenei, kurā biju iemīlējies. Piecas reizes sāku šo vēstuli, tikpat reizes to saplēsu, nosvītroju veselas lappuses un atkal tās pārrakstīju. Ilgi noņēmos ar vēstuli gluži kā ar pasūtītu romānu un nebūt ne tādēļ, lai vēstule būtu garāka, neparastāka un jūsmīgāka, bet tāpēc, ka ārkārtīgi vēlējos paildzināt pašu rakstīšanas procesu, sēdēdams savā klusajā kabinetā, kurā raudzījās pavasara nakts, un tērzēdams pats ar saviem sapņiem. Starp rindām jau redzēju mīļo seju, un šķita, ka man blakus pie galda sēž rēgi, tādi paši kā es, naivi priecīgi, muļķīgi, svētlaimīgi smaidīdami, un arī skrīvē rindu pēc rindas. Es rakstīju un ik brīdi raudzījos uz savu roku, kas vēl tvīka no nesenā atvadu sveiciena, un, ja novērsu acis sāņus, tūlīt redzēju zaļo vārtiņu režģi. Caur šo režģi Saša lūkojās uz mani, kad biju no viņas atvadījies. No Sašas atsveicinoties, nedomāju neko, tikai jūsmoju par viņas augumu, kā ikviens kārtīgs cilvēks jūsmo par jauku sievieti; bet saskatījis cauri režģiem divas lielas acis, pēkšņi nepārprotami nojautu, ka esmu iemīlējies, ka starp mums viss jau izlemts un skaidrs, ka man tikai jānokārto vēl dažas formalitātes.

Ļoti patīkami ir arī aizzīmogot mīlestības vēstuli, lēni apģērbties, klusītēm iziet no mājas un nest savu dārgumu uz pasta kasti. Pie debesīm vairs nav zvaigžņu; tagad austrumu pusē virs drūmo namu jumtiem balsnē gara strēle, ko šur tur šķērso mākoņi, no šās strēles pa visu debesi plešas bālgana blāzma. Pilsēta guļ, bet ūdens vedēji jau izbraukuši darbā, un kaut kur tālā fabrikā svilpe modina strādniekus. Pie pasta kastes, kura ap- svīdusi retām rasas lāsītēm, es katrā ziņā ieraudzīšu lācīgu sētnieku garā, zvanam līdzīgā kažokā un rungu rokā. Sētnieks ir katalepsijas stāvoklī: nav aizmidzis, nav arī nomodā, viņu pārņēmis kaut kas vidējs starp miegu un nomodu.

Ja pasta kastes zinātu, cik bieži cilvēki griežas pie tām, lai izlemtu savu likteni, tad tās neizskatītos tik pazemīgas. Vismaz es gandrīz nomutēju savu pasta kasti un, skatīdamies uz to, atcerējos, ka pasts ir cilvēku vislielākā laime! …

Tam, kurš kādreiz bijis iemīlējies, ieteicu atcerēties, ka cilvēks, iemetis pasta kastē vēstuli, parasti steidzas mājās, žigli liekas gultā un apsedzas ar segu, būdams pilnīgi pārliecināts, ka rītdien nepaspēs vēl lāgā pamosties, kad jau uzšalks atmiņas par vakardienu un varēs jūsmīgi lūkoties logā, pa kuru cauri aizkaru krokām aumaļām spraucas dienas gaisma …

Bet nenovirzīsimies no temata … Nākamajā dienā ap pulksten divpadsmitiem Sašas istabene man atnesa šādu atbildi: «Ļoti priecājos lūdzu atnākiet pie mums šodien katrā ziņā jūs gaidīšu. Jūsu S.» Neviena komata. Pieturas zīmju neievērošana, burts «k» vārdā «atnāciet», visa vēstule un pat šaurā, garā aploksnīte, kurā tā bija ielikta, pildīja manu sirdi ar jūsmu. Plašajā, bet nedrošajā rokrakstā es nojautu izpaužamies Sašas gaitu, viņas ieradumu augsti pacelt uzacis smieklu brīžos, viņas lūpu kustības … Taču vēstules vārdi mani neiepriecināja .. . Pirmkārt, uz dzejiskām vēstulēm šādā veidā neatbild, otrkārt, kāpēc man jāiet uz Sašas mājām un jāgaida tur, kamēr resnā mamma, brālīši un piedzīvotājas attapsies un atstās mūs divatā? Viņi pat aizmirsīs attapties, un man vispretīgāk ir apvaldīt savu jūsmu tikai tāpēc, ka tuvumā kvern kāda dzīva nulle — vai nu puskurla vecenīte, vai skuķēns, kas uzplijas ar jautājumiem. Istabenei nodevu atbildi, kurā lūdzu Sašu, lai viņa izvēlas par rendez-vous vietu kādu dārzu vai bulvāri. Mans priekšlikums tika labprāt pieņemts. Ar to es, kā mēdz teikt, biju trāpījis naglai uz galvas.

Pirms pulksten pieciem pēcpusdienā devos uz pilsētas dārza tālāko un nomaļāko stūri. Dārzā nebija nevienas dzīvas dvēseles, un satikšanos Saša varēja noorganizēt arī kaut kur tuvāk, kādā alejā vai lapenē, taču sievietēm nepatīk nepabeigti romāni: ja medus, tad veselu karoti, ja salikšanās, tad jālien vistālākajos un biezākajos krūmos, kur var uzskriet virsū zaglim vai sarei- bušam mietpilsonim.

Kad tuvojos Sašai, viņa stāvēja, uzgriezusi man muguru, un es šajā mugurā safantazēju ellišķīgi daudz noslēpumainības. Šķita, ka mugura, pakausis un melnie zirnīši uz kleitas auduma man čukstēja: cssl! Meitene bija ģērbusies vienkāršā katūna kleitiņā, virs kuras uzmests viegls apmetnis. Lai noslēpumainība būtu vēl lielāka, seja slēpās aiz bieza plīvura. Es nedrīkstēju izjaukt šo noskaņu, tāpēc gāju klāt uz pirkstgaliem un runāju pusčukstus.

Cik tagad atceros, šajā rendez-vous es nebiju nekas būtisks, bet tikai detaļa. Sašu mazāk aizrāva viņš nekā satikšanās romantika, noslēpumainība, skūpsti, drūmo koku klusēšana, mani zvēresti . . . Nevienu mirkli viņa nezaudēja aukstasinību, neaizturēja elpu, nenoņēma no savas sejas noslēpumainības masku, un patiešām, ja manā vielā būtu kāds Ivans Sidoričs vai Sidors Ivaničs, viņa justos tikpat labi. Pamēģiniet nu šādos apstākļos noskaidrot — vai jūs mīl vai nemīl? Un, ja mīl, — pa īstam vai pa jokam?

No dārza aizvedu Sašu uz savu mītni. Ja puiša cilvēka dzīvoklī ierodas mīlama sieviete, šis apciemojums iedarbojas kā mūzika un vīns. Puisis parasti sāk runāt par nākotni, un viņa pašpaļāvībai un pašpārliecībai nav vairs robežu. Viņš klāsta projektus, plānus, dedzīgi stāsta par ģenerāla dienesta pakāpi, kaut gan vēl nav ne praporščiks, un vispār tik daiļrunīgi klāsta daždažādas blēņas, ka klausītājai vajag puisi ļoti mīlēt un maz pazīt dzīvi, lai visu to ņemtu par pilnu. Tā ir vīriešu laime, ka mīlošas sievietes vienmēr mīlestībā ir aklas un nekad nepazīst dzīvi. Viņas ne tikai piebalso puisim, bet nobāl svētās šausmās, dievina un kāri tver katru maniaka vārdu. Saša klausījās manī uzmanīgi, taču drīz meitenes sejā pamanīju izklaidību: viņa mani nesaprata. Nākotne, par kuru meitenei stāstīju, saistīja viņu tikai ar ārējo apveidu, un velti es izvērtu Sašai savus projektus un plānus. Saša ļoti interesējās, kura būšot viņas istaba, kādas tapetes būšot šajā istabā, kādēļ man esot pianīno, nevis flīģelis un tā joprojām. Viņa uzmanīgi apskatīja uz mana galda sarindotos nieciņus, fotogrāfijas, paoda smaržu pudelītes, plēsa nost no aploksnēm apzīmogotās markas, kas viņai nez kādēļ esot vajadzīgas.

—   Lūdzu, krāj man vecas markas! — viņa teica, saviebusi nopietnu seju. — Lūdzu!

Pēc tam viņa kaut kur uz palodzes atrada riekstu, čaumalai skraukšķot, pārkoda un apēda.

—    Kāpēc tu neuzlīmē uz savām grāmatām zīmītes? — viņa iejautājās, pārlaidusi acis pār grāmatu skapi.

—   Kādēļ tas vajadzīgs?

—    Lai katrai tavai grāmatai būtu numurs… Kur es novietošu savas grāmatas? Arī man taču ir grāmatas.

—   Kādas grāmatas tev ir? — es vaicāju.

Saša sarauca augšup uzacis, padomāja un teica:

—   Dažādas …

Ja es iedomātos pajautāt, kādi viņai ieskati, pārliecība, mērķi, viņa droši vien tāpat sarauktu uzacis, padomātu un sacītu: «Dažādi…»

Pēc tam pavadīju Sašu uz mājām un iznācu no viņas vecāku dzīvokļa kā īsts, patentēts līgavainis, par kādu sevi arī uzskatīju līdz mūsu laulībām. Ja lasītāji man atļauj spriest tikai pēc manas paša pieredzes, tad es apgalvoju, ka līgavainim būt ir ļoti garlaicīgi, daudz garlaicīgāk nekā būt vīram vai nebūt nekam. Līgavainis nav ne šis, ne tas: no viena krasta atpeldējis, pie otra vēl nav nokļuvis; viņš nav precējies un nevar arī sacīt, ka būtu neprecējies, viņš ir kaut kas līdzīgs sētniekam, par kuru minēju jau iepriekš.

Ik dienas, notrāpījis brīvu brīdi, steidzos pie līgavas. Parasti, iedams pie viņas, nesu līdzi milzumu cerību, vēlēšanos, nodomu, ierosinājumu, frāžu. Ik reizi man šķil a, ka, tiklīdz istabene atvērs durvis, es, kuram trūkst elpas, kuru nomāc aizspriedumi, tiku tikām veldzēšos spirdzinošā laimē. Taču īstenībā bija citādi. Katrreiz, aizgājis pie līgavas, redzēju, ka visa viņas dzimta un mājinieki šuj muļķīgo pūru. (A propos, šuva divus mēnešus un nesašuva ne par simt rubļiem.) Oda pēc gludekļiem, stearīna un dvingas. Soļus sperot, sprakšķēja stikla zīlītes. Divas pašas galvenās istabas bija pilnas ar audekla, kaliko un muslīna viļņiem, un aiz tiem rēgojās Sašas galviņa ar diegu zobos. Visas šuvējas, mani ieraudzījušas, priecīgi iesaucās, bet tūlīt izvadīja ēdamistabā, kur es nevarēju viņas traucēt un redzēt to, ko skatīt ļauts tikai precētiem vīriem. Sirdij sūkstot, man bija jāsēž ēdamistabā un jāpļāpā ar piedzīvotāju Pim- jonovnu. Saša, norūpējusies un satraukta, atkal un atkal skrēja man garām, paķērusi uzpirksteni, vilnas dzijas šķeteri vai kādu citu neinteresantu mantu.

—   Pagaidi, pagaidi… Tūlīt nākšu! — viņa teica, tiklīdz lūdzoši palūkojos uz viņu. — Iedomājies, tā nelietīgā Stepanīda smalkajai vilnas kleitai sabojājusi visu ņieburu!

Nesagaidījis, kamēr mani pažēlos, apskaitos, gāju projām un klaiņāju pa ietvēm sava — līgavaiņa godam piemērota spieķa sabiedrībā. Citreiz, vēlēdamies pastaigāties vai pavizināties kopā ar līgavu, iegriezos viņas mājās, bet Saša jau stāvēja blakus savai māmiņai, uzvilkusi mēteli, un grozīja rokā lietussargu.

—   Mēs ejam uz pasāžu! — līgava sacīja. — Vēl jā- piepērk Kašmiras audums un jāapmaina cepure.

Pastaiga sagandēta! Neatkāpjos no dāmām un kopā ar viņām eju uz pasāžu. Traki garlaicīgi klausīties, kā sievietes iepērkas, kaulējas un cenšas pārspēt viltībā bodnieku, kurš viņas krāpj. Man kļūst kauns, kad Saša, izvandījusi veselu kaudzi audumu un nositusi cenu ad minimum, aiziet no veikala, neko nenopirkusi vai arī

likdama nogriezt kādu nieku par četrdesmit vai piecdesmit kapeikām. Iznākušas no veikala, Saša un māmiņa ilgi spriedelē, ka klūdījušās, nav nopirkušas to, ko vajadzējis, ka pārāk tumši ziediņi esot katūna audumam un tā tālāk.

Nē, garlaicīgi būt līgavainim! Lai dievs stāv viņam klāt!

Tagad esmu precējies. Pašlaik vakars. Sēžu savā kabinetā un lasu. Man aiz muguras uz sofas sēž Saša un kaut ko skaļi košļā. Gribas dzert alu.

—   Saša, pameklē korķu viļķi… — es saku. — Tas tepat kaut kur mētājas.

Sieva pielec kājās, bez apdoma parakņājas dažās papīru kaudzēs, nogrūž zemē sērkociņu kārbiņu un, korķu viļķi neatradusi, klusēdama apsēžas … Paiet labs brīdis … Man uzmācas īgnums — slāpst un sanāk dusmas . ..

—   Saša, pameklē taču korķa viļķi! — es saku.

Saša atkal pielec kājās un rakņājas man blakus papīros. Viņas čamstināšana un papīru čaukstēšana krīt uz nerviem gluži kā riebīgā skrīpstēšana, kad vienu pret otru trin divus nažus … Pieceļos un pats meklēju viļķi. Beidzot tas ir atrasts un alus pudele attaisīta. Saša paliek stāvam pie galda un sāk gari stāstīt.

—   Saša, tu nu gan varēji kaut ko palasīt… — es saku.

Viņa ņem grāmatu, nosēžas man pretim un nepārtraukti kustina lūpas. Skatos uz viņas zemo pierīti, lūpām un iegrimstu domās.

«Sašai divdesmitais gads.. .» es domāju. «Ja salīdzina ar tikpat vecu inteliģentu jaunekli, cik liela starpība! Jauneklim ir gan zināšanas, gan sava pārliecība, gan prātelis.»

Taču Sašai es piedodu šo atšķirību, tāpat kā piedodu, ka viņai ir zema piere un ka viņa čamstina lūpas . .. Atceros — jaunības gados, kad lakstojos ar sieviešiem, es viņas pametu, tiklīdz ieraudzīju traipu uz zeķes, dzirdēju vienu pašu dumju vārdu, saodu neiztīrītu zobu smaku, bet tagad Sašai piedodu visu: skaļo čamstināšanu, neveiksmīgo viļķa meklēšanu, nevīžību, garu garo, tukšo tērgavošanu. Piedodu gandrīz neapzināti, neiegrožodams savu gribu, it kā Sašas kļūdas būtu manas kļūdas, un daudz no tā, kas senāk man derdzās, tagad rada manī jūsmu un pat sarieš acīs asaras. Šās visupiedošanas cēlonis — mīlestība uz Sašu, bet, kur ir cēlonis mīlestībai, to nudien nezinu.

DĀMAS

N. guberņas tautskolu direktors Fjodors Petrovičs, kurš uzskatīja sevi par taisnīgu un augstsirdīgu cilvēku, reiz savā kancelejā pieņēma skolotāju Vre- menski.

—    Nē, Vremenska kungs, — viņš sacīja, — atvaļināšana nenovēršama. Ar tādu balsi kā jums vairs nedrīkst strādāt par skolotāju. Kā tad jūs to pazaudējāt?

—   Sasvīdis iedzēru aukstu alu … — skolotājs nošņāca.

—    2ēl gan! Cilvēks strādājis četrpadsmit gadu, un piepeši tādas nepatikšanas! Velns zina kāda nieka dēļ vajag sagandēt visu karjeru. Ko jūs tagad domājat darīt?

Skolotājs nekā neatbildēja.

—   Vai esat precējies? — direktors jautāja.

—   Sieva un divi bērni, jūsu ekselence… — skolotājs nošņāca.

Iestājās klusums. Direktors piecēlās un nervozēdams soļoja no viena kakta uz otru.

—    Nevaru saprast, ko lai ar jums iesāku! — viņš teica. — Skolotājs jūs nevarat būt, līdz pensijai vēl neesat nokalpojis… atlaist jūs uz visām četrām debess pusēm, pamest likteņa varā nav visai ērti. Jūs esat mūsu cilvēks, esat nostrādājis četrpadsmit gadu, tātad vajag jums palīdzēt… Bet kā lai palīdzu? Ko es jūsu labā varu darīt? Iejūtieties manā stāvoklī: ko es jūsu labā varu darīt?

Iestājās klusums: direktors staigāja un domāja, bet Vremenskis, savas nelaimes nomākts, sēdēja uz krēsla maliņas un ari domāja. Piepeši direktora seja sāka starot un viņš pat pasita knipi.

—   Brīnums, kā man tas agrāk neienāca prātā! — viņš aši ierunājās. — Paklausieties, lūk, ko es jums varu piedāvāt… Nākamajā nedēļā pie mums patversmē tiek atvaļināts rakstvedis. Ja vēlaties, stājieties viņa vietā! Lūdzu!

Vremenskis nebija gaidījis tādu laipnību un arī sāka starot.

—   Lieliski, — direktors sacīja. — Šodien pat uzrakstiet lūgumu . . .

Vremenski atlaidis, Fjodors Petrovičs sajuta atvieglojumu un pat prieku: viņa priekšā vairs nerēgojās šņācošā pedagoga saliektais stāvs, un bija patīkami apzināties, ka, piedāvādams Vremenskim brīvo vietu, viņš izturējies taisnīgi un pēc sirdsapziņas kā labs, īsti krietns cilvēks. Bet šī labā noskaņa ātri izgaisa. Kad viņš atgriezās mājās un apsēdās pie pusdienu galda, viņa sieva Nastasja Ivanovna piepeši atcerējās:

—   Ak jā, gandrīz aizmirsu! Vakar pie manis bija Ņina Sergejevna un aizlūdza par kādu jaunu cilvēku. Stāsta, ka jums patversmē esot vakance . . .

—   Jā, bet šī vieta jau apsolīta citam, — direktors atbildēja un sarauca pieri. — Un tu zini manu principu: es nekad nedodu vietu protekciju dēļ.

—   Es zinu, bet Ņinas Sergejevnas dēļ, domāju, var taisīt izņēmumu. Viņa mūs mīl kā savējos, bet mēs viņai vēl nekā laba neesam darījuši. Un nedomā, Fedja, atteikt! Ar savām kaprīzēm tu apvainosi kā viņu, tā mani.

—    Bet ko tad viņa rekomendē?

—   Polzuhinu.

—   Kādu Polzuhinu? Vai to pašu, kas Jaungadā biedrībā tēloja Čacki? Sito džentlmeni? Neparko!

Direktors vairs neēda.

—   Neparko! — viņš atkārtoja. — Lai dievs mani pasarga!

—    Bet kāpēc gan ne?

—       Saproti, mīļā, ja reiz jaunais cilvēks nerīkojas tieši, bet caur sievietēm, tad viņš ir draņķis! Kāpēc viņš pats nenāk pie manis?

Pēc pusstundas direktors apgūlās savā istabā uz sofas un sāka lasīt saņemtās avīzes un vēstules.

«Mīļais Fjodor Petrovič!» viņam rakstīja pilsētas galvas sieva. «Jūs reiz izteicāties, ka es esot siržu zinātāja un cilvēku pazinēja. Tagad Jums tas jāpārbauda īstenībā. Pie Jums drīzumā ieradīsies lūgt rakstveža vietu mūsu patversmē kāds K. Polzuhins, ko pazīstu kā jauku, jaunu cilvēku. Jauneklis ļoti simpātisks. Parūpēdamies par viņu, Jūs pārliecināsieties . . .» utt.

—   Neparko! — direktors noteica. — Lai dievs mani pasarga!

Pēc tam nepagāja neviena diena, kad direktors nesaņemtu vēstules, kas rekomendēja Polzuhinu. Kādā jaukā rītā ieradās arī pats Polzuhins, jauns, korpulents cilvēks ar skūtu žokeja seju, ģērbies jaunā, melnā uzvalkā.

—   Dienesta lietās es nepieņemu šeit, bet kancelejā, — direktors, uzklausījis viņa lūgumu, sausi sacīja.

—   Piedodiet, jūsu ekselence, bet mūsu kopējie paziņas ieteica man uzmeklēt jūs tieši šeit.

—    Hm! … — direktors nosēca, naidīgi raudzīdamies uz tā zābakiem ar smailajiem purniem. — Cik es zinu, — viņš sacīja, — jūsu tētiņam ir īpašums un jums nekā netrūkst, kas jums par vajadzību lūgt šo vietu? Alga taču niecīga!

—    Ne jau algas pēc, bet tāpat. .. Tas tomēr ir valsts dienests …

—    Tā… Man šķiet, ka pēc mēneša jums apniks šī vieta un jūs to pametīsiet, bet tai pašā laikā ir kandidāti, kuriem šī vieta ir karjera visam mūžam. Ir nabagi, kam …

—   Neapniks, jūsu ekselence! — Polzuhins pārtrauca. — Goda vārds, es centīšos!

Direktors saskaitās.

—   Paklausieties, — viņš, nicinoši smaidīdams, jautāja, — kāpēc jūs tūliņ nenācāt pie manis, bet atradāt par vajadzīgu iepriekš traucēt dāmas?

—    Es nezināju, ka jums tas būs nepatīkami, — Polzuhins atbildēja un samulsa. — Bet, jūsu ekselence, ja jūs neievērojat ieteikumu vēstules, tad varu jums iesniegt atsauksmi. . .

Viņš izvilka no kabatas papīru un nodeva direktoram. Zem atsauksmes, kas bija uzrakstīta kanceleju stilā un rokrakstā, stāvēja gubernatora paraksts. Pēc visa bija redzams, ka gubernators bija parakstījies neizlasījis, lai tikai tiktu vaļā no kādas uzmācīgas kundzītes.

—    Neko darīt, noliecu galvu… klausos … — direktors, atsauksmi izlasījis un nopūties, sacīja. — Iesniedziet rīt lūgumu … Neko darīt…

Kad Polzuhins izgāja, direktoru pārņēma riebuma sajūta.

—    Draņķis! — viņš šņāca, staigādams pa savu kabinetu. — Tomēr panāca savu, nelietīgais švīts, sieviešu mīlulis! Riebeklis! Maita!

Direktors skaļi uzspļāva durvīm, aiz kurām bija nozudis Polzuhins, un piepeši apjuka, jo šai brīdī viņa kabinetā ienāca kundze, kroņa palātas pārvaldnieka sieva …

—   Es uz mirklīti, tikai uz mirklīti… — kundze iesāka. — Sēdieties, kūm, un uzklausiet mani uzmanīgi . .. Jā, stāsta, ka jums esot vakance … Rīt vai arī šodien pie jums atnāks jauns cilvēks, Polzuhins…

Kundze čivināja, bet direktors skatījās uz viņu miglainām, trulām acīm kā cilvēks, kas kuru katru brīdi var zaudēt samaņu, skatījās un aiz pieklājības smaidīja.

Otrā dienā, pieņemdams savā kancelejā Vremenski, direktors ilgi nevarēja saņemties pateikt viņam patiesību. Viņš vilcinājās, apjuka un nezināja, kā sākt, ko teikt. Viņam gribējās atvainoties skolotāja priekšā, izstāstīt visu patiesību, bet mēle sapinās kā dzērājam, ausis svila, un piepeši pārņēma kauns un dusmas, ka jātēlo tik muļķīga loma — pašam savā kancelejā, sev padota cilvēka priekšā. Viņš pēkšņi cirta dūri galdā, pielēca kājās un sāka nikni kliegt:

—    Man nav jums vietas! Nav — un cauri! Lieciet mani mierā! Nemokiet mani! Atstājiet mani beidzot, esiet tik laipns!

Un izgāja no kancelejas.

Lieli pārdzīvojumi

Tas notika nesen Maskavas apgabaltiesā. Zvērinātiem piesēdētājiem šoreiz bija jāpaliek tiesā pa nakti, un pirms gulēt iešanas viņi sāka tērzēt par lieliem pārdzīvojumiem. Uz tiem piesēdētāju domāšanu novirzīja atmiņas par kādu liecinieku, kurš kļuvis stostiķis un nosirmojis — ja ticam piesēdētāja vārdiem — kāda briesmīga brīža dēļ. Zvērinātie norunāja, ka pirms aizmigšanas ikviens parakņāsies savās atmiņās un kaut ko pastāstīs. Cilvēka mūžs ir īss, taču nav neviena, kurš nevarētu padižoties, ka pārdzīvojis kādreiz ko briesmīgu.

Viens zvērinātais stāstīja, kā viņš slīcis; otrs stāstīja, ka reiz naktī, apvidū, kur nebijis ne ārstu, ne aptieķ- nieku, viņš saindējis pats savu bērnu, iedodams tam sodas vietā cinka vitriolu. Bērns nenomiris, taču tēvs gandrīz sajucis prātā. Trešais, vēl pajauns slimīga izskata vīrs, daiļrunīgi attēloja, ka divas reizes mēģinājis izdarīt pašnāvību: vienu reizi mēģinājis nošauties, otru reizi meties zem vilciena.

Ceturtais, mazs, švītīgi ģērbies resnītis, pastāstīja sekojošo:

— Man bija divdesmit divi vai divdesmit trīs gadi, ne vairāk, kad līdz ausīm iemīlējos savā tagadējā sievā un viņu bildināju … Šobrīd labprāt nopērtu sevi par tik agrām laulībām, bet tolaik — nezinu, ko es sev nodarītu, ja Nataša mani atraidītu. Mīlestība bija visīstākā, tāda, kādu tēlo romānos, nevaldāma, kaislīga un tā joprojām. Mana laime mani smacēja, nezināju, kur dēties, apniku gan tēvam, gan draugiem, gan apkalpotājiem, nemitīgi klāstīdams, cik kvēlas manas jūtas. Laimīgie cilvēki ir visapnicīgākie un visgarlaicīgākie. Es apniku citiem tik briesmīgi, ka pat tagad man ir kauns . . .

Tolaik draudzējos arī ar kādu jaunu advokātu. Tagad šis advokāts izdaudzināts pa visu Krieviju, bet toreiz viņš vēl tikai pieņēmās spēkā un nebija tik bagāts un tik slavens, lai, satiekoties ar vecu draugu, viņam būtu tiesības to nepazīt un sveicinot nepacelt platmali. Tanī laikā apciemoju viņu nedēļā reizi vai divas reizes. Kad aizgāju pie advokāta, abi atlaidāmies katrs uz sava dīvāna un sākām filozofēt.

Reiz zvilnēju viņa dzīvoklī uz dīvāna un klāstīju, ka nav nepateicīgākas profesijas par advokāta profesiju. Man gribējās pierādīt, ka tiesa, pēc tam kad liecinieku nopratināšana pabeigta, viegli var iztikt bez prokurora un bez aizstāvja, jo ne viens, ne otrs no viņiem nav vajadzīgi un prāvā tikai maisās pa kājām. Ja pieaudzis, garīgi un prāta ziņā vesels zvērinātais piesēdētājs ir pārliecināts, ka griesti ir balti, ka Ivanovs vainīgs, tad cīnīties pret šo pārliecību un to apgāzt nav pa spēkam nevienam Dēmostenam. Kurš spēj man iestāstīt, ka man ir rudas ūsas, ja es zinu, ka tās ir melnas? Klausīdamies oratorā, es varbūt atmaigšu un sākšu birdināt asaras, taču mana pamatpārliecība, kas lielāko tiesu balstās uz acīm redzamo un uz faktiem, nepavisam nekļūs citāda. Tomēr mans advokāts pūlējās pierādīt, ka es vēl esot jauns, dumjš un ka es klāstot puiciskas blēņas. Pēc viņa domām acīm redzams fakts, ja to komentējot godīgi, lietpratīgi cilvēki, kļūstot vēl vairāk acīm redzams — tas, pirmkārt; otrkārt, talants esot stihisks spēks, viesuļvētra, kas spējot saberzt putekļos pat akmeņus, nemaz nerunājot par tādu nieku kā, teiksim, mietpilsoņu vai otrās ģildes tirgoņu pārliecība. Cilvēki esot nevarīgi, un viņiem cīnīties pret talantu tikpat grūti kā, acis nepamirkšķinot, skatīties saulē vai apturēt vēju. Viens parasts mirstīgais ar vārda spēku pievēršot kristīgajai ticībai tūkstošiem mežoņu; Odisejs bijis visvairāk pašpārliecinātais cilvēks visā pasaulē, bet pret sirēnām kļuvis nevarīgs un tā joprojām.

Vēsture esot pilna ar šādiem piemēriem, un dzīvē tie sastopami ik uz soļa, bet tā tam arī esot jābūt, jo citādi gudram un talantīgam cilvēkam nebūtu nekādu priekšrocību salīdzinājumā ar muļķiem un neapdāvinātajiem.

Es paliku pie savām domām un arvien vēl mēģināju pierādīt, ka cilvēka pārliecība spēcīgāka par jebkuru talantu, lai gan, vaļsirdīgi sakot, pats nemācēju skaidri definēt, kas īsti ir pārliecība un kas ir talants. Laikam jau runāju tikai pašas runāšanas dēļ.

«Pievērsīsimies kaut vai tev …» advokāts sacīja. «Šobrīd tu esi pārliecināts, ka tava līgava ir eņģelis un ka tu esi vislaimīgākais cilvēks mūsu pilsētā. Bet es tev saku: man pietiktu ar desmit vai divdesmit minūtēm, lai tu piesēstos pie šā paša galda un rakstītu līgavai, ka atsakies no viņas.»

Es sāku smieties.

«Tu nesmejies, es runāju nopietni,» draugs sacīja. «Ja es to vēlēšos, pēc divdesmit minūtēm būsi laimīgs, ka tev nav jāprecas. Man nav diezin kāds talants, taču arī tu neesi no stiprajiem.»

«Nu tad pamēģini!» es teicu.

«Kādēļ? Es taču tikai tāpat vien runāju. Tu esi lāga zēns, un būtu cietsirdīgi pakļaut tevi šādai pārbaudei. Turklāt šodien man nav iedvesmas.»

Apsēdāmies vakariņot. Vīns un domas par Natašu, par manu mīlestību piesātināja mani ar jaunības un laimes izjūtu. Mana laime bija tik bezgala liela, ka advokāts, kas sēdēja iepretim, ar savām zaļajām acīm man likās tik nelaimīgs, tik sīks, pelēcīgs . . .

«Pamēģini taču!» uzplijos viņam. «Es tevi lūdzu!»

Advokāts pagrozīja galvu un saviebās. Laikam jau sāku viņam apnikt.

«Es zinu,» advokāts sacīja, «pēc mana eksperimenta tu teiksi man paldies un dēvēsi mani par glābēju, bet jāpadomā taču arī par līgavu. Viņa tevi mīl, tavs noraidījums sagādās viņai ciešanas. Bet viņa ir tik jauka! Es tevi apskaužu.»

Advokāts nopūtās, iedzēra dažus malkus vīna un sāka runāt, cik jauka esot mana Nataša. Viņam bija neparasti spēcīgs raksturošanas talants. Par sievietes skropstām vai mazo pirkstiņu viņš varēja sarunāt veselu kaudzi vārdu. Es viņā klausījos ar baudu.

«Savā mūžā esmu redzējis daudzas sievietes,» advokāts teica, «bet dodu tev goda vārdu, saku kā draugam, tava Natālija Andrejevna ir īsta pērle, viņa ir reti sastopama meitene. Protams, viņai ir arī trūkumi, to ir pat daudz, ja jau esi tik ziņkārīgs, un tomēr viņa ir apburoša.»

Advokāts sāka runāt par manas līgavas trūkumiem. Tagad lieliski saprotu, ka viņš stāstīja par sievietēm vispār, par viņu vājībām vispār, bet toreiz man šķita, ka advokāts runā tikai par Natašu. Viņš jūsmoja par Natašas strupo deguntiņu, par neapvaldīto valodu, par spiedzīgajiem smiekliem, par klīrēšanos, tieši par visu to, kas man Natašas raksturā tik ļoti nepatika. Tas viss, pēc advokāta domām, bija kaut kas bezgala jauks, graciozs, sievišķīgs. Nemaz nepamanīju, ka viņš no jūsmo- šanas drīz pārgāja uz tēvišķīgi pamācošu toni, pēc tam uz pavieglu, nicinošu … Tiesas priekšsēdētājs mūsu sarunu nedzirdēja, un tāpēc nebija neviena, kas iegrožotu nekautrīgo advokātu. Es nepaspēju ne muti paplest, un ko es arī varētu pateikt? Drauga sacītais nebija nekas jauns, visi sen to jau zināja, taču dzēlība nebija meklējama vārdos, ko viņš izteica, bet drausmīgajā balss noskaņā. Velns viņu sazin kas tā par noskaņu! Toreiz, viņā klausīdamies, pārliecinājos, ka vienam un tam pašam vārdam piemīt tūkstoš nozīmju un nokrāsu atkarīgi no tā, kā šo vārdu izrunā, atkarīgi no frāzes veidojuma. Protams, es jums te nespēju atdarināt ne šo noskaņu, ne veidu, teikšu vienīgi to, ka, klausīdamies draugā un soļodams no kakta kaktā, es dusmojos uz Natašu, sašutu par viņu, nicināju viņu kopā ar advokātu. Noticēju advokātam pat tad, kad viņš ar asarām acīs man apgalvoja, ka es esot dižens cilvēks, ka es esot pelnījis labāku likteni, ka nākotnē es varētu paveikt kaut ko sevišķu, bet laulības tam varot būt par šķērsli!

«Mans draugs!» viņš iesaucās, cieši spiezdams manu roku. «Ļoti lūdzu tevi, brīdinu tevi: apstājies, kamēr nav par veļu. Apstājies! Lai dievs tevi pasarga no šās dīvainās, nelabojamās kļūdas! Mans draugs, nepazudini savu jaunību!»

Gribat — ticiet, gribat — neticiet, bet galu galā es sēdēju pie galda un rakstīju līgavai noraidījumu. Rakstīju un priecājos, ka vēl spēju labot savu kļūdu. Aizzīmogojis vēstuli, steidzos ārā uz ielas, lai iemestu vēstuli pasta kastē. Kopā ar mani nāca arī advokāts.

«Tas ir lieliski! Brīnišķīgi!» advokāts mani uzslavēja, kad Natašai rakstītā vēstule ieslīdēja pasta kastes tumšajā spraugā. «No visas sirds tevi apsveicu. Priecājos par tevi.»

Panācies kādus desmit soļus man blakus, advokāts turpināja:

«Protams, laulības dzīvei ir arī savas labās puses. Es, piemēram, piederu pie tiem cilvēkiem, kuriem laulības un ģimenes dzīve ir viss.»

Viņš jau tēloja savu dzīvi, un manu acu priekšā uz- nira vientuļa vecpuiša mūža daudzās nejēdzības.

Advokāts jūsmīgi runāja par savu nākamo sievu, par necilas ģimenes dzīves jaukumiem un jūsmoja tik aizrautīgi, patiesi, ka, pieejot pie viņa dzīvokļa durvīm, mani jau bija pārņēmis izmisums.

«Briesmoni, ko tu dari ar mani!» es iesaucos, cīnīdamies pēc elpas. «Tu esi pazudinājis mani! Kāpēc tu mani piespiedi rakstīt to nolādēto vēstuli? Es viņu mīlu, mīlu!»

Es zvērēju, ka mīlu Natašu, man uzmācās šausmas, domājot par savu rīcību, kaš jau šķita pavisam aplama un nejēdzīga, Kungi, lielāku pārdzīvojumu nekā to, kādu izjutu toreiz, nemaz nav iespējams iedomāties. Ko es toreiz pārcietu, izjutu! Ja gadītos kāds labvēlis, kurš toreiz man iedotu revolveri, es ar prieku būtu ielaidis sev lodi pierē.

«Rimsties, rimsties …» teica advokāts, uzsizdams man pa plecu, un iesmējās. «Neraudi! Vēstuli tava līgava nesaņems. Adresi uz aploksnes rakstīji nevis tu, bet es un uzrakstīju tik juceklīgi, ka pastā neviens neko nesapratīs. Bet viss notikušais lai tev ir mācība: nestrīdies par to, ko nesaproti.»

Tagad, kungi, dodu vārdu nākošajam …

Piektais zvērinātais nosēdās ērtāk un jau pavēra muti, lai sāktu savu stāstu, bet tobrīd Pestītāja tornī sāka sist pulkstenis.

— Divpadsmit… — saskaitīja viens no zvērinātajiem piesēdētājiem. — Kungi, bet pie kādas kategorijas jūs pieskaitāt pārdzīvojumu, ko šobrīd izjūt mūsu apsūdzētais? Viņš, šis slepkava, pārnakšņo šeit tiesā cietumnieku istabā, guļ vai sēž, nē, nē, protams, neguļ un visu šo bezmiega nakti vērīgi klausās pulksteņa zvanīšanā. Par ko viņš domā? Kādi sapņi nāk sērst pie viņa?

Visi zvērinātie uzreiz it kā aizmirsa par «lieliem pārdzīvojumiem»; tas, ko pārdzīvojis viņu biedrs, kurš kādreiz rakstījis vēstuli savai Natašai, viņiem likās nesvarīgs, pat neinteresants; neviens neko vairs nestāstīja, visi klusēdami, ne vārda neteikdami, likās gulēt…

Pazīstamais vīrietis

Brīnišķīgā Vanda jeb, kā bija minēts viņas pasē, goda pilsone Nastasja Kanavkina, izrakstījusies no slimnīcas, nokļuva situācijā, kādā vēl nekad nebija iekūlusies: ne pajumtes virs galvas, ne kapeikas kabatā. Ko lai nu iesāk?

Vispirms viņa devās uz lombardu un ieķīlāja tur gredzenu ar tirkīza akmentiņu — savu vienīgo dārglietu. Pret šo ķīlu viņai izsniedza rubli, bet… ko var nopirkt par rubli? Par šādu nieka naudu nevar nopirkt ne modernu, īsu jaciņu, ne augstu cepuri, ne bronzas krāsas kurpes, un bez šādām mantiņām viņa jutās gluži vai kaila. Vandai šķita — ne vien cilvēki, bet pat zirgi un suņi blenž uz viņu un ņirdz par viņas vienkāršo kleitu. Tāpēc Vanda domāja tikai par apģērbu, bet tas, ko viņa ēdīs un kur pārnakšņos, Vandu nepavisam neuztrauca.

«Kaut gadītos sastapt kādu pazīstamu vīrieti…» viņa domāja. «Aizņemtos naudu … Man neviens neatteiks, tāpēc ka …»

Taču pazīstamu vīrieti negadījās sastapt. Viņus vienmēr var satikt vakarā «Renesansē», bet «Renesansē» nelaidīs iekšā tik vienkāršā apģērbā un bez cepures. Ko darīt? Pēc ilgas nīkšanas, kad Vandai jau apnika gan staigāt, gan sēdēt, gan domāt, viņa nolēma izmantot pēdējo iespēju: aiziet pie kāda pazīstama vīrieša tieši uz dzīvokli un palūgt naudu.

«Pie kā varētu aiziet?» Vanda prātoja. «Pie Mišas nevar — ģimenes cilvēks… ftudmatainais vecis tagad ir darbā …»

Vandai iešāvās prātā zobārsts Finkelis, jaunkristīts ebrejs, kurš pirms mēnešiem trijiem uzdāvināja viņai rokas sprādzi un kuram reiz vakariņās Vācu klubā viņa uzlēja uz pakauša glāzi alus. Atcerējusies šo Finkeli, Vanda kļuva šausmīgi priecīga.

«Tas droši vien iedos, kaut tikai laimētos sastapt mājās…» Vanda domāja, iedama pie zobārsta. «Ja nedos, es viņam tur sasitīšu visas lampas.»

Pieejot pie zobārsta mājas durvīm, Vandai jau bija izstrādāts plāns: viņa smiedamās uzskries pa kāpnēm, iesteigsies ārsta kabinetā un pieprasīs divdesmit piecus rubļus… Bet, kad viņa satvēra zvana stiepli, šis plāns it kā pats no sevis izkūpēja. Vanda pēkšņi nobijās, uztraucās, lai gan senāk tas viņai nekad nebija gadījies. Viņa prata rīkoties drosmīgi, nekaunīgi tikai iereibušu vīriešu pulkā, bet tagad, parastā apģērbā tērpusies, kā parasta lūdzēja, kuru var arī nepieņemt, viņa jutās bikla un pazemota. Vandai kļuva kauns un uzmācās bailes.

«Varbūt viņš mani jau aizmirsis …» Vanda domāja, neuzdrošinādamās paraustīt zvana stiepli. «Un kā lai es ierodos pie viņa šādā apģērbā? Gluži kā ubadze vai sīkpilsone…»

Viņa nedroši piezvanīja.

Aiz durvīm skanēja soļi; tur nāca šveicars.

— Vai ārsts mājās? — viņa jautāja.

Tagad Vandai labāk paliktu, ja šveicars teiktu «nē», bet tas neko neatbildēja, ielaida nācēju priekštelpā un novilka viņai mēteli. Kāpnes šķita greznas, lieliskas, taču no visas šās greznības Vandai vispirms dūrās acīs milzīgs spogulis, kurā viņa ieraudzīja noplukušu sievieti bez augstas cepures, bez modernas jaciņas un bez bronzas krāsas kurpēm. Vandai likās dīvaini, ka tagad, kad viņa bija nabadzīgi ģērbusies un izskatījās pēc šuvējas vai veļas mazgātājas, viņai radusies kautrība un vairs nebija ne nekaunības, ne drosmes, un domās viņa vairs nedēvēja sevi par Vandu, bet kā sendienās — par Nastju Kanavkinu …

—        Lūdzu! — istabene sacīja, ievezdama viņu kabinetā. — Ārsts tūlīt… Sēdieties!

Vanda ieslīga mīkstā atzveltnes krēslā.

«Tieši tā arī teikšu: aizdodiet!» viņa domāja. «Tas būs pieklājīgi, jo viņš taču mani pazīst. Kaut tikai istabene izietu no kabineta. Viņas klātbūtnē neērti… Kāpēc gan viņa te stāv?»

Pēc brītiņa atvērās durvis un ienāca Finkelis, garš, melnīgsnējs jaunkristīts ebrejs ar tukliem vaigiem un izvelbtām acīm. Vaigi, acis, vēders, resnie gurni — tas viss bija tik nobarots, pretīgs, rupjš. «Renesansē» un Vācu klubā viņš parasti bija ieskurbis, šķieda daudz naudas sievietēm un bez kurnēšanas pacieta viņu jokus (piemēram, toreiz, kad Vanda uzgāza šim zobārstam uz pakauša glāzi alus, viņš tikai pasmaidīja un padraudēja ar pirkstu); turpretim tagad Finkelis izskatījās drūms, samiegojies un raudzījās svinīgi, salti kā priekšnieks un kaut ko zelēja.

—       Ar ko varu pakalpot? — viņš vaicāja, neskatīdamies uz Vandu.

Vanda palūkojās uz istabenes nopietno seju, uz Fin- keļa ļumīgo augumu un nosarka; laikam viņš Vandu nepazina…

—       Ar ko varu pakalpot? — zobārsts jau īgni atkārtoja.

—   Zo … obi sāp … — Vanda čukstēja.

—   Ahā … Kādi zobi? Kurš?

Vandai iešāvās prātā, ka viņai ir viens caurs zobs.

—   Apakšā labajā pusē … — viņa sacīja.

—   Hm! … Atpletiet muti!

Finkelis sarauca pieri, aizturēja elpu un apskatīja slimo zobu.

—       Vai sāp? — viņš jautāja, urkņādamies zobā ar dzelzs ķeksīti.

—        Sāp… — Vanda meloja. «Ja atgādinātu viņam,» Vanda domāja, «droši vien pazītu … Bet… istabene! Kāpēc tā te stāv?»

Finkelis pēkšņi sāka šņākt kā lokomotīve Vandai taisni mutē un sacīja:

—        Neieteicu jums šo zobu plombierēt… No šitā zobs jums nekāds labums nebūs tik un tā.

Vel mazliet parakņajies zoba un notraipījis Vandas lūpas un smaganas ar dzelteniem pīpmaņa pirkstiem, Finkelis atkal aizturēja elpu un ielika mutē kaut ko saltu … Vanda pēkšņi sajuta briesmīgas sāpes, iekliedzās un sakampa Finkeli aiz rokas.

—   Nekas, nekas … — viņš mierināja. — Nebaidieties . . . No šitais zobs jums tik un tā mazs jēga. Jābūt drosmīgai.

Dzeltenie, asinīm notašķītie pīpmaņa pirksti pacēla pie Vandas acīm izrauto zobu, bet istabene pienāca un lika viņai pie mutes trauciņu.

—   Mājās skalojiet muti ar aukstu ūdeni… — Finkelis teica, — tad rimsies asiņošana …

Viņš stāvēja Vandai iepretim kā cilvēks, kurš gaida, kad beidzot pacients ies projām un liks viņu mierā . . .

—   Sveiki… — viņa teica un jau griezās uz durvīm.

—   Hm! . . . Bet kas man samaksās par darbu? — Finkelis zobgalīgi iejautājās.

—   Ak jā … — Vanda attapās, nosarka un sniedza jaunkristītajam ebrejam rubli, ko bija dabūjusi par ieķīlāto tirkīza gredzenu.

Izejot uz ielas, Vandu pārņēma vēl lielāks kauns nekā pirmīt, bet tagad viņai vairs nebija kauns savas nabadzības dēļ. Vanda vairs neraizējās, ka viņai nav augstas cepures un modernas jaciņas. Viņa gāja pa ielu, spļāva asinis, un ikviens sārtais spļāviens atgādināja viņai dzīvi — nekrietno, grūto dzīvi, apvainojumus, kurus kādreiz pacietuši un kurus pacietīs rīt, pēc nedēļas, pēc gada — visu mūžu, līdz kapa malai. . .

—   Ai, cik tas ir šausmīgi! — viņa čukstēja. — Cik šausmīgi, ak dievs!

Taču jāpiebilst, ka nākamajā dienā Vanda jau bija «Renesansē» un dejoja. Viņai bija jauna, milzīga, sarkana cepure, jauna, moderna jaciņa un bronzas krāsas kurpes. Ar vakariņām Vandu cienāja jauniņš no Kaza- ņas iebraucis tirgonis.

laimes luteklis

No stacijas Bologoje, kas atrodas uz Nikolaja dzelzceļa, atiet pasažieru vilciens. Vienā no otrās klases «smēķētāju» vagoniem, vilciena tumsiņas ieskauti, snauž kādi pieci pasažieri. Viņi nule mazliet ieēduši un tagad, atspiedušies pret dīvāna atzveltni, pūlas aizmigt. Klusums.

Atveras durvis, un vagonā ienāk garš, kārtij līdzīgs vīrs ar rudu platmali un švītīgu mēteli, stipri atgādinādams operetēs redzētos un Žila Verna romānos tēlotos korespondentus.

Nācējs apstājas vagona vidū, pūš, elš un, acis piemiedzis, ilgi raugās uz dīvāniem.

—        Nē, arī šis nav tas! — viņš purpina. — Velns viņu sazin kas te notiek! Taisni neciešami! Nē, šis nav tas!

Viens no pasažieriem vērīgāk palūkojas uz ienācēju un priecīgi iesaucas:

—        Ivans Aleksejevičs! Kāds vējš tad jūs te atpūtis? Tas taču esat jūs?

Kārtij līdzīgais Ivans Aleksejevičs saraujas, stulbi raugās uz pasažieri un, viņu pazinis, līksmi sasit rokas.

—        Ahā! Pjotrs Petrovičs! — viņš saka. — Kur tie laiki! Un es pat nezināju, ka braucat ar šo vilcienu.

—   Sveiks un vesels?

—        Nevaru sūdzēties, draudziņ, tikai esmu aizklīdis no sava vagona un vairs nekādi nevaru to sameklēt, īsts idiots! Nav, kas man sadod pa ādu!

Kārtij līdzīgais Ivans Aleksejevičs salīgojas un palaiž sīku smiekliņu.

—        Bet tas jau gadās! — viņš turpina. — Izgāju pēc otrā zvana konjaku iedzert. Protams, iedzēru. Domāju — nākamā stacija tālu, derētu izmest vēl vienu glāzīti. Kamēr domāju un dzēru, jau trešais zvans … es kā traks skrēju un ielēcu pirmajā vagonā, kas gadījās iepretim. Nu, vai neesmu idiots? Vai neesmu īsts auns?

—        Jūs taču esat jautrā prātā, — Pjotrs Petrovičs saka. — Piesēdieties! Pagodiniet mūs!

—   Nē, nē… iešu savu vagonu meklēt! Sveiki!

—        Tumsā staigādams, kazi, pakritīsiet vēl zem riteņiem. Sēdieties, kad piebrauksim pie stacijas, tad sameklēsiet savu vagonu. Sēdieties!

Ivans Aleksejevičs nopūšas un vilcinādamies apsēžas iepretim Pjotram Petrovičam. Viņš, acīm redzot, ir uztraucies un sēž kā uz adatām.

—   Kurp braucat? — Pjotrs Petrovičs jautā.

—        Es? Uz pasaules malu. Man galvā tāds juceklis, ka pats neatjēdzu, kurp braucu. Liktenis ved, es tik braucu. Ha-ha… Labiņais, vai kādreiz esat redzējis laimīgus muļķus? Neesat? Nu tad paskatieties! Jūsu acu priekšā vislaimīgākais mirstīgais! Jā, jā! Vai pēc manas sejas nekas nav manāms?

—   Ir gan manāms, ka … jūs, nu … maķenīt.

—        Tagad man droši vien ir briesmīgi muļķīga seja! Eh, žēl, ka nav spoguļa, paskatītos uz savu purnagrā- fiju! Draudziņ, jūtu, ka pārvēršos par idiotu. Goda vārds! Ha-ha… Es, skaidrā valodā runājot, braucu kāzu ceļojumā. Nu vai neesmu īsts auns?

—   Jūs? Vai tad jūs esat apprecējies?

—   Šodien, draudziņ! Salaulājos un tūlīt uz vilcienu.

Sākas apsveikšana un parastie jautājumi.

—        Vai tu redz… — Pjotrs Petrovičs smiedamies saka. — Tad tāpēc tik švītīgi saposies.

—        Jā-a… Lai būtu pilnīga ilūzija, apsmidzinājos pat ar smaržām. Laimes vairāk nekā saprašanas. Ne rūpju, ne domu, bet tikai sajūta par kaut ko tādu… velns viņu sazin kā to nosaukt… varbūt par svētlai- mību? Savu mūžu vēl neesmu tik lieliski juties!

Ivans Aleksejevičs aizver acis un pagroza galvu.

—   Nejēdzīgi laimīgs! — viņš saka. — Spriediet taču

pats. Tūliņ iešu uz savu vagonu. Tur uz dīvāniņa pie loga sēž būtne, kas, tā sakot, ar visu savu miesu un dvēseli uzticiga man. Jauka gaišmate ar deguntiņu … ar pirkstiņiem. . . Mana sirdspuķīte! Mans eņģelītis! Cibu- lītis! Manas dvēseles filoksera! Bet kājiņas! Debesu tēvs! Kājiņas ir nevis tādas kā, lūk, jūsu stampas, bet kaut kas mazītiņš, brīnišķīgs … alegorisks! Gribas ņemt un, āre, apēst tās kājiņas! Eh, bet jūs jau neko nesaprotat! Jūs taču esat materiālists, tūlīt jums analīze, gan šis, gan tas! Vienaldzīgie vecpuiši — un vairāk nekas! Kad apprecēsieties, tad atcerēsieties! Domāsiet — kur gan tagad Ivans Aleksejevičs? Jā-a, es tūdaļ iešu uz savu vagonu. Tur jau mani nepacietīgi gaida… jau iepriekš priecājas par manu ierašanos. Apsveiks ar smaidu. Es piesēdīšos un tā te ar diviem pirkstiem saņemšu zodiņu.. .

Ivans Aleksejevičs pagroza galvu un aizrautīgi, laimīgi smejas.

—    Pēc tam nolikšu savu pauri uz viņas pleciņa un apskaušu sievulīti. Visapkārt, vai ziniet, klusums … dzejiska pustumsa. Visu pasauli es gribētu apskaut tādos brīžos. Pjotr Petrovič, atjaujiet jūs apkampt!

—   Laipni lūdzu!

Pasažieriem skali smejoties, draugi apkampjas, un laimīgais jaunlaulātais turpina:

—    Lielāka idiotisma labad jeb, kā tur romānos raksta, lielāku ilūziju labad aiziešu pie bufetes un — peciņu gaisā! — izmetīšu divas vai trīs glāzītes. Tad tūlīt galvā un krūtīs notiks kaut kas tāds, ko ne pasakās nevar izlasīt. Esmu sīks, niecīgs cilvēciņš, bet man šķiet, ka varu itin visu … Visu pasauli spēju apkampt!

Pasažieriem, raugoties uz piedzērušo, laimīgo jaunlaulāto, pielipa viņa jautrība un snaust vairs negribējās. Drīz vien Ivanam Aleksejevičam bija nevis viens klausītājs, bet veseli pieci. Viņš grozījās kā uz adatām, runādams šķieda siekalas, plātījās rokām un nepārtraukti pļāpāja. Viņš skali smējās, un tūlīt ska]i smējās arī visi citi.

—    Kungi, galvenais — mazāk domāt! Pie velna visas šīs analīzes… Ja gribas iedzert, vajag dzert, nav

ko filozofēt, vai tas kaitīgi vai derīgi… Pie velna visas šīs filozofijas un psiholoģijas!

Pa vagonu iet konduktors.

—    Mīļais, — jaunlaulātais griežas pie viņa, — kad iesiet cauri divi simti devītajam vagonam, sameklējiet tur dāmu pelēkā cepurītē ar baltu putnu un pasakiet viņai, ka esmu šeit!

—   Klausos! Bet šinī vilcienā nav divi simti devītā vagona. Ir divi simti deviņpadsmitais!

—    Labi, labi, lai būtu divi simti deviņpadsmitais! Viss viens pīpis! Pasakiet tai dāmai: vīrs sveiks un vesels!

Ivans Aleksejevičs pēkšņi sakampj galvu un ievaidas:

—   Vīrs … Dāma . .. Vai sen tas bija? Vīrs . . . Ha- ha… Pērt mani vajadzētu, bet esmu precējies vīrs! Ak, idiots! Bet viņa … Vakar vēl bija meitenīte … cibu- līte . .. Gluži neticami!

—    Mūsu laikos taisni jāpabrīnās, ja gadās redzēt laimīgu cilvēku, — teic kāds pasažieris. — Drīzāk var ieraudzīt baltu ziloni.

—   Jā, bet kas vainīgs? — jautā Ivans Aleksejevičs, izstiepdams garās kājas ar ļoti smailiem puszābaku purniem. — Ja neesat laimīgs, tad tā ir jūsu pašu vaina! Jā, jā, vai jūs citādi domājat? Cilvēks pats savas laimes kalējs. Ja vien gribētu, arī jūs būtu laimīgs, bet jūs taču negribat. Jūs stūrgalvīgi izvairāties no laimes!

—   Vai tu redz! Kā tad tā!

—    Ļoti vienkārši! . .. Daba noteikusi, ka cilvēkam sava mūža zināmā laikposmā jāmīl. Kad pienācis šis laiks, mīli ar pilnu švunku, bet jūs taču neuzklausāt dabas balsi, aizvien vēl kaut ko gaidāt. Tālāk … Likumā sacīts, ka normālam indivīdijam jāstājas laulības kārtā… Bez laulībām nav laimes. Atnācis laimīgais laiks, precies nost, nav ko gorīties . . . Bet jūs taču neprecaties, arvien kaut ko gaidāt! Arīdzan svētajos rakstos sacīts, ka vīns ielīksmo cilvēka sirdi… Ja cilvēkam labi un viņš vēlas, lai būtu vēl labāk, viņš iet uz bufeti un iedzer. Galvenais — neprātot, bet pucēt vaļā pēc šablona! Šablons ir varena būšana!

—        Jūs teicāt, ka cilvēks pats savas laimes kalējs. Pie velna, kas viņš par laimes kalēju, ja pietiek ar slimu zobu vai niknu sievasmāti, lai cilvēka laime aizripotu kūleņu kūleņiem? Viss atkarīgs no nejaušības. Ja mums tagad gadltos tāda katastrofa kā pie Kuku- jevkas, jūs dziedātu citādu dziesmu . . .

—        Blēņas! — jaunlaulātais protestē. — Katastrofas noliek tikai reizi gadā. Nekādu nejaušību nebaidos, jo nav iemesla, kādēļ lai notiktu šādas nejaušības. Reti gadījumi! Bet pie velna tos! Pat runāt negribu par tiem! Mēs laikam tūlīt piebrauksim pie pusstacijas.

—        Uz kurieni tagad braucat? — Pjotrs Petrovičs iejautājās. — Uz Maskavu vai tālāk uz dienvidiem?

—        Jokupēteris! Kā tad es, braukdams uz ziemeļiem, varētu nokļūt kaut kur dienvidos?

—   Maskava taču nav ziemeļos.

—        Zinu, bet mēs taču tagad braucam uz Pēterburgu! — Ivans Aleksejevičs saka.

—   Apžēliņ, mēs braucam uz Maskavu!

—   Kā tad tā — uz Maskavu? — jaunlaulātais brīnās.

—   Dīvaini… Uz kurieni jums nopirkta biļete?

—   Uz Pēterburgu.

—        Tādā gadījumā apsveicu. Esat iekāpis citā vilcienā.

Dažus mirkļus visi klusē. Jaunlaulātais pieceļas un pārlaiž ceļabiedriem stulbu skatienu.

—        Jā, jā, — Pjotrs Petrovičs skaidro. — Bologojes stacijā esat ielēcis aplamā vilcienā. .. Tātad jūs pēc tā konjaka esat iedrāzies pretimbraucošā vilciena vagonā.

Ivans Aleksejevičs nobāl, sakampj galvu un sāk aši staigāt pa vagonu.

—        Ak, es idiots! — viņš vaimanā. — Ak, es nelietis, kaut velni mani būtu pievākuši! Ko tagad lai iesāku? Tanī vilcienā taču mana sieva! Viņa tur viena pati, gaida, raizējas! Ak, es ķēpausis!

Jaunlaulātais atslīgst uz dīvāna un saraujas čokurā, it kā viņam kāds būtu uzkāpis uz varžacs.

—        Esmu nelaimīgs cilvēks! — viņš vaid. — Ko es tagad iesākšu? Ko?

—    Nu, nu… — pasažieri viņu mierina. — Blēņas … Telegrafējiet sievai, bet pats pacentieties pa ceļam pārsēsties ātrvilcienā. Tā jūs viņu panāksiet.

—    Ātrvilcienā! — jaunlaulātais — «savas laimes kalējs» šņukst. — Kur ņemšu naudu ātrvilciena biļetei? Visa mana nauda ir sievas somiņā!

Pasažieri smejas, sačukstas, samet naudu un iedod to laimes luteklim.

Slepenpadomnieks

1870. gada aprīļa sākumā mana māmiņa poručika atraitne Klaudija Arhipovna saņēma no Pēterburgas no sava brāļa Ivana, slepenpadomnieka, vēstuli, kurā, starp citu, bija sacīts: «Aknu kaites dēļ katru vasaru biju spiests pavadīt ārzemēs, bet, tā kā tagad man nav tik daudz līdzekļu, lai brauktu uz Marienbādi, tad ļoti iespējams, ka šovasar, mīļā māsa, dzīvošu pie Tevis Tavā Kočujevkā …»

Izlasījusi vēstuli, māmiņa nobālēja, sāka drebēt pie visām miesām, pēc tam viņas seja saviebās reizē uz smiekliem un raudāšanu. Viņa sāka raudāt un smieties. Šāds raudāšanas un smieklu cīniņš man vienmēr atgādina spoži degošas sveces plaiksnāšanu un sprakšķēšanu, ja svecei uzšļāc ūdeni. Izlasījusi vēstuli vēlreiz, māmiņa sasauca kopā visus mājiniekus un, uztraukumā tikko spēdama parunāt, sāka stāstīt, ka pavisam bijuši četri brāļi Gundasovi: viens Gundasovs nomiris, būdams zīdainītis, otrs kļuvis karavīrs un arī nomiris, trešais — māte negribot viņu aizvainot — esot aktieris, bet ceturtais …

— Ceturtais sēž uz augsta zara, — māte iešņukstējās. — Brālis, kopā augām, bet es tikai trīcu un trīcu . . . Viņš taču ir slepenpadomnieks, ģenerālis! Kā es viņu, savu eņģeli, sagaidīšu? Es, neskolotā muļķe, ko es runāšu ar viņu? Piecpadsmit gadu neesmu viņu redzējusi! Andrejiņ, — māmiņa griezās pie manis, — priecājies, dumiķīt! Tā ir tava laime, ka dievs manu brāli sūta šurp!

Pēc tam kad sīki jo sīki uzzinājām Gundasovu dzīves stāstu, muižā sacēlās steiga, kādu biju radis vērot tikai pirms ziemsvētkiem. Sveikā izkļuva vienīgi debesu velve un ūdens upē, visu pārējo tīrīja, mazgāja, krāsoja. Ja debess būtu zemāka un ne tik plaša, ja upe ne- plūstu tik strauji, arī tos noberztu ar ķieģeli un nomazgātu ar mazguli. Sienas bija baltas kā sniegs, un tomēr tās nobalsināja; grīdas spīguļoja un spīdēja, bet tās mazgāja katru dienu. Runci Strupiķi (agrā bērnībā es ar cukura skaldāmo nazi esot nocirtis runcim vairāk nekā ceturtdaļu astes, un tāpēc viņš guvis iesauku — Strupiķis) aiznesa no goda istabām uz virtuvi un nodeva Aņisjas uzraudzīšanā; Fedjam tika piekodināts, ja suņi nākšot pie lieveņa, tad «dievs viņu sodīšot». Taču nekas nedabūja ciest tik ļoti kā nabaga dīvāni, mīkstie krēsli un paklāji! Nekad tie nebija tā zvetēti ar nūjām kā tagad, viesi gaidot. Mani baloži, dzirdēdami nūju blīkšķus, uztraucās un atkal un atkal uzvijās augstu gaisā.

No Novostrojevkas nāca drēbnieks Spiridons, vienīgais visa apriņķa drēbnieks, kas uzdrošinājās šūt kungiem. Tas bija nedzērājs, strādīgs un spējīgs vīrs ar zināmu fantāziju un plastikas izjūtu, bet šuva riebīgi. Visu sabojāja šā drēbnieka šaubīšanās . . . Doma, ka viņš nešuj pietiekami moderni, gumdīja viņu pārtaisīt katru apģērba gabalu savas piecas reizes, doties kājām uz pilsētu tikai tāpēc, lai rūpīgi vērotu švītus un galu galā ietērptu mūs tādos uzvalkos, kurus pat karikatūrists dēvētu par pārspīlējumu un šaržu. Mēs dižojāmies ārkārtīgi šaurās biksēs un tik īsos svārkos, ka jaunkundžu klātbūtnē vienmēr kļuva neveikli.

Šis Spiridons ilgi ņēma man mēru. Viņš izmērīja mani krustām šķērsām, it kā taisītos apstīpot, kaut ko ilgi rakstīja ar resnu zīmuli uz papīrīša un visu savu mērsloksni izraibināja ar trīsstūrainiem ķeksīšiem. Pabeidzis apstrādāt mani, drēbnieks ņēma priekšā manu skolotāju Jegoru Aleksejeviču Pobedimski. Šis neaizmirstamais skolotājs tolaik bija tādā vecumā, kad cilvēki varen rūpējas par savu ūsu augšanu un kritiski izturas pret apģērbu, un tāpēc varat iedomāties svētās šausmas, ar kādām Spiridons ķērās pie mana skolotāja! Jegoram Aleksejevičam bija jāpaslien atpakaļ galva, jāizplēš kājas tā, ka starp ceļgaliem varētu izskriet mūsu ķēdes suns, brīžiem jāpaceļ, brīžiem jānolaiž rokas. Spiridons apmērīja skolotāju vairākkārt un, to darīdams, staigāja viņam apkārt kā iemīlējies balodis savai dūjiņai, brīžiem nometās uz ceļgala, saliecās kā āķis . . . Mana māmiņa, nogurusi, rūpju nomākta un gludekļu dvingas pieelpojusies, skatījās uz visu šo garo proceduru un teica:

—    Spiridon, iegaumē, dievs tevi sodīs, ja izniekosi vadmalu! Arī laimes tev nebūs dzīvē, ja neuzšūsi, kā nākas.

Māmiņas vārdos klausoties, Spiridons lāgiem pietvīka, lāgiem nosvīda, jo viņš bija pārliecināts, ka neuzšūs, kā nākas. Par mana uzvalka šūšanu viņš ņēma rubli un divdesmit kapeikas, par Pobedimska uzvalku — divus rubļus, pie tam vadmala, padrēbe un pogas bija mūsu. Tas nemaz neliekas dārgi, it īpaši tāpēc, ka no mūsu muižas līdz Novostrojevkai bija deviņas verstis, un drēbnieks nāca uzlaikot savas četras reizes. Kad mēs pielaikodami uzvilkām šaurās bikses un svārkus, kuri sadiedzot bija izraibināti ar lieliem dūrieniem, māmiņa ik reizes šķebinādamās viebās un brīnījās:

—    Ak dievs, kāda tagad mode! Pat skatīties kauns. Ja brālītis nebūtu pēterburdzietis, nudien es neļautu šūt pēc jaunākās modes!

Spiridons, priecādamies, ka peļ nevis viņu, bet modi, raustīja plecus un nopūtās, it kā gribētu sacīt: «Neko darīt, laika gars!»

Satraukumu, ar kādu gaidījām viesa ierašanos, var salīdzināt tikai ar to spriegumu, ar kādu spiritisti ik mirkli gaida parādāmies izsaukto rēgu. Māte mocījās ar migrēnu un nemitīgi raudāja. Man vairs nebija ēstgribas, es slikti gulēju un nemācījos uzdoto. Pat sapnī nevarēju glābties no vēlēšanās — drīzāk ieraudzīt ģenerāli, tas ir, vīru ar uzplečiem, ar izrakstītu apkakli, kas sniedzas līdz pat ausīm, ar kailu zobenu rokā — uz mala tādu pašu vīru kā tas, kura ģīmetne karājās mūsu zālē virs dīvāna un kurš bolīja drausmīgās, melnās acis uz jebkuru, kas uzdrošinājās šajā ģenerālī palūkoties. Tikai Pobodimskis viens pats jutās tāpat kā allaž. Viņš nešausminājās, nepriecājās, un tikai retumis, noklausījies manas māmiņas izklāstīto Gundasovu dzimtas hroniku, teica:

— Jā, patīkami būs parunāties ar svešu cilvēku.

Mūsu muižā manu skolotāju uzskatīja par gauži neparastu personu. Tas bija gadus divdesmit vecs jauneklis piņņainu seju, pinkainiem matiem, zemu pieri un ārkārtīgi garu degunu. Deguns bija tik prāvs, ka manam skolotājam, kaut ko apskatot, vajadzēja kā putnam paliekt galvu sānis. Pēc mūsu atziņas visā guberņā nebija gudrāka, vairāk izglītota un smalkāka cilvēka. Pobedimskis bija beidzis ģimnāzijā sešas klases, pēc tam iestājies veterinārinstitūtā, no kura izslēgts, nenostudē- jis ne pusgadu. Izslēgšanas iemeslu Pobedimskis rūpīgi slēpa, un tas deva iespēju jebkuram, kas vien vēlējās, uzskatīt manu audzinātāju par cietēju un zināmā mērā par noslēpumainu vīru. Viņš runāja maz un tikai par gudrām lietām, ēda gavēnī aizliegtus ēdienus un uz apkārtējo dzīvi raudzījās tikai no augšas un nicinoši, kaut gan jāpiebilst, ka viņš tomēr pieņēma no manas mātes dāvanas — uzvalkus un zīmēja uz maniem pūķiem dumjus ģīmjus ar sarkaniem zobiem. Māmiņai skolotājs nepatika «lepnības» dēļ, bet viņa zemojās Pobedimska gudrības priekšā.

Viesis nelika sevi ilgi gaidīt. Maija sākumā divos vezumos no stacijas atveda lielus čemodānus. Šie čemodāni izskatījās tik diženi, ka, ceļot tos no ratiem, kučieri pavisam neapzināti ņēma nost cepures.

«Šajās lādēs laikam ir mundieris un pulveris…» es domāju.

Kāpēc pulveris? Droši vien jēdziens par ģenerāli manā prātiņā bija cieši saistīts ar lielgabaliem un pulveri.

Desmitā maija rītā, tiklīdz pamodos, aukle man pačukstēja, ka «atbraucis krusttētiņš». Žigli apģērbos un, pavirši nomazgājies, lūgsnu nenoskaitījis, drāzos laukā no guļamistabas. Priekšnamā uzskrēju virsū garam, druknam kungam ar smalku vaigubārdu un švītīgu mēteli. Svētās šausmās stingstot, piegāju pie viņa un, atcerēdamies mātes iedresēto ceremoniālu, piesitu kāju, zemu paklanījos un gribēju svešiniekam noskūpstīt roku, taču kungs man to nejāva darīt un pavēstīja, ka viņš esot nevis krusttēvs, bet tikai krusttēva kambarsulainis Pjotrs. Kambarsulainis bija ģērbies daudz greznāk nekā es un Pobedimskis, un tāpēc mani pārņēma ārkārtīga izbrīna, no kuras, vaļsirdīgi sakot, netieku vaļā līdz šodienai; vai tiešām tik solīdi, cienījami vīri ar gudrām un nopietnām sejām var būt sulaiņi? Un kādēļ?

Pjotrs man teica, ka krusttēvs un māte esot dārzā. Skrēju uz dārzu.

Daba, nezinādama Gundasovu dzimtas hroniku un mana krusttēva dienesta pakāpi, jutās daudz brīvāk un nekautrīgāk nekā es. Dārzā bija tik liela kņada, kāda mēdz būt vienīgi gada tirgos. Strazdi baru bariem, spārnus švīkstinādami un pa alejām lēkādami, svilpodami un čerkstēdami dzinās pakaļ maijvabolēm. Ceriņu krūmos, kuru maigie, smaržīgie ziedi dūrās gājējiem gluži vai acīs, rosījās zvirbuļi. Kur vien pagriezos — no visām pusēm skanēja vālodžu svilpošana, pupuķu un kukaiņu vanadziņu čiepstēšana. Citreiz būtu dzinies pakaļ spārēm vai sviedis ar akmeņiem krauklim, kas tupēja zem apses uz pazemas siena gubas un grozīja strupo knābi, bet torīt blēņošanās nenāca ne prātā. Sirds dobji pukstēja, pakrūtē smeldza: kuru katru mirkli varēju ieraudzīt vīru ar uzplečiem, kailu zobenu un baismīgām acīm!

Bet cik liela bija mana vilšanās! Blakus māmiņai dārzā staigāja kalsns maza auguma švīts baltā zīda uzvalkā un baltu cepuri galvā. Iebāzis rokas kabatās, paslējis atpakaļ galvu, atkal un atkal pasteigdamies garām māmiņai, viņš izskatījās gauži jauneklīgs. Augumā tik daudz rosmes un dzīvības, ka nodevīgo vecumu saskatīju, tikai pieiedams tuvāk un pametis acis uz pakausi, kur zem cepures malas spīdēja sudraboti, īsi apcirpti mati. Ieraudzīju nevis solīdu vīru ar rāmu, cienīgu ģenerāļa gaitu, bet gandrīz puicisku rosību; ieraudzīju nevis apkakli, kas stutē ausis, bet parastu, gaišzilu kaklautu. Māmiņa un krusttēvs staigāja pa aleju un tērzēja. Klusi piegāju no mugurpuses un gaidīju, kad viens no viņiem paskatīsies atpakaļ.

— Mīļā Klaudija, pie tevis ir tik brīnišķīgi! — krusttēvs sacīja. — Cik jauki un labi! Būtu zinājis agrāk, ka pie tevis ir tik skaisti, visus šos gadus neparko nebūtu braucis uz ārzemēm.

Krusttēvs aši noliecās un paoda tulpes ziedu. Viss, ko vien viņam gadījās redzēt, viss radīja krusttēvā jūsmu un ziņkāri, it kā viņš savu mūžu nebūtu redzējis dārzus un saulainas dienas. Dīvainais vīrs kustējās kā uz atsperēm un pļāpāja bez mitas, neļaudams māmiņai bilst ne vārdu. Pēkšņi alejas līkumā šaipus pliedera krūma ieraudzīju Pobedimski. Viņa parādīšanās bija tik negaidīta, ka krusttēvs satrūkās un pakāpās soli atpakaļ. Šoreiz mans skolotājs bija ģērbies savā parādes apmetnī, kurā viņš, it īpaši no muguras raugoties, ļoti līdzinājās vējdzirnavām. Pobedimskis izskatījās lielisks un svinīgs. Pēc spāniešu modes piespiedis platmali pie krūtīm, viņš paspēra soli uz krusttēva pusi un paklanījās, kā paklanās marķīzi melodrāmās: uz priekšu un mazliet uz sāniem.

—   Man ir tas gods stādīties priekšā jūsu augstajai ekselencei, — Pobedimskis skaļi sacīja, — esmu jūsu māsasdēla pedagogs un skolotājs, veterinārā institūta bijušais students, muižnieks Pobedimskis!

Tik liels skolotāja smalkums ļoti patika māmiņai. Viņa pasmaidīja un sastinga tīksmās gaidās, ka Pobedimskis pasacīs vēl kaut ko gudru, bet skolotājs, kurš gaidīja, ka uz šo cildeno apsveikumu krusttēvs atbildēs tikpat cildeni un, kā jau tas ģenerālim piederas, norūks «hm» un sniegs divus pirkstus, — mans skolotājs ļoti samulsa un apjuka, kad krusttēvs laipni pasmējās un cieši paspieda viņam roku. Pobedimskis nomurmināja vēl kaut ko nesakarīgu, iekāsējās un atgāja sāņus.

—   Nu, vai nav jauki? — krusttēvs smiedamies teica. — Paskaties: uzvilcis mugurā platu mēteli un domā, ka ir ļoti gudrs! Tas man patīk, dievs ir mans liecinieks!… Cik daudz šajā muļķīgajā, platajā mētelī jaunības ap- lomba, dzīvības! Bet kas tas par zēnu? — krusttēvs vaicāja, pēkšņi pagriezies atpakaļ un ieraudzījis mani.

—   Tas ir mans Andrejiņš, — māmiņa sacīja pietvīkdama. — Mans vienīgais prieks . ..

Piecirtu smiltīs kāju un zemu paklanījos.

—       Brašs zēns … brašs zēns … — krusttēvs purpināja, pavilkdams nost no manām lūpām roku un glaudīdams manu galvu. — Tevi sauc par Andreju? Tā, tā . . . mjā . . . dievs ir mans liecinieks… Vai mācies?

Māte piemelodama un pārspīlēdama, kā jau visas mātes, klāstīja manus panākumus zinātnēs un manu godprātību, bet es gāju blakus krusttēvam un saskaņā ar ceremoniālu joprojām zemu klanījos. Kad māmiņa izmeta makšķeri, bilzdama, ka ar manām izcilajām spējām man nu gan derētu iestāties kadetu korpusā uz kroņa rēķina, un kad man saskaņā ar ceremoniālu vajadzēja sākt raudāt un lūgt krusttēvam protekciju, viņš pēkšņi apstājās un izbrīnā paplēta rokas.

—   Apžēlojies! Kas tad tas? — krusttēvs jautāja.

Tieši mums pretim pa aleju nāca Tatjana Ivanovna,

Fjodora Petroviča — mūsu pārvaldnieka sieva. Viņa nesa baltus, sastīvinātus svārkus un garu gludināmo dēli. Iedama mums garām, Tatjana Ivanovna bikli caur skropstām palūkojās uz viesi un piesarka.

—    Ik brīdi kaut kas debešķīgāks … — krusttēvs dīvainā balsī teica, laipni skatīdamies pakaļ Tatjanai Iva- novnai. — Māsa, tavā muižā uz katra soļa kāds pārsteigums . .. dievs ir mans liecinieks.

—   Viņa ir mūsu skaistule… — māmiņa sacīja. — Atprecināta šurp no miesta … dzīvoja simt verstis no šejienes . . .

Ne jau katrs dēvētu Tatjanu Ivanovnu par skaistuli. Viņa bija maza, apaļīga, gadus divdesmit veca sieviete melnām uzacīm, vienmēr sārta un jauka, taču sejā un visā augumā nebija neviena iegaumējama vaibsta, nevienas drosmīgas līnijas, pie kuras pakavēties skatienam, it kā dabai, kad tā šo sievieti radījusi, būtu pietrūcis iedvesmas un pašpārliecības. Tatjana IvanoVna bija bikla, kautrīga un tikumīga, staigāja klusi, mierīgi, maz runāja, reti smējās, un visa viņas dzīve bija tikpat līdzena un gluda kā viņas seja un cieši pieglaustie mati. Krusttēvs, acis piemiedzis, raudzījās viņai pakaļ un smaidīja. Māmiņa uzmanīgi pavērās krusttēva smaidošajā sejā un kļuva nopietna.

—   Bet jūs, brālīt, tā arī neapprecējāties! —viņa nopūtās.

—   Neapprecējos …

—   Kāpēc? — māmiņa klusi jautāja.

—    Kā lai tev to pasaku, dzīvē tā sagadījās. Jaunās dienās pārāk aizrāvos ar darbu, par savu dzīvi nedomāju, bet, kad gribējās sākt dzīvot, paskatījos — uz kamiešiem jau veseli piecdesmit gadi. Nepaspēju! Bet par to runāt. . . garlaicīgi.

Māmiņa un krusttēvs — abi reizē nopūtās un devās tālāk, bet es paliku iepakaļ un skrēju meklēt skolotāju, lai dalītos ar viņu savos iespaidos. Pobedimskis stāvēja pagalma vidū un majestātiski lūkojās debesīs.

—   Tūlīt redzams, ka attīstīts cilvēks! — viņš teica, pagrozījis galvu. — Ceru, ka es ar viņu labi sapratīšos.

Pēc kādas stundas pie mums pienāca māmiņa.

—    Labiņie, man ir bēda, — viņa teica, smagi elpodama. — Brālītis taču atbraucis kopā ar sulaini, un sulainis ir tik lepns, dievs ar viņu, ka nevar viņu ne virtuvē iemitināt, ne priekšnamā guldināt, katrā ziņā jādod atsevišķa istaba. Jānudien nesaprotu, ko lai daru! Bērniņi, kā būtu, ja jūs pagaidām pārvāktos uz piebūvi pie Fjodora? Jūsu istabu es tad ierādītu sulainim.

Tūlīt atbildējām «jā, jā», jo zinājām — piebūvē būs daudz brīvāka dzīvošana nekā lielajā mājā, kur māmiņai vienmēr esam acu priekšā.

—   Posts un bēdas! — māmiņa turpināja. — Brālītis teica, ka viņš pusdienas ēdīšot nevis ap divpadsmitiem, bet īsi pirms septiņiem pēc galvaspilsētas modes. No rūpēm man prāts gluži samežģījies! Līdz septiņiem pusdienas krāsnī būs pārsutušas. Patiešām, vīrieši neko nesaprot no saimniekošanas, kaut arī prāta viņiem tiku tikām. Ak tu nelaime, būs jāvāra divas pusdienas! Bērniņi, jūs, tāpat kā līdz šim, ēdiet ap divpadsmitiem, bet es, vecs cilvēks, mīļā brāļa dēl pacietīšos līdz pulksten septiņiem.

Pēc tam māmiņa smagi nopūtās, pavēlēja man, lai es papūloties iepatikties krusttēvam, ko dievs te atsūtījis man par laimi, un aizsteidzās uz virtuvi. Tanī pašā dienā mēs ar Pobedimski pārcēlāmies uz piebūvi. Mūs ievietoja caurstaigājamā istabā starp priekšnamu un pārvaldnieka guļamistabu.

Lai gan bija atbraucis krusttēvs un mēs tagad mitinājāmies citur, dzīve, kā par brīnumu, ritēja tāpat kā līdz šim — gurdi un vienmuļi. No mācībām «sakarā ar viesi» bijām atbrīvoti. Pobedimskis, kas nekad neko nemēdza lasīt vai darīt, parasti sēdēja uz savas gultas malas, grozīja garo degunu un kaut ko prātoja. Retumis viņš piecēlās, uzlaikoja jauno uzvalku un apsēdās atkal, lai klusētu un domātu. Manu skolotāju traucēja tikai mušas, kuras viņš nesaudzīgi sita ar plaukstām. Pēc pusdienošanas Pobedimskis parasti «atpūtās» un ar krākšanu viesa skumjas visā mājā. Es no rīta līdz vakaram skraidelēju pa dārzu vai sēdēju piebūvē un līmēju papīra pūķus. Krusttēvu pirmajās pāris nedēļās redzējām reti. Caurām dienām viņš uzturējās savā istabā un strādāja, nelikdamies ne zinis par mušām un tveici. Viņa neparastā pacietība — sēdēt kā piekaltam pie galda radīja mūsos iespaidu, ka tas ir kāds neizskaidrojams triks. Mums, sliņķiem, kas nebijām raduši sistemātiski strādāt, viņa čaklums šķita gluži kā brīnums. Ap pulksten deviņiem pamodies, krusttēvs sēdās pie galda un nepiecēlās līdz pat pusdienai; ieturējis pusdienas, viņš ķērās atkal pie darba un tā līdz vēlai naktij. Palūrēdams viņa istabā pa atslēgas caurumu, allaž redzēju vienu un to pašu: krusttēvs sēdēja pie galda un strādāja. Darba būtība — ar vienu roku viņš rakstīja, ar otru šķirstīja grāmatu un, lai cik tas dīvaini, nerimtīgi kustējās: šūpoja kāju kā vēzēkli, svilpoja un līdzi meldijai māja ar galvu. Turklāt viņš izskatījās ārkārtīgi izklaidīgs un vieglprātīgs, it kā nevis strādātu, bet spēlētu spēlīti ar nullēm un krustiņiem. Ik reizi redzēju, ka mugurā viņam īsi, švītīgi svārki un nebēdnīgi sasieta kravate, un ik reizi pat pa atslēgas caurumu no krusttēva dvesa smalkas dāmu smaržas. No savas istabas viņš iznāca tikai pusdienot, taču ēda maz.

— Nudien, es savu brālīti nesaprotu! — māmiņa sūrojās. — Ik dienas viņa dēļ vien kaujam tītaru un baložus, pati savām rokām gatavoju kompotu, bet viņš izstrebj šķīvīti buljona, apēd gaļas kriksīti, tik lielu kā pirkstgalu, un jau ceļas no galda. Kad lūgtin lūdzos, lai ēd, viņš panāk atpakaļ un izdzer glāzi piena. Bet kas tad ir tanī pienā? Tikai samazgas! Tā ēdot, var garu izlaist… Mēģinu viņu pierunāt, bet šis tikai smejas un jokojas… Nē, viņam, labiņajam, negaršo mūsu ēdieni!

Vakari mums aizritēja daudz priecīgāk nekā dienas. Parasti, kad saule rietēja un pagalmu skāra garas ēnas, mēs, tas ir, Tatjana Ivanovna, Pobedimskis un es, jau sēdējām uz piebūves lieveņa. Līdz pat tumsai klusējām. Un par ko lai mēs runātu, ja viss jau vairākkārt izrunāts? Bija viens jaunums — krusttēva atbraukšana, taču arī šis temats drīz apsūbēja. Skolotājs nenovērsa acu no Tatjanas Ivanovnas sejas un tikai pūta un elsa . .. Toreiz vēl nesapratu šīs nopūtas un nepētīju pēc to cēloņa, bet tagad man tās rada skaidrību par daudz ko.

Kad ēnas saplūda vienā blīvā ēnā, no medībām vai no lauka atgriezās pārvaldnieks Fjodors. Šis Fjodors man likās mežonīgs un pat briesmīgs cilvēks. Pārkrievoto Izjumas čigāna dēlu, melnīgsnēju, ar lielām, tumšām acīm, cirtainiem matiem, izpūrušu bārdu, mūsu Ku- čujevas zemnieki nemaz citādi nesauca kā par «velne- nieku». Daudz čigāniska bija ne tikai viņa ārienē vien. Piemēram, pārvaldnieks nespēja nosēdēt mājās un cauras dienas pavadīja tīrumos vai medībās. Viņš bija drūms, žultains, nerunīgs, ne no viena nebaidījās un neatzina nekādu varu pār sevi. Pret māmiņu izturējās rupji, mani uzrunāja ar «tu» un Pobedimska izglītību nievāja. To visu Fjodoram piedevām, turēdami viņu par ātrsirdīgu un viegli aizvainojamu vīru. Māmiņa viņu bija pat iemīļojusi, jo Fjodors par spīti savai čigāna dabai bija ārkārtīgi godīgs un čakls. Savu Tatjanu Iva- novnu viņš mīlēja kaisli, kā jau čigāns, taču šī mīlestība viņam bija tāda kā drūma, kā sāpju pārpilna. Mūsu klātbūtnē Fjodors nekad neapmīļoja sievu, tikai nikni bolīja uz viņu acis un vieba lupas.

Pārnācis no lauka, Fjodors skaļi un dusmīgi nometa piebūvē bisi, iznāca pie mums uz lieveņa un apsēdās blakus sievai. Mazliet atguvis elpu, viņš sievai šo to pajautāja par saimniekošanu un atkal apklusa.

— Padziedāsim, — es ierosināju.

Skolotājs uzskaņoja ģitāru un sulīgā, zemā diakona balsī sāka vilkt «Tur klajā, klusā ielejā». Gāja vaļā dziedāšana. Skolotājs dziedāja zemā, Fjodors tikko dzirdamā smalkā balsī, es diskantā, pieskaņodamies Tatjanai Ivanovnai.

Kad debess visnotaļ piebira ar zvaigznēm un vardes

apklusa, no virtuves mums nesa vakariņas. Gājām iekšā piebūvē un ēdām. Skolotājs un čigāns ēda kāri, skaļi, un grūti bija saprast, vai kraukšķ kauli vai ēdēju žokļi, bet mēs ar Tatjanu Ivanovnu tikko spējām pieveikt savu tiesu. Pēc vakariņām piebūve iegrima dziļā miegā.

Reiz, tas bija maija beigās, sēdējām uz lieveņa un gaidījām vakariņas. Pēkšņi pavīdēja ēna un mūsu acu priekšā gluži kā no zemes izlīdis nostājās Gundasovs. Viņš ilgi raudzījās uz mums, pēc tam sasita rokas un jautri iesmējās.

—    Idile! — viņš teica. — Dzied un sapņo, mēnesī lūkodamies! Jauki, dievs ir mans liecinieks! Vai drīkstu apsēsties jums blakus un pasapņot?

Mēs neteicām ne vārda, pārmijām skatienus. Krusttēvs apsēdās uz apakšējā pakāpiena, nožāvājās un palūkojās uz debesīm. Iestājās klusums. Pobedimskis, kas sen jau bija tīkojis parunāties ar neparastu cilvēku, priecājās, ka radies izdevīgs gadījums, un pirmais pārtrauca klusēšanu. Gudrām valodām viņam bija tikai viens temats — lopu sērgas. Gadās, ka cilvēkam, nokļūstot lielā ļaužu pūlī, nez kāpēc no tūkstoš ģīmjiem uz ilgu laiku iespiežas atmiņā tikai viena seja, un tāpat arī Pobedimskis no visa, ko bija paspējis pusgada laikā dzirdēt veterinārinstitūtā, atcerējās tikai pāris frāžu:

«Epizootijas sagādā milzīgu zaudējumu tautas saimniecībai. Cīņā pret tām sabiedrībai jādarbojas roku rokā ar valdību.»

Skolotājs, iekām viņš to pateica Gundasovam, kādas trīs reizes nokrekšķējās un uztraucies vairākkārt ciešāk ietinās platajā mētelī. Dzirdēdams par lopu sērgām, krusttēvs vērīgi paskatījās uz skolotāju un caur degunu izdvesa smiekliem līdzīgu skaņu.

—    Jānudien, tas ir jauki… — viņš murmināja, blenzdams uz mums kā uz manekeniem. — Tieši tāda ir dzīve . .. Tādai, patiesību sakot, arī vajadzētu būt īstenībai. Pelageja Ivanovna, kāpēc jūs klusējat, — viņš jautāja, vērsdamies pie Tatjanas Ivanovnas. Viņa apmulsa un iekāsējās.

—   Kungi, runājiet, dziediet… spēlējiet! Dzīve aizsteidzas. Laiks ir liels viltnieks, tas aizrit, negaida! Dievs ir mans liecinieks, nespēsiet ne apskatīties, kad pienāks vecums … Tad dzīvi baudīt jau būs par vēlu. Jā, jā, Pelageja Ivanovna … Nevajag sēdēt kā sastingušai un klusēt…

Tobrīd no virtuves atnesa vakariņas. Krusttēvs ienāca mums līdzi piebūvē, kompānijas pēc apēda piecus biezpiena plācenīšus un noskrubināja pīles spārniņu. Viņš ēda un raudzījās uz mums. Mēs visi radījām krusttēvā jūsmu un aizkustinājumu. Vienalga, kādu muļķību palaida mans neaizmirstamais skolotājs, vienalga, ko darīja Tatjana Ivanovna, visu krusttēvs atzina par jauku un brīnišķīgu. Kad pēc vakariņām Tatjana Ivanovna rātni apsēdās kaktiņā un sāka adīt, krusttēvs nenovērsa no viņas pirkstiņiem acu un pļāpāja bez mitas.

—   Draugi, cik vien iespējams agrāk steidzieties dzīvot, — krusttēvs klāstīja. — Lai dievs jūs pasarga, ja tagadni upurēsiet nākotnes dēļ! Tagadnē ir jaunība, veselība, kaisme, bet nākotne ir māns, dūmi! Tiklīdz aprit divdesmit gadu, sāciet baudīt dzīvi.

Tatjanai Ivanovnai nokrita zemē adāmais irbis. Krusttēvs pielēca kājās, pacēla adatu, paklanījies sniedza to Tatjanai Ivanovnai, un es pirmoreiz atskārtu, ka pasaulē ir arī smalkāki cilvēki nekā Pobedimskis.

—    Jā… — krusttēvs turpināja. — Mīliet, precieties … dariet muļķības. Muļķība ir daudz vitālāka un veselīgāka nekā mūsu pārliecīgā nopūlēšanās un dzīšanās pēc saprātīgas dzīvošanas.

Krusttēvs runāja daudz un ilgi, tik ilgi, ka mums jau apnika, bet es sēdēju dažus soļus nostāk uz lādes, klausījos un snaudu. Jutos aizvainots, ka visu laiku krusttēvs ne reizi nepaskatījās uz mani. Viņš aizgāja no piebūves pulksten divos naktī, kad es, nespēdams pārvarēt snaudu, jau gulēju dziļā miegā.

Kopš tās reizes krusttēvs sāka nākt uz mūsu piebūvi katru vakaru. Viņš dziedāja kopā ar mums, ēda vakariņas un vienmēr nosēdēja līdz pulksten diviem naktī, nemitīgi tarkšķēdams par vienu un to pašu. Strādāšanu vakaros un naktīs viņš atmeta un jūnija beigās, kad slepenpadomnieks bija iemācījies ēst manas mātes gatavotos tītarus un kompotus, nestrādāja arī vairs dienā. Krusttēvs atstāja rakstāmgaldu un ienira «dzīvē». Dienā staigāja pa dārzu, svilpoja un traucēja strādātājus, likdams viņiem stāstīt dažādus notikumus. Tiklīdz ieraudzīja Tatjanu Ivanovnu, steidzās pie viņas, un, ja viņa kaut ko nesa, piedāvājās palīdzēt un briesmīgi samulsināja mūsu pārvaldnieka sievu.

Jo tālāk ritēja vasara, jo vieglprātīgāks, kustīgāks un izklaidīgāks kļuva krusttēvs. Pobedimskis jutās viņā gauži vīlies.

—    Pārāk vienpusīgs cilvēks … — Pobedimskis teica. — Ne par matu nav manāms, ka viņš stāvētu uz viena no augstākajiem hierarhijas pakāpieniem. Neprot pat runāt. Pēc katra vārda — «dievs ir mans liecinieks». Nē, man viņš nepatīk!

Kopš tā vakara, kad krusttēvs sāka nākt uz mūsu piebūvi, Fjodors un mans skolotājs stipri pārvērtās. Fjodors vairs negāja uz medībām, agri nāca mājās, kļuva vēl nerunīgāks un sevišķi nikni un ērmīgi bolīja acis uz savu sievu. Bet skolotājs krusttēva klātbūtnē vairs nerunāja par epizootijām, rauca ģīmi un pat zobgalīgi smīnēja.

—   Nāk mūsu vecais āzis! — skolotājs reiz purpināja, kad krusttēvs tuvojās mūsu mītnei.

Šādu pārvērtību klusībā izskaidroju ar to, ka viņi dusmojas uz krusttēvu. Izklaidīgais krusttēvs nespēja atcerēties viņu vārdus, līdz pat aizbraukšanai neiemācījās atšķirt, kurš no viņiem ir skolotājs, kurš Tatjanas Iva- novnas vīrs, un pašu Tatjanu Ivanovnu godāja gan par Nastasju, gan par Pelageju, gan par Jevdokiju. Jūsmodams par mums un apbrīnodams mūs, krusttēvs smējās un izturējās pret mums kā pret maziem bērniem … Tas viss, protams, varēja apvainot gados jaunus ļaudis. Taču tagad saprotu, ka galvenais nebija apvainošanās, bet gan daudz vieglāk skaramas jūtas.

Atceros, kādā vakarā sēdēju uz lādes un cīnījos pret snaudu. Manas acis aizsedza it kā stīgra līme, un cauru dienu skraidelējot nogurušais augums slīga sāņus. Taču es cīnījos pret miegu un centos neaizvērt acis. Tuvojās pusnakts. Tatjana Ivanovna, pietvīkusi un pazemīga kā vienmēr, sēdēja pie maza galdiņa un šuva vīram kreklu. No viena kakta uz viņu blenza saīgušais un drūmais Fjodors, otrā kaktā sēdēja Pobedimskis, ierāvis galvu augstajā krekla apkaklē un dusmīgi sēkdams. Krusttēvs staigāja pa istabu šurpu turpu un kaut ko domāja.

Neviens nerunāja, tikai Tatjanas Ivanovnas rokās čaukstēja audekls. Pēkšņi krusttēvs apstājās iepretim Tatjanai Ivanovnai un sacīja:

—    Jūs visi esat tik jauni, veselīgi, krietni, tik bezrūpīgi vadāt savu dzīvi šajā klusumā, ka es jūs apskaužu. Esmu iemīļojis jūsu dzīvi, sirds sažņaudzas, iedomājoties, ka man jābrauc projām … Ticiet, tā ir taisnība, ko es saku.

Snauda aizvēra manas acis, un es iemigu. Kad, klaudzienu iztraucēts, pamodos, krusttēvs stāvēja blakus Tatjanai Ivanovnai un jūsmīgi lūkojās uz viņu. Vaigi viņam bija piesarkuši.

—    Mana dzīve pagalam, — krusttēvs teica. — Es neesmu baudījis dzīvi! Jūsu jauniņajā sejā lūkojoties, atceros savu pazudināto jaunību un līdz kapa malai būtu ar mieru šeit sēdēt un raudzīties jūsos. Labprāt vestu jūs sev līdzi uz Pēterburgu.

—    Kāpēc? — Fjodors aizsmakušā balsī jautāja.

—    Uzliktu uz sava rakstāmgalda zem stikla, priecātos pats un rādītu citiem. Pelageja Ivanovna, jūs zināt, tādu sieviešu kā jūs — tur mums nav. Mums ir bagātība, dižciltība, dažreiz skaistums, bet nav šādas dzīves patiesības . . . šāda veselīga miera .. .

Krusttēvs apsēdās iepretim Tatjanai Ivanovnai un saņēma viņas roku.

—   Tātad negribat braukt kopā ar mani uz Pēterburgu? — viņš smiedamies teica. — Nu tad dodiet man līdzi kaut vai savu roku … Brīnišķīga rociņa! Nedosiet? Skopule, atļaujiet to vismaz noskūpstīt. ..

Tobrīd nobrīkšķēja krēsls. Fjodors pielēca kājās un vienmērīgiem, smagiem soļiem piegāja pie sievas. Viņa seja bija bāli pelēka un raustījās. Cik vien jaudas, viņš uzgāza ar dūri pa galdiņu un dobji sacīja:

—   Es neļaušu!

Tanī pašā mirklī pielēca no krēsla arī Pobedimskis. Viņš, arī bāls un pārskaities, piegāja pie Tatjanas Ivanovnas un arī uzsita ar dūri pa galdiņu . . .

—   Es … es neļaušu! — viņš teica.

—   Ko? Kas tad tas? — krusttēvs brīnījās.

—   Es neļaušu! — Fjodors atkārtoja, uzgāzis pa galdu.

Krusttēvs pielēca kājās un gļēvi blisināja acis. Viņš gribēja ko sacīt, bet aiz izbrīna un pārbīļa nepateica ne vārda, samulsis pasmaidīja un vecīgi iztipināja no mūsu mītnes, atstādams tur savu platmali. Kad pēc brīža piebūvē uztraukusies ieskrēja mana māmiņa, Fjodors un Pobedimskis arvien vēl gluži kā kalēji uz laktas dauzīja ar dūrēm pa galdu un klaigāja: «Neļaušu!»

—   Kas te noticis? — māmiņa jautāja. — Kāpēc brālītim kļuvis slikti? Kas ir?

Paskatījusies uz bālo, nobijušos Tatjanu Ivanovnu un viņas satrakoto vīru, māmiņa laikam noskārta, kas noticis. Viņa nopūtās un nogrozīja galvu.

—    Apžēliņ, ko jūs te zvetējat pa galdu! — māmiņa sacīja. — Rimsties, Fjodor! Bet kāpēc dauzāt jūs, Jegor Aleksejevič? Kas jums par daļu?

Pobedimskis attapās un sakaunējās. Fjodors vērīgi paskatījās uz viņu, pēc tam uz sievu un sāka soļot pa istabu. Kad māte izgāja no piebūves, redzēju to, ko vēl ilgi uzskatīju par sapni. Redzēju, ka Fjodors sakampa manu skolotāju, pacēla viņu un izmeta pa durvīm…

Kad otrā rītā pamodos, skolotāja gultā neviens negulēja. Uz jautājumu, kur ir skolotājs, aukle pačukstēja, ka mazā gaismiņā viņš aizvests uz slimnīcu, lai sadzie- dinātu pārlauzto roku. Bēdādamies par šo vēsti un atcerēdamies pagājušās nakts traci, izgāju pagalmā. Laiks bija apmācies. Debess mākoņaina, pūta brāzmains vējš, uzvirpinādams no zemes putekļus, papīrīšus, spalvas. Tuvojās lietus. Cilvēki un dzīvnieki izskatījās nomākti. Kad iegāju mājā, mani lūdza staigāt klusāk, jo māmiņu mokot migrēna un viņa guļot. Ko darīt? Izgāju aiz vārtiem, apsēdos tur uz soliņa un mēģināju izprast vakar redzēto un dzirdēto. No mūsu vārtiem sākās ceļš, kas, apmezdams līkumu kalvei un nekad neizžūstošai peļķei, sasniedza lielo pasta ceļu … Skatījos uz telegrāfa stabiem, ap kuriem virpuļoja putekļu mākoņi, uz vienaldzīgajiem putniem, kas tupēja uz stieplēm, un pēkšņi kļuvu tik sērīgs, ka sāku raudāt.

Pa pasta ceļu aizripoja putekļiem klāta līnijdroška, stāvgrūdām pilna ar pilsētniekiem, kas droši vien brauca svētceļojumā. Līnijdroška vēl nebija pazudusi aiz ceļa līkuma, kad ieraudzīju vieglu divjūga puskarieti. Tajā stāvēdams un turēdamies kučierim pie jostas, brauca lauku policijas priekšnieks Akims Ņikitičs. Man par lieliem brīnumiem, puskariete iegriezās mūsu cejā un iedrāzās man garām pa vārtiem pagalmā. Kamēr es vēl gudroju, kāpēc pie mums ieradies policijas priekšnieks, atkal dārdēja riteņi, un uz ceļa ieraudzīju trijjūgu. Karietē stāvēja apriņķa policijas priekšnieks un rādīja kučierim uz mūsu vārtiem.

«Kāpēc tad šitais?» es domāju, vērīgi blenzdams uz apriņķa policijas priekšnieku. «Pobedimskis laikam viņiem nosūdzējis Fjodoru, un viņi to tūlīt vedīs uz cietumu.»

Taču mīkla nebija tik viegli atrisināma. Abi atbraucēji bija tikai ceļveži, jo nepagāja ne piecas minūtes, kad pa mūsu vārtiem iebrauca vēl viena kariete. Tā tik ātri aizšāvās man garām, ka, paraudzījies caur karietes logu, saskatīju tikai rudu bārdu.

Nevarēdams neko saprast un nojauzdams kaut ko nelādzīgu, skrēju uz mājām. Priekšnamā pirmo ieraudzīju māmiņu. Viņa bija bāla un ar šausmām skatījās uz durvīm, aiz kurām skanēja vīriešu balsis. Ciemiņi bija viņu pilnīgi pārsteiguši, ieradušies briesmīgākās migrēnas laikā.

—    Mamma, kas atbrauca? — es jautāju.

—   Māsa! — krusttēvs sauca. — Pasniedz man un gubernatoram uzkodas!

—   Viegli pateikt: pasniedz uzkodas! — māte čukstēja, aiz šausmām stingdama. — Ko es tagad varu spēt pagatavot? Nu es vecumdienās esmu kritusi kaunā!

Māmiņa sakampa galvu un aizskrēja uz virtuvi. Gubernatora pēkšņā atbraukšana sacēla kājās visu muižu un ieviesa tajā apjukumu. Sākās traka slaktēšana. Nokāva kādas desmit vistas, piecus tītarus, astoņas pīles un steigā nocirta galvu arī vecajam zostēviņam, mūsu zosu bara ciltstēvam un mātes mīlulim. Kučieri un pavāri bija kļuvuši gluži kā bez prāta un kāva visus putnus, kas vien pagadījās, nešķirodami tos ne pēc vecuma, ne pēc sugas. Nez kādas tur mērces dēļ galu dabūja divi turmanu šķirnes baloži, kas man bija tikpat mīļi kā mātei zostēviņš. Viņu nokaušanu es ilgi nespēju piedot gubernatoram.

Vakarā, kad gubernators un viņa pavadoņi, ieturējuši bagātīgas pusdienas, sēdās ekipāžās un aizbrauca, iegāju istabās paraudzīties uz dzīru atliekām. No priekšnama palūkojies zālē, redzēju ir krusttēvu, ir māti. Krusttēvs, salicis rokas aiz muguras, nervozi soļoja gar sienām un raustīja plecus. Māmiņa, pārguruši un ļoti novājējusi, sēdēja uz dīvāna un piesarkušām acīm lūkojās brālī.

—   Piedod, māsa, bet tā nevar… — krusttēvs pukojās, viebdams ģīmi. — Es tevi iepazīstināju ar gubernatoru, bet tu viņam nesniedzi roku! Tu viņu, nelaimīgo, nostādīji neveiklā stāvoklī! Nē, tā nu nevar… Vienkāršība ir laba, bet arī tai vajadzīgas robežas … dievs ir mans liecinieks… Un tad šīs pusdienas! Vai tādas pusdienas drīkst likt galdā? Piemēram, kas tas par pikuci, ko tu pasniedzi ceturtajā ēdienā?

—   Tā bija pīle ar saldu mērci… — māmiņa klusi atbildēja.

—   Pīle … Piedod, māsa, bet… bet mani tagad moka grēmas! Esmu saslimis!

Krusttēvs savilka sāju, raudulīgu ģīmi un turpināja:

—   Jupis attrieca to gubernatoru! Dikti man vajadzīgs viņa apciemojums! Ai… grēmas! Nevaru ne gulēt, ne strādāt… Pavisam saklipLs … Un kā jūs varat, es to nesaprotu, dzīvot šeit bez darba … šajā nejaukajā garlaicībā! Man jau sāk sāpēt arī pakrūte! .. .

Krusttēvs sadrūma un sāka soļot ātrāk.

—   Brālīt, — māmiņa klusu iejautājās, — cik izmaksā tāds brauciens uz ārzemēm?

—   Vismaz trīs tūkstošus… — asarainā balsī atbildēja krusttēvs. — Es brauktu, bet kur lai ņemu naudu? Man nav ne kapeikas! Ai… grēmas!

Krusttēvs apstājās, sērīgi paskatījās uz pelēko, nespodro logu un staigāja atkal.

Iestājās klusums … Māmiņa ilgi raudzījās uz svētbildi, kaut ko pārdomādama, pēc tam sāka raudāt un teica:

—    Brālīt, es jums iedošu trīs tūkstošus .. .

Pēc kādām trim dienām greznos čemodānus nosūtīja uz staciju un tiem pakaļ lielā steigā aizbrauca arī sle- penpadomnieks. Atvadīdamies no māmiņas, viņš sāka raudāt un ilgi nespēja atraut lupas no viņas rokas, bet, kad iekāpa ekipāžā, krusttēva sejā iegulās bērnišķīgs prieks … Starojošs, laimīgs viņš iesēdās ērtāk, atvadīdamies pamāja ar roku raudošajai māmiņai, un pēkšņi viņa skatiens apstājās pie manis. Krusttēva sejā pavīdēja ārkārtīga izbrīna.

—   Kas tas par zēnu? — viņš vaicāja.

Māmiņu, kura allaž apgalvoja, ka krusttēvu pats dievs man atsūtījis par laimi, šāds jautājums pavisam satrieca. Taču es krusttēva jautājumu gandrīz neievēroju. Skatījos uz krusttēva laimīgo ģīmi, un man nez kāpēc bija viņa briesmīgi žēl. Nenocietos, ielēcu ekipāžā un cieši jo cieši apkampu šo vecīti, kas bija tikpat vieglprātīgs un vājš kā visi cilvēki. Lūkodamies viņam acīs un gribēdams teikt kaut ko patīkamu, es vaicāju:

—   Krusttēv, vai jūs kaut reizi esat bijis karā?

—   Ai mīļo puisīt… — krusttēvs iesmējās, mani skūpstīdams, — mīļo puisīt, dievs ir mans liecinieks. Tas viss ir tik dabiski, vitāli. . . dievs ir mans liecinieks …

Kariete sāka ripot. .. Skatījos tai pakaļ, un vēl ilgi man ausīs skanēja šie atvadu vārdi: «Dievs ir mans liecinieks.»

DIENA BRĪVĀ DABĀ

Ainiņa

Rīts, devītā stunda.

Pretim saulei slīd tumšs, svina pelēks milzenis. Gan šur, gan tur mākonī sarkanām līkloču šņīpām uzliesmo zibšņi. Dzirdami tāli pērkona grāvieni. Silts vējš pluinī zāli, liec kokus, saceļ putekļus. Tūlīt sāks šļākt maija lietus, un plosīsies īsts negaiss.

Pa ciemu skraida sešus gadus vecā ubadzīte Fjokla un meklē kurpnieku Terentiju. Meitenīte ar baltajiem matiņiem, ar kailajām kājām ir bāla. Acis ieplestas, lūpas trīc.

—   Tēvocīt, kur ir Terentijs? — viņa vaicā katram, kurš nāk pretim. Neviens neatbild. Visi domā par negaisu un steidzas uz mājām. Beidzot meitenīte sastop psalmotāju Silantiju Siliču, Terentija draugu un paziņu. Silantijs nāk, grīļodamies vēja brāzienos.

—   Tēvocīt, kur ir Terentijs?

—    Sakņu dārzos, — Silantijs atbild.

Ubadzīte skrien aiz dzīvojamām ēkām uz sakņu dārziem un sameklē tur Terentiju. Kurpnieks Terentijs, liels, vecs vīrs ar kalsenu, bakurētainu seju un ļoti garām basām kājām, uzvilcies noskrandušu sievas jaku, stāv pie dārzeņu dobēm un žulganām dzērāja acīm blenž uz tumšo mākoni. Balstīdamies uz garajām dzērves kājām, viņš līgojas vējā kā strazdu būris kārts galā.

—   Tēvoci Terentij! — viņu uzrunā baltmataina ubadzīte. — Mīļais tēvocīt!

Terentijs pieliecas pie Fjoklas, un skarbajā dzērāja ģīmī atplaukst smaids, kāds mēdz būt cilvēku sejās, kad tie ierauga kaut ko mazu, mazliet dumju, jocīgu, bet karsti mījotu.

—    A-aa … dieva kalpone Fjokla! — viņš saka, maigi svepstēdams. — No kurienes tad tevi dieviņš atsūtījis?

—    Tēvocīt Terentij, — Fjokla sāk šņukstēt, raustīdama kurpnieku aiz jakas malas. — Brālītim Daņilam nelaime gadījās! Iesim!

—   Kas par nelaimi? U-uh, tas nu gan bija spēriens! Svēts, svēts, svēts . . . Kāda nelaime?

—    Grāfa birzī Daņila iebāza koka dobumā roku un tagad nespēj to izvilkt. Tēvocīt, ej izņem viņa roku, esi nu tik žēlīgs!

—   Kā tad viņš to roku iebāza? Kālabad?

—    Gribēja izcelt man no dobuma dzeguzes olu.

—    Diena nav vēl ne sākusies, bet jums jau nelaime … — Terentijs groza galvu un lēnītēm nospļaujas. — Ko lai tagadītēs daru ar tevi? Jāiet vien būs… Jāiet, kauč vilks jūs, blēņdarus, aprītu! Iesim, bārenīt!

Terentijs iet laukā no sakņu dārza, augstu celdams garās kājas, un dodas projām pa ielu. Viņš soļo ātri, apkārt neskatīdamies un neapstādamies, it kā viņu no muguras kāds bikstītu vai dzītos pakaļ. Ubadzīte Fjokla tikko tiek viņam līdzi.

Gājēji iziet no sādžas un pa putekļainu ceļu dodas uz tālē zilgmojošo grāfa birzi. Līdz tai ir savas divas verstis. Mākoņi jau aizseguši sauli, un drīz pie debesīm vairs nemana neviena zila plankumiņa. Kļūst tumšāks.

—   Svēts, svēts, svēts, — Fjokla čukst, steigdamās pakaļ Terentijam.

Pirmās lāses, rupjas un smagas, kā melni traipi gulstas uz putekļainā ceļa. Liela pile nokrīt uz Fjoklas vaiga un kā asara rit uz zodu.

—   Sāk līt! — kurpnieks purpina, uzvandīdams putekļus ar basajām, stiegrainajām kājām. — Brālīt Fjokla, jāsaka paldies dievam. Zāle un koki pārliek no lietutiņa, tāpat kā mēs no maizes. Bet no pērkona bāršanās tu, bārenīt, nebīsties! Kālab viņam tevi, tādu mazītiņu, galēt nost?

Tiklīdz sākas lietus, vējš pierimst. Šalko tikai lietus, gluži kā sīkas skrotis sviezdams lāses uz jaunajiem rudziem un sausā ceļa.

—   Fjokla, mēs abi izmirksim! — Terentijs purpina.

—   Slapji līdz kaulam … Ho-ho, brālīt! Jau tek aiz apkakles! Bet tu, muļķe, nebaidies… Zāle nožūs, zeme nožūs, arī mēs abi izžūsim. Viena saule visiem.

Virs gājēju galvām noplaiksnās pāris asu garš zibens. Nogrand dārdošs pērkona grāviens, un Fjoklai šķiet — kaut kas liels, smags, tāds kā apaļš ripo pa debess velvi un pāršķeļ to tieši virs viņas galvas!

—   Svēts, svēts, svēts… — Terentijs pārmet krustu.

— Nebaidies, bārenīt! Ne jau niknuma pēc dārdina. Kurpnieka un Fjoklas kājas apķep smagām slapju

mālu pikām. Iet ir grūti, kājas slīd, bet Terentijs soļo arvien ātrāk un ātrāk… Mazajai, vārgajai ubadzītei trūkst elpas, un viņa tikko spēj noturēties kājās.

Beidzot viņi ieiet grāfa birzī. Lietus noskaloto lapotni sašūpo vēja brāzma, un gājējus skar vesela šļakatu straume. Terentijs klūp uz celmiem un sāk iet lēnāk.

—   Kur tad ir tas Daņila? — viņš uzprasa. — Ved mani pie viņai

Fjokla ved Terentiju biezoknī un, nogājusi kādu ceturtdaļu verstes, rāda ar roku uz savu brāļuku Daņilu. Tas ir mazs, astoņus gadus vecs zēns ar dzeltenrūsga- niem matiem, ar bālu, slimīgu seju, viņš stāv, piespiedies pie koka, noliecis galvu sāņus un šķielē augšup. Viena roka satvērusi apvalkātu cepureli, otra roka — vecas liepas dobumā. Zēns vērīgi skatās dārdošajās debesīs un, kā redzams, savu nelaimi neapjēdz. Sadzirdējis soļus un ieraudzījis kurpnieku, viņš sāpīgi pasmaida un saka:

—   Traki bargs pērkons, Terentij! Savu mūžu tāds pērkons nav dzirdēts …

—   Bet kur tava roka?

—   Dobumā … Terentij, esi nu tik labs, izvelc! Dobuma mala lūzusi un Daņilas roka iespiesta kā

spīlēs: dziļāk iebāzt var, bet izvilkt nekādi nav iespējams. Terentijs aizlūzumu nolauž, un zēna roka, sarkana un saspiesta, atbrīvojas.

—   Trakoti rūc! — zēns atkārto, kasīdams roku. — Terentij, kāpēc tik dikti rūc?

—   Mākonis brūk virsū mākonim… — kurpnieks saka-

Gājēji iznāk no birzs un iet gar mežmalu uz salijušo, tumšo ceļu. Pērkons pamazām rimstas, un ducināšana skan jau labu gabalu tālāk, no sādžas puses.

—    Terentij, te nupat lidoja piles… — Daņila saka, arvien vēl kasīdams roku. — Laikam Dūņu Palienes purvos nometās. Fjokla, ja gribi, parādīšu tev lakstīgalas ligzdu?

—    Neaiztiec, izbiedēsi … — Terentijs saka, žņaudzīdams no cepures ūdeni. — Lakstīgala ir dziedātāju putns, nevienam nekaitē . . . Viņai tāda balss piešķirta, lai slavētu dievu un iepriecinātu cilvēkus. Grēks būtu lakstīgalu traucēt.

—    Bet zvirbuli?

—    Zvirbuli var, nejauks putns, viltīgs. Galva viņam blēža domu pilna. Nepatīk, ja cilvēkiem labi klājas. Kad Kristu situši krustā, zvirbulis žīdiem nesis naglas un čiepstējis: «Dzīvs! Dzīvs!»

Pie debesīm pašķiras gaišzils plankums.

—   Areče, paskaties! — Terentijs saka. — Skudru pūznis izskalots! Nabadzītes apslīcinātas!

Gājēji noliecas pār skudru pūzni. Lietus gāze paskalojusi skudru mītni; kukaiņi satraukti tekalē pa dubļiem un nopūlas ap saviem noslīkušajiem biedriem.

—    Nekas nekaitēs, nenosprāgsiet! — kurpnieks labsirdīgi smaida. — Kolīdz saulīte pasildīs, atspirgsiet… Tas jums, muļķēm, par mācību. Citreiz neapmetīsieties tik zemā vietā . . .

Viņļiet tālāk.

—   Are, kur bites! — Daņila iesaucas, rādīdams uz jauna ozola zaru.

Uz zara, cieši piespiedušās cita pie citas, sametušās izmirkušas un nosalušas bites. Viņu ir tik daudz, ka nav redzama ne zara miza, ne lapas. Daudzas tup viena uz otras.

—    Tas ir bišu spiets, — Terentijs klāsta. — Spiets lidojis un meklējis sev mītni, bet, kolīdz lietū salijis, nometies uz zara. Ja spiets lido, vajag tikai uzslacīt ūdeni, tūdaļ nometīsies. Tagadītēs, tā sakot, ja gribētu bites pievākt, jāiebāž zars ar spieta maisā, jāpakrata — un visas bites rokā.

Mazā Fjokla pēkšņi saviebjas un dūšīgi kasa sev kaklu. Brālis skalās uz viņas kaklu un ierauga tur lielu tulznu.

—   He-he! — kurpnieks smejas. — Zini, brālīt Fjokla, no kurienes šī liksta? Birzī kokā bijušas spāniešu mušas. Ūdens tecējis no tām un pilējis tev uz kakla — tāpēc uzblīdusi tā tulzna.

Saule parādās mākoņu plaisā un applūdina mežu, lauku un mūsu ceļiniekus ar siltu gaismu. Tumšais, bargais mākonis jau tālu un aiznesis sev līdzi pērkonu. Gaiss kļuvis silts un smaržīgs. Smaržo ievas, lakači un kreimenes.

—   Šo zāli lieto, ja no deguna tek asinis, — Terentijs saka, rādīdams uz pūkainu ziedu. — Palīdz . . .

Dzirdami svilpieni un dārdoņa, taču ne tā dārdoņa, ko nule aiznesa sev līdzi mākoņi. Terentija, Daņilas un Fjoklas acu priekšā drāžas garām preču vilciens. Lokomotīve, šņākuļodama un veldama melnus dūmu mutuļus, velk sev pakaļ vairāk nekā divdesmit vagonu. Tai ir ārkārtīgs spēks. Bērni taujā, kā gan lokomotīve, nebūdama dzīva, bez zirgiem spēj kustēties, pavilkt tik lielu smagumu, un Terentijs ņemas to skaidrot:

—    Te, bērni, visa gudrība ir sutā . .. Suta darbojas… Tā tātad spiežas zem šitā daikta, kas tur pie riteņiem, un tas … nu jā .. . tad arī darbojas. . .

Gājēji pāriet pāri dzelzceļa sliedēm un, nokāpuši no uzbēruma, dodas uz upi. Viņi neiet uz noteiktu mērķi, bet kur vien ienāk prātā un visu laiku runājas. Daņila vaicā, Terentijs atbild .. .

Terentijs atbild uz visiem jautājumiem, un dabā nav tāda noslēpuma, kas varētu viņu apmulsināt. Viņš zina visu. Piemēram, Terentijs zina, kā sauc ikvienu lauka zālīti, jebkuru dzīvnieku un akmeni. Viņš zina, ar kādiem augiem dziedināmas slimības, tīrais nieks viņam pateikt, cik zirgam vai govij gadu. Lūkodamies uz saules rietu, uz mēnesi, uz putniem, viņš zina, kāds rītdien būs laiks. Bet ne jau Terentijs vien ir tik gudrs. Silantijs Siličs, krodzinieks, dārznieks, gans — vispār visa sādža zina tikpat daudz kā Terentijs. Šie cilvēki nav mācījušies 110 grāmatām, bet laukos, mežos/ upes krastā. Viņus mācījuši putni, dziedādami savas dziesmas, saule, kad tā rietot atstāj asinssārlu blāzmu, koki un pļavu zālītes.

Mazais Daņila skatās uz Terentiju un kāri tver katru viņa vārdu. Pavasarī, kad vēl nav apnicis siltais laiks un vienmuļie, zaļie lauki, kad viss ir jauns, no visa dveš svaigums, kam gan nepatīk klausīties par zeltainām maijvabolēm, par dzērvēm, par plaukstošu labību un urdzošiem strautiem?

Abi, kurpnieks un bārenis, iet pa lauku, runā bez mitas un nemaz nenogurst. Viņiem nekad neapniktu staigāt pa plašo pasauli. Viņi iet un, runādami par zemes skaistumu, lāgiem vairs nemana, ka nopakaļus tipina maza, nīkulīga ubadzīte. Meitenīte smagi ceļ kājas, viņai trūkst elpas. Asaras sariesušās skropstās. Viņa labprāt pamestu šos nenogurdināmos ceļotājus, bet kur un pie kā lai iet? Mazajai nav ne māju, ne radu. Grib vai negrib, jāvelkas nopakaļus un jāklausās šajās valodās.

Pirms pusdienlaika visi trīs apsēžas upes krastā. Daņila izņem no kules izmirkušas maizes gabalu, kas jau pārvērties par biezputru, un ceļinieki sāk ēst. Iebaudījis maizi, Terentijs noskaita lūgsnu, pēc tam nogulstas smilšainajā krastā un aizmieg. Kamēr viņš guļ, zēns skatās ūdenī un domā. Daudz viņam dažādu domu. Nupat viņš redzējis negaisu, bites, skudras, vilcienu, tagad viņa acu priekšā šaudās zivteles. Citas veršoku garas un garākas, citas nav lielākas par nagu. No viena krasta uz otru, galvu izslējusi, aizpeld odze.

Tikai pievakarē mūsu ceļinieki atgriežas sādžā. Bērni iet pārnakšņot pamestā šķūnī, kur senāk bērta sādžinieku koplabība, bet Terentijs atsveicinājies dodas uz krogu. Piespiedušies viens pie otra, bērni noliekas salmos un snauž.

Zēns neaizmieg. Daņila skatās tumsā, un viņam šķiet, ka viņš redz visu, ko redzējis dienā: mākoņus, spožo sauli, putnus, zivteles, garo Terentiju. Iespaidu pārpilnība, nogurums un bads beidzot pievārē zēnu. Viņš deg kā ugunīs, grozās no vieniem sāniem uz otriem. Daņilam gribas kādam izteikt visu, kas tagad tumsā pavīd apziņā, satrauc sirdi, bet nav kam izteikt. Fjokla vēl ir maza un nespēs saprast.

«Rītdien nu gan izstāstīšu Terenlijam…» zēns apņemas.

Bērni aizmieg, domādami par kurpnieku, kam nav savas pajumtes. Bet naktī atnāk Terentijs, pārmet bērniem krustu un pabāž viņiem zem galvas maizes donu. Taču tik īstu mīlestību neredz neviens. To redz varbūt tikai mēness, kas slīd gar debess velvi un pa cauru paspārni mīļi ielūkojas pamestajā šķūnī.

PANSIONĀTĀ

Madame Zevuzemas privātajā pansionātā pulkstenis sit divpadsmit. Gurdas, kalsenas pansionāres, rokās saķērušās, klīrīgi staigā pa gaiteni. Dzeltenas un vasar- raibumainas ķlases audzinātājas ar ārkārtīgi satrauktām sejām nenolaiž acu no meitenēm un, lai gan klusums ir ideāls, atkal un atkal uzsauc: «Mesdemoiselles! Silence!»

Skolotāju istabā, šajā noslēpumainajā un vissvētākajā vietā, sēž pati Zevuzema un matemātikas skolotājs Dir- javins. Skolotājs savu mācību stundu jau beidzis pirms laba laika, un būtu jāiet mājās, bet viņš tīšuprāt kavējas, lai izkaulētu no priekšnieces algas pielikumu. Zinādams, cik skopa ir «vecā blēdniece», viņš runāšanu par pielikumu sāk nevis tieši, bet diplomātiski.

—    Bianka Ivanovna, raugos uz jūsu seju un atceros pagājību … — viņš saka nopūzdamies. — Kādas senāk, mūsu dienās bija skaistules! Ak dievs, kādas skaistules! Kā konfektītes! Bet tagad? Skaistules ir izzudušas! Tagad vairs nav īstu sieviešu, lai dievs man piedod, tikai cielavas un ķilavas . . . Cita par citu sliktāka …

—   Nē, nē, arī tagad ir daudz daiļu sieviešu! — Zevu- zema svepstēdama iebilst.

—    Kur? Parādiet man: kur? — Dirjavins dedzīgi jautā. — Lai nu paliek, Bianka Ivanovna! Savas labās sirds skubināta, jūs arī belugas purnu dēvēsiet par daiļu, es jūs pazīstu! Atvainojiet mani par šo superizteiksmen- ciju, bet es jums saku atklāti. Vakar koncertā velti ļoti vērīgi lūkojos sievietēs: purni vien, purni vien, šķības

un greizas! Pievērsīsimies kaut vai mūsu vecākajai klasei. Tie visi taču ir pumpuriņi, jau līgavu gados, var teikt, vissaldākais krējumiņš — bet, kas tad ir īstenībā? Veselas astoņpadsmit, un kaut viena būtu glīta!

—   Nav tiesa, nav tiesa! Jautājiet, kam vien gribat, visi sacīs, ka manā vecākajā klasē daudz jauku meiteņu. Piemēram, Kočkina, Ivanova otrā, Paļceva … Paļ- ceva taču ir īsta bilde! Esmu sieviete un tomēr nespēju no viņas novērst acis . ..

—   Brīnums… — Dirjavins murmina. — Nekā viņā nav glīta …

—    Apburošas, melnas acis! — Zevuzema uztraucas. — Melnas kā tuša! Paraugieties uz viņu: tā taču… tā taču pati pilnība! Senajos laikos viņu aicinātu par modeli dieviešu gleznošanai!

Dirjavins savu mūžu nav redzējis tādu skaistuli kā Paļcevu, bet kāre pēc algas pielikuma pieveic taisnīguma apziņu, un viņš joprojām pūlas pierādīt «vecajai blēdniecei», ka tagadējos laikos skaistuļu vairs nav . . .

—    Tik vien ir tā prieka kā paraudzīties pusmūža dāmas sejā, — viņš saka. — Tiesa, jaunības un svaiguma vairs nav, bet toties acs atpūšas, paskatoties kaut vai harmoniskos sejas vaibstos … Galvenais ir harmoniska seja! Bet jūsu Paļcevai sejā nevis vaibsti, bet tāds kā rūgušpiens … kā ķīselis . . .

—   Tātad neesat viņā pa īstam palūkojies … — Zevuzema saka. — Uzmanīgi palūkojieties un tad runājiet…

—   Nekā jauka viņā nav, — Dirjavins drūmi nopūšas.

Zevuzema pielec kājās, iet uz durvīm un sauc:

—    Paaiciniet pie manis Paļcevu! Paraugieties viņā labi rūpīgi, — direktore saka skolotājam, panākdamās nost no durvīm. — Pievērsiet uzmanību viņas acīm un degunam . . . Skaistāku degunu neatradīsiet visā Krievijā.

Pēc brītiņa skolotāju istabā ienāk Paļceva, gadus septiņpadsmit veca meitene, melnīgsnēja, smuidra, ar lielām, tumšām acīm un brīnišķīgu grieķietes degunu.

—    Panāciet tuvāk… — Zevuzema viņai pavēloši saka. — Monsieur Dirjavins sūdzas man, ka jūs… ka jus neesot uzmanīga matemātikas stundas. Jūs vispār esot izklaidīga un . . . un . . .

—   Arī algebru atstājat novārtā… — Dirjavins murmina, vērdamies Paļcevas sejā.

—   Paļceva, tas ir kauns! — Zevuzema turpina. — Nav labi! Vai tiešām gribat, lai sodu jūs tāpat kā mazās? Jūs jau esat liela jaunkundze, jums jābūt par priekšzīmi citiem, jūs nedrīkstat tik slikti uzvesties . . . Bet… pienāciet tuvāk!

Zevuzema klāsta ļoti daudz «vispārīgu frāžu». Paļceva izklaidīgi klausās un, nāsis raustīdama, skatās pāri Dirjavina galvai pa logu …

«Visu varētu ziedot — un tas vēl būtu par maz,» matemātiķis domā, blenzdams uz Paļcevu. «Krāšņa meitene! Nāsis rausta, draiskule… Jūt, ka jūnijā izkļūs brīvībā … Lai tikai tiek brīvībā, aizmirsīs gan šo Zevu- zemieni, gan stulbeni Dirjavinu, gan algebru … Ne jau algebra viņai vajadzīga! Viņai vajadzīga vaļa, spožums, vajadzīga dzīve…»

Dirjavins nopūšas un risina tālāk savas domas:

«Un šīs nāsis! Nepaies ne mēnesis, kad visa mana algebra aizies pie velna … Dirjavins kļūs par garlaicīgu, pelēku atceri… Paļceva mani nejauši sastaps, tikai nāsis paraustīs un pat nepasveicinās. Varēšu vēl paldies teikt, ka neuzdrāžas virsū ar karieti. ..»

—    Labas sekmes var gūt tikai ar uzmanību un uzcītību, — Zevuzema turpina, — bet jūs esat nevērīga . . . Ja vēlreiz dzirdēšu kādu sūdzību, es jūs sodīšu . . . Kauns!

«Eņģei, neklausies šajā izžuvušajā citrona mizā,» Dirjavins domā. «Nepavisam tev nav jākaunas… Tu esi daudz labāka nekā mēs visi kopā.»

—    Ejiet! — Zevuzema skarbi saka.

Paļceva taisa reveransu un iziet.

—    Nu? Vai labi apskatījāt? — Zevuzema jautā.

Dirjavins nedzird viņas jautājumu un arvien vēl

domā.

—   Nu? — priekšniece atkārto. — Vai, pēc jūsu domām, neglīta?

Dirjavins stulbi blenž uz Zevuzemu, tad attopas un, atcerēdamies par algas pielikumu, sarosās.

— Sitiet vai nost, bet nekā jauka nespēju saskatīt… — viņš saka. — Jūs jau esat gados, taču deguns un acis jums daudz skaistākas nekā viņai… Goda vārds . . . Paskatieties uz sevi spogulī!

Galu galā madame Zevuzema piekrīt, un Dirjavins izkaulē algas pielikumu.

VASARNĪCĀ

«Es Jūs mīlu. Jūs esat mana dzīvība, laime, itin viss! Piedodiet par vaļsirdību, bet nespēju vairs ciest un klusēt. Lūdzu nevis pretmīlestību, bet žēlastību. Atnāciet šovakar pulksten astoņos uz veco lapeni… Savu vārdu parakstīt atzīstu par nevajadzīgu, taču nebaidieties no anonīmās zīmītes. Esmu jauna, glīta… ko vēl Jums vajag?»

Izlasījis šo vēstuli, vasarnieks Pavels Ivaničs Vihod- cevs, kārtīgs un turklāt ģimenes cilvēks, paraustīja plecus un neizpratnē pakasīja sev pieri.

«Kas tā par velna būšanu?» viņš domāja. «Esmu precējies, un pēkšņi tik dīvaina . .. muļķīga vēstule! Kas to rakstījis?»

Pavels Ivaničs pagrozīja acu priekšā vēstuli, vēlreiz izlasīja un nospļāvās.

— «Es jūs mīlu» … — viņš nievīgi atkārtoja. — Atradusi puiku! Jā, jā, es jau nu tūlīt skriešu pie tevis uz lapeni! … Es, draudzenīt, sen jau esmu atradinājies no šīm romancēm un flerdamuriem. . . Hm! Droši vien kāda padauza, kāda vējagrābsle… Ir nu gan tie meitieši! Dievs piedod manus grēkus, bet vajag būt īstai švilpastei, lai rakstītu šādu vēstuli nepazīstamam un turklāt precētam cilvēkam! Jānudien demoralizācija!

Visos savos astoņos laulības dzīves gados Pavels Ivaničs bija atradinājies no gleznu jūtu izpausmēm un nesaņēma nekādas vēstules, izņemot apsveikumus, un tāpēc, lai kā viņš klusībā slēja seksti, iepriekš citētā vēstule viņu stipri apmulsināja un satrauca.

Stundu pēc vēstules saņemšanas viņš gulēja uz dīvāna un domāja:

«Protams, neesmu nekāds puika un neskriešu uz šo muļķīgo randevū, bet interesanti tomēr bulu zināt: kas rakstījis vēstuli? Hm… Neapšaubāmi sievietes rokraksts … Vēstules vārdi vaļsirdīgi, izjusti, un tāpēc diezin vai tā ir blēņošanās… Laikam kāda psihopāte vai atraitne … Atraitnes vispār ir vieglprātīgas un ekscentriskas. Hm . .. Kas tā varētu bUt?»

Šo mīklu atrisināt jo grūtāk bija tāpēc, ka visā vasarnīcu ciematā Paveļam Ivaničam, atskaitot savu laulāto draudzeni, nebija nevienas pazīstamas sievietes.

«Dīvaini…» viņš lauzīja galvu. ««Es jūs mīlu…» Kad viņa paspējusi mani iemīļot? Neparasta sieviete! Iemīlējusi uzreiz kā no zila gaisa, pat neiepazinusies un neuzzinājusi, kas es par cilvēku … Laikam vēl pārāk jauna un romantiska, ja spēj iemīlēties no pirmā acu uzmeliena . . . Bet. .. kas viņa ir?»

Pēkšņi Pavels Ivaničs atcerējās, ka vakar un aizvakar, pastaigājoties pa ciemata galveno ielu, vairākkārt pretim nāca jauniņa blondīne gaišzilā kleitā un ar strupu deguntiņu. Blondīne atkal un atkal raudzījās uz viņu un, kad viņš atsēdās uz sola, nosēdās blakus . ..

«Viņa?» Vihodcevs prātoja. «Nevar būt! Vai tad tik subtila, vāra būtne var iemīļot tik vecu, nobružātu zuti, kāds esmu es? Nē, tas nav iespējams!»

Pusdienas ēdot, Pavels Ivaničs stulbi raudzījās uz sievu un domāja:

«Viņa raksta, ka esot jauna un glīta … Tātad vecene nav … Hm … Vaļsirdīgi, godīgi sakot, es vēl neesmu tik vecs un nejauks, ka manī nevarētu iemīlēties … Sieva taču mani mīl! Turklāt mīlestība ir kā aita, neba no šī gadus skaita . . .»

—   Par ko tu tik nopietni domā? — sieva iejautājās.

—   Neko .. . galva nez kāpēc sāp … — Pavels Ivaničs meloja.

Viņš nosprieda, ka muļķīgi būtu pievērst uzmanību tādām blēņām kā šai mīlestības vēstulei, vīpsnāja par to un tās autori, bet — diemžēl! — cilvēks ir vājš radījums. Pēc pusdienām Pavels Ivaničs gulēja gultā, tomēr neaizmiga un domāja:

«Viņa droši vien cer, ka es ieradīšos! Ir nu gan muļķe! Varu iedomāties, cik dikti viņa nervozēs un savu turnīru svaidīs, kad mani neatradīs lapenē! . . . Bet es neiešu … Rauj viņu jupis!»

Taču atkārtoju — cilvēks ir vājš radījums.

«Lai gan varbūt derētu aiziet ziņkārības dēļ…» vasarnieks domāja pēc pusstundas. «Vajadzētu aiziet un notālēm paskatīties, kas tas par putnu… Interesanti būtu paraudzīties! Humora dēļ! Patiešām, kāpēc nepa- smieties, ja patrāpījies šāds gadījums?»

Pavels Ivaničs piecēlās no gultas un sāka ģērbties.

—   Kur tad tu tā posies? — sieva jautāja, redzēdama, ka vīrs velk tīru virskreklu un sien modernu kaklasaiti.

—   Tāpat vien … gribu pastaigāties … Nez kāpēc sāp galva … Hm…

Pavels Ivaničs saposās un, sagaidījis astoto vakara stundu, izgāja no mājas. Kad viņa acu priekšā uz rieta saules apspīdētā, koši zaļā fona sāka ņirbēt saposušos vasarnieku un vasarnieču augumi, viņam straujāk iepukstējās sirds.

«Kura no viņām?» Pavels Ivaničs domāja, bikli šķielēdams uz vasarnieču sejām. «To gaišmalīti gan nemana … Hm … Ja rakstījusi viņa, tad droši vien jau sēž lapenē…»

Vihodcevs iegāja alejā, kuras galā aiz svaigās lielo liepu lapotnes bija redzama «vecā lapene» … Viņš lēni slāja uz to . . .

«Paskatīšos pa gabalu…» Vihodcevs domāja, nedroši dodamies uz priekšu. «Kāpēc es mulstu? Es taču neeju uz randevū! Esmu nu gan… mūlāps! Drošāk jāsper soļi! Bet ja nu es ieietu lapenē? Nē, nē… ko es tur meklēšu!»

Paveļam Ivaničam vēl dobjāk sāka pukstēt sirds. Neviļus, pats to nevēlēdamies, viņš jau fantazēja par lapenes puskrēslu… Pavēla Ivaniča iztēlē pavīdēja smuidra blondīne strupu deguntiņu un gaišzilā tērpā… Viņš iedomājās, ka svešiniece, kaunēdamās savas mīlestības un drebēdama pie visām miesām, kautrīgi pienāk, uzdveš karstu elpu un … uzreiz viņam cieši piekļaujas.

«Ja es nebūtu precējies, tad nu vēl šā vai tā …» Pavels Ivaničs prātoja, atvairīdams grēcīgās domas. «Lai gan reiz mūžā derēlu izbaudīt, citādi tā ij nomiršu, nezinādams, kā tas īsti ir… Bet sieva… vai tad viņai kas notiks? Paldies dievam, astoņus gadus ne soli neesmu paspēris sāņus. Astoņus gadus esmu kalpojis bez vainas! Viņai pietiek . .. Taisni dusmas sanāk . . . Par spīti tagad sadūšošos un kļūšu neuzticīgs!»

Trīcēdams pie visām miesām un pūlēdamies apvaldīt aizdusu, Pavels Ivaničs piegāja pie efejām un meža vīnstīgām apaugušās lapenes un palūrēja pa durvīm … Uzdvesa mitrums un pelējuma dvaka . ..

«Šķiet, neviena nav. ..» Pavels Ivaničs domāja, ieiedams lapenē, bet tūlīt kaktā ieraudzīja kādu augumu . . .

Tur sēdēja vīrietis . . . Vērīgāk palūkojies, Pavels Ivaničs pazina, ka tas ir viņa sievasbrālis students Mitja, kurš dzīvoja pie viņa vasarnīcā.

—   Ahā, tas esi tu? — Pavels Ivaničs nodlca neapmierinātā balsī, noņemdams platmali un apsēzdamies.

—    Jā, es … — Mitja atbildēja.

Pāris minūšu neviens neko neteica . . .

—   Pavel Ivanič, atvainojiet, — Mitja ierunājās, — bet es lūdzu, atstājiet mani vienu … Es nopietni pārdomāju savu kandidāta darbu, un… un cita cilvēka klātbūtne, vienalga, kas viņš būtu, mani traucē…

—   Ej pastaigājies pa kādu tumšu aleju … — Pavels Ivaničs lēnīgi sacīja. — Svaigā gaisā domas labāk rit, un turklāt… āre, man te uz sola gribētos nosnausties … Te nav tik karsts …

—   Jums jāguļ, bet man zinātnisks darbs jāapdomā … — Mitja pukojās. — Tas ir svarīgāks…

Atkal iestājās klusums … Pavels Ivaničs, kas jau bija ļāvis vāju fantāzijai un ik brīdi it kā dzirdēja solus dipam, pēkšņi pielēca kājās un raudulīgi ierunājās:

—   Mitja, es tevi lūdzu! Tu esi jaunāks nekā es, tev jāpiekāpjas .. . Esmu slims un … un gribu pagulēt… Ej projām!

—   Tas ir egoisms… Kāpēc šeit katrā ziņā jābūt jums un nevis man? Principa dēl neiešu projām…

—   Es tevi lūdzu! Kaut arī es būtu egoists, despots, muļķis… bet es lūdzu! Reizi mūžā lūdzu! Paklausi!

Mitja pagrozīja galvu …

«Ir nu gan lops . . .» Pavels Ivaničs domāja. «Viņa klātbūtnē taču randevU nevar notikt! Vdņa klātbūtnē taču nevar!»

—    Paklausies, Mitja! — Pavels Ivaničs atsāka. — Lūdzu tevi pēdējo reizi. . . Pierādi, ka esi gudrs, humāns un izglītots cilvēks!

—    Nesaprotu, kāpēc jūs uzplijaties … — Mitja paraustīja plecus. — Es teicu: noiešu un neiešu arī. Principa dēj palikšu šeit. . .

Tobrīd lapenē steigšus ielūkojās sievietes seja ar strupu deguntiņu.

Ieraudzījusi Mitju un Paveļu Ivaniču, seja sadrūma un pazuda . ..

«Aizgāja!» Pavels Ivaničs domāja, nikni skatīdamies uz Mitju. «Ieraudzīja šo nelieti un aizgāja! Viss pagalam!»

Pagaidījis vēl mazu brītiņu, Vihodcevs piecēlās, uzlika galvā platmali un teica:

—    Lops tu esi, nelietis un riebeklis! Jā! Lops! Zemiski un … un muļķīgi! Starp mums viss ir izbeigts!

—   Ļoti priecājos! — Mitja norūca, arī celdamies un likdams galvā platmali. — Ziniet, ka nupat ar savu klātbūtni jūs man tā iezāģējāt, ka nepiedošu jums to līdz kapa malai!

Pavels Ivaničs izgāja no lapenes un, niknumā nezinādams, ko iesākt, ātri soļoja uz savu vasarnīcu .. . Dusmas nerimās arī tad, kad viņš ieraudzīja vakariņām servēto galdu.

«Reizi mūžā bija izdevība,» Pavels Ivaničs īgņojās, «un arī tad iztraucēja! Tagad viņa jūtas apvainota… galīgi pazemota!»

Vakariņas ēdot, Pavels Ivaničs un Mitja blenza savas šķīvjos un drūmi klusēja . . . Abi no visas sirds viens otru nīda.

—   Ko tu smaidi? — Pavels Ivaničs uzklupa sievai. — Tikai muļķes smaida bez jebkāda iemesla!

Sieva paskatījās uz vīra dusmīgo seju un nespēja savaldīt smieklus . . .

—   Kas tā par vēstuli, ko saņēmi šorīt? — viņa jautāja.

—        Es? … Es vēstuli… — Pavels Ivaničs samulsa. — Tu izgudro … fantazē …

—       Stāsti vien, stāsti! Atzīsties, ka saņēmi! To vēstuli taču tev sūtīju es! Goda vārds, es! Ha-ha!

Pavels Ivaničs pietvīka gluži sarkans un noliecās par šķīvi.

—   Dumji joki! — viņš purpināja.

—        Bet ko lai daru! Spried pats .. . Mums šodien vajadzēja mazgāt grīdas, bet kā lai izmānām jūs laukā no mājas? Tikai šādā veidā var aizmānīt. . . Mujķīt, tu nedusmojies … Lai tev lapenē nebūtu garlaicīgi, tādu pašu vēstuli nosūtīju arī Mitjam! Mitja, vai biji lapenē?

Mitja pasmaidīja un vairs neraudzījās uz savu sāncensi ar naidu.

AIZ GARA LAIKA

Vasarnīcas romāns

Notārs Nikolajs Andrejevičs Kapitonovs ieturēja pusdienas, izsmēķēja cigāru un devās uz guļamistabu atpūsties. Viņš atgūlās, apsedzās ar musllna segu, lai glābtos no odiem, aizvēra acis, taču aizmigt nespēja. Sīpoli kopā ar okrošku radīja tik nejaukas grēmas, ka par aizmigšanu nebija ko domāt.

— Nē, šodien neaizmigšu, — viņš nosprieda, reizes piecas pagriezies no vieniem sāniem uz otriem. — Labāk palasīšu avīzes.

Nikolajs Andrejevičs piecēlās no gultas, uzmeta plecos rītsvārkus un zeķēs vien bez tupelēm devās uz kabinetu pēc avīzēm. Viņš nepavisam neparedzēja, ka tur ieraudzīs ainu, kas daudz interesantāka nokā grēmas un avīzes!

Pārkāpjot pār kabineta slieksni, viņa acīm pavērās šāda aina: uz samta kušetes, nokārusi kājas uz soliņa, zvilnēja Nikolaja Andrejiča sieva Anna Semjonovna, trīsdesmit divus gadus veca dāma; viņas vaļīgā, gurdā poza līdzinājās tai pozai, kādā parasti zīmē Ēģiptes valdnieci Kleopatru, kas izdara pašnāvību, ļaudama sevi sadzelt čūskām. Pie kušetes galvgaļa bija nometies uz viena ceļa Kapitonovu repetitors — pirmā kursa students Vaņa Ščupaļcevs, sārtens, bezūsains, savus deviņpadsmit vai divdesmit gadus vecs zēns. Sās «dzīvās bildes» jēgu saprast nebija grūti: tieši pirms notāra ienākšanas kundzes un jaunekļa lūpas sakļāvās ilgā, tīksmi kvēlā skūpstā.

Nikolajs Andrejevičs apstājās kā zemē iemiets, aizturēja elpu un gaidīja, kas notiks tālāk, taču beidzot nenocietās un iekāsējās. Students palūkojās atpakaļ un, ieraudzījis notāru, uz mirkli sastinga, pēc tam pietvīka, pielēca kājās un izskrēja no kabineta. Anna Semjo- novna apjuka.

—   Lie-ieliski! Jauki! — vīrs ierunājās, klanīdamies un paplezdams rokas. — Apsveicu! Jauki un brīnišķīgi!

—    Arī jūs rīkojaties jauki. . . izspiegojat! — Anna Semjonovna murmināja, pūlēdamās attapties.

—   Meicj'.' Apbrīnojami! — notārs turpināja, smīkņādams pa visu ģīmi. — Tas, sirsniņ, bija tik skaisti, ka es būtu ar mieru maksāt simt rubļu, lai redzētu vēlreiz.

—   Itin nekas nav bijis… Jums tikai tā izlicies . .. Pat muļķīgi…

—    Bet kas tad bučojās?

—   Bučojāmies — nu jā, bet vairāk… pat nesaprotu, kā to esi spējis izdomāt.

Nikolajs Andrejičs zobgalīgi paskatījās uz sievas samulsušo seju un pagrozīja galvu.

—    Uz vecuma dienām svaigu gurķīšu sagribējies! — viņš teica dziedošā balsī. — Beluga apnikusi, tāpēc tīko pēc sardīnēm. Ak tu bezkauņa! Kaut gan — kas tur ko brīnīties? Balzaka dāmu vecums! Sitam vecumam nav iespējams pretoties! Saprotu! Saprotu un jūtu līdzi!

Nikolajs Andrejičs apsēdās pie loga un bungoja ar pirkstgaliem pa palodzi.

—   Tāpat turpiniet tālāk… — viņš nožāvājās.

—   Muļķīgi! — Anna Semjonovna teica.

—    Velns parāvis, traks karstums! Būtu likusi kaut vai limonādi nopirkt. Tā gan, cienītā kundze. Saprotu un jūtu līdzi. Visi šie skūpsti, pūšana un elšana — fui, grēmas! — tas viss ir labi un lieliski, tikai nevajadzēja, sirsniņ, zēnu mulsināt. Jā. Zēns ir jauns, krietns… gaiša galva un labāka likteņa cienīgs. Viņu vajadzēja saudzēt.

—    Jūs neko nesaprotat. Zēns manī iemīlējies līdz ausīm, un es viņam izdarīju patikšanu .. . ļāvu sevi noskūpstīt.

—    Iemīlējies … — Nikolajs Andrejičs nievīgi atkārtoja. — Iekām viņš tevi iemīlējās, tu viņam, kazi, simt lamatu un peļu slazdu izliki.

Notārs nožāvājās un izšļaucījās.

—    Apbrīnojami! — viņš pukojās, raudzīdamies caur logu. — Ja es tikpat bezgrēcīgi kā nupat tu noskūpstītu kādu jaunu sievieti, uz mani birtu velns viņu sazinkādi lāsti: ļaundaris! Pavedējs, izvirtulis! Bet jums, Balzaka cienījamām kundzēm, viss paiet nesodīts. Nevajag otrreiz likt okroš'kā sīpolus, citādi es no tām grēmām nosprāgšu … Fui! Palūkojies tūlīt uz savu mīlas objektu! Nabaga izpalīgs skraida pa aleju kā applucināts, atpakaļ neskatīdamies. Kazi, iedomājas, ka es ar viņu tāda dārguma dēļ kā tu iešu šauties divkaujā. Palaidnīgs kā runcis, gļēvs kā zaķis. Pagaidies vien, izpalīg, es tev ieliešu terpentīnu! Tad tu man skriesi tā, kā nekad vēl neesi skrējis!

—    Nē, lūdzu, tu viņam neko nesaki! — Anna Semjonovna teica. — Nelamā viņu, viņš nepavisam nav vainīgs.

—   Es jau nelamāšos, tikai tāpat vien .. . joka pēc.

Notārs nožāvājās, savāca avīzes un, saņēmis augstāk

rītsvārku stērbeles, devās uz savu guļamistabu. Pavāļājies kādas pusotras stundas un izlasījis avīzes, Nikolajs Andrejevičs apģērbās un gāja pastaigāties. Viņš klaiņāja pa dārzu un jautri vicināja spieķīti, bet, notālēm ieraudzījis studentu Ščupaļcevu, salika rokas uz krūtīm, sarauca uzacis un sāka soļot kā provinces tra- ģiķis, kas grasās sastapties ar pretinieku. Ščupaļcevs sēdēja uz sola zem oša un bāls, trīcēdams gaidīja nepatīkamo sarunu. Viņš mēģināja būt drosmīgs, rauca nopietnu seju, bet puisim, kā mēdz teikt, dūša saskrēja papēžos. Ieraudzījis notāru, Ščupaļcevs nobālēja vēl vairāk, smagi nopūtās un pazemīgi parāva kājas zem sola. Nikolajs Andrejičs piegāja pie viņa, klusēdams brītiņu iesāņus pastāvēja un, nemaz nepaskatīdamies, teica:

—    Protams, cienīts kungs, jūs saprotat, par ko gribu ar jums runāt. Pēc visa redzētā mūsu labās attiecības turpināties nevar. Jā gan! Uztraukums liedz man runāt, bet. .. jūs ari tāpat sapratīsiet, ka mēs abi vairs nevaram dzīvot zem viena jumta. Vai nu es, vai jūs!

—   Es jūs saprotu, — students murmināja un smagi elsa.

—    Šī vasarnīca pieder sievai, tāpēc jūs paliksiet šeit, bet es… es aizbraukšu. Nācu šurp nevis pārmest jums, nē! Ar pārmetumiem un asarām nav atgūstams tas, kas zaudēts uz mūžu mūžiem. Nācu tādē], lai jautātu par jūsu nodomiem … (Klusumbrīdis.) Protams, nedrīkstu maisīties jūsu darīšanās, bet jūs piekritīsiet, ka vēlēšanās gūt skaidrību par karsti mīļotās sievietes turpmāko likteni nav nekas tāds… nu, tāds, ko jūs varētu iztulkot kā iejaukšanos. Vai turpmāk esat nodomājis dzīvot kopā ar manu sievu?

—   Kā tad tā? — students samulsa, vēl vairāk paraudams kājas zem sola. — Es … es nezinu. Tas viss ir kaut kā dīvaini.

—    Redzu, ka izvairāties no tiešas atbildes, — notārs drūmi norūca. — Es taču jums skaidri saku: vai nu ņemiet sievieti, ko esat pavedis, un sagādājiet viņai eksistences līdzekļus, vai arī šausimies divkaujā. Mīlestība uzliek zināmus pienākumus, cienīts kungs, un jums kā godīgam cilvēkam tas jāsaprot! Pēc nedēļas braukšu projām, un Anna ar ģimeni paliks jūsu gādībā. Bērnu uzturēšanai maksāšu noteiktu summu.

—   Ja Annai Semjonovnai labpatīk, — jauneklis murmināja, — tad es … es kā godīgs cilvēks uzņemšos uz sevi… taču esmu tukšinieks! Lai gan …

—   Jūs esat cildens jauneklis! — notārs sēca, kratīdams studenta roku. — Pateicos! Iegaumējiet, ka dodu jums nedēļu laika pārdomāšanai. Visu apsveriet!

Notārs apsēdās blakus studentam un aizsedza seju ar rokām.

—    Ko jūs man esat nodarījis? — notārs ievaidējās. — Jūs sagrāvāt manu dzīvi… atņēmāt man sievieti, ko mīlēju vairāk nekā savu dzīvību. Nē, es šo triecienu nepārcietīšu!

Jauneklis skumji paskatījās uz notāru un pakasīja sev pieri. Viņam kļuva baigi.

—   Pats esat vainīgs, Nikolaj Andrejič! — students nopūtās. — Kas par vēlu, tas par vēlu. Neaizmirstiet, ka precējāt Annu tikai naudas dēļ… pēc tam visus šos gadus nesapratāties ar viņu, tiranizējāt viņu… izturējāties nevērīgi pret viņas sirds visšķīstākajām, cildenākajām tieksmēm.

—   Vai viņa jums to stāstīja? — Nikolajs Andrejičs jautāja, steigšus noņemdams rokas no sejas.

—    Jā, viņa. Es zinu visu viņas dzīves gājumu, un… un ticiet, esmu iemīļojis viņu ne tik daudz kā sievieti, bet kā cietēju.

—   Jūs esat cildens jauneklis… — notārs nopūtās un piecēlās. — Ardievu — un dzīvojiet laimīgs! Ceru, ka visu šeit pārrunāto citiem neizpaudīsiet.

Nikolajs Andrejičs vēlreiz nopūtās un devās uz mājām.

Pusceļā pretim nāca Anna Semjonovna.

—    Vai izpalīgu meklē? — viņš jautāja. — Ej un paskaties, kā es viņu apstrādāju! . .. Bet tu jau esi paspējusi viņam izsūdzēt grēkus! Kas tā jums, Balzaka kundzītēm, par manieri? Ar skaistumu un svaigumu vairs nespējat pieveikt, tāpēc labināties klāt ar grēku sūdzēšanu, ar žēlabainiem vārdiem! Samelojusi par deviņiem mēmiem! Gan naudu es esot precējis, gan tevi nesaprotot, gan tiranizējot, gan velns, gan sātans esot es…

—   Neko es viņam neesmu stāstījusi! — Anna Semjonovna iekaisa.

—   Nu, nu, es taču saprotu, iejūtos tavā stāvoklī. Nebaidies, es tev nepārmetu. Tikai zēna žēl. Krietns, go- dīps, vaļsirdīgs zēns.

Kad pienāca vakars un visu apkārtni klāja tumsa, notārs vēlreiz izgāja pastaigāties. Vakars bija lielisks. Koki aizmiguši, un, šķiet, nekādas vētras nespētu pamodināt tos no spirgtā, pavasarīgā miega. No debesu augstienes, cīnīdamās ar snaudu, raudzījās zvaigznes. Kaut kur aiz dārza laiski kurkstēja vardes un kliedza pūce. Brīžiem ieskanējās tālas lakstīgalas īsie, aprautie treļļi.

Nikolajs Andrejičs tumsa zem kuplas liepas vainaga pēkšņi uzskrēja virsū Ščupaļcevam.

—   Ko jūs te stāvat? — notārs jautāja.

—       Nikolaj Andrejič, — Ščupaļcevs teica satrauktā, drebošā balsī. — Esmu ar mieru pieņemt visus jūsu noteikumus, bet… man tas liekas kaut kā dīvaini. Pēkšņi jūs bez kāda īsta iemesla sakāt, ka esot nelaimīgs … ciešat un stāstāt, ka jūsu dzīve sabeigta …

—   Jā, bet kas tur dīvains?

—    Ja jūtaties apvainots, tad … tad, kaut arī es divkaujas neatzīstu, došu jums gandarījumu. Ja divkauja kaut nedaudz spēj atvieglot jūsu stāvokli, lūdzu, esmu ar mieru . . . šauties kaut vai simt divkaujās …

Notārs sāka smieties un apņēma studentu ap pleciem.

—    Nu, nu… ir jau labi! Es taču, puisīt, pajokoju! — viņš teica. — Tās visas bija blēņas un nieki. Sīs tukšās un nožēlojamās sievietes dēļ jums nav vērts šķiest sirsnīgus vārdus un uztraukties. Pietiek, jaunekli! Iesim pastaigāsimies!

—   Es … es jūs nesaprotu …

—   Te nav nekā ko saprast… Tukšs, izlaidīgs meitietis — un vairāk nekas! .. . Labiņais, jums nav gaumes. Kāpēc apstājāties? Brīnāties, ka tādus vārdus saku par savu sievu. Protams, man to nevajadzētu jums teikt, bet, tā kā jūs te zināmā mērā esat ieinteresēta persona, tad mēs varam runāt skaidri un gaiši. Saku jums vaļsirdīgi: nospļauj ieties! Liela brēka — maza vilna. Visu viņa jums samelojusi un kā «cietēja» nav ne kapeikas vērta. Balzaka kundzīte un psihopāte. Dumja un daudz melo. Goda vārds, puisīt! Es nejokoju …

—   Bet viņa taču ir jūsu sieva! — students brīnījās.

—    Pasaulē notiek daudz kas! Biju tāds pats kā jūs, salaulājos, tagad labprāt atlaulātos, bet — tprrr … Uzspļaujiet, puisīt! Tā taču nav nekāda mīlestība, bet tikai blēņošanās, garlaikošanās. Ja gribat pablēņoties, āre, kur nāk Nastja … Nastja, Nastja, kurp iedama?

—   Pēc kvasa, kungs! — skanēja sievietes balss.

—   To es saprastu, — notārs turpināja, — bet visas šīs psihopātos, cielējas . . . jupis viņas rāvis! Nastja ir muļķe, bet viņai vismaz nav pretenziju… Vai iesim tālāk?

Notārs un students izgāja no dārza, atskatījās un, abi reizē nopūtusies, devās projām pa lauku.

DZĪVES GARLAICĪBA

Pēc pieredzējušu cilvēku vērojumiem no šāspasaules dzīves grūti atsacīties pat svētajiem tēviem, jo viņu rīcībā bieži vien izpaužas vecumam piemītoša skopulība, mantkārība un arīdzan aizdomīgums, mazdūšība, spītība, neapmierinātība un tā joprojām.

«Garīdznieku praktiskā rokasgrāmata».

P. Ņečajevs

Pulkveža sievai Annai Mihailovnai Ļebedevai nomira vienīgā meita, jaunava līgavas gados. Šai nāvei sekoja kāda cita nāve: dieva soda apstulbinātā vecene juta, ka visa viņas pagātne neglābjami aizgājusi nebūtībā un ka viņai tagad sākas cita dzīve, kurai ļoti maz kopīga ar līdzšinējo dzīvi…

Anna Mihailovna steidzās pa galvu pa kaklu. Vispirms viņa aizsūLīja uz Atosu tūkstoš rubļu un ziedoja kapsētas baznīcai pusi no visām ģimenes sudrablietām. Pēc laiciņa viņa atmeta smēķēšanu un nozvērējās vairs neēst gaļu. Taču no visa tā sirds nebūt nekļuva vieglāka, bet, gluži otrādi, apziņa, ka pienācis vecums un drīz būs jāmirst, tapa arvien skarbāka un spilgtāka. Tad Anna Mihailovna pārdeva par pusvelti savu pilsētas namu un bez jebkāda noteikta mērķa steigšus pārcēlās uz laukiem, uz muižu.

Ja cilvēka apziņā vienalga kādā veidā uznirst jautājums par dzīves mērķiem un rodas neatvairāma vajadzība padomāt par viņpasauli, tad apmierinājumu vairs nedos ne upurēšana, ne gavēšana, ne klaiņāšana no vienas vietas uz otru. Taču Annai Mihailovnai par laimi tūlīt pēc ierašanās Zeņinā liktenis sagādāja nejaušību, kas uz ilgu laiku lika aizmirst vecumu un tuvo pēdējo stundiņu. Viņas atbraukšanas dienā pavārs Mārtiņš bija noplaucējis ar verdošu ūdeni sev abas kājas. Kučieris

aizjoņoja pēc zemstes ārsta, taču nesastapa to mājās. Tad Anna Mihailovna, kas vienmēr šķebinājās un bija ļoti jūtīga, pati savām rokām apmazgāja Mārtiņa brūces, sasmērēja tās ar vaska un eļļas ziedi, abas kājas apsaitēja. Visu nakti viņa nosēdēja pie pavāra gultas. Kad muižnieces pūliņu ietekmē Mārtiņš rimās vaidēt un aizmiga, Annas Mihailovnas dvēseli, kā viņa pati vēlāk stāstīja, kaut kas «apskaidrojis». Viņai pēkšņi licies, ka acu priekšā kā uz delnas pavēries dzīves mērķis … Bāla, ar asaru pilnām acīm viņa svētsvinīgi uz pieres noskūpstīja aizmigušo Mārtiņu un sāka lūgt dievu.

Pēc tam Ļebedeva pievērsās ārstēšanai. Grēcīgās, bezjēdzīgās dzīves dienās, kuras viņa tagad atcerējās vienīgi ar riebumu, Ļebedeva, garlaicības mocīta, pati daudz bija ārstējusies.

Turklāt viņas mīļāko vidū bijuši arī ārsti, no kuriem viņa šo to iemācījusies. Abi šie apstākļi tagad Ļebe- devai ļoti noderēja. Muižniece pasūtīja mājas aptieciņu, vairākas grāmatas, avīzi «Ārsts» un droši sāka dakterēt. Sākumā pie viņas ārstējās tikai Zeņinas muižas zemnieki, pēc tam straumēm sāka plūst ļaudis no visām apkaimes sādžām.

— Mīļā, padomājiet! — Ļebedeva lielījās mācītāja sievai kādus trīs mēnešus pēc atbraukšanas. — Vakar man bija sešpadsmit slimnieku, šodien jau veseli divdesmit! Tik ļoti noguru, ka tikko turos kājās. Esmu izpilinājusi visu opiju, iedomājieties! Gurjinā ir dizentērijas epidēmija.

Katru rītu mozdamās Anna Mihailovna tūlīt atcerējās, ka viņu gaida slimnieki, un sirds patīkami iekņudējās. Apģērbusies un steigšus padzērusi tēju, viņa sāka slimnieku pieņemšanu. Sī procedūra viņai sagādāja neattēlojamu baudu. Sākumā lēni, it kā vēlēdamās paildzināt baudu, viņa ierakstīja slimnieku uzvārdus burtnīcā, pēc tam aicināja iekšā visus pēc kārtas. Jo vairāk cieta slimnieks, jo netīrāka un riebīgāka bija viņa kaite, jo jaukāka Ļebedevai šķita ārstēšana. Nekas viņai nesagādāja tik lielu prieku kā doma, ka viņa cīnās pret savu šķebīguma sajūtu, sevi nesaudzē, un muižniece tīšuprāt centās ilgāk rakņāties strutojošās brūcēs.

Gadījās brīži, kad Anna Mihailovna, it kā tīksminādamās par nejaukajām, smirdošajām brūcēm, ļāvās dīvainam, jūsmīgam cinismam, viņai radās neatvairāma vēlēšanās darīt sev pāri, un šādos brīžos Annai Mihailovnai šķita, ka viņa sasniegusi dzīves kalngalus. Ļebedeva dievināja savus pacientus. Ar sirdi nojauta, ka tie ir viņas glābēji, taču ar prātu gribēja saskatīt tajos nevis atsevišķus cilvēkus, nevis zemniekus, bet kaut ko abstraktu — tautu! Tāpēc Ļebedeva bija pret pacientiem neparasti laipna, bikla, sarka, ja nodarīja kādu kļūdu un pieņemšanas laikā vienmēr izskatījās tāda kā vainīga …

Pēc katras pieņemšanas, kas ieilga pāri pusdienlaikam, Ļebedeva, nogurusi, sārta no piepūles, pati gandrīz slima, steidzās aizmirsties — lasīšanā. Viņa lasīja medicīnas grāmatas vai tos krievu autorus, kas visvairāk atbilda viņas noskaņojumam.

Sākusi dzīvot jaunu dzīvi, Anna Mihailovna jutās mundra, apmierināta un gandrīz laimīga. Lielāku dzīves pilnību viņa nemaz nevēlējās. Turklāt it kā tādēļ, lai laime būtu vēl pilnīgāka, lai prieks būtu vēl saldāks, dzīve ievirzījās tā, ka viņa salīga mieru ar savu vīru, pret kuru jutās ļoti vainīga. Pirms gadiem septiņpadsmit, drīz pēc meitas piedzimšanas, Anna Mihailovna kļuva neuzticīga savam vīram Arkadijam Petro- vičam, un tad vajadzēja aiziet no viņa. Kopš tā laika Anna Mihailovna vīru nebija redzējusi. Viņš kalpoja kaut kur dienvidos artilērijā par baterijas komandieri un retumis, reizi vai divas reizes gadā, sūtīja meitai vēstules, kuras tā rūpīgi slēpa no mātes. Taču pēc meitas nāves Anna Mihailovna negaidot saņēma no vīra garu vēstuli. Ar vecīgu, nedrošu roku viņš rakstīja, ka līdz ar vienīgās meitas nāvi esot zaudējis pēdējo, kas viņu vēl saistījis pie dzīves, ka viņš esot vecs, slims un ilgojoties pēc nāves, lai gan tanī pašā laikā no tās bīstoties. Arkādijs Petrovičs sūrojās, ka viss viņam apnicis, apriebies, ka viņš vairs lāgā nespējot satikt ar citiem ļaudīm un gaidīt gaidot brīdi, kad varēšot nodot bateriju un tikt tālāk projām no visām jezgām. Beigās Arkādijs Petrovičs lūdza sievu, dieva vārdu piesaukdams, skaitīt lūgsnas par viņu, saudzēt sevi un neļauties

grūtsirdībai. Vecīši sāka centīgi sarakstīties. Cik varēja saprast no nākamajām vēstulēm, kas visas bija tikpat asarainas un drūmas, pulkvedim klājās grūti ne vien slimošanas un meitas nāves dēļ: viņš bija iekritis parādos, vairākkārt saķildojies ar priekšniecību un citiem virsniekiem, savu bateriju nolaidis tiktāl, ka to nevarēja nodot, un tā tālāk. Vēstuļu apmaiņa starp laulātajiem draugiem ilga apmēram divus gadus un beidzās ar to, ka vecais vīrs iesniedza atlūgumos un brauca dzīvot uz 2eņinu.

Viņš ieradās kādā februāra pusdienlaikā, kad muižas ēkas bija ieslīgušas dziļās kupenās un dzidrajā gaisa zilgmē reizē ar stipru spelgoņas salu valdīja nāves klusums.

Raudzīdamās pa logu, kā atbraucējs izsvempjas no kamanām, Anna Mihailovna nepazina, ka tas ir viņas vīrs. Atbraucējs bija mazs, sakumpis večuks, jau pavisam vārgs un saklipis. Annai Mihailovnai vispirms dūrās acīs vecīgās, dziļās krunkas uz viņa garā kakla un tievās kājeles ar stīvajiem ceļgaliem, kuras izskatījās pēc protēzēm. Norēķinādamies ar ormani, vecais ilgi mēģināja tam kaut ko ieskaidrot un beidzot sirdīgi nospļāvās.

—   Pat runāt ar jums ir pretīgi! — Anna Mihailovna dzirdēja vecīgu purpināšanu. — Jel saproti, ka dzeramnaudu prasīt ir netikumīgi! Katram jāsaņem tikai tas, ko viņš nopelnījis, jā, jā!

Kad atbraucējs ienāca priekšnamā, Anna Mihailovna ieraudzīja dzeltenu seju, kurā sārtumu nebija spējis iekveldināt pat sals, izvelbtas vēža acis un plānu bārdiņu, kurā sirmi mati mijās ar rudiem. Arkādijs Petrovičs ar vienu roku apskāva sievu un noskūpstīja viņu uz pieres. Paskatījušies viens uz otru, vecīši, šķiet, nobijās un briesmīgi samulsa, it kā viņiem būtu kauns, ka viņi ir tik veci.

—    Tu atbrauci īstajā laikā! — Anna Mihailovna steigšus ierunājās. — Nule uzklāja galdu! Pēc ceļojuma lieliski paēdīsi!

Viņi sēdās pusdienot. Pirmo ēdienu apēda klusējot. Arkādijs Petrovičs izņēma biezu kabatas portfeli un lasīja kaut kādas zīmītes, sieva cītīgi maisīja vinegretu.

Abiem būtu milzums, ko runāt par pagātni, taču ne viens, ne otrs pagātnei nepieskārās. Viņi juta, ka atmiņas par meitu radīs skaudras sāpes un asaras, bet no pagājības kā no dziļas etiķa mucas dvesa smacīgums un tumsa…

—   Vai tad tu gaļu neēd? — Arkādijs Petrovičs uzbilda.

—   Jā, esmu nozvērējusies neēst nevienu gaļas ēdienu … — sieva klusi atbildēja.

—    Ak tā? Lai gan gaļa veselībai nekait… Ja ķīmiski analizējot, tad zivīs un vispār visos gavēņa ēdienos esot tie paši elementi, kas gaļā. Patiesību sakot, īsti gavē- niska nav neviena ēdiena… («Kādēļ es to saku?» vecais vīrs iedomājās.) Piemēram, šis gurķis neatbilst īstai gavēšanai, tāpat kā cālis…

—   Nē… Kad ēdu gurķi, zinu, ka tam nav laupīta dzīvība, nav izlietas asinis …

—    Mīļā, tas ir optisks māns. Reizē ar gurķi tu apēd ļoti daudz infuzoriju, un vai tad arī pats gurķis nav dzīvojis? Arī augi taču ir organismi! Un zivis?

«Kālab klāstu visas šīs blēņas?» Arkādijs Petrovičs vēlreiz iedomājās un tūlīt steigšus sāka stāstīt par panākumiem, ko tagad gūstot ķīmija.

—   Taisni brīnums! — viņš teica, ar piepūli košļādams maizi. — Drīz ķīmiski taisīs pienu un varbūt kādreiz arī gaļu! Jā! Pēc tūkstoš gadiem ikvienā mājā virtuves vietā būs ķīmiskā laboratorija, kur no bezvērtīgām gāzēm un līdzīgām vielām taisīs visu, ko vien vajadzēs!

Anna Mihailovna raudzījās uz vīra šaudīgajām vēža acīm un klausījās. Viņa juta, ka vecais runā par ķīmiju tikai tādēļ, lai nebūtu jārunā par ko citu, taču viņa teorija par gavēnī atļautajiem un neatļautajiem ēdieniem Annu Mihailovnu ieinteresēja.

—    Vai pensijā aizgāji ar ģenerāļa dienesta pakāpi? — viņa ievaicājās, kad vīrs apklusa un šņauca degunu.

—   Jā, ar ģenerāļa … Esmu ekselence …

Ģenerālis neapklusdams runāja visu pusdienošanas laiku un tādējādi parādīja, ka viņš ir pārlieku pļāpīgs — šādu īpašību sendienās — jaunībā Anna Mihailovna nebija viņā pamanījusi. No vīra tērgavoša- nas vecajai sievai sāka sāpēt galva.

Pēc pusdienām ģenerālis devās uz savu istabu atpūsties, bet, lai gan nogurums bija liels, viņam neizdevās aizmigt. Kad pirms vakariņu tējas ienāca večukiņa, Arkādijs Petrovičs gulēja zem segas, sarāvies čokurā, blenza griestos, drudžaini pūta un elsa.

—   Arkadij, kas tev noticis? — Anna Mihailovna ļoti nobijās, palūkojusies uz vīra seju, kas bija kļuvusi pelēka un izstiepusies gara jo gara.

—   Ne … nekas … — viņš sacīja. — Reimatisms.

—   Kāpēc tad tu neteici? Varbūt es spēšu palīdzēt!

—   Palīdzēt nevar …

—   Ja moka reimatisms, jāsaziež ar jodu… jāiedzer salicila nātrijs …

—    Tās visas ir blēņas… Astoņus gadus esmu dak- terējies… Neklaudzini tik stipri kājas! — ģenerālis pēkšņi uzkliedza vecajai istabenei, nikni bolīdams uz viņu acis. — Iet kā zirgs!

Anna Mihailovna un istabene, sen nedzirdējušas šādus vārdus, saskatījās un nosarka. Pamanījis viņu apjukumu, ģenerālis saviebās un pagriezās pret sienu.

—   Aņuta, es tevi brīdināšu … — viņš vaidēdams sacīja. — Man ir ārkārtīgi neciešams raksturs! Uz vecuma dienām esmu kļuvis par īgņu …

—   Vajag sevi pārvarēt… — Anna Mihailovna nopūtās.

—    Viegli pateikt: «vajag»! Vajag, lai arī sāpju ne- butu, bet daba, lūk, neklausa mūsu vārdiņam «vajag»! Ai! Aņuta, ej labāk laukā … Sāpju laikā citu klātbūtne mani sadusmo . . . Runāt ir grūti…

Aizritēja dienas, nedēļas, mēneši, un Arkādijs Petrovičs pamazām iejutās jaunajā dzīvē: viņš pierada, un pie viņa pierada. Sākumā viņš nekur nerādījās ārpus majas, taču ģenerāļa smagais, neciešamais raksturs un vecums bija jūtams visā Žeņinā. Arkādijs Petrovičs parasti modās ļoti agri, apmēram četros no rīta; viņa diena sākās ar spalgu veca vīra klepu, kas izcēla no miega Annu Mihailovnu un visus apkalpotājus. Lai kaut kā aizvadītu garo cēlienu no agrā rīta līdz pusdienām, Arkādijs Petrovičs, ja vien reimatisms nebija savažojis viņa kājas, klaiņāja pa istabām un kašķējās par nekārtību, ko viņš saskatīja itin visur. Arkādijs Petrovičs dusmojās par visu: par apkalpotāju laiskumu, par skaļiem soļiem, par gaiļu dziedāšanu, par dūmiem, kas plūda no virtuves, par baznīcas zvanu dunoņu . . . Viņš pukojās, rājās, trenkāja apkalpotājus, taču pēc katra rupja vārda sakampa galvu un kurnēja raudulīgā balsī:

— Ak dievs, kāds man raksturs! Neciešams raksturs!

Pusdienās viņš daudz ēda un nerimtīgi pļāpāja. Runāja par sociālismu, par jaunām militārām reformām, par higiēnu, bet Anna Mihailovna klausījās un juta, ka tas viss tiek klāstīts tikai tādēļ, lai nebūtu jārunā par mirušo meitu un pagātni. Kad abi bija kopā, viņi arvien vēl jutās neērti un it kā kaunējās. Tikai vakaros, kad istabās ienāca krēsla un aiz krāsns vienmuļi čirkstināja circenis, neveiklība izzuda. Viņi sēdēja blakus, klusēja, un tobrīd vecīšu domas, šķiet, sačukstējās par to, ko viņi abi neuzdrošinājās pateikt skaļi. Tobrīd vecīši, sildīdami viens otru ar dzīvības siltuma paliekām, lieliski saprata, ko domā ikviens no viņiem. Bet istabene ienesa lampu, un vecais atkal sāka tarkšķēt vai sūroties par nekārtībām. Viņam nebija itin nekādas nodarbošanās. Anna Mihailovna it kā gribēja iesaistīt vīru savā medicīnā, bet jau pirmajā pieņemšanā viņš žāvājās un jutās nomākts. Arī pie lasīšanas ģenerāli neizdevās pieradināt. Viņš nespēja lasīt ilgi, stundām, jo dienestā bija lasījis tikai brīžiem. Izlasījis piecas vai sešas lappusītes, vecais jau nogura, un bija jāņem nost brilles.

Taču pienāca pavasaris, un ģenerālis krasi mainīja savu dzīves veidu. Kad no muižas ēkām uz zaļajiem laukiem un sādžu jau sniedzās nule iemītas takas un kokos logu priekšā lēkāja putni, ģenerālis, Annai Mihailovnai par lielu pārsteigumu, sāka staigāt uz baznīcu. Viņš gāja uz baznīcu ne vien svētdienās, bet arī darbdienās. Šī reliģiskā cītība sākās ar dvēseles aizlūgumu, ko vecais vīrs, sievai neko neteikdams, lika noturēt par mirušo meitu. Dvēseles aizlūguma laikā viņš bija nometies uz ceļiem, klanījās līdz zemei, raudāja, un ģenerālim pašam šķita, ka viņš dedzīgi lūdz dievu.

Taču tā nebija dieva pielūgšana. Pilnīgi ļaudamies tēva jūtām, atmiņā atsaukdams mīļās meitas seju, viņš skatījās uz svētbildēm un čukstēja:

—    Šuročka! Manu mīļo meitiņ! Manu eņģelīti

Tā bija veca cilvēka skumju lēkme, taču sirmais vīrs iedomājās, ka viņā risinās pārmaiņa, pārvērtība. Nākamajā dienā viņš atkal tiecās uz baznīcu, trešajā tāpat … No baznīcas viņš atgriezās atjaunots, starot staroja, smaidīja platu smaidu. Tagad pie pusdienu galda ģenerāļa nerimtīgā pļāpāšana saistījās ar reliģiju un teoloģiskiem jautājumiem. Anna Mihailovna, iegājusi vīra istabā, vairākkārt redzēja, ka viņš šķirsta evaņģēliju. Bet diemžēl šī reliģiskā aizrautība nebija ilga. Pēc kādas sevišķi stipras reimatisma lēkmes, kas nemitējās veselu nedēļu, ģenerālis vairs negāja uz baznīcu: viņam aizmirsās, ka jāiet uz dievkalpojumu…

Ģenerālis pēkšņi sailgojās pēc sabiedrības.

—    Nesapratu, kā var dzīvot bez sabiedrības! — viņš īgņojās. — Man jāaizbrauc pie kaimiņiem vizītēs! Lai tas ir muļķīgi, formāli, bet, kamēr esmu dzīvs, man jāpakļaujas augstāko aprindu parašām!

Anna Mihailovna pateica vīram, ka zirgi esot viņa rīcībā. Viņš ieradās pie kaimiņiem vizītē, taču otrreiz viņus vairs neapciemoja. Vajadzību pēc citiem cilvēkiem ģenerālis remdināja, tipinādams pa sādžu un kašķēdamies ar zemniekiem.

Reiz kādā rītīj viņš sēdēja ēdamistabā pie atvērta loga un dzēra tēju. Aiz loga dārziņā blakus ceriņu un ērkšķogu krūmiem uz soliem kvernēja zemnieki, kas atnākuši pie Annas Mihailovnas ārstēties. Vecais ģenerālis, acis piemiedzis, ilgi lūkojās uz viņiem un sāka purpināt:

—    Ces mouļiks… Sabiedriskas līdzjūtības objekti… Nebūtu nu nākuši dakterēties, bet gājuši kur citur, lai viņus paārstē no zemiskuma un izvirtības.

Anna Mihailovna, kas savus pacientus dievināja, rimās liet tēju un mēmā izbrīnā paskatījās uz večuku. Pacienti, kas Ļebedevas muižā nebija pieredzējuši neko citu kā laipnību un sirsnīgu līdzjūtību, arī izbrīnījās un piecēlās no sola.

—      Jā, zemnieciņu kungi… ces moujiks… — ģenerālis turpināja. — Es brīnos par jums. Ļoti brīnos! Nu, vai nav lopi? — vecais uzrunāja Annu Mihailovnu. — Apriņķa zemste aizdevusi viņiem sēklas auzas, bet viņi šīs auzas nodzēruši! Nevis viens, nevis divi, bet visi nodzēruši! Krodziniekiem nebijis kur sabērt auzas… Vai tas ir labi darīts? — ģenerālis pagriezās pret zemniekiem. — Nu? Vai ir labi?

—   Liec viņiem mieru, Arkadij! — Anna Mihailovna čukstēja.

—    Vai domājat, ka zemste šīs auzas dabūjusi par velti? Pēc visa tā jūs taču neesat nekādi pilsoņi, jo ne- cienāt ne savu, ne citu, ne sabiedrības īpašumu. Are, auzas nodzērāt… mežu izcirtāt un arī nodzērāt… Zo- gat visu un visur… Mana sieva jūs ārstē, bet jūs viņas žogu latiņas esat aizstiepuši… Vai tas ir labi?

—   Pietiek! — ģenerāliene ievaidējās.

—    Reiz jānāk pie prāta… — Ļebedevs joprojām purpināja. — Kauns skatīties uz jums! Are, tu, sarkan- mati, esi nācis ārstēties — kāja tev sāp? — bet neesi papūlējies mājās kājas nomazgāt… Veršoku bieza netīrumu kārta! Stulbeni, laikam domā, ka nomazgās te? Ieņēmušies galvā, ka viņi ir ces moujiks, un tagad iedomājas, ka citiem var uz kakla sēdēt. Mācītājs laulāja Fjodoru, šejienes galdnieku. Tas viņam nesamaksāja ne kapeiku. «Nabadzība!» galdnieks sacījis. «Nevaru!» Labi. Bet nu mācītājs pasūtījis šim galdniekam grāmatu plauktiņu… Un ko tu domā? Reizes piecas nācis pie mācītāja pēc samaksas. Ko tu sacīsi? Nu, vai nav lops? Pats mācītājam nemaksā, bet…

—   Mācītājam jau naudas netrūkst… — drūmi norūca viens no pacientiem.

—    Bet kā tu to zini? — ģenerālis aizsvilās, pielēca kājās un izliecās pa logu. — Vai esi izčamdījis mācītāja kabatas? Lai viņš būtu kaut miljonārs, bet tu nedrīksti velti izmantot viņa darbu! Ja tu citam neko nedod par velti, tad arī no cita neņem par velti! Tu nevari iedomāties, kādas cūcības notiek! — ģenerālis pagriezās pret Annu Mihailovnu. — Būtu kādreiz aizgājusi uz tiesu vai uz sādžas sapulcēm! īsti laupītāji!

Ģenerālis šķendējās pat tad, kad sākās pieņemšana.

Viņš kašķējās ar ikvienu slimnieku, mēdīja viņus, par visu slimību cēloni dēvēja žūpošanu un izvirtību.

—   Vai tu re, kāds kaulukambaris, — viņš iebikstīja vienam slimniekam ar pirkstu krūtīs. — Kāpēc? Vai nav ko ēst? Visu esi nodzēris! Tu taču nodzēri arī zemstes auzas?

—   Nav vārdam vietas, — slimnieks nopūtās, — senāk pie kungiem labāk bija …

—   Melo! Mels! — ģenerālis nespēja savaldīties. — To taču tu nerunā no sirds, bet glaimodams!

Nākamajā dienā ģenerālis atkal sēdēja pie loga un strostēja slimniekus. Sī darbošanās ģenerālim iepatikās, un viņš sēdēja pie loga ik dienas. Anna Mihailovna, redzēdama, ka viņas laulātais draugs nerimstas, sāka pieņemt slimniekus klētī, bet ģenerālis aizklunku- roja arī uz klēti. Vecenīte pazemīgi cieta šo «pārbaudījumu» un protestēja, vienīgi sarkdama un izdāļādama nolamātajiem slimniekiem naudu; bet, kad slimnieki, kuri ģenerāli nevarēja ciest ne acu galā, nāca arvien retāk un retāk, viņa vairs neizturēja. Reiz pie pusdienu galda, kad ģenerālis atkal pazobojās par slimniekiem, vecenītes aois pēkšņi pieplūda asinīm un seja krampjaini saviebās.

—    Es tevi lūdzu — liec manus slimniekus mierā… — viņa skarbi sacīja. — Ja tev nepieciešams izgāzt uz kādu savu slikto omu, tad rāj mani, bet viņus liec mierā … Tevis dēļ viņi vairs nenāk ārstēties.

—   Ahā, nenāk vairs! — ģenerālis smīkņāja. — Apvainojušies! Jupiter, tu dusmojies, tātad tev nav taisnība. Ho-ho … Aņuta, bet tas ir labi, ka viņi vairs nenāk. Es ļoti priecājos… Tava ārstēšana taču nesagādā neko citu kā ļaunumu! Viņi neiet uz zemstes slimnīcu pie ārsta dziedināties pēc zinātnes noteikumiem, viņi nāk pie tevis un ārstējas no visām slimībām ar sodu un rīcineļļu. Tas ir liels kaitējums!

Anna Mihailovna vērīgi paraudzījās uz veco vīru, padomāja un pēkšņi nobālēja.

—    Protams, — ģenerālis turpināja tarkšķēt. — Medicīnā vispirms vajadzīgas zināšanas un tikai pēc tam filantropija, bez zināšanām medicīna ir tikai šarlatānisms … Un arī pēc likuma tev nav tiesību ārstēt.

Manuprāt, slimniekam tu sagādāsi daudz vairāk labuma, ja rupji aiztrieksi viņu pie ārsta un nesāksi dakterēt pati.

Ģenerālis brītiņu klusēja un turpināja:

—    Ja tev nepatīk mana attieksme pret viņiem, lūdzu, es vairs nerunāšu, lai gan… godīgi apsverot, vaļsirdīga izturēšanās pret viņiem daudz labāka nekā klusēšana un izdabāšana. Maķedonijas Aleksandrs bija slavens vīrs, bet tāpēc jau nav jālauž krēsli, tāpat arī krievu tauta ir dižena tauta, bet tāpēc jau nav jāsecina, ka krieviem nedrīkst teikt acīs patiesību. Ļaudis nevajag pataisīt par klēpja sunīšiem. Sie ces moujiks ir tādi paši cilvēki kā mēs abi, ar tādiem pašiem trūkumiem, un tāpēc nevajag viņus dievināt, nevajag viņus lutināt, bet mācīt viņus vajag, labot… iedvest…

—    Ne jau mēs viņus varam mācīt… — ģenerāliene murmināja. — Mēs no viņiem varam pamācīties.

—   Ko tad?

—   Daudz ko … Kaut vai… darba mīlestību …

—   Darba mīlestību? Ahā? Tu teici: darba mīlestību!

Ģenerālis gandrīz aizrijās, pielēca no galda un sāka

staigāt pa istabu.

—    Vai tad es neesmu strādājis? — viņš iekaisa. — Lai gan… esmu inteliģents cilvēks, bet ne moujik, kas nu es par strādātāju? Es … es jau esmu inteliģents!

Vecais patiesi apvainojās, un viņa seja kļuva puiciski kaprīza.

—    Man ir bijusi darīšana ar tūkstošiem kareivju . . . esmu armijā gandrīz nosprādzis, uz visu mūžu dabūjis reimatismu un … un es neesot strādājis! Varbūt tu sacīsi, ka man no šās tavas tautas jāpamācās ciest? Protams, vai tad es kādreiz esmu cietis? Esmu zaudējis meitu … to, kas saistīja mani vēl pie dzīves šajā nolādētajā vecumā! Un es neesot cietis!

Atcerējušies meitu, vecīši uzreiz abi sāka raudāt un slaucīt asaras salvetēs.

—   Un mēs neciešot! — ģenerālis šņukstēja, ļaudams vaļu asarām. — Viņiem ir dzīves mērķis, ticība, bet mums tikai neatrisināti jautājumi… jautājumi un šausmas! Mēs neciešot!

Abiem vecīšiem kļuva vienam otra žēl. Viņi apsēdās blakus, piespiedās viens pie otra un kopā noraudāja divas stundas. Pēc tara viņi jau droši lūkojās viens otram acīs, droši runāja par meitu, par pagātni un drūmo nākotni.

Vakarā viņi apgūlās vienā istabā. Vecais runāja bez mitas un nejāva sievai aizmigt.

—    Ak dievs, kāds man raksturs! — viņš teica. — Kāpēc gan es tev to visu sacīju? Tās taču bija ilūzijas, un cilvēks, it īpaši vecumā, gluži dabiski, pārtiek no ilūzijām. Ar savu pļāpāšanu osmu atņēmis tev pēdējo mierinājumu. Tu būtu savā nodabā līdz kapa malai ārstējusi zemniekus, nebūtu ēdusi gaļu, bet, še tev, pats velns parāva mani aiz mēles! Bez ilūzijām dzīvot nevar… Gadās, ka veselas valstis pārtiek no ilūzijām … Slaveni rakstnieki, šķieļ, ir dikti gudri, bet arī viņi nespēj iztikt bez ilūzijām. Are, tavs mīlulis sarakstījis par «tautu» septiņus sējumus!

Aizritēja stunda, ģenerālis pagrozījās un runāja atkal:

—    Kāpēc tieši vecumā cilvēks vēro savas izjūtas un kritizē savu rīcību? Kāpēc viņš ar to nevarētu nodarboties jaunībā? Vecums jau tā ir neciešams… Jā… Jaunībā visa dzīve aizrit kā nebijusi, tikko skardama apziņu, bet vecumā katra niecīgākā sajūta kā nagla iestrēgst galvā un uzvanda ārkārtīgi daudz jautājumu …

Vecīši aizmiga vēlu, bet piecēlās agri. Jāpiebilst, ka pēc tam, kad Anna Mihailovna izbeidza ārstēšanu, viņi gulēja maz, nemierīgi, un tāpēc dzīve viņiem likās divkārt garāka … Naktis viņi īsināja ar sarunām, bet dienās dīkā slaistījās pa istabām vai pa dārzu un jautājoši lūkojās viens otram acīs.

Vasaras beigās liktenis dāvāja vecīšiem vēl vienu «ilūziju». Anna Mihailovna, reiz iegājusi vīra istabā, redzēja viņu darām kaut ko interesantu: viņš sēdēja pie galda un kāri ēda ar kaņepju eļļu aplietus rīvētus rutkus. Sejā gluži kā dzīvas kustējās visas cīpsliņas, un pie lūpu kaktiņiem uzburbuļoja slienas.

—   Aņuta, nogaršo! — viņš aicināja. — Kaut kas lielisks!

Anna Mihailovna šaubīdamās pagaršoja rutkus un sāka ēst. Drīz arī viņas sejā iegulās ēšanas kāre…

—    Vai zini, labi būtu tā… — ģenerālis sacīja tanī pašā vakarā, likdamies gulēt. — Labi būtu, kā to žīdi dara, uzšķērst līdakai vēderu, izņemt ikrus un, zini, ar sīpolu lokiem … svaigus …

—   Kas tur ko runāt V Līdaku noķert nav grūti!

Ģenerālis tāpat veļā un basām kājām devās uz virtuvi, uzmodināja pavāru un izrīkoja, lai noķerot līdaku. Otrā rītā Annai Mihailovnai pēkšņi iegribējās balika, un Mārtiņam vajadzēja auļot uz pilsētu pēc tā.

—    Ai, — vecā muižniece tīri notrūkās, — aizmirsu pateikt, lai nopērk arī piparmētru cepumus! Man iegribējās kaut ko saldu.

Vecie ļaudis kļuva par gardēžiem. Abi allaž sēdēja virtuvē un sacenzdamies izgudroja visvisādus ēdienus. Ģenerālis sasprindza prātiņu, atcerējās vecpuiša dzīvi karavīru nometnēs, kad pašam bija jānodarbojas ar kulināriju, un gudroja … No viņa izgudrotajiem ēdieniem abiem garšoja it īpaši viens, ko gatavoja no rīsiem, saberzta siera, olām un pārceptas gaļas sulas. Šajā ēdienā bija arī daudz piparu un lauru lapu.

Ar šo pikanto ēdienu beidzās pēdējā «ilūzija». Tam bija lemts kļūt par abu vecīšu pēdējo dzīves prieku.

—    Droši vien būs lietus, — kādā septembra naktī teica ģenerālis, kuram sākās lēkme. — Šodien man nevajadzēja ēst tik daudz to rīsu … Grūti!

Ģenerāliene, rokas papletuši, gulēja gultā un smagi elsa. Trūka elpas… Viņai, tāpat kā vecajam, spieda pakrūtē.

—    Turklāt kājas niez, velns viņu sazin, — vecais sūkstījās. — No papēžiem līdz ceļgaliem kā ar nātrēm sadzeltas … Sāp un niez… Neciešami, jupis viņas rāvis! Bet es jau neļauju tev aizmigt… Piedod …

Vairāk nekā stunda aizritēja klusu ciešot… Anna Mihailovna pamazām pierada pie smagās sajūtas kuņģī un iegrima snaudā. Vecais apsēdās uz gultas malas, nokāra galvu uz ceļgaliem un ilgi kvernēja. Pēc tam sāka kasīt lielus. Jo čaklāk darbojās viņa nagi, jo niknāka kļuva nieze.

Pēc laiciņa nelaimīgais, vecais vīrs piecēlās no gultas malas un aizkliboja pa istabu. Viņš paskatījās pa logu. Tur ārā spilgtajā mēnesnīcā rudens sals pamazām

sakala važās mirstošo dabu. Pelēka, auksta migla klājās pār izbalējušo zāli, bet nodrūvējies mežs nebija vēl iegrimis miegā, un dzelteno lapu paliekas šad tad notrīcēja.

Ģenerālis apsēdās uz grīdas, apkampa ceļgalus un atspieda pret tiem galvu.

—   Aņuta! — viņš pasauca.

Vecajai bija tramīgs miegs, viņa pagrozījās un atvēra acis.

—        Zini, ko es domāju, Aņuta, — ģenerālis ierunājās. — Vai neguli? Es domāju, ka vecumā visdabiskākais dzīves saturs būtu bērni… Kā tu domā? Bet, ja nu bērnu nav, cilvēkam jārod kāds cits mērķis… Vecuma dienās labi būt rakstniekam … gleznotājam … zinātniekam … Esmu dzirdējis, ka Gladstons, kad viņam neesot ko darīt, studējot seno laiku klasiķus un — aizraujoties ar to. Ja viņu padzīs no dienesta, tomēr dzīvē būs kāda jēga. Derētu ieslīgt arī misticismā vai… vai…

Vecais vīrs pakasīja kājas un turpināja:

—        Gadoties arī tā, ka veči nonākot bērna prātā, ka griboties, vai zini, stādīt kociņus, nēsāt ordeņus … nodarboties ar spiritismu …

Vecenīte klusi iekrācās. Ģenerālis piecēlās un atkal paskatījās pa logu. Saltums drūmi tīkoja iekļūt istabā, bet migla jau vēlās uz mežu un ieskāva koku stumbrus.

«Cik mēnešu vēl līdz pavasarim?» vecais domāja, piekļaudams pieri pie aukstās rūts. «Oktobris … novembris … decembris … Seši mēneši!»

Šie seši mēneši viņam nez kāpēc likās bezgala gari, tikpat gari kā viņa mūžs. Ģenerālis pakliboja pa istabu un atkal apsēdās uz gultas malas.

—   Aņuta! — viņš sauca.

—   Nu?

—   Vai tava aptieka aizslēgta?

—   Nav, bet ko tev vajag?

—   Neko … Gribētu noziest ar jodu kājas.

Atkal iestājās klusums.

—   Aņuta! — vecais vīrs pamodināja sievu.

—   Kas ir?

—   Vai uz pudelītēm ir uzraksti?

—   Ir, ir.

Ģenerālis lēni aizdedzināja sveci un izgāja no guļamistabas.

Anna Mihailovna pa miegam ilgi dzirdēja baso kāju šļūkšanu un pudelīšu šķindoņu. Beidzot ģenerālis atgriezās un apgūlās.

Otrā rītā viņš nepamodās. Vai nu tāpat bija nomiris, vai tāpēc, ka gājis uz aptieku, to Anna Mihailovna nezināja. Un viņai jau arī nebija laika meklēt šās nāves cēloņus…

Viņa atkal pa galvu pa kaklu drudžaini steidzās. Sākās ziedošana, gavēšana, zvēresti, pošanās svētceļojumam …

—        Uz klosteri! — viņa čukstēja, bailēs piespiezdamās pie vecās istabenes. — Uz klosteri!

ROMĀNS AR KONTRABASU

Mūziķis Smičkovs gāja no pilsētas uz kņaza Bibu- lova vasarnīcu, kur saderināšanās gadījumā vajadzēja notikt viesībām ar mūziku un dejām. Viņam uz muguras bija milzu kontrabass ādas futrālī. Smičkovs gāja pa krastmalu, un upe vēla savus vēsos viļņus kaut arī ne cēli, taču visai dzejiski.

«Vai neizpeldēties?» viņam ienāca prātā.

Ilgi nedomādams, viņš izģērbās un iegremdēja savu augumu vēsajā straumē. Vakars bija lielisks. Smičkova dzejiskā dvēsele sāka pieskaņoties apkārtnes harmonijai. Bet kādas maigas jūtas pārņēma viņa garu, kad, aizpeldējis ap simt soļu sānis, viņš ieraudzīja skaistu meiču, kas sēdēja stāvajā krastmalā un makšķerēja. Viņš aizturēja elpu un sastinga dažādu jūtu uzplūdos: bērnības atmiņās, ilgās par pagājušo, jaunas mīlas jausmā… Ak dievs, bet viņš taču bija domājis, ka nav vairs spējīgs mīlēt! Pēc tam kad bija zaudējis ticību cilvēcībai (viņa karsti mīļotā sieva aizbēga ar viņa draugu fagotistu Sobakinu), krūtīs bija radusies tukšuma sajūta un viņš jutās kā mizantrops.

«Kas ir dzīve?» viņš ne reizi vien sev jautāja. «Kam mēs dzīvojam? Dzīve ir mīts, sapnis … mistifikācija …»

Bet, atrodoties dusošās skaistules priekšā (nebija grūti pamanīt, ka viņa guļ), viņš pēkšņi pret savu gribu sajuta krūtīs kaut ko līdzīgu mīlai. Smičkovs ilgi stāvēja viņas priekšā, aprīdams viņu acīm …

«Nu pietiek…» viņš, dziļi nopūzdamies, nosprieda.

«Sveika, burvīgā parādībai Man laiks doties uz balli pie viņa gaišības …»

Un, uzmetis vēl vienu skatienu skaistulei, viņš jau gribēja peldēt atpakaļ, kad viņam iešāvās prātā kāda ideja.

«Jāatstāj piemiņa no manis!» viņš nolēma. «Piekāršu viņai kaut ko pie makšķeres. Tas būs pārsteigums no «nezināmā».»

Smičkovs klusām piepeldēja pie krasta, saplūca lielu pušķi 'lauku un ūdens ziedu un, sasējis tos ar balandas kātiņu, piekāra pie makšķeres.

Pušķis nogrima dibenā un aizrāva sev līdzi skaisto pludiņu.

Saprātīgums, dabas likumi un mana varoņa sociālais stāvoklis prasa, lai romāns izbeigtos šai pašā vietā, bet — ak vai! — autora liktenis ir nepielūdzams: no autora neatkarīgu apstākļu dēļ romāns nebeidzās ar ziedu pušķi. Pretēji veselam saprātam un apstākļiem nabaga neievērojamajam kontrabasistam iznāca tēlot svarīgu lomu dižciltīgās un bagātās skaistules dzīvē.

Aizpeldējis līdz krastam, Smičkovs bija pārsteigts: viņš neredzēja savu drēbju. Tās bija nozagtas … Kamēr viņš tīksminājās gar skaistuli, nezināmi ļaundari aizstiepuši visu, atskaitot kontrabasu un cilindru.

— Nolādēts! — Smičkovs iesaucās. — Ai, cilvēki, odžu dzimums! Mani uztrauc ne tik daudz drēbju zaudējums (jo drēbes ir iznīcīgas), cik iedoma, ka būs kailam jāiet un tā jānoziedzas pret sabiedrisko tikumību.

Viņš atsēdās uz futrāļa ar kontrabasu un sāka meklēt izeju no sava briesmīgā stāvokļa.

«Nevaru taču iet kails pie kņaza Bibulova!» viņš domāja. «Tur būs dāmas! Turklāt zagļi līdz ar biksēm nozaguši kolofoniju, kas atradās bikšu kabatā!»

Viņš domāja ilgi, mokoši, līdz deniņi sāka sāpēt.

«Re!» viņš beidzot atcerējās. «Netālu no upmalas krūmājā ir tiltiņš … Kamēr satumsīs, varu pasēdēt zem šā tiltiņa, bet vakarā, mijkrēslī, nokļūšu līdz pirmajai mājai…»

Palicis pie šās domas, Smičkovs uzlika galvā cilindru, uzvēla mugurā savu kontrabasu un sāka soļot uz krūmāju. Kails, ar mūzikas instrumentu mugurā viņš atgādināja kādu senu mītisku pusdievu.

Tagad, lasītāj, kamēr mans varonis sēž zem tilta un nododas skumjām, atstāsim viņu uz kādu laiciņu un pievērsīsimies meičai, kas makšķerēja. Kas gan notika ar viņu? Kad skaistule pamodās un neredzēja virs ūdens pludiņu, viņa steidzīgi rāva makšķeres auklu. Aukla izstiepās, bet āķītis un pludiņš nerādījās virs ūdens. Acīm redzot, Smičkova pušķis bija ūdenī izmircis, piebriedis un kļuvis smags.

«Vai nu piekodusies liela zivs,» meiča domāja, «vai arī makšķere aizķērusies.»

Vēl mazliet paraustījusi auklu, meiča nolēma, ka āķis aizķēries.

«Cik žēl,» viņa domāja. «Bet vakaros tik labi kožas! Ko lai iesāk?»

Un, daudz galvu nelauzīdama, ekscentriskā meiča norāva savu gaisīgo tērpu un iegremdēja straumē skaisto augumu līdz pašiem marmora krāsas pleciem. Nebija viegli atraut āķi no pušķa, kurā bija samudžinājusies aukla, bet pacietība un pūles uzvarēja. Pēc stundas ceturkšņa laimē starojošā skaistule izkāpa no ūdens, turēdama rokās āķi.

Taču viņai uzglūnēja ļauns liktenis. Nelieši, kas nozaga Smičkova drēbes, bija nolaupījuši arī viņas ģērbu, atstādami tikai trauciņu ar tārpiem.

«Ko lai tagad iesāku?» viņa sāka šņukstēt. «Vai tiešām iet tādā izskatā? Nē, nekad! Labāk nāve! Pagaidīšu, kamēr satumsīs: tad tumsā aiziešu līdz krustmātei Agafjai un aizsūtīšu viņu uz mājām pēc ģērba… Bet pagaidām iešu un paslēpšos zem tiltiņa.»

Mana varone izraudzījās augstāku zāli un salīkusi skrēja uz tiltiņu. Līzdama zem tiltiņa, viņa tur pamanīja cilvēku ar muzikālām krēpēm un spalvainām krūtīm … iekliedzās un zaudēja samaņu.

Arī Smičkovs izbijās. Sākumā viņš noturēja meiču par laumu.

«Vai tikai tā nav upes nāra, kas nākusi mani ievilināt?» viņam iešāvās prātā, un šī iedoma glaimoja, jo viņš vienmēr bija labās domās par savu izskatu. «Taču, ja tā nav nāra, bet cilvēks, kā gan lai izskaidro šo dīvaino pārvērtību! Kāpēc viņa šeit, zem tilta? Un kas viņai noticis?»

Kamēr viņš risināja šīs domas, skaistule sāka atgūties.

—    Nenogaliniet mani! — viņa čukstēja. — Esmu kņaze Bibulova. Es jūs lūdzu! Jums dos daudz naudas! Es nupat atkabināju ūdenī āķi, un zagļi nozaguši manu jauno tērpu, kurpes un it visu!

—   Cienītā! — Smičkovs attrauca lūdzošā balsī.

—    Man ari nozagtas drēbes. Turklāt līdz ar biksēm viņi aizstiepuši arī kolofoniju, kas atradās bikšu kabatā!

Visi, kas spēlē kontrabasu vai trompeti, parasti nav atjautīgi, Smičkovs turpretim bija patīkams izņēmums.

—    Cienītā! — viņš pēc brītiņa teica. — Jūs, kā redzu, mulsina mans izskats. Bet, saprotiet, es nevaru aiziet no šejienes aiz tiem pašiem iemesliem kā jūs. Un es izdomāju tā: vai jūs nebūtu ar mieru ielīst mana kontrabasa futrālī un apsegties ar vāku? Tas paslēps mani no jums …

To pateicis, Smičkovs izvilka no futrāļa kontrabasu. Uz mirkli viņam likās, ka, atdodams futrāli, viņš pro- fanē svēto mākslu, bet svārstīšanās nebija ilga. Skaistule iegūlās un saritinājās futrālī, bet viņš aizsprādzēja siksnas un sāka priecāties, ka daba apveltījusi viņu ar tādu prātu.

—   Tagad, cienītā, jūs mani neredzat, — viņš sacīja.

—   Guliet še un esiet mierīga. Kad satumsīs, es jūs aiznesīšu uz jūsu vecāku māju. Pēc kontrabasa turpretim varu atnākt arī vēlāk.

Tiklīdz iestājās krēsla, Smičkovs uzvēla plecos futrāli ar skaistuli un sāka kājot uz Bibulova vasarnīcu. Plāns viņam bija tāds: sākumā viņš aizies līdz pirmajai mājai un dabūs drēbes, tad dosies tālāk …

«Nav ļaunuma bez labuma …» viņš domāja, saceldams ar kailajām kājām putekļus un salīkdams zem nastas. «Toties par silto līdzjūtību, ko esmu izrādījis kņazes liktenim, Bibulovs droši vien mani bagātīgi atalgos.»

—    Cienītā, vai jums ir ērti? — viņš jautāja, kā ca- valier galant, kas aicina dāmu uz kadriļu. — Esiet tik laipna, nekautrējieties un iekārtojieties manā futrālī kā savās mājās.

Pēkšņi galantajam Smičkovam šķita, ka viņam pa priekšu tumsā soļo divi cilvēku stāvi. Ieskatījies ciešāk, viņš pārliecinājās, ka tie nav optiski māņi: cilvēki tiešām gāja un pat nesa rokās kādus saiņus…

«Vai tie tik nav zagļi?» viņam iešāvās prātā. «Viņi kaut ko nes. Droši vien tās ir mūsu drēbes!»

Smičkovs nolika ceļmalā futrāli un sāka dzīties gājējiem pakaļ.

—   Stāt! — viņš kliedza. — Stāt! Turiet tos!

Gājēji atskatījās un, pamanījuši, ka viņiem dzenas pakaļ, laida ļekas vaļā… Kņaze vēl ilgi dzirdēja ātrus soļus un saucienus: «Stāt!» Beidzot viss apklusa.

Smičkovs bija aizrāvies ar vajāšanu, un droši vien skaistulei vēl ilgi būtu jānoguļ uz lauka ceļmalā, ja negadītos laimīga nejaušība. Tanī brīdī pa to pašu ceļu uz Bibulova vasarnīcu soļoja Smičkova biedri — fleitists Zučkovs un klarnetists Razmahaikins. Paklūpot pret futrāli, abi izbrīnā saskatījās un sasita rokas.

—   Kontrabass! — Zučkovs iesaucās. — Skat, tas jau mūsu Smičkova kontrabass! Bet kā tas šeit nokļuvis?

—    Droši vien ar Smičkovu kaut kas gadījies, — Razmahaikins nosprieda. — Vai nu viņš piedzēries, vai aplaupīts … Lai nu kā, atstāt šeit kontrabasu nedrīkst. Ņemsim to līdzi.

Zučkovs uzvēla futrāli mugurā, un mūziķi devās tālāk.

—   Velns parauj, cik smags! — fleitists visu ceļu rūca. — Ne par ko pasaulē nebūtu ar mieru spēlēt tādu ķēmu … Ak vai!

Ieradušies Bibulova vasarnīcā, mūziķi nolika futrāli orķestrim paredzētajā vietā un devās uz bufeti.

Pa to laiku vasarnīcā jau iededza lustras un svečturus. Līgavainis, galma padomnieks Lakejičs, glīts un simpātisks satiksmes resora ierēdnis, stāvēja zāles vidū un, rokas kabatās sabāzis, runājās ar grāfu Škalikovu. Viņi runāja par mūziku.

—    Grāf, — Lakejičs stāstīja. — Neapolē es pazinu kādu vijolnieku, kas vārda tiešajā nozīmē veica brīnumdarbus. Jūs neticēsiet! No kontrabasa — no parasta kontrabasa viņš izvilināja tādus velna trillerus, ka taisni briesmas! Strausa valšus spēlēja!

—   Ejiet nu, tas nevar būt… — grāfs apšaubīja.

—        Kad es jums saku! Pat Lista rapsodiju spēlēja. Es dzīvoju ar viņu vienā numurā un aiz gara laika iemācījos no viņa spēlēt uz kontrabasa Lista rapsodiju.

—   Lista rapsodiju… Hm … Jūs jokojat…

—        Neticat? — Lakejičs pasmējās. — Es jums tūlīt pierādīšu! Iesim uz orķestri!

Līgavainis un grāfs devās uz orķestri. Piegājuši pie kontrabasa, viņi sāka žigli atraisīt siksnas… un — ak šausmas!

Bet tagad, kamēr lasītājs, ļaudamies savai fantāzijai, iztēlo muzikālā strīda iznākumu, pievērsīsimies Smičkovam … Nabaga mūziķis, nepanācis zagļus un atgriezies tur, kur bija atstājis futrāli, neieraudzīja dārgo na9tu. Nekā nesaprazdams, viņš vairākkārt pagājās pa ceļu uz priekšu un atpakaļ un, neatradis futrāli, nolēma, ka nav nokļuvis uz īstā ceļa …

«Tas ir briesmīgi!» viņš domāja, plēsa sev matus un stinga šausmās. «Viņa noslāps futrālī! Es esmu slepkava!»

Līdz pašai pusnaktij Smičkovs staigāja pa ceļiem un meklēja futrāli, bet beigās galīgi noguris devās zem tiltiņa.

—   Pameklēšu rītausmā, — viņš nolēma.

Meklēšanai rītausmā bija tāds pats iznākums, un

Smičkovs nolēma sagaidīt nakti zem tilta …

—        Es viņu atradīšu! — viņš murmināja, noņēmis cilindru un plēsdams matus. — Kaut arī būtu jāmeklē vesels gads, bet es viņu atradīšu!

Arī tagad vēl zemnieki, kas dzīvo attēlotajās vietās, stāsta, ka naktīs zem tiltiņa esot redzams kails, spalvām apaudzis cilvēks ar cilindru galvā. Retumis no tiltiņa apakšas atskanot kontrabasa rūkoņa.

BAILES

Pa visu laiku, kamēr dzīvoju šajā saulē, esmu nobijies tikai trīs reizes.

Pirmajām īstajām bailēm, no kurām saslejas stāvus mati un pa muguru skrēja šermuji, iemesls bija niecīga, bet dīvaina parādība. Reiz jūlija vakarā aiz gara laika braucu uz pasta staciju pēc avīzēm. Vakars bija kluss, silts un gandrīz tveicīgs, tāpat kā visi vienmuļie jūlija vakari, kuri, reiz sākušies, kārtnā, nepārtrauktā virknē seko viens pēc otra nedēļu, divas nedēļas, dažreiz arī ilgāk un pēkšņi izbeidzas ar brāzmainu negaisu un dāsnu lietus gāzi, kas atsvaidzina uz ilgu laiku.

Saule jau sen bija norietējusi, un visu zemi klāja pelēks ēnas auts. Klusajā, stingajā gaisā biezēja salkani un medaini zāļu un ziedu izgarojumi.

Braucu vienkāršos darba ratos. Aiz muguras, nolicis galvu uz auzu maisa, klusu šad tad iekrācās dārznieka dēls Paša, gadus astoņus vecs zēns, kuru paaicināju līdzi, ja rastos vajadzība uzraudzīt zirgu. Bija jābrauc pa šauru, bet taisnu jo taisnu laukceļu, kurš līdzīgi lielai čūskai bija nogulies garos, biezos rudzos. Bālēdama dzisa rieta blāzma; gaišo strēli šķērsoja šaurs, smagnējs mākonis, kas brīžiem izskatījās pēc laivas, brīžiem pēc segā ievīstīta cilvēka …

Nobraucu divas vai trīs verstis, un tad iepretim bālganai blāzmai cita pēc citas uznira smuidras, staltas apses; aiz tām spīguļoja upe, un tūlīt manu acu priekšā kā pēc burvja mājiena izvērsās krāšņa ainava. Vajadzēja apturēt zirgu, jo mūsu taisnais ceļš pēkšņi izbeidzās un tālāk jau slīdēja lejup pa krauju, krūmiem aizaugušu nogāzi. Mēs stāvējām kalnā, bet apakšā bija liela, plaša ieplaka, tumsas un dīvainu apveidu pilna. Šis ieplakas dibenā plašā līdzenumā, apšu sargāts un upes zaigas apmīļots, čurnēja ciems. Tagad tas bija aizmidzis … Dzīvojamās ēkas, baznīca ar zvanu torni un koki vīdēja pelēkajā krēslā, bet upes gludajā līmenī melnēja to atspulgi.

Pamodināju Pašu, lai viņš neizveltos no ratiem, un piesardzīgi braucu lejup.

—   Vai Lukova klāt? — Paša jautāja, laiski paceldams galvu.

—    Klāt ir. Turi grožus! . ..

Vedu zirgu lejup no kalna un skatījos uz ciemu. Jau no pirmā acu uzmetiena ievēroju kaut ko dīvainu: torņa augšējā posmā mazītiņā logā starp kupolu un zvaniem mirguļoja uguntiņa. Šī uguns, kas līdzinājās dziestošas svētbildes lampiņas gaismai, gan uz mirkli apdzisa, gan spilgti uzliesmoja. Kā tur varēja rasties uguntiņa? Cēloni nespēju izprast. Loga iekšpusē uguntiņa nevarēja degt, jo torņa augšējā posmā nebija ne svētbilžu, ne svētbilžu lampiņu; zināju, ka tur ir tikai sijas, putekļi un zirnekļu tīmekļi, nokļūt šajā posmā bija grūti, tāpēc ka eja no torņa uz šo posmu bija blīvi aiznaglota ar dēļiem.

Visvairāk ticams, ka uguntiņa bija kādas ārējas gaismas atspulgs, bet, lai kā piepūlēju redzi, milzīgajā ainavā, kas atradās manu acu priekšā, varēju saskatīt tikai šo uguntiņu un nevienu citu gaišu plankumu. Mēness nebija. Bālā, pavisam jau dziestošā vakarblāzmas svītra nevarēja atspoguļoties, jo gaišais lodziņš raudzījās nevis uz rietumiem, bet uz austrumiem. Šie un citi līdzīgi apsvērumi nelika man mieru visu laiku, kamēr vedu zirgu lejā. Apakšā iesēdos ratos un vēlreiz paskatījos uz uguntiņu. Tā joprojām mirguļoja un brīžiem uzliesmoja.

«Dīvaini,» es domāju, taču nespēju rast nekādu izskaidrojumu. «Ļoti dīvaini.»

Pamazām mani pārņēma nepatīkama sajūta. Sākumā domāju — tas ir īgnums, ka nespēju izskaidrot vienkāršu parādību, bet pēc tam, kad šausmās pēkšņi novērsos no uguntiņas un ar vienu roku pieķēros Pašam, kļuva skaidrs, ka mani pārņem bailes… Mani guva savā varā vientulība, skumjas un šausmas, it kā es ar varu būtu iesviests šajā lielajā, tumšajā ieplakā, kur tagad stāvēju viens pats iepretim zvanu tornim, kas blenza uz mani ar savu sarkano aci.

—   Paša! — es uzsaucu, šausmās aizvērdams plakstiņus.

—   Nu?

—    Paša, kas tur spīd baznīcas tornī?

Paša paskatījās pāri manam plecam uz torni un nožāvājās.

—    Ej nu sazini!

Šī īsā saruna ar zēnu mani mazliet nomierināja, taču tikai uz brītiņu. Paša, pamanījis, ka esmu satraukts, blenza platām acīm uz uguntiņu, palūkojās vēlreiz uz mani, pēc tam atkal uz uguntiņu …

—   Man ir bail! — viņš čukstēja.

Šausmās nezinādams vairs, ko darīt, apkampu zēnu ar vienu roku, piespiedos viņam klāt un stipri uzšāvu zirgam ar pātagu.

«Muļķīgi!» es sev sacīju. «Šī gaisma šķiet baiga tikai tāpēc, ka nav izprotama… Viss nesaprotamais ir noslēpumains un tāpēc liekas baismīgs.»

Mēģināju sevi pārliecināt un tanī pašā laikā nemitīgi pātagoju zirgu. Aizbraucis pasta stacijā, tīšuprāt nopļāpāju ar stacijas uzraugu veselu stundu, izlasīju divas vai trīs avīzes, taču nemiers arvien vēl nerimās. Atceļā uguntiņu vairs neredzēju, bet toties māju un apšu silueti, kalns, kurā bija jābrauc augšā, man šķita dzīvi. Kāpēc spīdēja tā uguntiņa, nezinu vēl tagad.

Otras bailes, kuras pārdzīvoju, radīja tikpat niecīgs fakts… Nācu mājās no satikšanās. Pulkstenis viens naktī — laiks, kad daba parasti iegrimusi visdziļākajā un vissaldākajā rīta puses miegā. Taču šoreiz daba nebija aizmigusi un to nevarēja dēvēt par klusu. Grieza griezes, klaigāja paipalas, dziedāja lakstīgalas, svilpoja tilbītes, čirkstēja sienāži un zemes vēži. Pāri pļavām vēlās vieglas miglas vāli, pie debesīm garām mēnesim aši steidzās mākoņi. Daba negulēja, it kā nevēlēdamās palaist neizmantotus sava mūža labākos brīžus.

Gāju pa šauru taku tieši gar dzelzceļa uzbēruma kranti. Mēness zaiga slīdēja pa sliedēm, uz kurām jau bija izsvīdusi rasa. Lielas mākoņu ēnas atkal un atkal steidzās pāri uzbērumam. Tālē rāmi spīdēja zaļa uguntiņa.

«Tātad viss ir labi,» es domāju, lūkodamies uz uguntiņu.

Sirds man bija klusa, mierīga, bezrūpīga. Nācu no satikšanās, man nebija kurp steigties, miegs vēl neuzmācās, veselība un jaunība jūtama ikvienā elpas vilcienā, ikvienā solī, kas dobji skanēja vienmuļajā nakts šalkoņā. Neatceros, ko toreiz domāju, bet jutos labi, ļoti labi!

Nogājis ne vairāk kā versti, pēkšņi aiz muguras sadzirdēju vienmērīgu, liela strauta urdzēšanai līdzīgu rūkoņu. Ik mirkli tā kļuva arvien skaļāka un skaļāka, bija dzirdama arvien tuvāk un tuvāk. Paskatījos atpakaļ: kādu simt soļu attālumā melnēja birzs, no kuras nule biju iznācis; tur uzbērums slaidā puslokā griezās pa labi un pazuda aiz kokiem. Neizpratnē apstājos un sāku gaidīt. Tūliņ pat pagriezienā parādījās liels, melns plankums, dārdēdams drāzās man pretim un putna ātrumā aizjoņoja garām pa sliedēm. Nepagāja ne pusminūte, plankums izgaisa, dārdoņa saplūda kopā ar nakts trokšņiem.

Tas bija parasts preču vagons. Pats par sevi tas nebūtu nekas sevišķs, taču viens bez lokomotīves un turklāt naktī šis vagons mani galīgi apmulsināja. Kur tas varēja rasties, un kādi spēki to dzina tik briesmīgā ātrumā pa sliedēm? No kurienes un uz kurieni šis vagons joņoja?

Ja es būtu aizspriedumains, nolemtu, ka velni un raganas tur aizvizinājās uz sabatu, un es ietu tālāk, bet tobrīd šis rēgs man likās pavisam neizskaidrojams. Negribēju ticēt savām acīm un sapinos minējumos kā muša zirnekļa tīklā …

Pēkšņi jutu, ka esmu vientuļš, gluži viens visā plašajā pasaulē, ka nakts, kura tagad man jau šķita drūma, glūn sejā un uzmana manus soļus; visas skaņas, putnu klaigas, koku čuksti likās ļaunuma pilni un eksistēja it kā vienīgi tādēļ, lai iebiedētu manu iztēli. Kā ārprātīgs brāžos uz priekšu un, neko neapjēgdams, skrēju, cenzdamies skriet arvien ātrāk un ātrāk. Tūliņ sadzirdēju to, kam līdz šim nebiju pievērsis uzmanību, proti, žēlabainos telegrāfa stiepļu vaidus.

—   Velns viņu sazin! — es sevi kaunināju. — Tā ir mazdūšība, muļķība!…

Taču mazdūšība stiprāka nekā aukstasinīgs saprāts. Sāku skriet lēnāk tikai tad, kad sasniedzu zaļu uguntiņu, ieraudzīju tumšu dzelzceļnieka būdu un blakus tai uzbēruma maJā cilvēku, droši vien sargu.

—   Vai tu redzēji? — es jautāju, smagi elsdams.

—   Ko? Kas tev i?

—   Te aizdrāzās vagons! …

—    Redzēju… — vīrs negribīgi atbildēja. — Atkabi- nājies no preču vilciena. Simt divdesmit pirmajā vērsti ir kāpums … lokomotīve velk vilcienu kalnā. Beidzamā vagona sajūgs neizturēja, vagons spruka vaļā un aizripoja atpakaļ… Skrien nu tagad pakaļ! …

Dīvainā parādība bija izskaidrota, un viss fantastiskais izgaisa. Bailes izzuda, es varēju iet tālāk.

Trešoreiz lielas bailes piedzīvoju agrā pavasarī, atgriezdamies no medībām, no sloku gaides. Satumsa vakars. Meža ceļš viss vienās peļķēs pēc nule nolijušā lietus, un zem kājām žļurkstēja dubļi. Asinssarkanā rieta blāzma spīdēja cauri mežam, sārtinādama baltos bērzu stumbrus un jauno lapotni. Biju noguris un tikko spēju pavilkt kājas.

Kādas piecas vai sešas verstis no mājām, iedams pa meža ceļu, negaidot sastapu lielu, melnu, ņufaundlen- diešu šķirnes suni. Skriedams garām, suns uzmanīgi palūkojās tieši man sejā un tecēja tālāk.

«Glīts suns …» es domāju, «nez kam tas pieder?»

Paskatījos atpakaļ. Suns bija apstājies kādus desmit soļus atstatu un nenolaida no manis acu. Brīdi raudzī- jāmies viens uz otru klusēdami, pēc tam suns, droši vien manas uzmanības glaimots, lēni pienāca klāt un sāka luncināt asti…

Gāj u tālāk. Suns man sekoja.

«Kam pieder tas suns?» es sev jautāju. «No kurienes viņš radies?»

Trīsdesmit vai četrdesmit verstu apkaimē pazinu visus muižniekus un pazinu ari viņu suņus. Nevienam no viņiem nebija šāda ņufaundlendieša. Kur tas varēja rasties šeit, dziļi mežā, uz malkas ceļa, pa kuru neviens nekad nebraukāja citādi, kā tikai malku vezdams. Suns nevarēja bUt noklīdis kādam braucējam, jo muižniekiem pa šo ceļu nebija kurp braukt.

Apsēdos uz celma atpūsties un vēroju savu ceļabiedru. Arī suns attupās, pacēla galvu un neatlaidīgi raudzījās uz mani… Viņš lūkojās, acis nepamirkšķinādams. Nezinu, vai nu klusuma, meža ēnu un čukstu ietekmē, vai varbūt apmulsis no parastu suņa acu neatlaidīgā skatiena, bet pēkšņi sajutu bailes. Atcerējos Faustu un viņa buldogu, atcerējos, ka nervoziem cilvēkiem pārgurumā dažreiz rādoties halucinācijas. Ar to jau pietika, lai es tūlīt celtos augšā un steigšus dotos tālāk. Ņufaundlendietis nāca man līdzi…

—   Vācies prom! — es uzkliedzu.

Sunim laikam patika mana balss, jo viņš jautri palēcās un tagad skrēja man pa priekšu.

—   Vācies prom! — es vēlreiz uzkliedzu.

Suns paskatījās atpakaļ, vērīgi palūkojās manī un priecīgi luncināja asti. Šķiet, mana bargā balss viņam likās jocīga. Man vajadzēja suni laipni uzrunāt, bet prātā joprojām bija Fausta buldogs, un bailes vērtās aizvien lielākas un lielākas… Uznāca tumsa, kas mani galīgi apmulsināja, un ikreiz, kad suns pieskrēja un kulstīja mani ar asti, es gļēvi aizvēru acis. Atkārtojās tas pats, kas ar uguntiņu baznīcas tornī un ar vagonu: neiztourēju un sāku skriet…

Mājās mani gaidīja ciemiņš, vecs draugs, kurš apsveicinājies žēlojās, ka, braukdams pie manis, mežā apmaldījies un viņam noklīdis labs, dārgs suns.

aptieķniece

B. pilsētele, kurā ir tikai divas vai trīs līkumainas ielas, guļ dziļā jo dziļā miegā. Gaiss rāms un kluss. Tikai tālu, laikam ārpus pilsētas, vārgā, aizsmakušā, smalkā balsī rej suns. Drīz svīdīs gaisma.

Visi jau sen aizmiguši. Neguļ tikai provizora Černo- mordika — B. aptiekas īpašnieka jaunā sieva. Viņa gū- lusies un cēlusies jau trīs reizes, bet miegs kā nenāk, tā nenāk — un nezin kāpēc. Sēž pie atvērta loga, ģērbusies tikai naktskreklā, un skatās laukā. Trūkst elpas, māc garlaicība, īgnums… tik liels īgnums, ka gribas pat raudāt, bet, kāpēc, — tas atkal nav zināms. Krūtīs briest dīvains kamols un lāgu lāgiem kāpj augšup… Aiz muguras, dažus soļus no aptieķnieces, pierāvies pie sienas, šad tad saldi iekrācas pats Černomordiks. Asinskāra blusa iezīdusies viņam virs deguna, bet provizors to nejūt un pat smaida, jo sapņos redz, it kā pilsētā visi klepotu un nepārtraukti pirktu no viņa «Dāņu karaļa» pilienus. Šobrīd aptiekārs nav uzmodināms ne ar blusu kodieniem, ne ar lielgabala šāvieniem, ne ar laipniem vārdiem.

Aptieka atrodas gandrīz pilsētas malā, tāpēc aptieķ- niecei tālu jo tālu pārredzami lauki. . . Viņa vēro, kā pamazām bālē apvāršņa rīta puse, kļūst asinssarkana, it kā tur plosītos liels ugunsgrēks. Virs attālajiem krūmājiem negaidot sāk kāpt augšup liels mēness ar platu ģīmi. Tas ir sarkans (jāpiebilst, ka mēness, pakāpdamies virs krūmiem, vienmēr nez kāpēc ir briesmīgi sakaunējies).

Pēkšņi nakts klusumā skan soļi un šķind pieši. Dzirdamas balsis.

«Virsnieki nāk no apriņķa policijas priekšnieka un iet uz nometni,» aptieķniece domā.

Pēc brītiņa redzami divi augumi baltos virsnieku formas svārkos: viens liels un resns, otrs mazāks un tievāks … Laiski, soli solī tie slāj gar žogu un skaļi sarunājas. Tikuši blakus aptiekai, abi sāka iet klusāk un raugās logos.

—    Pēc aptiekas ož… — tievais saka. — Patiešām — aptieka! Ahā, atceros… Pagājušajā nedēļā es te biju, pirku rīcineļļu. Aptieķniekam skābs ģīmis un ēzeļa žoklis! Varens žoklis! Ar tādu Simsons apsitis filistiešus.

—    J-jā… — resnais saka rupjā balsī. — Farmācija guļ! Arī aptieķniece guļ. Obtjosov, te ir glīta aptieķniece.

—    Esmu redzējis. Man viņa ļoti iepatikās … Dakter, sakiet man — vai viņa tiešām spēj mīlēt šo ēzeļa žokli? Vai tiešām?

—    Nē, droši vien nemīl, — ārsts nopūšas un saviebjas tā, it kā viņam aptieķnieka būtu žēl. — Kundzīte tagad dus saldā miedziņā. Obtjosov, iedomājies! Karstumā izšļaukus guļ… lūpas pavērtas … viena kājiņa pār gultas malu karājas. Kazi, tas stulbais aptieķnieks no tik jaukas mantas neko nesaprot… Viņam vai nu sieviete, vai karbolūdens pudele — viss vienalga!

—    Vai zināt ko, dakter? — virsnieks saka un apstājas. — Ieiesim aptiekā, kaut ko nopirksim! Varbūt redzēsim arī aptieķnieci?

—   Vai tev prāts — naktī!

—   Kas par to? Viņiem taču jāpārdod zāles arī naktī. Draudziņ, ieiesim!

—   Lai notiek …

Aptieķniece, paslēpusies aiz aizkara, dzird vārgi ie- šķindamies zvanu. Paskatījusies uz vīru, kas saldi krāc un smaida tāpat kā pirmīt, viņa žigli apģērbjas, uzmauc basās kājās kurpes un skrien uz aptieku.

Aiz stikla durvīm redzamas divas ēnas … Aptieķniece pielaiž uguni lampas daktij, steidzas uz durvīm, lai tās atslēgtu, un nu viņai vairs nav garlaicīgi, neuzmācas īgnums, negribas raudāt, tikai stipri pukst sirds.

Ienāk resnīgais ārsts un tievais Obtjosovs. Tagad viņi skaidri saskatāmi. Resnvēderis ārsts ir melnuksnējs, ar bārdu un lācīgs. Pie ikkatras vismazākās kustības sprakšķ formas svārku vīles un seja pārklājas sviedriem. Turpretim virsnieks ir sārts, bez ūsām, sievišķīgs un lokans kā angļu jājamā pātaga.

—   Ko vēlaties? — aptieķniece vaicā, saturēdama uz krūtīm kleitas atlokus.

—   Iedodiet… e-e-e, par piecpadsmit kapeikām piparmētru tabletes!

Aptieķniece bez steigas noņem no plaukta burku un sāk prasīto svērt. Pircēji, plakstiņus nemirkšķinādami, skatās uz viņas muguru; ārsts miedz acis kā pieēdies runcis, bet poručiks ir loti nopietns.

—   Pirmo reizi redzu, ka dāma strādā aptiekā, — ārsts saka.

—    Tas nav nekas sevišķs … — aptieķniece atsaucas, iesāņus lūkodamās uz Obtjosova sārto seju. — Manam vīram nav palīgu, un viņam vienmēr talkā nāku es.

—   Tā-a … Jums ir dikti jauka aptieciņa! Cik daudz te dažādu … burku! Un vai jums nav bail te rosīties starp indēm! Brrr!

Aptieķniece aizlīmē papīra turziņu un sniedz to ārstam. Obtjosovs viņai dod piecpadsmit kapeiku ripiņu. Brītiņš aizrit klusu ciešot.. . Vīrieši pārmij skatienus, paiet soli uz durvju pusi, atkal saskatās.

—    Iedodiet par desmit kapeikām sodu! — ārsts saka.

Aptieķniece atkal, laiski un gurdi kustēdamās, sniedzas ar roku uz plauktu.

—    Vai jums aptiekā nav kaut kā tāda… — Obtjosovs murmina, pirkstus tirinādams, — ziniet, kaut kā tāda alegoriska, vai nav kādas dzīvinošas valgmes … varbūt zeltera? Vai jums ir zelters?

—    Ir, — aptieķniece atbild.

—   Bravo! Jūs neesat sieviete, bet feja. Aplaimojiet mūs ar kādām trim pudelītēm.

Aptieķniece steigšus aizlīmē sodas turziņu un pazūd tumsā aiz durvīm.

—    Plūmīte! — ārsts saka, pamirkšķinādams ar aci. — Obtjosov, tādu ananasu pat Madeiras salā nesameklēsiet. Nu? Kā jūs domājat? Bet vai… dzirdat krākšanu? Tur pašam aptieķnieka kungam labpatikas atdusēties.

Pēc īsa brīža atgriežas aptieķniece un uzliek uz letes piecas pudeles. Viņa kāpusi lejā pagrabā, tāpēc ir pietvīkusi un mazliet satraukta.

—        Csst… Klusāk, — Obtjosovs brīdina, kad viņai, pudeles vaļā taisot, nokrīt zemē korķu viļķis. — Netrokšņojiet, uzmodināsiet vīru.

—   Kas par to, ja arī uzmodināšu?

—        Viņš tik saldi guļ… redz jūs sapņos… Uz jūsu veselību!

—        Turklāt, — ārsts saka rupjā balsī, pēc zeltera dzeršanas atraugādamies, — vīri ir tik garlaicīga manta, ka viņi labi darītu, ja vienmēr gulētu. Eh, pie šī ūdentiņa derētu sarkanais vīniņš.

—   Ko vēl negribēsiet! — aptieķniece smejas.

—        Lieliski derētu! 2ēl, ka aptiekās nepārdod alkoholiskus dzērienus! Lai gan … jums jāpārdod vīns kā zāles. Vai jums ir vinum gallicum rubrum?

—    Ir.

—        Redziet nu! Dodiet mums to! Velns viņu rāvis, stiepiet šurp!

—   Cik vēlaties?

—        Ģuantum satis!… Sākumā pielejiet mums pie ūdens vienu unci, pēc tam redzēsim… Obtjosov, ko tu saki? Sākumā ar ūdeni, pēc tam per se …

Ārsts un Obtjosovs piesēžas pie letes, noņem cepures un dzer sarkanvīnu.

—        Vaļsirdīgi sakot, visdraņķīgākais vīns! Vinum sliktissimum. Lai gan … e-e-e … jūsu klātbūtnē tas šķiet nektārs. Kundze, jūs esat brīnišķīga! Domās skūpstu jūsu rociņu.

—        Upurētu nezin ko, lai tas nebūtu jādara tikai domās! — Obtjosovs saka. — Goda vārds! Savu dzīvību nežēlotu!

—        Rimstieties, rimstieties… — Cernomordika kundze teic, strauji pietvīkdama un savilkdama nopietnu seju.

—        Esat gan jūs koķete! — klusi, bet aizrautīgi smejas ārsts, šķelmīgi, caur pieri lūkodamies aptieķniecē.

— Actiņas šaujat uz visām pusēm! Pif, paf! Apsveicu: jūs esat uzvarējusi! Mēs esam sakauti!

Aptieķniece skatās uz virsnieku piesārtušajām sejām, klausās viņu tērgavošanā un pēc brītiņa atplaukst arī pati. Ai, viņai nu ir tik priecīgs prāts! Viņa piedalās sarunā, skaļi smejas, koķetē un pēc ilgas pircēju lūgšanās izdzer pāris unču sarkanvīna.

—   Jūs, virsnieki, biežāk varētu nākt no nometnēm uz pilsētu, — viņa saka, — citādi mums te ir šausmīga garlaicība. Es taisni mirstu nost.

—    Un kā vēl! — ārsts šausminās. — Tāds ana- nass … dabas brīnums un — tik tālā nomalē! Griboje- dovs lieliski teicis: «Saratovā, uz sādžu prom, pret rītiem!» Taču mums jāiet. Ļoti priecājos iepazīties… dikti priecājos! Cik esam jums parādā?

Aptieķniece pavērš acis uz griestiem un ilgi kustina lūpas.

—   Divpadsmit rubļus četrdesmit astoņas kapeikas! — viņa saka.

Obtjosovs izņem biezu kabatas portfeli, labu brīdi rakņājas naudas zīmēs un samaksā.

—    Jūsu vīrs saldi guļ… redz sapņus … — viņš murmina un atvadīdamies spiež aptieķniecei roku.

—   Man nepatīk klausīties muļķībās …

—    Vai tās kādas muļķības? Gluži otrādi… tās nemaz nav muļķības … Pat Šekspīrs teicis: «Lai sveikts, kas jauns bij dienās jaunās.»

—   Laidiet vaļā roku!

Beidzot pircēji pēc ilgas tarkšķēšanas skūpsta aptieķniecei rociņu un, vilcinādamies, it kā pārdomādami, vai nav ko aizmirsuši, iziet no aptiekas.

Bet aptieķniece žigli iesteidzas guļamistabā un apsēžas pie tā paša loga, kur pirmīt. Viņa redz, ka ārsts un poručiks, izgājuši no aptiekas, gausi paiet kādus divdesmit soļus, tad apstājas un sačukstas. Par ko? Sirds viņai strauji pukst, arī deniņos pulsē asinis, bet, kāpēc, — to viņa pati nezina… Sirds pukst stipri, it kā tie divi, tur čukstēdamies, izlemtu viņas likteni.

Pēc brīža ārsts nošķiras no Obtjosova un iet tālāk, bet Obtjosovs nāk atpakaļ. Viņš nosoļo garām aptiekai vienreiz, otrreiz… Gan apstājas pie durvīm, gan atkal ,soJo … Beidzot piesardzīgi nošķind zvans.

—    Kas? Kas tur ir? — aptieķniece pēkšņi sadzird vīra balsi. — Tur zvana, bet tu neliecies ne zinis! — aptieķnieks skarbi saka. — Nekādas kārtības!

Aptieķnieks pieceļas, uzvelk rītasvārkus un, nomie- dzī vēl grīļodamies, tupelēm šļūkādams, iet uz aptieku.

—   Ko … vēlaties? — viņš prasa Obtjosovam.

—   Iedodiet… iedodiet par piecpadsmit kapeikām piparmētru tabletes.

Nemitīgi sēkdams, žāvādamies, gandrīz aizmigdams un ar ceļgaliem balstīdamies pret leti, aptieķnieks uzkāpj līdz plauktam un noceļ burku …

Pēc brītiņa aptieķniece redz, ka Obtjosovs iziet no aptiekas un, pagājis dažus soļus, nosviež uz putekļainā ceļa piparmētru tablešu turziņu. Pie mājas stūra viņam pretim nāk ārsts … Abi sastopas un, rokas plātīdami, pazūd rīta miglā.

—    Cik es esmu nelaimīga! — aptieķniece saka, lielā niknumā raudzīdamās uz vīru, kas steigšus izģērbjas, lai atkal liktos gultā. — Ai, cik nelaimīga es esmu! — viņa atkārto un pēkšņi sāk raudāt rūgtas asaras. — Un neviens, neviens nezina …

—    Uz letes aizmirsu piecpadsmit kapeikas, — aptieķnieks murmina, uzvilkdams sev virsū segu. — Lūdzu, ieliec atvilktnē …

Un tūlīt viņš aizmieg.

LIEKIE ĻAUDIS

Jūlija vakara septītā stunda. No Hilkovas pieturas vietas uz vasarnīcu ciematu iet nule no vilciena izkāpušu vasarnieku bars — lielāko tie9u ģimenes tēvi, apkrāvušies ar sainīšiem, portfeļiem un sieviešu apģērbu kārbām. Visi izskatās nogurusi, izsalkuši un nikni, it kā citu un nevis viņu iepriecināšanai spīdētu saule un zaļotu zāle.

Kopā ar pārējiem iet arī apgabaltiesas loceklis Pavels Matvejevičs Zaikins, garš, uzkucies vīrs lēta linu auduma uzvalkā, galvā viņam izbalējusi cepure ar kokardi. Zaikins ir sasvīdis, piesarcis un īgns.

—   Vai katru dienu labpatīk uz vasarnīcu braukt? — Zaikinu uzrunā rudās biksēs ģērbies vasarnieks.

—   Nē, katru dienu nebraukāju, — Zaikins drūmi atbild. — Sieva un dēls šeit dzīvo pastāvīgi, bet es atbraucu pāris reižu nedēļā. Katru dienu braukāt nav laika, turklāt iznāk arī dārgi.

—    Pareizi sacīts, dārgi, — nopūšas vīrs ar rudajām biksēm. — Pilsētā līdz dzelzceļa stacijai kājām nav aizejams, jāņem ormanis, arī biļete maksā četrdesmit divas kapeikas… pa ceļam avīzīte jānopērk, nevar nociesties — arī glāzīte degvīna jāizdzer. Kapeikas tikai, kapeikas, it kā tīrais nieks, bet, ja parēķina, pa vasaru salasās savi divsimt rubļi. Protams, dabas jaukumi daudz vairāk vērti, nestrīdēšos… idile un tā tālāk, bet mums, ierēdņiem, ar savām algām, pats zināt, katra kapeika jāskaita. Ja nevajadzīgi izdodu kapeiku, visu nakti nevaru aizmigt… Jā-a … Man, cienīts kungs, nav tas gods zināt jūsu vārdu un tēva vārdu, es saņemu gadā gandrīz divus tūkstošus, esmu valsts padomnieks, taču smēķēju otrās šķiras tabaku un man nav lieka rubļa, lai sev nopirktu Viši minerālūdeni, kas man parakstīts pret aknu akmeņiem.

—    Vispār riebīgi, — Zaikins saka, brīdi klusējis. — Es, cienīts kungs, turos pie ieskata, ka šo vasarnīcu būšanu izgudrojuši velni un sievietes. Velnu šinī gadījumā gumdījis ļaunums, bet sievietes — ārkārtīga vieglprātība. Apžēliņ, tā nav dzīve, bet katorga, elle! Te ir smacīgi, karsti, grūti paelpot, bet es klaiņāju no vienas vietas uz otru kā dieva nepieņemts un nekādi nevaru atrast sev īstu pajumti. Tur, pilsētā, ne mēbeļu, ne apkalpotāju … viss aizvests uz vasarnīcu … jāēd velns zina kas, nedabūju dzert tēju, jo nav kas aizkur patvāri, netieku pie mazgāšanās, bet, tiklīdz atbraucu šurp, šajā dabas klēpī, lūdzu, jāiet kājām pa putekļiem, tveicē … tfu! Vai esat precējies?

—   Jā-a … Trīs bērniņi, — nopūšas vīrs ar rudajām biksēm.

—   Vispār riebīgi… Taisni brīnums, ka esam vēl dzīvi.

Beidzot vasarnieki sasniedz ciematu. Zaikins atsveicinās no vīra ar rudajām biksēm un iet uz savu vasarnīcu. Mājās nāves klusums. Dzirdama vienīgi odu sīkšana un muša, kas lūdzas žēlastību, jo nokļuvusi uz zirnekļa pusdienu galda. Logi aizklāti ar muslīna aiz- kariņiem, kuriem cauri spīd iesarkani nobālējuši ģerānijas ziedi. Uz nekrāsotajām dēļu sienām blakus oleo- grāfijām snauž mušas. Priekšnamā, virtuvē, ēdamistabā — nevienas dvēselītes. Istabā, ko dēvē gan par viesistabu, gan par zāli, Zaikins ierauga savu dēlu Petju, sīku, sešus gadus vecu zēnu. Petja sēž pie galda un, skaļi elsdams, izstiepis apakšlūpu, ar šķērēm izgriež no kārts kārava kalpu.

—   A, tēti, tas esi tu! — zēns saka, nemaz nepaceldams acis. — Labvakar!

—   Labvakar! . .. Kur tad māte?

—   Māmiņa? Viņa aizbrauca kopā ar Olgu Kirilovnu uz teātra mēģinājumu. Parīt viņiem izrāde. Arī mani ņems līdzi… Vai tu nāksi?

—   Hm! … Kad tad viņa būs mājās?

—   Teica, ka atgriezīšoties vakarā.

—   Kur ir Natālija?

—        Natāliju māte paaicināja sev līdzi, lai viņa palīdzētu izrādē pārģērbties, bet Akuļina aizgāja uz mežu sēņot. Tēti, kāpēc odiem, kad tie kož, vēderi kļūst sarkani?

—        Nezinu. .. Tāpēc, ka viņi sūc asinis. Tātad mājās nav neviena?

—   Neviena. Tikai es esmu mājās.

Zaikins atlaižas atzveltnes krēslā un brīdi truli raugās pa logu.

—    Kas tad mums dos pusdienas? — tēvs jautā.

—        Tēti, šodien pusdienas nav vārītas! Māte domāja, ka tu šovakar neatbraukšot, un nelika vārīt pusdienas. Viņa un Olga Kirilovna paēdīšot pusdienas mēģinājuma laikā.

—    Pazemīgi pateicos, bet ko tad ēdi tu?

—        Es dzēru pienu. Man nopirka pienu par sešām kapeikām. Tēti, bet kāpēc odi sūc asinis?

Zaikins pēkšņi jūt — kaut kas smags tuvojas viņa aknām un sāk tās sūkt. Viņam uznāk tādas dusmas, viņu pārņem tāds aizvainojums un rūgtums, ka Zaikins smagi elš un trīc; viņam gribas lēkt kājās, triekt zemē kaut ko smagu, rupji izlamāties, bet tobrīd viņš atceras, ka ārsti stingri aizlieguši uztraukties, viņš pieceļas un, sevi pārvarēdams, sāk svilpot «Hugenotu» meldiju.

—        Tēti, vai tu māki teātri spēlēt? — Zaikins dzird vaicājam Petju.

—        Eh, neuzplijies man ar muļķīgiem jautājumiem! — Zaikins dusmojas. — Pielipis kā piķis! Tev jau seši gadi, bet vēl tikpat dumjš kā pirms trijiem gadiem . . . Stulbais, izlaistais puika! Piemēram, kāpēc tu bojā šīs kārtis? Kā tu uzdrošinies tās sagraizīt?

—        Tās nav tavas kārtis, — Petja saka un pagriežas pret tēvu. — Man tās iedeva Natālija.

—        Melo! Melo, draņķa puika! — Zaikins sirdās arvien vairāk un vairāk. — Tu vienmēr melo! Nopērt tevi vajadzētu, šitādu sivēnu! Es tev ausis noraušu!

Petja pielec kājās, izstiepj kaklu un nenovērsdamier,

raugās sarkanajā, niknajā tēva ģīmī. Zēns sākumā blisina lielās acis, pēc tam tās aizsedz valgme, un seja saviebjas.

—        Ko tu baries? — Petja spiedz. — Muļķi, ko tu man piesienies? Nevienu neaiztieku, nepalaidņojos, paklausu, bet tu… dusmojies! Nu kāpēc tu mani bar?

Zēns runā pārliecinoši un raud tik rūgti, ka Zaikinu sāk mocīt sirdsapziņa.

«Patiešām, kāpēc es viņam piesienos?» tēvs domā.

—    Nu, būs jau labi… labi, — viņš saka, uzlikdams puikam roku uz pleca. — Vainīgs esmu, Petja… piedod. Tiu esi gudrinieks, jauks zēns, es tevi mīlu.

Petja noslauka ar piedurkni acis, nopūzdamies atkal apsēžas un mēģina izgriezt no kārts dāmu. Zaikins iet uz savu kabinetu. Viņš atslīgst dīvānā un, aizlicis rokas aiz pakauša, iegrimst domās. Zēna asaras remdinājušas tēva dusmas, un aknu smelgšana pamazām rimstas. Jūtams vienīgi nogurums un izsalkums.

—    Tēti! — Zaikins dzird skanam aiz durvīm balsi.

—   Vai drīkstu parādīt tev savu kukaiņu kolekciju?

—    Parādi!

Petja ienāk kabinetā un sniedz tēvam garu, zaļu kastīti. Vēl nepielicis kastīti pie auss, Ziaikins dzird izmisīgu dūkšanu un ķepiņu skrapstināšanos gar kastītes sienām. Pacēlis vāciņu, tēvs ierauga daudzus taureņus, vaboles, sienāžus un mušas, kas pie kastītes dibena piespraustas ar kniepadatām. Visi kukaiņi, atskaitot divas vai trīs vaboles, vēl ir dzīvi un kustas.

—    Bet sienāzis arvien vēl dzīvs! — Petja brīnās.

—   Vakar no rīta noķēru, un vēl nav nomiris!

—        Kas tevi iemācījis uzdurt kukaiņus? — Zaikins prasa.

—    Olga Kirilovna.

—        Olgu Kirilovnu pašu vajadzētu tā uzdurt! — Zaikins saka ar riebumu. — Nes projām! Dzīvniekus mocīt ir kauns!

«Ak dievs, cik nekrietni viņš tiek audzināts,» tēvs nospriež, kad Petja aizgājis.

Pavels Matvejevičs jau aizmirsis nogurumu un izsalkumu un domā tikai par sava zēna gaitām. Bet aiz logiem pa to laiku dienas gaisma pamazām dziest…

Dzirdams, ka vasarnieki bariņos atgriežas no vakara peldes. Kāds apstājas pie atvērtā ēdamistabas loga un sauc: «Vai negribat sēnītes?» — sauc un, nesagaidījis atbildes, ar basām kājām čāpo tālāk… Bet, kad tumsa kļūst tik melna, ka ģerānija aiz muslīna aizkariem vairs nav saredzama un pa logu jau plūst vakara dzestrums, priekšnama durvis trokšņaini atveras, dzirdami žigli soļi, balsis, smiekli…

—    Māmiņ! — Petja iespiedzas.

Zaikins paraugās no kabineta un redz savu sievu Na- deždu Stepanovnu, veselīgu, sārtenu kā allaž… Kopā ar viņu pārnākusi Olga Kirilovna, kalsena gaišmate ar lieliem vasaras raibumiem, un ieradušies divi sveši vīrieši: viens jauns, garš, ar rudiem, cirtainiem matiem un prāvu ādamābolu, otrs — zems, drukns, ar skūtu aktiera ģīmi un zilganpelēku, šķību zodu.

—   Natālij, aizkur patvāri! — Nadežda Stepanovna sauc, un ejot viņas svārki skaļi čaukst. — Pavels Mat- vejevičs esot atbraucis! Pavel, kur tu esi? Sveiks, Pavel! — viņa saka, iesteigdamās kabinetā un smagi elpodama. — Tu atbrauci? Ļoti priecājos . . . Man līdzi atbraukuši divi mūsu amatieri.. . iesim, es tevi iepazīstināšu … Tas garākais, tas ir Koromislovs … lieliski dzied, bet otrs, tas mazais… Smerkalovs, īsts aktieris … brīnišķīgi deklamē. Ai, cik nogurusi esmu! Mēs iestudējam «īrnieku ar trompeti» un «Viņa viņu gaida» … Parītvakar izrāde …

—    Kāpēc tu viņus atvedi? — Zaikins jautā.

—   Tētulīt, vajadzēja! Padzersim tēju, pēc tam vēl atkārtosim lomas un kaut ko padziedāsim… Es kopā ar Koromislovu dziedāšu duetu… Jā, gandrīz aizmirsu! Labiņais, aizsūti Natāliju, lai nopērk sardīnes, degvīnu, sieru un vēl kaut ko. Viņi droši vien paliks arī uz vakariņām … Ai, cik nogurusi esmu!

—   Hm!… Man nav naudas!

—    Tētulīt, nevar taču! Neērti! Neliec man sarkt!

Pēc pusstundas Natāliju aizsūta pēc degvīna un uzkodām; Zaikins, padzēris lēju un apēdis veselu franč- maizīti, iet uz guļamistabu un liekas gultā, bet Nadežda Stepanovna un viņas viesi trokšņodami un smiedamies sāk atkārtot lomas. Pavels Matvejevičs ilgi dzird, ka

Koromislovs svepstēdams deklamē un Smerkalovs klaigā kā īsts aktieris… Pēc lomu lasīšanas sākas gara tērzēšana, un reizēm ieskanas Olgas Kirilovnas spiedzīgie smiekli. Smerkalovs, izmantodams savas īsta aktiera tiesības, ar aplombu un degsmi skaidro lomu tekstus …

Pēc tam seko duets un pēc dueta šķind trauki. .. Zaikins pa miegam dzird, kā Smerkalovu citi pūlas pierunāt, lai viņš nodeklamējot «Grēcinieci», un kā tas pa- tielējies sāk skandēt šo poēmu. Viņš šņāc, sit sev pa krūtīm, raud, skaļi smejas aizsmakušā, zemā balsī. .. Zaikins viebjas un uzrauj segu uz galvas.

—   Jums tālu jāiet, ārā liela tumsa, — pēc stundas Zaikins dzird sievas balsi. — Kāpēc lai jūs nepaliktu pie mums pārnakšņot? Koromislovs gulēs šeit viesistabā uz dīvāna, bet jūs, Smerkalov, Petjas gultā. . . Petju var apguldīt vīra kabinetā … Patiešām, palieciet!

Beidzot, kad pulkstenis sit divas reizes, viss apklust … Atveras guļamistabas durvis, ienāk Nadežda Stepanovna.

—    Pavel, vai esi aizmidzis? — viņa čukst.

—    Nē, bet kas tad ir?

—   Labiņais, ej uz savu kabinetu, apgulsties uz dīvāna, šeit tavā gultā noguldīšu Olgu KirMovnu. Ej, mīļais! Es Olgu Kirilovnu novietotu kabinetā, bet viņa baidās gulēt viena … Celies nu!

Zaikins ceļas, uzmet plecos rītsvārkus un, spilvenu paņēmis, velkas uz kabinetu . . . Taustīdamies aizgājis līdz savam dīvānam, viņš uzrauj sērkociņu un redz: uz dīvāna guļ Petja. Zēns nav aizmidzis un, acis iepletis, raugās sērkociņa liesmā.

—    Tēti, kāpēc odi naktī neguļ? — viņš vaicā.

—   Tāpēc . .. tāpēc, — Zaikins murmina, — ka mēs abi te esam lieki. . . Nav pat kur gulēt!

—   Tēti, bet kāpēc Olgai Kirilovnai uz sejas vasar- raibumi?

—   Eh, liecies nu mierā! Apnicis esi!

Mazliet padomājis, Zaikins apģērbjas un iziet ārā ieelpot svaigu gaisu… Viņš skatās uz pelēcīgo rīta debesi, uz dusošajiem mākoņiem, klausās, kā laiski griež grieze, un sāk ilgoties pēc nākamās dienas, kad, aizbraucis pilsētā un pārnācis no tiesas, liksies uz auss .. . Pēkšņi ap ēkas stūri kāds nāk.

«Laikam sargs . ..» Zaikins domā.

Taču, vērīgāk ieskatījies un tuvāk piegājis, viņš redz, ka tas ir vakar sastaptais vasarnieks ar rudajām biksēm.

—   Jūs neguļat? — Zaikins jautā.

—   Jā, nez kāpēc nevaru aizmigt… — nopūšas virs ar rudajām biksēm. — Baudu dabas jaukumus … Pie manis, vai zināt, ar nakts vilcienu atbrauca — mīļa viešņa. . . manas sievas māmuļa. Kopā ar viņu ieradās radinieces — lieliskas jaunavas. Dikti priecājos, kaut gan… ir ļoti drēgns! Vai arī jums labpatīk baudīt dabas jaukumus?

—   Jā, — Zaikins murmina, — arī es … Varbūt zināt — vai šeit tuvumā nav kāds krogs vai traktierītis?

Vīrs ar rudajām biksēm paceļ acis augšup un iegrimst domās …

NOPIETNAIS SOLIS

Aleksejs Borisičs, kas nule atraisījies no pēcpusdienas Morfeja skāvieniem, kopā ar savu sievu Marfu Afa- nasjevnu sēž pie loga un kurn. Tēvam nepatīk, ka viņa meita Lida pastaigājas dārzā kopā ar Fjodoru Petro- viču, jaunu puisi.. .

—    Nevaru ciet, — Aleksejs Borisičs murmina, — ja meitenes tiktāl aizraujas, ka zaudē kautrību. Klaiņāšanā pa dārzu, pa tumšām alejām nesaskatu neko citu kā netikumību un izlaidību. Tu esi māte, bet neredzi neko.. . Lai gan, pēc tavām domām, meitenei tieši vajag nodarboties ar muļķībām… Pēc tavām domām, tas nekas, ja viņi tur sāks mīlēties… Pati būtu ar mieru vecuma dienās, kaunu pametusi, uz randiņiem l ikšot…

—    Ko tu man piesienies? — vecā dusmojas. — Gremžas un pats nezina, par ko. Plikpaurainais ķēms!

—    Lai jau! Lai notiek pēc tava prāta . .. Lai viņi tur bučojas, apkampjas … Labi… lai jau… Es dieva vaiga priekšā neatbildēšu, ja skuķēnam sagrozīs galvu … Bučojieties, bērniņi! Cerējieties!

—   Rimsties ar savu ļaunumu … Varbūt viņiem nekas arī neiznāks …

—   Lai dievs dod, ka nekas neiznāktu … — Aleksejs Borisičs nopūšas.

—   Tu allaž esi bijis naidnieks savam bērnam… Izņemot ļaunu, nekad Lidai neko neesi novēlēj is … Pielūko, Aleksej, ka tikai dievs tevi nesoda par tavu cieto sirdi! Man bail tevis dēļ! Ilgi dzīvot vairs nav atlicis!

—   Dari, kā zini, bet es to nevaru pieļaut… Viņš Lidai neder, un ari viņai nav kur steigties . .. Spriežot pēc mūsu turības un viņas skaistuma, Lidai būs vēl smalkāki līgavaiņi… Lai gan kāpēc ar tevi par to runāju? Dikti jau man vajadzīgs ar tevi runāt! Viņš jā- aiztriec, Lida jāiespundē aiz atslēgas — un beigta balle! … Tā arī izdarīšu.

Vecais runāja gausi, žāvādamies, gluži kā gumiju košļādams; bija redzams, ka viņš pukojas tikai tāpēc, ka pakrūtē smeldz un ka mēle pati kustas, taču vecenīte ikvienu vārdu ņēma pie sirds. Viņa sasita rokas, ķīvējās pretim un kladzināja kā vista. Tirāns, necilvēks, nelietis, ķēms un citi viņai zināmi lamu vārdi lēktin lēca no vecās lūpām un tieši Alekseja Borisiča «mūlī» … Strīdiņš, kā allaž, beigtos ar krietnu spļāvienu un asarām, bet vecīši pēkšņi ieraudzīja kaut ko neparastu; viņu meita Lida ar izpūrušiem matiem drāžas pa aleju uz māju. Tanī pašā brīdī tālu pie alejas līkuma aiz krūmiem pavīd Fjodora Petroviča salmu platmale . .. Šoreiz jauneklis ir ārkārtīgi bāls. Viņš nedroši pasper pāris soļu uz šo pusi, tad pamāj ar roku un žigli dodas atpakaļ. Pēc īsa brīža dzirdams, ka Lida ieskrien mājās, izsteidzas cauri visiem gaiteņiem un ar skaļu klakšķi aizslēdz savas istabas durvis.

Vecais vīrs un vecā sieva ar trulu izbrīnu pārmij skatienus, nodur acis un mazliet nobāl. Abi klusē un nezina, ko teikt. Mīklas atrisinājums viņiem skaidrs kā diena. Abi, ne vārda neteikdami, saprot un jūt, ka šovakar, kamēr viņi te purpināja un cemmējās viens ar otru, izlemts viņu meitenes liktenis. Pietiek ar visparastāko cilvēcisko nojautu, nerunājot nemaz par vecāku sirdīm, lai saprastu, ko tagad pārdzīvo Lida, ieslēgusies savā istabā, un cik svarīga, liktenīga nozīme viņas dzīvē ir salmenei, kas tur attālinās …

Aleksejs Borisičs krekstēdams pieceļas un sāk soļot pa istabu. . . Vecā vēro viņa kustības un, sirdij sažņaudzoties, gaida, kad vīrs sāks runāt.

—   Cik ērmīgs laiks visas šīs dienas… — vecais beidzot saka. — Naktis aukstas, dienas neciešami karstas.

Virēja ienes patvāri. Marfa Afanasjevna apskalo tasītes, ielej tēju, bet tai neviens nepieskaras.

—   Vajadzētu viņu . .. Lidu … pasaukt uz tēju … — Aleksejs Borisičs murmina, — citādi vēlāk būs jāsilda patvāris no jauna … Man nekārtība nepatīk!

Marfa Afanasjevna grib ko teikt, bet nespēj… Lūpas raustās, mēle neklausa, un acis kā ar plēvi aizvilktas. Vēl viens brītiņš, un — viņa sāk raudāt. Aleksejam Borisičam ļoti gribas apmīļot apjukušo vecenīti, un arī viņš pats labprāt pabimbātu, taču neļauj lepnums: jāpierāda, ka viņam ir raksturs.

—   Tas viss ir labi un lieliski, — viņš purpina, — tikai viņam vispirms vajadzēja parunāt ar mums … Jā … Vispapriekš viņam vajadzēja, kā jau tas pieklājas, lūgt mums Lidas roku.. . Varbūt mēs nemaz nepiekristu!

Vecā māj ar abām rokām, skaļi iešņukstas un aiziet uz savu istabu.

«Tas ir nopietns solis . . .» Aleksejs Borisičs domā. «Nedrīkst izlemt tā uz karstām pēdām … vajag nopietni, vispusīgi. . . Iešu viņu iztaujāšu, kas un kā, aprunāšos un izlemšu … Tā nevar!»

Večuks savelk ciešāk rītsvārkus un tipina uz Lidas durvīm.

—   Liducīt, — viņš ierunājas un nedroši satver durvju rokturi. — Vai tev … kas kaiš? Slima esi, vai?

Atbildes nav. Aleksejs Borisičs nopūšas, nez kāpēc parausta plecus un nāk nost no durvīm.

«Tā nevar!» viņš domā, šļūkdams ar tupelēm pa gaiteņiem. «Vajag vispusīgi… padomāt, apsvērt, apspriest . . . Laulība ir tik svēts iestādījums, ka pret to nedrīkst izturēties vieglprātīgi… Jāiet aprunāties ar veceni…»

Vecais tipina uz sievas istabu. Marfa Afanasjevna stāv pie atvērtas lādes un trīcošām rokām pārcilā veļu.

—    Kreklu nemaz nav… — viņa murmina. — Gādīgi vecāki, prātīgi ļaudis dod pūrā pat zīdaiņu veļu, bet mums nav ne kabatas lakatiņu, ne dvieļu… It kā viņa nebūtu mūsu meita, bet bārenīte . ..

—   Jārunā nopietni, bet tu par lupatām . . . Pat skatīties kauns… Izšķiras dzīves jautājums, bet šī kā bodnieka sieva stāv pie lādes un skaita panckas… Tā nevar!

—   Kā tad vajag?

—   Vajag apdomāt, vispusīgi apspriest… apsvērt…

Vecie dzird, ka Lida atslēdz savas durvis, sūta istabeni, lai tā aiznes vēstuli Fjodoram Petrovičam, un atkal ieslēdzas…

—    Izšķirošo atbildi viņam sūta … — Aleksejs Borisičs čukst. — Ir nu gan muļķīši, lai piedod dievs! Nemaz neapjēdz, ka jāaprunājas ar vecākiem cilvēkiem! Ir nu gan tagad jaunatne!

—    Aļoša, vai zini, ko es iedomājos! — vecenīte sasit rokas. — Mums taču pilsētā būs jāmeklē cits dzīvoklis! Ja Lida nedzīvos kopā ar mums, kālab mums astoņas istabas?

—   Tas viss ir nieki… blēņas … Tagad vajag par nopietnām lietām …

Līdz pat vakariņām vecīši klaiņā pa istabām kā ēnas un nezina, kur dēties. Marfa Afanasjevna bez kādas jēgas rakņājas pa veļu, sačukstas ar virēju, atkal un atkal iešņukstas, bet Aleksejs Borisičs purpina, grib runāt par nopietnām lietām, bet melš nezin ko. Pie vakariņu galda ierodas Lida. Seja pietvīkusi, plakstiņi mazliet uzblīduši…

—   Labvakar, labvakar! — tēvs saka, uz meitu neskatīdamies.

Apsēžas un pirmos divus ēdienus iebauda klusēdami . .. Apkalpotāju sejās, kustībās, gaitā — itin visur nojaušams kautrs svinīgums …

—    Lida, vajadzētu, kā to saka… — vecais ierunājas, — nopietni apspriest. . . vispusīgi… Nu jā … Liķieri varbūt vajadzētu iedzert? Glafira, padod šurp liķieri! Arī šampanietis nebūtu par ļaunu, bet, ja nu nav, tad dievs ar viņu . . . Njā … tā nevar!

Glafira pasniedz liķieri. Vecais dzer glāzīti pēc glāzītes …

—   Nu tad apspriedīsim… — viņš saka. — Nopietns gadījums, uz visu mūžu … Tā nevar!

—   Tēti, taisni šausmas, cik ļoti tev patīk runāt! — Lida nopūšas.

—        Nu, nu … — vecais nobīstas. — Es jau to tikai tāpat… pur se lepetan … Nedusmojies …

Pēc vakariņām māte ilgi sačukstas ar meitu.

«Droši vien par niekiem pļāpā,» vecais domā, soļodams pa istabām. «Nesaprot, muļķītes, cik tas ir nopietni … svarīgi… Tā nevar, tā nedrīkst!»

Pienāk nakts … Lida nomodā guļ savā istabā … Miegs bēg arī no vecīšiem, viņi sačukstas līdz pat rītausmai.

—        Mušas neļauj gulēt! — Aleksejs Borisičs purpina.

Taču vainīgas nav mušas, bet laime …

KORISTE

Reiz, kad viņa vēl bija jaunāka, skaistāka un ar skanīgāku balsi, viņas vasarnīcā antresolā sēdēja Nikolajs Petrovičs Kolpakovs, viņas pielūdzējs. Bija neciešami karsti un tveicīgi. Kolpakovs nule bija ieturējis pusdienas, izdzēris veselu pudeli slikta portvīna, jutās nelādzīgi un bija saguris. Abi garlaikojās un gaidīja, kad pierims karstums, lai varētu iet pastaigāties.

Pēkšņi priekšnamā ieskanējās zvans. Kolpakovs, tāpat bez svārkiem un tikai rīta kurpēs, pielēca kājās un jautājoši palūkojās uz Pašu.

—   Droši vien pastnieks vai varbūt kāda draudzene, — koriste sacīja.

Kolpakovs nevairījās ne no Pašas draudzenēm, ne no pastniekiem, taču, drošs paliek drošs, paķēra padusē savas drānas un iegāja blakus istabā, bet Paša steidzās atvērt durvis. Viņai par lieliem brīnumiem uz sliekšņa stāvēja nevis pastnieks, nevis kāda draudzene, bet nepazīstama sieviete, jauna, glīta, smalki ģērbusies un pēc visām pazīmēm — no kārtīgajām sievietēm.

Svešiniece bija bāla un smagi elpoja, it kā būtu uznākusi pa augstām kāpnēm.

—   Ko jūs vēlaties?

Kundze tūlīt vēl neatbildēja. Viņa paspēra soli uz priekšu, lēni apskatīja istabu un apsēdās tā, it kā nespēļu nostāvēt kājās aiz noguruma vai neveselības; pēc tam ilgi kustināja bālās lūpas, pūlēdamās kaut ko pateikt.

—       Vai mans vīrs ir pie jums? — viņa beidzot jautāja, paceldama uz Pašu lielas acis ar sarkaniem, saraudātiem plakstiņiem.

—   Kāds vīrs? — Paša čukstēja un pēkšņi nobijās tik ļoti, ka saltas kļuva rokas un kājas. — Kāds vīrs? — viņa atkārtoja un sāka drebēt.

—   Mans vīrs… Nikolajs Petrovičs Kolpakovs.

—   Nē . . . nē, kundze … Es … es nekādu vīru nepazīstu.

Daži mirkļi pagāja klusējot. Svešiniece vairākkārt noslaucīja ar kabatas lakatiņu bālās lūpas un, lai pārvarētu iekšējos drebuļus, aizturēja elpu, taču Paša stāvēja viņai iepretim kā zemē iemieta un lūkojās ar neizpratni un bailēm.

—   Tātad jūs sakāt, ka viņa šeit nav? — kundze vaicāja jau skarbāk un dīvaini smīnēdama.

—   Es … es nezinu, par ko jūs jautājat.

—    Jūs esat nelietīga, zemiska, pretīga … — svešiniece murmināja, aplūkodama Pašu ar naidu un riebumu. — Jā, jā… jūs esat nelietīga. Ļoti ļoti priecājos, ka beidzot varu jums to pasacīt!

Paša juta, ka šai melnajās drānās tērptajai dāmai ar dusmīgām acīm un ar baltiem, smalkiem pirkstiem viņa šķiet neliete, nekrietnele, un Pašai kļuva kauns no saviem apaļajiem, sārtajiem vaigiem, no vasaras raibu- miņiem uz deguna un matu cirtas, kas nekādi nebija uzsukājama augšup. Pašai likās — ja viņa būtu kalsena, nepūderējusies un bez šās cirtas, tad varētu noslēpt, ka viņa nav no godīgajām sievietēm un nebūtu tik bail un tik liels kauns stāvēt iepretim svešajai, noslēpumainajai dāmai.

—    Kur ir mans vīrs? — dāma turpināja. — Lai gan man tas vienalga, vai viņš šeit ir vai nav, bet man jāpastāsta jums, ka izšķērdēšana atklāta un Nikolaju Pet- roviču tagad meklē … Viņu grib apcietināt. Lūk, ko jūs esat izdarījusi!

Kundze piecēlās un lielā satraukumā sāka staigāt pa istabu. Paša skatījās uz viņu un bailēs neko vairs nesaprata.

—    Jau šodien viņu atradīs un apcietinās, — kundze teica, sāka šņukstēt, un šajās elsās ieskanējās aizvainojums un dusmas. — Es zinu, kas viņu novedis līdz šādām šausmām! Nelietīgā, zemiskā! Riebīgais, pērkamais dzīvnieks! (Kundzei lūpas saviebās un deguns riebumā saraucās.) Es esmu bezspēcīga… Klausieties jūs, pagrimusi sieviete! . . . Esmu bezspēcīga, jūs esat stiprāka nekā es, bet ir kāds, kurš aizstāvēs mani un manus bērnus! Dievs visu redz! Viņš ir taisnīgs! Viņš sodīs jūs par ikvienu manu asaru, par visām manām bezmiega naktīm! Pienāks laiks, un jūs mani atcerēsieties!

Atkal iestājās klusums. Kundze staigāja pa istabu, lauzīja rokas, bet Paša arvien vēl raudzījās uz viņu stulbi, brīnīdamās, nesaprazdama un gaidīja no viņas kaut ko šaušalīgu.

—   Es, kundze, neko nezinu! — Paša sacīja un pēkšņi sāka raudāt.

—    Jūs melojat! — kundze kliedza un jauni pazib- snīja uz viņu ar acīm. — Man viss ir zināms! Jau sen es jūs pazīstu! Es zinu, ka pēdējā mēnesī viņš stundām ilgi sēdējis pie jums ik dienas!

—    Jā. Un kas par to? Un kas tur jauns? Man mēdz būt daudz viesu, bet nevienu es ar varu neturu. Katrs dara, kā viņš grib.

—    Es jums saku: atklāta izšķērdēšana! Viņš dienestā iztērējis citiem piederošu naudu! Tādas dēļ … kā jūs, tādas dēļ kā jūs viņš izdarījis noziegumu. Paklausieties, — kundze sacīja loti skarbi un apstājās pretim Pašai. — Jums nevar būt principu, jūs dzīvoiat tikai tādēļ, lai darītu citiem ļaunu, tas ir jūsu mērķis, bet nevar taču domāt, ka esat tik zemu kritusi, ka jums vairs nebūtu nekādu cilvēcisku jūtu! Viņam ir sieva, bērni… Ja viņu notiesās un izsūtīs trimdā, es ar bērniem nomiršu badā . . . Jel saprotiet! Taču ir viens līdzeklis, kā glābt viņu un mūs no nabadzības un negoda. Ja šodien iemaksāšu deviņsimt rubju, viņu liks mierā. Tikai deviņsimt rubļu!

—   Kādus deviņsimt rubļus? — Paša klusu jautāja. — Es … es nezinu … Es neesmu ņēmusi…

—    Es nelūdzu no jums deviņsimt rubļu … naudas jums nav, un jūsu mantas man ari nevajag. Es lūdzu ko citu … Vīrieši tādām kā jūs parasti dāvina dārglietas. Atdodiet man tikai tās, ko jums dāvinājis mans vīrs!

—   Kundze, nekādas dārglietas viņš man nav dāvinājis! — Paša iespiedzās, sākdama saprast.

—    Kur tad palikusi nauda? Viņš izšķiedis savu, manu un citiem piederošo… Kur tas viss palicis? Paklausieties, es jūs lūdzu! Biju sašutusi un sarunāju jums daudz nepatīkamu vārdu, bet es atvainojos. Jūs mani nīstat, es to zinu, bet, ja spējat just līdzi, iejūtie- ties manā stāvoklī! Ļoti lūdzu, atdodiet man tās dārglietas!

—    Hm … — teica Paša un paraustīja plecus. — Es jau labprāt, bet, lai dievs mani soda, viņš neko man nav devis. Ticiet, saku to no sirds. Lai gan jums taisnība, — dziedātāja samulsa, — reiz viņš man atveda divus nieciņus. Lūdzu, es atdošu, ja vēlaties …

Paša attaisīja tualetes galdiņa atvilktnīti un izņēma izdobtu zelta rokas sprādzi un plānu gredzentiņu ar rubīna aci.

—   Lūdzu! — viņa teica, sniegdama šīs mantiņas viešņai.

Kundze pietvīka, seja sāka trīcēt. Viņa bija apvainojusies.

—    Ko jūs man dodat? — kundze iesaucās. — Es nelūdzu žēlastības dāvanas, bet to, kas nepieder jums … ko jūs, izmantodama savu stāvokli, esat izspiedusi no mana vīra… no šā vājā, nelaimīgā cilvēka… Ceturtdien, kad redzēju jūs kopā ar vīru kuģīšu piestātnē, jūs bijāt apkārusies ar dārgām brošām un rokas sprādzēm. Tātad netēlojiet šeit nevainīgu jēriņu! Pēdējo reizi jautāju: dosiet man tās dārglietas vai nedosiet?

—    Jānudien, jūs esat dīvaina… — Paša teica, sākdama apvainoties. — Apgalvoju jums, ka no jūsu Nikolaja Petroviča neko neesmu dabūjusi, izņemot šo sprādzi un gredzentiņu. Viņš man veda tikai saldus cepumus.

—   Saldus cepumus… — svešā iesmējās. — Mājās bērni pusbadā, bet šeit saldi cepumi. Jūs noteikti atsakāties atdot tās dārglietas?

Nesagaidījusi atbildi, kundze apsēdās un, kaut ko domādama, lūkojās tālē.

Ko tagad lai iesāku? — viņa sacīja. — Ja nesada- būšu deviņsimt rubļu, pagalam viņš un pagalam arī es ar bērniem. Nogalinat šo riebekli vai uz ceļiem mesties?

Kundze pielika pie sejas kabatas lakatiņu un saka elsodama raudāt.

—    Es jūs lūdzu! — cauri asarām skanēja viņas balss. — Jūs taču esat izputinājusi un pazudinājusi manu vīru, glābiet viņu… Jums nav līdzcietības pret viņu, bot bērni… bēnni. . . Vai tad vainīgi bērni?

Paša iztēlojās mazus bērniņus, kas stāv uz ielas, raud aiz bada, un pati sāka skaļi raudāt.

—    Kundze, ko es varu darīt? — viņa teica. — Jūs sakāt, es esot riebekle un izputinājusi Nikolaju Petro- viču, bet es jums kā dieva priekšā … es jums apliecinu — nekāda labuma no viņa neesmu iemantojusi… Mūsu korī tikai Motjai vienai pašai ir bagāts mīļākais, bet visas citas dzīvojam no rokas mutē. Nikolajs Petrovičs ir skolots un delikāts kungs, tāpēc viņu arī pieņēmu. Mēs nedrīkstam atraidīt.

—    Es lūdzu dārglietas! Dārglietas dodiet man! Es raudu … pazemojos … Ja gribat, metīšos ceļos! Lūdzu!

Paša iekliedzās aiz bailēm un māja ar rokām. Viņa juta, ka šī bālā, skaistā kundze, kas runā tik cildeni kā teātrī, patiešām var nomesties uz ceļiem — taisni lepnuma, cildenuma dēļ, lai sevi paaugstinātu un koristi pazemotu.

—   Labi, es jums atdošu dārglietas! — Paša sarosījās, slaucīdama acis. — Lūgtum! Tikai tās nav Nikolaja Petroviča dotas … Tās esmu dabūjusi no citiem viesiem. Kā nu vēlaties …

Paša attaisīja kumodes augšējo atvilktni, izņēma no tās brošu ar dimantiem, koraļļu krelles, vairākus gredzenus, rokas sprādzi un to visu sniedza dāmai.

—    Ņemiet, ja vēlaties, bet no jūsu vīra gan nekādu labumu neesmu iemantojusi. Ņemiet, iedzīvojieties! — Paša turpināja, apvainojusies, ka kundze draud mesties uz ceļiem. — Bet, ja nu esat dižciltīga … likumīga viņa laulātā draudzene, tad būtu turējusi viņu grožos. Jā, jā! Es viņu pie sevis neesmu saukusi, pats nāca …

Kundze caur asarām paskatījās uz iedotajām dārglietām un sacīja:

—   Tas vēl nav viss … Te neiznāks ne piecsimt rubļu.

Paša sviešus izsvieda no kumodes arī zelta pulksteni, papirosu etviju, aproču pogas un teica, rokas paplez- dama:

—   Vairāk man nekas nav palicis. Ja gribat, pārmeklējiet!

Viešņa nopūtās, trīcošām rokām ievīstīja kabatas lakatiņā dārglietas un, ne vārda neteikusi, pat ar galvu nepamājusi, aizgāja.

Atvērās blakus istabas durvis, ienāca Kolpakovs. Viņš bija bāls un nervozi purināja galvu, it kā nule būtu iedzēris kaut ko ļoti rūgtu; acīs mirdzēja asaras.

—   Kādas dārglietas jūs man esat dāvinājis? — Paša viņam uzklupa. — Kad, atļaujiet jums jautāt?

—    Dārglietas… Dārglietas, tas ir tīrais nieks! — Kolpakovs izdvesa un sapurināja galvu. — Ak dievs! Viņa tavu acu priekšā raudāja, pazemojās . ..

—   Es jums prasu: kādas dārglietas esat man dāvinājis? — Paša kliedza.

—    Ak dievs, viņa, godīgā, lepnā, šķīstā . .. pat uz ceļiem gribēja mesties šās… šās padauzas priekšā! Es viņu tiktāl esmu novedis! Es to esmu pieļāvis!

Kolpakovs sakampa galvu un vaidēja:

—- Nē, to nekad sev nepiedošu! Nepiedošu! Ej nost no manis … padauza! — viņš ar riebumu kliedza, kāpdamies projām no Pašas un atstumdams viņu ar drebošām rokām. — Viņa gribēja mesties ceļos un… kā priekšā? Tavā priekšā? Ak mans dievs!

Kolpakovs steigšus apģērbās un šķebinādamies, iedams Pašai apkārt ar līkumu, devās uz durvīm un izgāja laukā.

Paša atkrita gultā un skaļi raudāja. Viņai jau bija žēl savu dārglietu, ko pārsteidzībā atdevusi, un viņa jutās aizvainota. Paša atcerējās, ka pirms trim gadiem viņu bez jebkādas vainas piekāva tirgonis, un sāka raudāt vēl skaļāk.

SKOLOTĀJS

Fjodors Lukičs Sisojevs, «Kuļikina dēlu manufaktūras» uzturētās fabrikas skolas skolotājs, gatavojās svinīgam mielastam. Katru gadu pēc eksāmeniem fabrikas direkcija rīkoja pusdienas, uz kurām ieradās tautskolu inspektors, visi, kas bijuši klāt eksāmenā, un fabrikas administrācija. Pusdienas, neraugoties uz oficiālo raksturu, vienmēr ievilkās garumā, bija jautras un ēdieni garšīgi; aizmirsuši dienesta pakāpju cieņu un pieminēdami tikai savus taisnos darbus, skolotāji paēda, kā nākas, draudzīgi apdzērās, pļāpāja līdz aizsmakumam un šķīrās vēlu vakarā, pieskandinādami visu fabrikas ciematu ar dziesmām un skūpstu šmakstiem. Tādas pusdienas Sisojevs atbilstoši fabrikas skolā nokalpoto gadu skaitam bija piedzīvojis trīspadsmit.

Tagad, posdamies uz četrpadsmitajām pusdienām, viņš centās piešķirt sev pēc iespējas svētsvinīgāku un pieklājīgāku izskatu. Veselu stundu tīrīja ar slotiņu jauno, melno uzvalku, gandrīz tikpat ilgu laiku nostāvēja spoguļa priekšā, kad apvilka moderno kreklu; aproču podziņas negribēja līst pogcaurumos, un šis apstāklis izsauca veselu žēlošanās, draudu un pārmetumu vētru, kas bija adresēta sievai. Tekādama ap viņu, nabaga sieva galīgi nomocījās. Arī pats viņš galu galā nomocījās. Kad no virtuves atnesa nospodrinātos zābakus, Sisojevam vairs nebija spēka uzvilkt tos kājās. Vajadzēja atgulties un iedzert ūdeni.

— Cik tu esi kļuvis vārgs! — sieva nopūtās. — Tev nemaz nevajadzētu iet uz tām pusdienām.

20* 307

—   Lūdzu, bez padomiem! — skolotājs viņu nikni pārtrauca.

Viņš nepavisam nebija labā omā, jo bija joti neapmierināts ar pēdējiem eksāmeniem. Tie pagāja ļoti labi; visiem vecākās nodaļas zēniem tika pasniegtas liecības un apbalvojumi; kā fabrikas, tā valsts priekšniecība bija apmierināta ar panākumiem, bet skolotājam ar to nepietika. Viņam bija nepatīkami, ka skolnieks Babkins, kurš parasti rakstīja bez kļūdām, eksāmenu diktātā ielaida trīs kļūdas; skolnieks Sergejevs uztraukumā neprata pareizināt 17 ar 13; inspektors, jauns un nepiedzīvojis cilvēks, diktāta gabaliņu izvēlējās grūtu, bet kaimiņu skolas skolotājs Ļapunovs, kuru inspektors palūdza diktēt, neizturējās «biedriski»: diktēdams neizrunāja vārdus tā, kā raksta, un tos it kā norija.

Sievai piepalīdzot, uzvilcis puszābakus un apskatījis sevi vēlreiz spogulī, skolotājs paņēma savu zaraino spieķi un devās uz mielastu. Pie pašas ieejas fabrikas direktora dzīvoklī, kur bija sarīkotas svinības, viņam gadījās mazas nepatikšanas. Piepeši uznāca klepus … Kad viņš klepoja, no galvas nolidoja cepure un no rokām izkrita spieķis, bet, kad no direktora dzīvokļa, viņa klepošanu izdzirduši, izskrēja skolotāji un skolu inspektors, viņš sēdēja uz apakšējā pakāpiena un svīda.

—   Fjodor Lukič, tas esat jūs? — inspektors brīnījās. — Jūs … atnācāt?

—   Bet kas ir?

—   Jums, draudziņ, vajadzēja padzīvot mājās. Jūs šodien esat pavisam nevesels …

—    Šodien esmu tāds pats, kāds biju vakar. Bet, ja jums nepatīkama mana klātbūtne, es varu aiziet.

—    Nu kam tādi vārdi, Fjodor Lukič? Kam tā runāt? Laipni lūdzam! Patiesībā ne jau mēs, bet jūs esat šo svinību vaininieks. Mums pat ļoti patīkami, apžēlojieties! …

Fabrikas direktora dzīvoklī viss jau bija sagatavots svinībām. Lielajā ēdamistabā, ko rotāja vācu oleo- grāfijas un apņēma ģerāniju un lakas smarža, stāvēja divi galdi: viens, lielāks, — pusdienām, otrs, mazāks, — ar uzkodām. Pa logu ar nolaistajiem aizkariem tik tikko iespiedās tveicīgā dienasvidus gaisma . . . Istabas mijkrēslis, Šveices skati uz logu aizkariem, ģerānijās, plāni sagrieztā desa uz šķīvjiem — izskatījas naivi, meitenīgi sentimentāli, un tas viss līdzinājās pašam dzīvokļa saimniekam, mazam, labsirdīgam vācietim ar apaļu vēderiņu un saldkārām, laipnām acīm. Ādolfs Andrejičs Brūni (tā saimnieku sauca) rosījās ap uzkodu galdu kā uz ugunsgrēku, pielēja glāzītes, lika uzkožamos viesiem uz šķīvjiem un visu laiku centās it kā izpatikt, sasmīdināt, parādīt savu labvēlību. Viņš plikšķināja pa plecu, ieskatījās acīs, smējās, berzēja rokas, vārdu sakot, luncinājās kā labs suns.

—    Fjodor Lukič, ko es redzu! — Sisojevu ieraugot, viņš, valodu raustīdams, iesaucās. — Cik patīkami! Jūs atnācāt, neraugoties uz savu slimību! Kungi, atjaujiet jūs iepriecināt: Fjodors Lukičs atnācis!

Pie uzkodu galda jau pulcējās pedagogi un ēda. Sisojevs sarauca pieri; viņam nepatika, ka kolēģi bija sākuši ēst un dzert, nesagaidījuši viņu. Viņš saskatīja starp tiem Ļapunovu, to pašu, kurš eksāmenā diktēja, un, piegājis klāt, iesāka:

—   Tas nebija biedriski! Jā gan! Tā godīgi cilvēki nediktē!

—    Ak kungs, jūs vēl par to pašu! — Ļapunovs sacīja un saviebās. — Vai tiešām jums nav apnicis?

—    Jā, vēl arvien par to pašu! Pie manis Babkins nekad nav kļūdījies! Es zinu, kāpēc jūs tā diktējāt. Jums gribējās, lai mani skolnieki izgāztos un jūsu skola visiem liktos labāka par manējo. Es visu saprotu! . ..

—   Ko nu piesienaties? — Ļapunovs atcirta. — Kāda velna pēc jūs mani esat apstājis?

—    Mieru, kungi! — iejaucās direktors, savilkdams raudulīgu seju. — Nu, vai ir vērts tādu nieku dēļ iekaist? Trīs kļūdas … nevienas kļūdas . . . nu, vai nav viss vienalga?

—   Nē, nav vienalga. Pie manis Babkins nekad nav kļūdījies.

—    Piesienas! — Ļapunovs, dusmīgi rūkdams, turpināja. — Izmanto savu slima cilvēka stāvokli un ēd visus vienā ēšanā. Bet es, brālīt, nerēķināšos ar to, ka esat slims!

—       Lieciet manu slimību mierā! — Sisojevs nikni iesaucās. — Kāda jums daļa? Visi sākuši gvelzt vienu un to pašu: slimība! Slimība! Slimība! … Ļoti man vajadzīga jūsu līdzjūtība! Un kur jūs to esat ņēmuši, ka es esmu slims? Slimoju pirms eksāmeniem, tas tiesa, bet tagad esmu pilnīgi izveseļojies, tikai vājums vēl palicis.

—    Ja esat izveseļojies, paldies dievam, — teica ticības mācības skolotājs Nikolaja tēvs, jauns garīdznieks švītīgā, brūnā virstērpā un pār zābakiem pārlaistās biksēs. — Vajag priecāties, bet jūs uztraucaties un tamlīdzīgi.

—    Jūs arī neesat labāks, — Sisojevs viņu pārtrauca. — Jautājumiem jābūt tiešiem, skaidriem, bet jūs visu laiku likāt mīklas minēt. Tā nedrīkst!

Sisojevu kopīgiem spēkiem kaut kā nomierināja un nosēdināja pie galda. Viņš ilgi prātoja, ko iedzert, un, savilcis skābu seju, izdzēra pusglāzīti nez kāda zaļa liķiera, pēc tam pievilka sev klāt gabalu pīrāga un rūpīgi izlasīja no pildījuma olas un sīpolus. Pēc pirmā kumosa pīrāgs viņam šķita salds. Viņš apsālīja to un tūliņ nikni atgrūda, jo pīrāgs bija pārsālīts.

Pusdienojot Sisojevu nosēdināja starp inspektoru un Brūni. Pēc pirmā ēdiena, kā jau tas sen bija ierasts, sākās tosti.

—    Uzskatu par patīkamu pienākumu, — inspektors iesāka, — pateikties tiem skolas aizgādņiem, kuru šeit nav klāt, Daņilam Petrovičam un … un … un …

—   Un Ivanam Petrovičam… — Brūni pateica priekšā.

—    Un Ivanam Petrovičam Kuļikinam, kas nežēlo līdzekļus šai skolai, un uzaicinu izdzert uz vinu veselību.

—    No savas puses, — Brūni sacīja, uzlēkdams kā dzelts, — es uzsaucu tostu par cienītā tautskolu inspektora Paula Genadijeviča Nadarova veselību.

Tika atstumti krēsli, sejās atplauka smaidi, un sākās parastā pieskandināšana. Trešais tosts vienmēr piederēja Sisojevam. Arī šoreiz viņš piecēlās un sāka runāt. Sataisījis nopietnu seju un noklepojies, viņš vispirms paziņoja, ka neprot būt daiļrunīgs un nav gatavojies runāt. Tālāk viņš sacīja, ka četrpadsmit viņa dienesta gadu laikā ir bijis daudz intrigu, iegāšanas mēģinājumu un pat denunciāciju un ka viņš ļoti labi zina savus ienaidniekus un denunciantus, bet nevēlas tos saukt vārdā, «baidīdamies sabojāt vienam otram ēstgribu», par spīti intrigām Kuļikinu skola ieņēmusi pirmo vietu visā guberņā «ne vien morālā, bet pat arī materiālā ziņā».

—   Visur, — viņš sacīja, — skolotāji saņem divi simti un trīs simti, bet es saņemu pieci simti rubļu, un turklāt mans dzīvoklis izremontēts un pat mēbelēts uz fabrikas rēķina. Bet šogad visas sienas izlīmētas ar jaunām tapetēm …

Tālāk skolotājs izstāstīja, cik bagātīgi salīdzinājumā ar zemstes un valsts skolām skolnieki tiek apgādāti ar rakstāmlietām. Un par visu to, pēc viņa domām, skolai jāpateicas nevis fabrikas saimniekiem, kas dzīvo ārzemēs un nez vai maz zina par skolas pastāvēšanu, bet cilvēkam, kuram, lai gan viņš ir vācietis pēc tautības un luterticīgais, tomēr ir krievu sirds. Sisojevs runāja ilgi, atņemdams elpu un cenzdamies smalki izteikties, bet viņa runa iznāca stiepta un nepatīkama. Viņš vairākkārt pieminēja nez kādus savus ienaidniekus, pūlējās taisīt mājienus, atkārtojās, klepoja, neglīti kustināja pirkstus. Beigās viņš nogura, nosvīda un sāka runāt klusu, saraustītā balsī, it kā pie sevis un pabeidza savu runu ne visai sakarīgi.

_ — Tātad uzaicinu izdzert par Brūni, tas ir, par Ādolfu Andrejiču, kurš te, starp mums . . . vispār . . . un skaidrs.

Kad viņš bija beidzis, visi atviegloti uzelpoja, it kā būtu kāds izslacinājis gaisā aukstu ūdeni un izkliedējis smacīgo karstumu. Nepatīkama sajūta, acīm redzot, nebija pārņēmusi vienīgi Brūni. Starodams un pārgriezdams savas sentimentālās acis, vācietis sajūsmā kratīja Sisojevam roku un atkal sāka luncināties kā suns.

—    O, pateicos jums! — viņš sacīja, uzsvērdams «o» un spiezdams kreiso roku pie sirds. — Es esmu ļoti laimīgs, ka jūs mani saprotat! Es no visas sirds, es vēlu vislabāko! Bet man tikai jums jāaizrāda, ka jūs pārspīlējat manu nozīmi. Par savu uzplaukumu skolai jāpateicas tikai jums, mans cienītais draugs Fjodor Lukič! Ja nebūtu jūs, tā ne ar ko neatšķirtos no citām skolām! Jūs domājat: vācietis saka komplimentu, vācietis runā aiz pieklājības. Ha-ha! Nē, mans dārgais Fjodor Lukič, es esmu godīgs cilvēks un nekad nesaku komplimentus. Ja mēs jums maksājam pieci simti rubļu gadā, tad tas nozīmē, ka mēs jūs cienījam. Vai ne ko? Kungi, vai es nerunāju taisnību? Citam mēs tik daudz nemaksātu… Apžēlojieties, laba skola — tas ir gods fabrikai!

— Man atklāti jāatzīst, ka jūsu skola tiešām ir neparasta, — inspektors sacīja. — Nedomājiet, ka tas ir vīraks! Vismaz man nav gadījies redzēt otru tādu savā mūžā. Es sēdēju pie jums eksāmenā un visu laiku biju pārsteigts . . . Brīnums, ne bērni! Daudz zina un droši atbild, un turklāt viņi jums ir tādi neparasti, neiebie- dēti, patiesi. . . Var redzēt, ka arī jūs mīl, Fjodor Lukič. Jūs esat pedagogs caur un cauri, jūs laikam esat dzimis skolotājs. Jums ir visas dotības: kā iedzimta tieksme, tā ilggadēja pieredze un darba mīlestība… Taisni brīnums, cik jums, neraugoties uz vārgo veselību, daudz enerģijas, darba prasmes… šitās, saprotiet, izturības, noteiktības! Taisnību teica skolu padomē, ka jūs savā darbā esat dzejnieks … Tieši dzejnieks!

Un visi pusdienotāji vienā balsī sāka runāt par Siso- jeva neparasto talantu. Bija pārrauts it kā aizsprosts: plūda sirsnīgas, sajūsmīgas runas, kādas nesaka cilvēks, kad viņu iegrožo skaidrs prāts ar savu apdomību un uzmanību. Bija aizmirsta kā Sisojeva runa, tā viņa neciešamais raksturs un ļaunā, nelabā sejas izteiksme. Sāka runāt visi, pat klusie un kautrīgie jaunieceltie skolotāji, trūcīgi, nomākti jaunekļi, kas inspektoru neuzrunāja citādi kā tikai «jūsu augstlabdzimtība». Skaidrs, ka savā sabiedrība Sisojevs bija ievērojama personība.

Četrpadsmit dienesta gados pieradis pie panākumiem un uzslavām, viņš vienaldzīgi klausījās savu cienītāju sajūsmas pilnajā čaloņā.

Šīs uzslavas turpretim ar baudu uzklausīja Brūni. Vācietis uztvēra katru vārdu, staroja, sita plaukstas un kautrīgi sarka, it ka uzslavas butu domātās nevis skolotājam, bet viņam.

—   Bravo! Bravo! — viņš sauca. — Pareizi! Jūs uzminējāt manu domu! .. . Lieliski! …

Viņš ieskatījās skolotājam acīs, it kā vēlēdamies dalīties ar viņu savā svētlaimē. Galu galā viņš nenocietās, pielēca kājās un, ar savu spalgo tenoriņu pārspēdams visas balsis, nokliedza:

—    Kungi! Atļaujiet man runāt! Tss! Atbildot uz visiem jūsu vārdiem, es varu teikt tikai vienu: fabrikas administrācija nepaliks Fjodoram Lukičam parādā! …

Visi apklusa. Sisojevs pacēla skatienu uz vācieša rožaino seju.

—    Mēs protam novērtēt, — Brūni turpināja, rādīdams nopietnu seju un pazeminādams balsi. — Atbildot uz visiem jūsu vārdiem, man jāteic, ka . .. Fjodora Lu- kiča ģimene tiks nodrošināta un ka šim nolūkam pirms mēneša jau bankā noguldīts kapitāls.

Sisojevs jautājoši palūkojās uz vācieti, uz kolēģiem, it kā nesaprazdams: kāpēc tiks nodrošināta ģimene, bet ne viņš pats? Un pēkšņi visās sejās, visos nekustīgajos uz viņu vērstajos skatienos viņš lasīja nevis līdzjūtību vai līdzcietību, ko nevarēja ciest, bet kaut ko citu, kaut ko mīkstu, maigu un tai pašā laikā visaugstākā mērā draudošu, līdzīgu briesmīgai patiesībai, kaut ko tādu, kas mirklī piepildīja viņa ķermeni ar saltumu, bet sirdi ar neizsakāmu izmisumu. Bālu, sašķobītu seju viņš piepeši pielēca kājās un saķēra galvu. Ceturtdaļu minūtes viņš nostāvēja tā, ar šausmām raudzīdamies uz priekšu vienā punktā, it kā redzētu savā priekšā šo tuvo nāvi, par kuru runāja Brūni, tad viņš apsēdās un sāka raudāt.

—   Rimstieties! . .. Kas jums noticis? … — viņš dzirdēja satrauktas balsis. — Ūdeni! Iedzeriet ūdeni!

Pagāja mazs brītiņš, un skolotājs nomierinājās, bet pusdienotājiem vairs neatgriezās agrākā jautrība. Pusdienas beidzās drūmā klusumā un daudz agrāk nekā citiem gadiem.

Mājās pārnācis, Sisojevs vispirms paskatījās spogulī.

«Protams, es tur veltīgi apraudājos!» viņš domāja, raudzīdamies uz savām tumšu loku apēnotajām acīm un iekritušajiem vaigiem. «Šodien man sejas krāsa ir daudz labāka nekā vakar. Man ir mazasinība un kuņģa katars, bet klepus nāk no pakrūts.»

Apmierinājies viņš lēnām noģērbās un ilgi ar slotiņu tīrīja savu melno uzvalku, tad rūpīgi salocīja un ieslēdza kumodē.

Pēc tam viņš piegāja pie galda, kur atradās skolnieku burtnīcu kaudze, un, izvilcis Babkina burtnīcu, apsēdās un nogrima bērna skaistā rokraksta vērošanā …

Bet tobrīd, kad viņš aplūkoja savu skolnieku diktātus, blakus istabā sēdēja zemstes ārsts un čukstus teica viņa sievai, ka nevajadzējis laist uz mielastu cilvēku, kam, acīm redzot, atlicis dzīvot ne vairāk kā nedēju.

nemierīgais viesis

Zemajā, sašķobītajā mežsarga Artema mājelē zem lielas, tumšas svētbildes sēdēja divi cilvēki: pats Ar- tems, vājš maza auguma vīrelis ar vecīgu, krunkainu seju un bārdiņu, kas auga uz kakla, un garāmgājējs mednieks, garš puisis jaunu, sarkanu katūna kreklu mugurā un lieliem purvu bridēja zābakiem kājās. Viņi sēdēja uz sola pie maza trijkāju galdiņa, uz kura, pudelē iesprausta, kūtri dega tauku svece.

Aiz loga tumsā trokšņoja auka, kāda dabā parasti sākas pirms negaisa. Nikni kauca vējš, un sāpīgi vaidēja liektie koki. Logam viena rūts bija aizlīmēta ar papīru, un varēja dzirdēt, kā krītošās lapas atsitas pret šo papīru.

—    Lūk, ko es tev teikšu, dievticīgais … — Artems stāstīja, gandrīz čukstēdams aizsmakušā tenorā, nemirkšķinošām, it kā izbiedētām acīm skatīdamies uz mednieku. — Nebaidos ne vilku, ne lāču, nedz daždažādu zvēru, bet cilvēka baidos. No zvēra var glābties ar bisi vai citu kādu ieroci, bet no ļauna cilvēka nav nekāda glābiņa.

—    Skaidrs! Uz zvēru var šaut, bet pamēģini šaut uz laupītāju, pašam būs jāatbild, uz Sibīriju aizsūtīs.

—    Esmu, brālīti manu, tepat trīsdesmit gadu mežsargs, un, cik daudz posta no ļauniem cilvēkiem pieredzējis, nemaz izstāstīt nevar. Nākuši un gājuši viņi te pie manis melnais tūkstotis. Mājele uz pašas stigas, ceļš iet garām, tad nu arī viņi velkas, velni. Iekuļas īsts ļaundaris un, cepuri nenoņēmis, pierei krustu nepārmetis, lien taisni virsū: «Pagāns tāds, dod maizi.» Bet kur es ņemšu maizi? Un kādas viņam tiesības? Vai es kāds miljonieris, vai, ka man jābaro katrs dzērājs, kas te garām vazājas? Bet viņš, — protams, dusmas viņam acis apmiglojušas… ne kauna tiem velniem, ne goda… ilgi nedomādams, bac — man pa ausi: «Dod maizi!» Nu, un jādod… Nesākšu taču ar viņiem, ķēmiem, plēsties! Dažs ir plecīgs vīrs, dūre tam tāda kā tavs zābaks, bet man, pats redzi, kāda kompleksija. Mani var notriekt zemē pat ar mazo pirkstiņu. .. Nu, es dodu viņam maizi, bet viņš pierijas, noliekas šķērsām pār istabu, un — it nekādas pateicības. Bet gadās arī tādi, kas prasa naudu: «Atbildi — kur nauda?» Bet kāda man nauda? Kur lai to ņemu?

—   Mežsargam nu nebūs naudas! — mednieks iesmējās. — Tu saņem algu katru mēnesi un varbūt arī kokus paklusām pārdod.

Artems bailīgi pašķielēja uz mednieku un notirināja savu bārdiņu kā žagata asti.

—   Tu vēl esi par jaunu, lai teiktu man tādus vārdus, — viņš atbildēja. — Par šiem pašiem vārdiem tu atbildēsi dieva priekšā. Kas tu pats esi? No kurienes?

—   Es no Vjazovkas … Stārasta Ņefeda dēls.

—   Ar bisi blēņojies … Es, kad biju jaunāks, arī mēdzu tā pablēņoties. Tā ja. Ak, mūsu grēku nasta! — Artems nožāvājās. — Tīrais posts! Labu cilvēku maz, bet slepkavu un ļaundaru, lai dievs nedod, cik daudz!

—   Tu ari no manis tā kā baidies …

—    Tā tikai vēl trūka! Kam man no tevis baidīties? Es redzu … saprotu … Tu ienāci un nevis kaut kā, bet pārmeti krustu, palocījies, gods, kam gods nākas … Es saprotu .. . Tev var arī maizīti iedot… Es esmu atraitņa cilvēks, krāsni nekurinu, patvāri esmu pārdevis … gaļu vai ko citu neturu aiz nabadzības, bet maizīti — esi tik labs!

Tai brīdī zem sola nez kas ierūcās, pēc rūciena atskanēja šņākšana. Artems nodrebēja, pierāva kājas un jautājoši paskatījās uz mednieku.

—   Tur mans suns tramda tavu kaķi, — mednieks sacīja. — Velni tādi! — viņš pakliedza zem sola.

— Miera! Dabūsiet kāvienu! Ir gan tev, bral, vājš kaķis! Tikai kauli un āda.

—   Vecs jau, laiks sprāgt nost… Tad tu saki, no Vjazovkas?

—    Es redzu, ka tu viņu nebaro. Kaut tas ari tikai kaķis, taču dzīva radība … elpot elpo. Vajag pažēlot!

—   Nav labi pie jums Vjazovkā, — Artems turpināja, it kā neklausīdamies medniekā. — Vienā gadā divas reizes aplaupīta baznīca … Kur gadās tādi negantnieki, ko? Tātad ne vien cilvēku, bet pat dieva nebaidās! Laupīt dieva namā! Tas ir maz, ja par to pakar! Agrākos laikos tādus neliešus gubernatori nodeva bendes rokās.

—    Bendē kā bendēdams, vico kaut vai ar pletnēm un kaut vai notiesā, tikpat nebūs nekāda labuma. No Jauna cilvēka Jaunumu nekādi neizskaudīsi.

—    Ak debesu valdniece, sargi un žēlo mūs! — mežsargs nemierīgi nopūtās. — Pasargi mūs no katra ienaidnieka un Jaundara. Pagājušo nedēju Vēršu tīrelī viens pļāvējs iecirtis otram ar izkapti pa krūtīm . . . Ievainojis līdz nāvei! Bet kā tas viss gadījies, ak kungs, lai notiek tavs prāts! Iznāk viens pļāvējs no kroga… iereibis. Gadās viņam pretim otrs un arī iereibis . ..

Mednieks, kas bija uzmanīgi klausījies viņa vārdos, piepeši nodrebēja, seja izstiepās, un viņš sāka ausīties.

—   Pagaidi! — viņš pārtrauca mežsargu. — Liekas — kāds kliedz…

Mednieks un mežsargs, neatraudami acu no tumšā loga, ieklausījās. Cauri meža šņākšanai bija dzirdamas skaņas, kādas saspringta dzirde saklausa katrā vētrā, tā ka bija grūti saprast, vai tur cilvēki sauca palīgā vai arī negaiss gaudoja dūmenī. Bet vējš pārbrāzās pār jumtu, sāka bungot pa papīru logā un atnesa skaidri sadzirdamu kliedzienu: «Glābiet!»

—    Kā piemin, tā tavi slepkavas arī klāt! — mednieks nobālēdams un pieceldamies sacīja. — Aplaupa kādu!

—   Kungs, apžēlojies! — mežsargs nočukstēja, arī nobālēdams un pieceldamies.

Mednieks neviļus paskatījās logā un pagājās pa istabu.

—   Ir gan naksniņa! — viņš norūca. — Tumšs, ka vai aci durams! Pats īstākais laiks laupīt. Vai dzirdi? Atkal iekliedzās!

Mežsargs paskatījās uz svētbildi, no svētbildes pievērsa acis medniekam un noslīga uz sola nespēcīgi kā cilvēks, ko izbiedējusi pēkšņa ziņa.

—        Dievticīgais! — viņš raudulīgā balsī sacīja. — Varēji gan iziet priekšiņā un aizšaut durvis! Arī uguni vajag nodzēst!

—    Kāpēc?

—        Tā vien skaties, var iegriezties arī te … Ak, mūsu grēki!

—        Vajag iet, bet tu gribi šaut durvis ciet! Ir gan galviņa! Iesim, vai?

Mednieks uzmeta bisi plecā un paķēra cepuri.

—        Ģērbies, ņem savu bisi! Ei, Flera! — viņš uzsauca sunim. — Flera!

No sola apakšas izlīda suns ar garām, plūksnainām ausīm, selera un sētas suņa krustojums. Tas pievilkās pie mednieka kājām un sāka luncināt asti.

—    Ko tu sēdi? — mednieks uzsauca mežsargam.

—   Vai tad nenāksi?

—    Uz kurieni?

—   Palīgā!

—        Kur nu es! — mežsargs atmeta ar roku, nodrebi- nādamies ar visu augumu. — Lai dievs ar viņiem!

—    Kāpēc tu negribi nākt?

—        Pēc baigajām sarunām es tagad ne soli nesperšu tumsā. Lai dievs ar viņiem! Un ko es tur mežā neesmu redzējis?

—        Ko baidies? Vai tad tev nav bises? Iesim, esi tik labs! Vienam bail iet, bet divatā drošāk! Dzi? Atkal kliedza! Celies!

—   Ko tu gan domā, puis! — mežsargs nogaudās.

—   Vai es esmu muļķis, ka iešu meklēt sev galu?

—   Tad tu nenāksi?

Mežsargs klusēja. Suns, droši vien izdzirdis cilvēka kliedzienu, žēli ierējās.

—        Vai nāksi, es tev prasu! — mednieks iesaucās, dusmās ieplezdams acis.

—        Piesējies, nudien! — mežsargs saviebās. — Ej pats!

—        Ek… nelietis! — mednieks norūca, pagriezdamies uz durvīm. — Flera!

Viņš izgāja un atstāja durvis vaļā. Istaba iebrāžas vējš. Sveces liesmiņa nemierīgi paraustījās, gaiši uzdzirkstīja un nodzisa.

Aiztaisīdams aiz mednieka durvis, mežsargs redzēja, ka peļķes stigā, tuvējās priedes un aizejošo viesa stāvu apgaismoja zibens. Tālumā ierūcās pērkons.

—        Svēts, svēts, svēts… — mežsargs nočukstēja, steigdamies iebāzt pamatīgu bultu lielajās dzelzs skavās. — Tad nu gan dievs uzsūtījis laiku!

Atgriezies istabā, viņš taustīdamies aizkūlās līdz krāsnij, apgūlās un uzvilka kažoku pār galvu. Gulēdams zem kažoka un spriegi klausīdamies, viņš vairs nedzirdēja cilvēka kliedzienus, toties pērkona dārdi kļuva arvien spēcīgāki un ilgstošāki. Viņš varēja dzirdēt, kā lielas lietus lāses vēja brāzmā nikni bungoja pa rūtīm un papīru logā.

«Kāds nelabais šo dzina!» viņš prātoja, iedomādamies mednieku, kas mirka lietū un klupa pār celmiem. «Droši vien zobi klab aiz bailēm!»

Nepagāja ne desmit minūtes, kad atskanēja soļi un pēc tam spēcīgs klauvējiens pie durvīm.

—   Kas tur ir? — mežsargs iesaucās.

—   Tas esmu es, — bija dzirdama mednieka balss.

—   Taisi vaļā!

Mežsargs nokāpa no krāsns, sataustīja sveci un, aizdedzinājis to, gāja vērt vaļā durvis. Mednieks un viņa suns bija izmirkuši līdz ādai. Viņi bija nokļuvuši vislielākajā lielus gāzē, un tagad no viņiem tecēja kā no neizžņaudzītām iupatām.

—   Kas tur bija? — mežsargs jautāja.

—        Kāda sieva, braukdama ratos, bija nomaldījusies … — mednieks atteica, dziļi ievilkdams elpu.

—  Iekūlusies strupceļā.

—       Tad ta muļķe! Tātad nobijusies … Vai tu izvedi viņu uz ceļa?

—   Negribu tev, nelietim, nemaz atbildēt.

Mednieks nometa uz sola slapjo cepuri un turpināja:

—   Tagad es saprotu, ka tu esi nelietis un pēdējais cilvēks. Un tas esot sargs, algu saņemot! Riebeklis tāds…

Mežsargs, vainīgs juzdamies, aizvilkās līdz krāsnij, nokrekstējās un apgūlās. Mednieks apsēdās uz sola, padomāja un tāds pats slapjš nogūlās visgarām uz sola. Pēc brītiņa viņš piecēlās, nodzēsa sveci un atkal apgūlās. Pērkonam sevišķi spēcīgi nograndot, viņš sagrozījās, nospļāvās un norūca:

—    Viņam bail… Bet ja to sievu durtu nost? Kam vajadzētu viņu aizstāvēt? Vecs, kristīgs cilvēks skaitās . . . Cūka un vairāk nekas!

Mežsargs nokrekšķējās un dziļi nopūtās. Flera nez kur tumsā stipri sapurināja savu slapjo ķermeni, un ūdens lāses nošķīda uz visām pusēm.

—    Tātad tev nebūtu nekāda bēda, ja to sievu nodurtu? — mednieks turpināja. — Nu, dievs sodi, nezināju, ka tu esi tāds …

Iestājās klusums. Bargais mākonis jau bija pāri, pērkons dārdēja kaut kur tālu, bet lietus vēl arvien lija.

—    Bet ja nu, teiksim, nevis sieva, bet tu pats kliegtu pēc palīdzības? — mednieks pārtrauca klusumu. — Vai tev, lops tāds, labi būtu ap dūšu, ja tevi neviens neskrietu glābt? Mani uztrauc tava nelietība, kaut tu izčibētu!

Pēc tam mednieks, krietnu brīdi klusējis, atkal sacīja:

—   Tātad tev ir nauda, ja tu baidies ļaužu! Cilvēks, kas ir nabags, nebaidīsies …

—    Par šiem vārdiem tu atbildēsi dieva priekšā… — Artems uz krāsns ieķērcās. — Man nav naudas!

—    Nu jā! Neliešiem vienmēr ir nauda… Bet kāpēc tu baidies ļaužu? Tātad ir! Ņemt un par spīti aplaupīt tevi, lai tu saprastu! . . .

Artems klusītiņām notrausās no krāsns, aizdedzināja sveci un apsēdās zem svētbildes. Viņš bija bāls un nenovērsa acu no mednieka.

—    Ņemšu un aplaupīšu, — mednieks pieceldamies turpināja. — Bet ko tad tu domā? Tādus kā jūs vajag mācīt! Stāsti, kur noslēpta nauda!

Artems savilka kājas zem sevis un sāka mirkšķināt acis.

—        Ko rausties? Kur noslēpta nauda? Vai mēles tev nav, ķēmrausi? Ko klusē?

Mednieks pielēca kājās un piegāja pie mežsarga.

—        Bola acis kā apogs! Nu? Dod naudu, citādi — šaušu ar plinti!

—        Ko tu man piesienies? — mežsargs iespiedzās, un acīs viņam saskrēja lielas asaras. — Aiz kāda iemesla? Dievs visu redz! Par visiem šitiem vārdiem tu atbildēsi dieva priekšā. Tev nav nekādas tiesības prasīt no manis: naudu!

Mednieks paskatījās uz Artema raudošo seju, sarauca pieri un sāka staigāt pa istabu, tad nikni uzmauca cepuri uz pieres un paņēma bisi.

—        Ek … pretīgi uz tevi skatīties! — viņš izgrūda caur zobiem. — Nevaru tevi paciest! Tikpat man te nenāks miegs. Ardievu! Ei, Flera!

Aizcirtās durvis — un nemierīgais viesis ar savu suni bija prom… Artems aizšāva durvis, pārmeta krustu un apgūlās.

Rara avis

Kriminālromānu skrīvētājs tērzē ar policijas okšķeri.

—        Esiet tik labs un aizvediet mani uz blēžu un klaidoņu midzeni.

—    Labprāt.

—        Iepazīstiniet mani ar kādiem diviem vai trijiem dažādiem slepkavām …

—   Var ari to.

—        Man nepieciešams pabūt arī slepenos izvirtības zaņķos.

Tālāk skrīvētājs lūdz iepazīstināt viņu ar naudas viltotājiem, šantažētājiem, blēdīgiem kāršu spēlmaņiem, vieglas uzvešanās dāmām, alfonsiem, un okšķeris allaž atbild:

—    Var arī to … Cik tik vēlaties!

—        Vēl viens lūgums, — galu galā skrīvētājs lūdz. — Kontrasta dēļ man savā romānā jāparāda divas vai trīs gaišas personības, tāpēc papūlieties minēt arī divus vai trīs kristāltīrus, godīgus cilvēkus …

Okšķeris paceļ augšup acis un domā.

—   Hm … — viņš iedīcas. — Labi, pameklēšu!

CITU NELAIME

Nebija vēl ne seši no rīta, kad nule izceptais tiesību zinātņu kandidāts Kovaļovs kopā ar savu jauno sievu iekāpa karietē un aizbrauca pa laukceļu. Viņš un sieva nekad vēl nebija agri cēlušies, un tagad klusā vasaras rīta diženums viņiem šķila pasakains. Zaļā rotā tērpusies zeme, apslacīta ar dimanta rasas lāsēm, likās bezgala skaista un laimīga. Saules stari spožiem lāsumiem gulās pār mežu, trīcēja dzirkstošajā upē, bet neparasti dzidrais, zilgais gaiss bija tik svaigs, it kā visa dieva pasaulīte tikko būtu izpeldējusies un tāpēc kļuvusi jaunāka un spirgtāka.

Kovaļoviem, kā viņi paši to vēlāk vaļsirdīgi stāstīja, šis bijis viņu medusmēneša un tātad arī viņu mūža laimīgākais rīls. Viņi bez mitas pļāpāja, dziedāja, bez iemesla skaļi smējās un draiskuļojās, kamēr galu galā sakaunējās no kučiera. Šķita — ne tikai šobrīd, bet arī nākotnē viņiem smaidīs laime: viņi brauca pirkt muižu, mazu, «dzejisku stūrīti», par kuru bija sapņojuši kopš kāzu dienas. Nākamība viņiem ļāva cerēt uz spožiem jo spožiem panākumiem. Kovaļovs iztēlojās dienestu zemstē, racionālu saimniekošanu, arī fizisku darbu un cilus labumus, par kuriem tik daudz bija lasīts un dzirdēts, bet jauno sievu valdzināja norises tīri romantiskā puse: tumšas alejas, makšķerēšana, smaržu pilnas naktis…

21

323

Smiedamies un tērzēdami viņi nemaz nepamanīja, ka jau nobraukuši astoņpadsmit verstis. Galma padomnieka Mihailova muiža, kuru viņi brauca apskatīt, atra

dās augstā, kraujā upītes krastā aiz nelielas bērzu birzs . . . Sarkanais jumts tikko saredzams cauri biezajai lapotnei, un visa mālainā krasta nogāze piestādīta ar jauniem kociņiem.

—    Izskats nav slikts! — Kovaļovs sacīja, kad kariete pārbrauca pār braslu. — Māja kalnā, kalna pakājē upe! Velns viņu sazin cik skaisti! Vera, viens gan jāpiebilst, kāpnes nekur neder… ar rupjo apdari bojā visu ainavu … Ja nopirksim šo muižu, katrā ziņā ierīkosim čuguna kāpnes …

Arī Verai patika šī ainava. Skaļi smiedamās un palēk- damās, viņa skrēja augšup pa kāpnēm, vīrs viņai līdzi, un abi izpūruši, aizelsušies iegāja birzī. Pirmais, ko viņi sastapa pie kungu mājas, bija garš tēvainis, samiegojies, matiem apaudzis un drūms. Viņš sēdēja pie lieve- nīša un tīrīja bērna zābaciņu.

—   Vai Mihailova kungs mājās? — Kovaļovs uzrunāja garo vīru. — Ej ziņo kungam, ka pircēji atbraukuši apskatīt muižu.

Tēvainis stulbā izbrīnā palūkojās uz Kovaļoviem un lēni slāja projām, taču ne uz kungu māju, bet uz virtuves ēku, kas atradās iesāņus. Tūliņ pat virtuves logos pavīdēja sejas, cita par citu vairāk samiegojušās un izbrīnījušās.

—    Pircēji atbraukuši! — skanēja čuksti. — Ak debesu tēvs, lai noliek tavs prāts, Mihalkovu pārdod! Areče, paskaties, cik jauniņi!

Sāka riet suns, un bija dzirdams nikns brēciens, līdzīgs tam, kādu laiž vaļā kaķi, ja tiem uzkāpj uz astes. Saimes ļaužu satraukums drīz pielipa arī vistām, zosīm, tītariem, kas mierīgi bija staigājuši pa alejām. Drīz no virtuves izdrāzās puisis ar sulaiņa ģīmi; viņš pameta acis uz Kovaļoviem un, steigā vilkdams mugurā svārkus, skrēja uz dzīvojamo ēku … Kovaļoviem visa šī trauksme likās jocīga, un viņi tikko savaldījās nesmējušies.

—    Cik kuriozi mūļi! — teica Kovaļovs, pārmīdams skatienus ar sievu. — Viņi apbrīno mūs kā mežoņus.

Beidzot no mājas iznāca mazs vīriņš ar skūtu, vecīgu seju un izpūrušu frizūru . . . Viņš sveicinādams pievilka noplīsušā, apzeltītiem diegiem izšūtā kurpē autu kāju, sāji pasmaidīja un stingi lūkojās uz nelūgtajiem viesiem . . .

—    Vai Mihailova kungs? — Kovaļovs jautāja un pacēla cepuri. — Man ir tas gods .. . Mēs ar sievu izlasījām Zemes bankas publikāciju, ka jūsu muiža tiekot pārdota, un esam atbraukuši to apskatīt. Varbūt nopirksim … Esiet tik laipns, parādiet mums savu īpašumu.

Mihailovs vēlreiz sāji pasmaidīja, samulsa un sāka mirkšķināt acis. Apjukumā viņš vēl vairāk izjauca frizūru, un skūtajā sejā iegulās tik jocīgs kauns un tik liels pārsteigums, ka Kovaļovs un viņa Vera saskatījās un nespēja savaldīties nepasmaidījuši.

—    Ļoti patīkami, — Mihailovs purpināja. — Labprāt pakalpošu… Vai no tālienes labpaticies atbraukt?

—   No Koņkovas .. . Mēs tur dzīvojam vasarnīcā.

—   Vasarnīcā … Ak tā .. . Brīnums gan! Laipni lūdzu! Bet mēs tikko cēlāmies un, atvainojiet, neesam vēl lāgā saposušies.

Mihailovs, sāji smaidīdams un rokas berzēdams, veda ciemiņus uz mājas otru pusi. Kovaļovs uzlika brilles un gluži kā lietpratīgs tūrists, kas apskata visu ievērojamo, sāka pētīt ēkas. Vispirms viņš ieraudzīja lielu mūra māju ar nolupušu apmetumu, smagnējā veclaiku stilā ar ģerboņiem un lauvām. Jumts sen krāsots, logu rūtis spīguļoja varavīksnes krāsās, starp kāpieniem spraugās auga zāle. Viss bija vecs, nolaists, taču kopumā māja atbraucējiem patika. Tā izskatījās dzejiska, vienkārša un labsirdīga kā veca neprecējusies krustmāte. Mājas priekšā dažus soļus no parādes lieveņa mirdzēja dīķis, kurā peldēja divas pīles un šūpojās maza laiviņa. Apkārt dīķim bērzi, visi vienā garumā un vienā resnumā.

—   Ahā, ir arī dīķis! — Kovaļovs sacīja, saulē piemiegdams acis. — Tas ir jauki! Vai dīķī ir arī karūsas?

—   Jā-a . . . Kādreiz bija arī karpijas, bet, kad dīķi vairs netīrīja, karpijas iznīka.

—    Tā taču nedrīkst, — Kovaļovs pamācoši sacīja. — Dīķis jātīra pēc iespējas biežāk — it īpaši tāpēc, ka dūņas un ūdens augi ir lielisks lauku mēslojums. Vera, vai zini ko? Ja nopirksim šo muižu, dīķī uz pāļiem uzcelsim lapeni un tiltiņu līdz krastam. Tādu lapeni redzēju kņaza Afrontova muižā.

—    Lapenē varēs dzert tēju… — Vera tīksmi nopūtās.

—   Jā . . . Bet kas tas par torni ar smaili?

—   Tā ir piebūve viesiem, — Mihailovs atbildēja.

—     Rēgojas it kā nevietā. Mēs to nojauksim. Vispār šeit daudz ko vajadzēs nojaukt. Ļoti daudz!

Pēkšņi skaidri un nepārprotami atskanēja sievietes raudāšana. Kovaļovi paskatījās atpakaļ uz māju, bet šajā brīdī aizcirtās viens no logiem un aiz varavīkšņo- tās rūts pavīdēja divas platas, saraudātas acis. Raudātāja, kā redzams, bija sakaunējusies no savām asarām un, logu aizcirtusi, paslēpusies aiz aizkariem.

—     Vai nevēlaties paskatīties dārzu un saimniecības ēkas? — Mihailovs aši ierunājās, vēl vairāk saviebdams sājā smaidā jau saviebto seju. — Iesim . .. Pats galvenais ir nevis māja, bet… bet pārējais …

Kovaļovi devās apskatīt staļļus un šķūņus. Tiesību zinātņu kandidāts apstaigāja ikvienu šķūni, vērīgi aplūkoja, izokšķerēja un dižojās ar savām zināšanām agronomijas laukā. Viņš taujāja, cik liela muižas kopplatība, cik muižā lopu, papēla Krieviju par mežu izciršanu, pārmeta Mihailovam, ka viņam velti satrūdot daudz kūtsmēslu un tā tālāk. Kovaļovs runāja un atkal un atkal uzmeta acis savai Verai, bet tā visu laiku nenovērsa no viņa iemīlējušos skatienu un domāja: «Cik tu man esi gudrs!»

Lopu kūti apskatot, atkal bija dzirdama raudāšana.

—   Paklausieties, kas tur raud? — Vera vaicāja.

Mihailovs atmeta ar roku un novērsās.

—     Dīvaini, — Vera nomurmināja, kad elsas izvērtās nebeidzamā histēriskā vaimanāšanā. Gluži tā, it kā sistu vai slepkavotu.

—    Tā ir mana sieva, dievs ar viņu… — Mihailovs sacīja.

—   Kāpēc viņa raud?

—    Vāja sieviete! Nespēj noskatīties, ka pārdod dzimto ligzdu.

—   Kāpēc tad jūs pārdodat? — Vera iejautājās.

—   Cienījamā kundze, ne jau mēs pārdodam, bet banka…

—   Dīvaini, kāpēc jūs to pieļaujat?

Mihailovs izbrīnā pašķielēja uz Veras sārto seju un paraustīja plecus.

—    Procenti jāmaksā, — viņš teica. — Divi tūkstoši simt rubļu katru gadu! Bet kur tos ņemt? Gribot negribot jāsāk vaimanāt. Sievietes, kā jau zināms, vāji radījumi. Viņai gan dzimtās ligzdas, gan bērnu, gan manis žēl… un no saimes ļaudīm kauns . . . Pie dīķa jums nupat labpatikās sacīt, ka tas un tas jānoplēš, tas jāuzceļ, bet viņai šādi vārdi tikpat kā nazis sirdī.

Iedama atpakaļ garām dzīvojamai ēkai, Kovaļova redzēja aiz logiem ģimnāzistu īsi apcirptiem matiem un divas meitenes — Mihailova bērnus. Par ko domāja šie bērni, skatīdamies uz muižas pircējiem? Vera droši vien noskārta viņu domas . . . Sēzdamās karietē, lai brauktu mājās, viņa vairs nejuta nekādu jaukumu ne dzidrajā rītā, ne ilgās pēc dzejiskā stūrīša.

—   Cik nepatīkami! — viņa teica vīram. — Patiešām, vajadzētu viņiem iedot divi tūkstoši simt rubļus! Lai dzīvo paši savā muižā.

—    Esi gan tu gudra! — Kovaļovs sacīja un iesmējās. — Protams, viņu žēl, bet viņi taču paši vainīgi. Kas lika ieķīlāt muižu? Kāpēc viņi muižu tik traki nolaiduši? Viņus nevajag pat nožēlot. Ja saprātīgi ekspluatētu šo muižu, ieviestu racionālu saimniekošanu .. . nodarbotos ar lopkopību un tā tālāk, varētu lieliski pārtikt… Bet viņi, cūkas, neko nav darījuši… Mihailovs droši vien ir dzērājs un trumpmanis, — vai ievēroji viņa mūli? — bet sieva — modes dāmiņa un naudas šķiedēja. Es šādus putnus pazīstu!

—   Stjopa, no kura laika tu viņus pazīsti?

—    Pazīstu! Sūrojas, ka nav ar ko procentus maksāt. Es nesaprotu, kā nevar sadabūt divus tūkstošus. Ja racionāli saimnieko . .. mēslo tīrumus un nodarbojas ar lopkopību . . . vispār, ja pielāgojas klimatiskajiem un ekonomiskajiem apstākļiem, tad var pārtikt arī no vienas desetīnas!

Stjopa klāstīja līdz pašai mājai, bet sieva klausījās un ticēja ikvienam viņa vārdam, taču šārīta noskaņa vairs neatgriezās. Mihailova sājo smaidu un divas mirkli pavīdējušās saraudātās acis Vera nespēja aizmirst. Kad vēlāk laimīgais Stjopa divas reizes brauca uz ūtrupi un par sievas pūra naudu nopirka Mihalkovas muižu, Verai kļuva neizsakāmi skumji… Iztēlē viņa nemitīgi redzēja, ka Mihailovs ar ģimeni sēžas ekipāžā un raudādams aizbrauc no iemīļotās ligzdas. Jo drūmāka un sentimentālāka kļuva viņas iztēle, jo vairāk saslēja seksti Stjopa. Ārkārtīgi cietsirdīgā, autoritatīvā balsī viņš spriedelēja par racionālu saimniekošanu, pasūtīja milzumu grāmatu un žurnālu, zobojās par Mihailo- viem — un beigās viņa agronomiskā sapņošana izvērtās par drosmīgu, pavisam nekautrīgu lielīšanos …

— Gan tu redzēsi! — viņš sacīja. — Es neesmu Mihailovs, es pierādīšu, kā jāstrādā! Jā!

Kad Kovaļovi pārvācās uz tukšo Mihalkovu, pirmais, kas Verai dūrās acīs, bija līdzšinējo iemītnieku atstātās pēdas: stundu saraksts, uzskrīpāts ar bērna roku, lelle bez galvas, zīlīte, kas atlidoja pēc pierastā cienasta, uzraksts uz sienas — «Nataša ir muļķe» un tā tālāk. Daudz ko vajadzēja nokrāsot, pārlīmēt un nojaukt, lai aizmirstu citu cilvēku bēdas.

TU UN JOS

Ainiņa

Rīts, septītā stunda. Tiesu amatu kandidāts Popikovs, kas izpilda izmeklēšanas tiesneša pienākumus N. miestā, guļ saldā miegā, kā jau vīrs, kurš saņem komandējuma, dzīvokļa naudu un algu. Gultu viņš vēl nav paspējis iegādāties, tāpēc guļ uz izziņām par sodāmību. Klusums. Pat uz ielas ne skaņas. Taču priekšnamā aiz durvīm kāds sāk skrāpēties un čabināties, it kā cūka būtu ienākusi priekšnamā un berzētu sānu pret durvju stenderi. Pēc brītiņa durvis, žēli čīkstēdamas, atveras un tūlīt aizveras. Paiet brīdis, durvis vēlreiz atveras, tik žēlabaini čīkstēdamas, ka Popikovs saraujas un atver acis.

—   Kas tur ir? — viņš prasa un satraukti lūkojas uz durvīm.

Durvju spraugā parādās zirneklim līdzīgs augums — liela, pinkaina galva ar nokarenām uzacīm un biezu, izpūrušu bārdu.

—   Te laikam dzīvo izmeklēšanas tiesneša kungs? — galva čērkst.

—   Jā, te. Ko tev vajag?

—   Ej pasaki viņam, ka atnācis Ivans Filaretovs. Mēs esam ataicināti šurp ar pavēstēm.

—   Kāpēc nāci tik agri? Aicināju tevi uz pulksten vienpadsmitiem!

—   Cik tad tagadītēs?

—   Tagad nav vēl ne septiņi.

r

—       Hm . . . Nav vēl ne septiņi. .. Mums, augstdzim-

tlba, nav stundeņa . .. Tātad tu būsi tas izmeklēšanas tiesnesis?

—        Jā, es … Nu, vācies no šejienes, pagaidi tur … Es vēl pagulēšu . . .

—   Guli, guli. Es pagaidīšu. Pagaidīt var.

Filaretova galva pazūd. Popikovs apgriežas uz otriem

sāniem, aizver acis, taču miegs vairs nenāk. Pavāļājies vēl kādu pusstundu, viņš tīksmi izstaipās, izsmēķē papirosu, pēc tam lēni, lai novilcinātu laiku, citu pēc citas izdzer trīs glāzes piena …

—        Nelietis, pamodināja! — Popikovs ņurd. — Būs jāpasaka saimniecei, lai pa nakti aizslēdz durvis. — Ko es darīšu tik agrā rītā? Bet velns viņu rāvis! . . . Nopratināšu tūlīt, vēlāk nevajadzēs pratināt.

Popikovs iemauc kājas tupelēs, uzmet uz nakts veļas platu mēteli un, tik traki žāvādamies, ka vaigu kauli sāk sāpēt, sēžas pie galda.

—    Nāc šurp! — viņš kliedz.

Durvis atkal čīkst, un uz sliekšņa redzams Ivans Fila- retovs. Popikovs atšķir «Lietu par apsūdzību pret rezerves ierindnieku Alekseju Aleksejevu Drihunovu, kurš nodarījis miesas bojājumus savai sievai Marfai Andrejevai», paņem spalvu un ar tiesās izveidojušos veiklu rokrakstu sāk ātri rakstīt nopratināšanas protokolu.

—        Panāc tuvāk, — Popikovs saka, skripstinādams ar spalvu pa papīru. — Atbildi uz jautājumiem … Tu esi Ivans Filaretovs, Pustirevskas pagasta Duņkinas ciema zemnieks, četrdesmit divus gadus vecs?

—   Tieši tā …

—   Ar ko nodarbojies?

—   Es esmu gans … Ciema lopus ganu …

—   Vai tiesāts esi?

—   Tieši tā, esmu . . .

—   Par ko un kad?

—        Pirms Klusās nedēļas no mūsu pagasta norīkoja trīs zvērinātos piesēdētājus …

—   Tas jau nenozīmē, ka esi tiesāts …

—   Ej nu sazini! Bezmaz piecas dienas noturēja…

Izmeklēšanas tiesnesis ciešāk apņem plato mēteli un

laipnāk turpina:

—    Jūs esat izaicināts kā liecinieks «Lietā par apsūdzību pret rezerves ierindnieku Alekseju Drihunovu, kurš nodarījis miesas bojājumus savai sievai». Brīdinu, ka jums jāstāsta tikai patiesība, patiesība un vēlreiz patiesība un ka viss, ko jūs šeit teiksiet, jums būs tiesā jāapstiprina ar zvērestu. Nu, ko jūs zināt šai lietā?

—   Jūsu augstdzimtība, braucamo naudu vajadzētu dabūt, — Filaretovs murmina, — divdesmit trīs verstis nobraucu, bet zirgs pieder citam, jūsu augstdzimtība, jāsamaksā būs . . .

—   Par braucamo naudu parunāsi vēlāk.

—   Kāpēc vēlāk? Man teica, ka braucamā nauda jā- pieprasot tiesā, citādi vēlāk nedabūšot.

—    Nav man laika pļāpāt ar tevi par braucamo naudu! — izmeklēšanas tiesnesis dusmojas. — Stāsti, kā tur bija! Kā Drihunovs sita savu sievu?

—    Kas tad man tev ko stāstīt? — Filaretovs nopūšas un kustina nokarenās uzacis. — Gluži vienkārši piekāva! … Es tātad dzenu govis uz dzirdinātavu, bet pa upi peld svešas pīles… Vai tās pieder lielkungam vai zemniekam, dievs to zina, bet Griška, ganu puika, pakampj akmeņus un sāk sviest… «Kāpēc svied?» es prasu. «Nositīsi vēl…» saku. «Trāpīsi kādai pīlei, un beigta būs …»

Filaretovs nopūšas, pavērš acis pret griestiem.

—    Cilvēku, pat to var nosist, bet pīle ir vājš radījums, to var nogalēt pat ar skaidas sviedienu … Es saku, bet Griša neklausa… Vai nu nezināms, bērns paliek bērns, nav vēl dievs prātiņu devis… «Kāpēc tad tu neklausi?» es uzkliedzu. «Ausis noraušu! Stulbenis!»

—   Tas neattiecas uz lietu, — izmeklēšanas tiesnesis saka. — Stāstiet vienīgi to, kas attiecas uz lietu …

—    Klausos .. . Tikko, tas iraid, grasījos viņu kampt aiz auss, kad Drihunovs izlīda kā no zemes… Nāk gar krastu ar fabrikas puišiem un vicina rokas. Mūlis uzpampis, sarkans, acu spoles veļas laukā no pieres, bet pats tikko turas kājās… Sameties, kaut viņš nosprāgtu! Ļaudis vēl nav iznākuši no dievkalpojuma, bet šis jau pielējies kā stabs velnam par prieku. Drihunovs nu redzēja, ka puiku tveru aiz ausīm, un sāka bļaut: «Neuzdrīksties kristīgu dvēseli aiz ausīm plucināt! Sadošu tev pašam pa ādu!» Bet es viņam godīgi un lēnprātīgi… kā dievs licis: «Ej, kur nācis, tu žūpa tāds.» Viņš apskaitās, pienāca un ar visu duku, jūsu augstdzimtība, bac, man pa skaustu! … Kāpēc? Kālabad? «Kas tu tāds par miertiesnesi, ka tev pilnas tiesības mani kaustīt?» Bet Drihunovs saka: «Nu, nu, Vaņuha, neņem ļaunā, es tevi draudzības pēc, joku pēc. Pār mani šodien tāda apskaidrība nākusi… Es tā par sevi spriežu, ka visulabākais cilvēks esmu… es fabrīķī divdesmit rubļu algas saņemu, un pāri manim bez direktora nevaid neviena lielāka … Uz visiem citiem slaidi nospļaujos! Un, cik daudz tagadītēs visādu ļaužu apsists, tas nemaz nav izsakāms! Iesim iedzersim!» — «Negribu,» es saku, «kopā ar tevi dzert… Ļaudis nav vēl iznākuši no baznīcas, bet tev — jau dzeršana prātā!» Tad pārējie puiši, kas bija kopā ar viņu, sanāk man apkārt kā suņi un stiepj prom: «Iesim tak, iesim!» Man, jūsu augstdzimtība, nebija nekādas spēšanas viņiem visiem pretim turēties. Negribēju dzert, bet pēc tam, kaut viņi izčibētu!

—   Kur tad jūs gājāt?

—   Mums tikai viena vieta ir! — Filaretovs nopūšas. — Aizgājām uz iebraucamo sētu pie Ābrama Moisejiča. Tur allaž ejam. īsts katorgas ūķis, kaut tas zemē iegrimtu. Kazi, pats zini… Kad brauc pa lielceļu uz Duņkinu, tad pa labi ir lielkunga Severina Franciča muiža, vēl vairāk pa labi Plahtova, bet starpā iebraucamā sēta. Kazi, pazīsti Severinu Franciču?

—   Mani vajag uzrunāt ar jūs . .. Nav nekāda tutinā- šana! Ja es saku tev … tas ir, jums, jūs, tad jums vēl jo vairāk jābūt pieklājīgam!

—   Protams, protams, jūsu augstdzimtība! Vai tad nu mēs bez saprašanas? Bet tu klausies, kas tālāk … Aizkāpjam pie Abramkas… «Ielej, saka, par manu naudu!»

—   Kas to sacīja?

—   Nu tas pats. .. Tas ir, Drihunovs! «Ielej,» šis kliedz, «tu, šāds tāds, citādi mucai dibenu izsperšu! Pār mani apskaidrība nākusi!» Izdzērām pa glāzītei, pēc tam maķenīt pagaidījām un iemetām vēl, un šitādā vīzē stundas laikā, lai dievs dod ilgi atcerēties, salējām iekšās savas astoņas čarkas! Kas tad man? Es dzeru, man maza bēda: nav jau mana nauda! Lai pacienā kauč ar tūkstoš glāzēm! Es, jūsu augstdzimtība, nepavisam neesu vainīgs! Lūgtum nopratiniet Ābramu Moisejiču.

—   Kas tad bija pēc tam?

—   Nekas nebija pēc tam. Kamēr dzērām, tiesa kas tiesa, izkāvās, bet pēc tam viss gods godam.

—   Kas tad kāvās?

—   Vai nu nezināms, kas… «Pār mani apskaidrība nākusi!» Kliedz un tik grasās gāzt kādam pa kūkumu. Dullums uznācis. Sita gan mani, gan Ābramu, gan puišus … Pacienā ar glāzīti, liek izdzert un iezveļ, cik vien jaudas. «Dzer un zini, cik stiprs esu! Nospļauties uz visiem pārējiem!»

—   Vai savu sievu arī sita?

—   Vai Marfu, vai? Arī Marfai tika… īstajā reizē, kad mēs tātad sākām jau iešvunkoties, ienāk krogā Marfa. «Ej mājās,» šī saka, «atbrauca brālis Stepans! Diezgan, burlaka, šņabi esi tempis!» Bet šis, neviena slikta vārda nesacīdams, blāc šai šķērsām pa muguru!

—   Kāpēc?

—   Tāpat vien, prieka pēc … «Lai jūt!» šis saka. «Es divdesmit rubļu saņemu.» Bet sieva vārga, liesa, tā sagrīļojās, ka domāju — acis izsprāgs. Sāka mums par savu grūto dzīvi sūroties un dievu piesaukt, bet šis atkal … Mācīja, mācīja, un tai mācīšanai nemaz vairs nebija gala!

—   Kāpēc jūs sievieti neaizstāvējāt? Dzēruma trakumā cilvēks sit nost sievieti, bet jūs neliekaties ne zinis!

—   Kāda mums vajadzēšana aizstāvēt? Viņa sieva, viņš arī pārmāca… Kur divi kaujas, tur trešajam nav ko maisīties pa vidu . .. Ābrams tā kā gribēja šo apvaldīt, lai krogā neplosoties, bet šis Ābramam pa ausi. Ābrama puisis uzklupa šim… Bet šis to sakampa, pacēla un trieca pret klonu… Tad šis ņēma un uzsēdās jāšus uz muguras un nu tik zvetē… Mēs šo izvilkām no apakšas aiz kājām?

—   Kuru tad?

—   Vai nu nezināms, kuru … To, uz kura šis jāšus sēdēja…

—   Kurš?

—   Nu tas pats, par kuru stāstu.

—   Tfu! Mu]ķi, runā jēdzīgāk! Atbildi man uz jautājumiem un netarkšķi niekus!

—    Es tev, jūsu augstdzimtība, jēdzīgi stāstu… visu kā tas ir… pēc sirdsapziņas. Drihunovs pārmācīja sievu, tiesa kas tiesa … Kauč apzvērēt varu.

Izmeklēšanas tiesnesis klausās, izloba kaut ko no Fi- laretova garā, nesakarīgā klāstījuma un skrapstina ar spalvu … Taču jāsvītro atkal un atkal.

—    Es nepavisam neesu vainīgs … — Filaretovs murmina. — Jūsu augstdzimtība, prasi, kam gribi. Arī sievišķis nav to vērts, lai šā dēj pa tiesām vazātos.

Pēc protokola nolasīšanas liecinieks labu brīdi stulbi blenž uz izmeklēšanas tiesnesi un nopūšas.

—    Posts ar tiem sievišķiem! — viņš nosēcas. — Braucamo naudu, augstdzimtība, pats maksāsi vai zīmīti iedosi?

VIRS

N. kavalērijas pulks piedalījās manevros un apstājās pārnakšņot apriņķa pilsētelē K. Tāds notikums kā virsnieku kungu pārnakšņošana vienmēr iedarbojas uz mietpilsoņiem ārkārtīgi uztraucoši un iedvesmojoši. Bodnieki, kas ilgojas tikt vaļā no vecām, appelējušām desām un «vislabākajām» sardīnēm, kuras jau desmit gadu stāv plauktos, traktiernieki un pārējie veikalnieki neslēdz ciet savus uzņēmumus visu nakti; kara apriņķa priekšnieks, viņa lietvedis un vietējā garnizona vīri uzvelk labākos mundierus; policisti skraida kā apsviluši, bet dāmām noticis velns viņu sazin kas!

K. pilsētiņas dāmas, padzirdējušas, ka tuvojas pulks, pameta karstās ievārījumu bļodas un izskrēja uz ielas. Aizmirsušas, ka nepietiekami apģērbušās un ka mati iz- pūruši, smagi elpojot un sirdij stingstot, viņas steidzās pretim pulkam un vērīgi klausījās marša skaņās. Raugoties uz viņu bālajām, jūsmīgajām sejām, varēja sākt domāt, ka šīs skaņas plūst nevis no karavīru taurēm, bet no debesīm.

— Pulks! — viņas līksmi runāja. — Pulks nāk!

Bet kam viņām vajadzīgs šis svešais, nejauši ienākušais pulks, kas aizies jau rit mazā gaismiņā? Kad pēc laiciņa virsnieku kungi stāvēja laukuma vidū un, aizlikuši rokas aiz muguras, izlēma dzīvokļu jautājumu, visas dāmas sēdēja izmeklēšanas tiesneša kundzes dzīvoklī un, cita citu pārtraukdamas, kritizēja pulku. Diezin no kurienes viņas jau zināja, ka komandieris esot precēts vīrs, bet ar sievu kopā nedzīvojot, ka vecākajam virsniekam ik gadus dzimstot nedzīvi bērni, ka adjutants bezcerīgi iemīlējies kādā grāfienē un reiz pat mēģinājis izdarīt pašnāvību. Dāmas zināja visu. Kad zem logiem aizsteidzās bakurētains kareivis sarkanā kreklā, viņas lieliski zināja, ka tas ir podporučika Rim- zova denščiks un skraida pa pilsētu, lai savam pavēlniekam sameklētu uz parāda angju rūgto. Virsniekus viņas bija redzējušas tikai mirkli un no muguras, bet jau sprieda, ka viņu vidū nav neviena glīta vai interesanta vīrieša… Tiku likām izpļāpājušās, dāmas strikti ataicināja kara apriņķa priekšnieku, kluba vecajos un pavēlēja viņiem, lai notiek kas notikdams, sarīkot deju vakaru.

Dāmu vēlēšanās tika izpildīta. Pirms deviņiem vakarā uz ielas kluba priekšā dārdēja karavīru orķestris, bet pašā klubā virsnieku kungi dejoja ar K. pilsētiņas dāmām. Dāmas jutās kā spārnos. Apreibušas no dejām, mūzikas un piešu šķindoņas, viņas ar visu sirdi jūsmoja par īslaicīgajiem paziņām un pavisam aizmirsa savus civilos tuviniekus. Dāmu tēvi un vīri, kas bija atstumti kaut kur tālu tālu, drūzmējās priekštelpās pie nīkulīgas bufetes. Visi šie rentmeistari, sekretāri un uzraugi, nodzērušies, hemoroīdu apsēsti un lācīgi, lieliski apzinājās, ka izskatās nožēlojami, tāpēc nemaz negāja zālē un tikai notālēm palūkojās, kā viņu sievas un meitas dejo ar veikliem un slaidiem poručikiem.

Vīru vidū stāvēja arī akcīznieks Kirils Petrovičs Ša- ļikovs, piedzēris, izģindis un ļauns dēlietis ar lielu galvu, īsi apcirptiem matiem un biezām, atkarenām lūpām. Kādreiz viņš mācījies universitātē, lasījis Pisarevu un Dobroļubovu, dziedājis dziesmas, bet tagad, runājot par sevi, uzsvēra, ka viņš ir kolēģijas asesors un nekas vairāk. Viņš stāvēja, atspiedies pret durvju stenderi, un nenolaida acu no savas sievas. Šaļikova laulātā draudzene Anna Pavlovna, maza, gadus trīsdesmit veca tumšmate garu degunu, smailu zodu, sapūderējusies un korsetē iežņaugusies, dejoja bez atelpas līdz ģībonim. Dejas viņu bija nogurdinājušas, taču nespēks mita nevis viņas miesās, bet sirdī… Visā viņas augumā izpaudās jūsma un bauda. Krūtis augstu cilājās, vaigos plaiksnījās sārti plankumiņi, kustības bija gurdas, līganas; varēja noskārst, ka dejojot viņa atceras jaunību, seno pagājību, kad dejojusi institūtā un sapņojusi par

greznu, līksmu dzīvi un bijusi pārliecināta, ka viņas vīrs būs vismaz barons vai kņazs.

Akcīznieks skatījās uz sievu un viebās aiz niknuma … Greizsirdīgs viņš nebija, taču uzmācās īgnums, pirmkārt, tāpēc, ka dejotāju dēļ nebija kur spēlēt kārtis; otrkārt, viņš nevarēja ciest ragu mūziku; treškārt, viņam šķita, ka virsnieku kungi pārāk nevērīgi un augstprātīgi izturas pret civilajiem, bet, ceturtkārt, pats galvenais, viņš sašuta un ļoti dusmojās par sievas sejā vērojamo svētlaimi…

—    Riebjas skatīties! — viņš murmināja. — Drīz būs četrdesmit gadu veca, nav viņai ne purna, ne gurna, bet arī, vai tu redz, sapūderējusies, saskrullējusies, korsetē iežņaugusies! Koķetē, klīrējas un iedomājas, ka tas viņai labi padodas… Jel paskatieties, cik smuka es esmu!

Anna Pavlovna tik ļoti bija aizrāvusies ar dejošanu, ka ne reizi nepalūkojās uz vīru.

—    Protams, kur nu mēs, rupji tēvaiņi! — akcīznieks pukojās. — Tagad mēs esam atlaisti pensijā … Mēs — roņi, apriņķa lāči! Bet viņa ir balles karaliene; viņa taču vēl tik svaiga, ka pat virsnieki var par viņu interesēties. Varbūt labprāt pat iemīlētos.

Mazurku vērojot, akcīznieka ģīmis kļuva gluži greizs aiz niknuma. Ar Annu Pavlovnu mazurku dejoja virsnieks melniem matiem, izvelbtām acīm un tatāru ģīmi. Viņš darbojās ar kājām nopietni un izjusti, savilcis skarbu seju, un ceļus izrieza tik ļoti, ka izskatījās pēc ampelmaņa, ko rausta aiz diega. Bet Anna Pavlovna, bāla, dreboša, tīksmi pieliekusi augumu un acis augšup pavērsusi, centās izlikties, ka viņa tikko skaras pie grīdas, un laikam Annai Pavlovnai pašai šķita, ka viņa ne- mīt virs zemes, apriņķa pilsētiņas klubā, bet kaut kur augstu augstu — mākoņos! Ne tikai seja vien, bet viss augums pauda svētlaimi. . . Akcīznieks vairs nespēja ciest; viņam gribējās paņirgāties par šo svētlaimi, likt Annai Pavlovnai just, ka viņa pārāk aizrāvusies, ka dzīve nemaz nav tik brīnišķīga, kā šobrīd sajūsmā viņai šķiet…

337

—   Pagaidi vien, ilgi tu man tik svētlaimīgi nesmaidīsi! — viņš murmināja. — Tu neesi ne institūta audzēkne, ne skuķe. Vecam purnam jāsaprot, ka tas ir tikai purns!

22 - 78

Sīkumaina skaudība, dusmas, aizvainota patmīlība, seklas apriņķa mēroga cilvēku nīšanas jūtas, tās pašas, kas ieviešas mazos ierēdnīšos no degvīna un nemitīgas sēdēšanas, skrubinājās Saļikovā kā peles. . . Sagaidījis beidzamies mazurku, viņš iegāja zālē un devās pie sievas. Anna Pavlovna tobrīd sēdēja blakus savam kavalierim un, ar vēdekli vēsinādamās, valšķīgi miedza acis un stāstīja, ka viņa kādreiz dejojusi Pēterburgā. (Lūpas bija savilktas sirdsveidā, un viņa dvesa: «Pie mums Pjutjurbjurgā.»)

—   Aņuta, iesim mājās! — akcīznieks nosēcās.

Ieraudzījusi pienākušo vīru, Anna Pavlovna vispirms

sarāvās, it kā nule atcerējusies, ka viņai ir vīrs, pēc tam pietvīka līdz ausu galiem, kaunēdamās, ka viņai tik nodzēries, drūms, parasts dzīvesbiedrs . . .

—    Iesim mājās! — akcīznieks atkārtoja.

—   Kāpēc? Vēl taču pārāk agrs!

—        Es tevi lūdzu, nāc mājās! — akcīznieks sacīja, uzsvērdams katru vārdu un dusmās saviebdams ģīmi.

—        Kāpēc? Vai kas noticis? — Anna Pavlovna uztraucās.

—        Nekas nav noticis, bet vēlos, lai tu nāktu tūlīt pat mājās … Vēlos, tas ir viss, un lūdzu bez garas runāšanas.

Anna Pavlovna nebaidījās vīra, bet kaunējās no kavaliera, kurš izbrīnījies un zobgalīgi lūkojās uz akcīz- nieku. Viņa piecēlās un blakus vīram pagājās sāņus.

—        Ko tu esi sagudrojis? — sieva sacīja. — Kāpēc man jāiet mājās. Pulkstenis nav vēl ne vienpadsmit!

—        Es tā vēlos — un beigta balle! Lūdzu, nāc — un tas ir viss!

—   Rimsties ar savām muļķībām! Ej pats, ja gribi.

—   Nu tad es sarīkošu traci!

Akcīznieks redzēja, ka svētlaime pamazām izdzisa sievas sejā, ka viņai ir kauns, ka viņa cieš, — un vīram kļuva it kā vieglāk ap sirdi.

—        Kādēļ es tev šobrīd esmu ievajadzējusies? — sieva jautāja.

—        Tu man neesi vajadzīga, bet es vēlos, lai tu sēdētu mājās. Vēlos, un tas ir viss.

Anna Pavlovna pirmajā brīdī negribēja ne dzirdēt

par mājās iešanu, pēc tam sāka lūgties, lai vīrs vēl atļaujot palikt kaut pusstundu; tad, pati nezinādama, kāpēc, atvainojās, zvērēja, — un to visu darīja čukstus, smaidot, lai citi nedomātu, ka viņai ar vīru nesaprašanās, Viņa mēģināja vīru pārliecināt, ka uzkavēsies vēl tikai brīdi, tikai desmit minūtes, tikai piecas minūtes, taču akcīznieks tiepīgi turējās pie savas iedomas.

—   Dari, kā zini, paliec ar! Bet es sarīkošu traci.

Sarunādamās ar vīru, Anna Pavlovna it kā saguma,

novājēja un novecoja. Bāla, lūpas kodīdama un gandrīz raudādama, viņa izgāja priekštelpā un sāka ģērbties…

—   Kur tad jūs? — brīnījās K. pilsētiņas dāmas. — Anna Pavlovna, sirsniņ, kur tad jūs?

—   Galva sasāpējusies, — akcīznieks atbildēja sievas vietā.

Iznākuši no kluba, laulātie draugi līdz pašai mājai gāja klusēdami. Akcīznieks soļoja nopakaļus sievai un, lūkodamies uz viņas sakumpušo, bēdu nomākto un pazemoto augumiņu, atcerējās svētlaimi, kas klubā viņu tik ļoti kaitināja, un apziņa, ka svētlaimes vairs nav, pildīja akcīznieka sirdi ar uzvaras jūtām. Viņš bija priecīgs, apmierināts, un tanī pašā laikā kaut kā trūka, gribējās atgriezties klubā un rīkoties tā, lai visiem kļūtu garlaicīgi, nepatīkami un lai visi justu, cik niecīga, pelēka šī dzīve, kad jāiet tā kā tagad tumsā pa ielu, jāklausās, kā, soļus sperot, žļurkst dubļi, un kad zināms, ka rīt no rīta pamostoties atkal nebūs nekā cita kā tikai degvīns, tikai kārtis! Ai, cik tas ir šausmīgi!

Bet Anna Pavlovna tikko spēja paiet… Viņa arvien vēl bija deju, mūzikas, sarunu, spožuma, trokšņa ietekmē; viņa gāja un sev jautāja: kāpēc viņu tik ļoti sodījis debesu tēvs? Uzmācās rūgtums, aizvainojums, smacēja naids, klausoties vīra smagajos soļos. Anna Pavlovna klusēja un centās izdomāt visnejaukāko, dzēlīgāko un visvairāk aizskarošo lamu vārdu, lai pateiktu to vīram, un tanī pašā laikā apzinājās, ka viņas akcīz- nieku nevar ietekmēt ne ar kādiem vārdiem. Kas viņam vārdi? Nevarīgāku stāvokli nevarētu izgudrot pat visļaunākais ienaidnieks.

Bet mūzika joprojām dārdēja, un tumsa bija pilna ar skaņām, kas aicināt aicināja dejot un jūsmot.

NELAIME

Sofija Petrovna, notāra Ļubjanceva kundze, skaista, gadus divdesmit piecus veca sieviete, lēnītēm gāja pa meža stigu blakus savam vasarnīcas kaimiņam zvērinātajam advokātam Iļjinam. Pulkstenis rādīja piekto pēcpusdienas stundu. Virs stigas biezēja balti, pūkaini mākoņi; to plaisās šur tur redzami spilgti zilas debess plankumi. Mākoņi stāvēja uz vietas, it kā aizķērušies aiz garo, veco priežu galotnēm. Diena klusa un tvei- kaina.

Tālumā stigu šķērsoja pazems dzelzceļa uzbērums, pa kuru šoreiz nez kāpēc staigāja sargkareivis ar šauteni. Tūlīt aiz uzbēruma balsnēja liela baznīca ar sešiem kupoliem un aprūsējušu jumtu . . .

—   Necerēju jūs šeit sastapt, — Sofija Petrovna sacīja, skatīdamās zemē un ar saulessarga smaili urdīdama pērnās lapas, — bet tagad priecājos, ka sastapu. Man jāparunājas ar jums nopietni un izšķirīgi. Ivan Mihailovič, lūdzu jūs, ja tiešām mani mīlat un cienāt, turpmāk lieciet mani mierā! Jūs sekojat man kā ēna, mūžīgi lūkojaties manī ar nelādzīgu skatienu, stāstāt, ka mani mīlat, rakstāt dīvainas vēstules, un… un es nezinu, kad tas viss beigsies! Pie kā tas viss novedīs, ak dievs!

Iļjins klusēja. Sofija Petrovna pagāja dažus soļus un turpināja:

—    Un šī krasā pārmaiņa pēc pieci gadi ilgas pazīšanās jūsos notikusi pāris nedēļās. Ivan Mihailovič, jūs esat ļoti pārvērties!

Sofija Petrovna ar acs kaktiņu paraudzījās uz ceļabiedru. Viņš vērīgi, plakstiņus piemiedzis, lūkojās uz pūkainajiem mākoņiem. Iļjina seja izskatījās ļauna, kaprīza un izklaidības pilna kā cilvēkam, kurš cieš, bet tanī pašā laikā spiests klausīties blēņās.

—    Brīnums, kā jūs pats to nespējat atskārst, — Ļub- janceva turpināja un paraustīja plecus. — Jel saprotiet, ka jūs esat uzsācis mazliet neglītu spēli. Esmu precējusies, mīlu un cienu savu vīru … man ir meita … Vai tiešām jums tas nav itin nekas? Turklāt jums, kā vecam draugam, zināmi mani uzskati par ģimeni… par ģimenes pamatiem vispār .. .

Iļjins īgni iekrekšķējās un nopūtās.

—   Ģimenes pamati… — viņš norūca. — Ak dievs!

—    Jā, jā . . . Es mīlu vīru, cienu viņu, un nav šaubu, ka man ir dārgs ģimenes miers. Drīzāk ļaušu sevi nogalināt nekā kļūšu par Andreja un viņa meitas nelaimes cēloni… Un es jūs lūdzu, Ivan Mihailovič, dieva dēļ, lieciet mani mierā! Būsim tāpat kā senāk krietni un labi draugi, bet šo pūšanu un elšanu, kas jums nemaz nepiestāv, atmetiet. Tas nu ir izlemts un izbeigts! Vairāk ne vārda par to. Tērzēsim par kaut ko citu.

Sofija Petrovna atkal pašķielēja uz Iļjina seju. Iļjins lūkojās augšup, bija bāls un dusmīgi kodīja trīcošās lūpas. Ļubjanceva nesaprata, uz ko viņš ļaunojas, kāpēc ir sašutis, taču bālā seja radīja Ļubjancevā līdzjūtību.

—   Nedusmojieties, būsim draugi… — viņa laipni teica. — Vai esat ar mieru? Uz to jums sniedzu savu roku.

Iļjins satvēra viņas mazo, tuklo roku abās plaukstās, saspieda to un pacēla pie lūpām.

—    Es neesmu ģimnāzists, — viņš izdvesa. — Mani nepavisam nevaldzina draudzība ar mīlamu sievieti.

—   Rimstieties, rimstieties! Tas nu ir izlemts un izbeigts. Esam atnākuši pie sola, apsēdīsimies …

Sofijas Petrovnas sirdī ielija salda atvieglojuma sajūta: pats grūtākais un riskantākais jau bija pateikts, mokošais jautājums izlemts un atrisināts. Tagad vina varēja viegli uzelpot un raudzīties Iļjinam tieši sejā. Viņa skatījās uz lļjinu, un egoistiskās pārākuma jūtas, kādas piemīt mīlamai sievietei salīdzinājumā ar iemīlējušos vīrieti, viņu tīksmi valdzināja. Viņai patika, ka šis spēcīgais, lielais vīrietis ar drosmīgu, niknu seju un kuplu, melnu bārdu, gudrs, izglītots un, kā ļaudis runāja, arī talantīgs, rātni apsēdās viņai blakus un nodūra galvu. Labu brīdi viņi sēdēja, neteikdami ne vārda.

—   Nekas vēl nav izlemts un izbeigts … — Iļjins ierunājās. — Jūs man lasāt kā no grāmatas: «Mīlu un cienu vīru … ģimenes pamati…» To visu zinu pats un varu pateikt jums vēl vairāk. Vaļsirdīgi un godīgi saku jums, ka savu izturēšanos atzīstu par noziedzīgu un netikumīgu. Šķiet, ko vēl vairāk vajag? Bet kādēļ klāstīt to, kas visiem jau zināms? Nebarojiet lakstīgalu ar nožēlojamiem vārdiem, bet labāk pasakiet: ko man darīt?

—   Es jums jau teicu: brauciet projām!

—    Es — to jūs ļoti labi zināt — esmu braucis projām jau piecas reizes un ik reizi atgriezies no pusceļa! Varu parādīt jums tiešās satiksmes biļetes — tās visas esmu saglabājis. Nespēju aizbēgt no jums! Es cīnos, drausmīgi cīnos, bet nederu ne velnam, jo manī nav rūdījuma, jo esmu vājš, mazdūšīgs! Es nespēju cīnīties pret dabu! Vai saprotat? Nespēju! Es bēgu no šejienes, bet daba tur mani aiz svārku stērbelēm. Vulgārs, zemisks nespēks!

Iļjins nosarka, piecēlās un sāka staigāt ap solu.

—   Esmu nikns kā suns! — viņš murmināja, dūres vīstīdams. — Nīstu sevi un nicinu! Ak dievs, kā izvirtis zeņķis lakstojos ap cita sievu, rakstu idiotiskas vēstules, pazemojos … ehh!

Iļjins sakampa galvu, nosēcās un apsēdās.

—   Un turklāt jūs neesat vaļsirdīga! — viņš rūgti turpināja. — Ja negribat atbalstīt manu nelādzīgo spēli, kāpēc nācāt šurp? Kas jūs šeit saista? Vēstulēs lūdzu jums tikai kategorisku, tiešu atbildi — «jā» vai «nē», bet jūs tieši neatbildat un katru dienu pamanāties «nejauši» sastapties ar mani un pacienājat mani ar visiem zināmu patiesību citātiem!

Ļubjanceva nobijās un pietvīka. Viņa pēkšņi jutās neveikli, kā jūtas godīgas sievietes, ja tās kāds svešs nejauši ierauga neapģērbušās.

—   Jūs it kā turat mani aizdomās par rotaļāšanos… — viņa klusi teica. — Vienmēr esmu jums skaidri atbildējusi un … un šodien lūdzu jūs!

—    Eh, vai tad šādos jautājumos lūdz? Ja jūs uzreiz pasacītu: «Ejiet projām!» — manis sen vairs šeit nebūtu, bet jūs man to neesat teikusi. Ne reizi neesat man tieši atbildējusi. Dīvaina šaubīšanās! Jānudien, vai nu jūs rotaļājaties ar mani, vai arī.. .

Iļjins nepateica domu līdz galam un atbalstīja galvu dūrēs. Sofija Petrovna mēģināja sīki jo sīki atcerēties, kā viņa izturējusies. Viņa atcerējās, ka vienmēr ne tikai darbos, bet visklusākajās domās bijusi pret Iļjina lak- stošanos, taču tanī pašā laikā noskārta, ka advokāta vārdos ir sava daļa patiesības. Nezinādama, kāda ir šī patiesība, viņa, lai cik daudz domāja, neattapās, ko atbildēt Iļjinam uz viņa pārmetumu. Klusēt bija neveikli, un viņa teica, paraustīdama plecus:

—   Un es vēl esot vainīga.

—   Vairīšanos no patiesības nepiedēvēju jums kā vainu, — Iļjins nopūtās. — Tas tikai tāpat vien, paspruka pār lūpām . . . Jūsu izvairīšanās ir pilnīgi dabiska un parasta. Ja visi cilvēki nolemtu runāt patiesību un uzreiz kļūtu vaļsirdīgi, viss izjuktu, aizietu pie velna.

Sofijai Petrovnai prāts nenesās uz filozofēšanu, taču viņa priecājās, ka radusies izdevība pievērsties citam tematam, un jautāja:

—   Kāpēc tad tā?

—    Tāpēc, ka vaļsirdīgi ir tikai mežoņi un dzīvnieki. Ja jau civilizācija ieviesusi dzīvē nepieciešamību pēc tāda komforta, kā, piemēram, pēc sieviešu tikumības, tad vaļsirdība šeit ir nevietā …

Iļjins dusmīgi rakņāja ar spieķa galu smiltis. Ļubjanceva viņā klausījās, daudz ko nesaprata, taču saruna viņai patika. Vispirms patika, ka ar viņu, ar parastu sievieti, talantīgs cilvēks runā par «gudrām problēmām»; otrkārt, viņa ar lielu prieku vēroja, kā mainījās bālās, satrauktās un arvien vēl dusmīgās jaunās sejas vaibsti. Daudz ko viņa nesaprata, taču skaidri saskatīja šo mūsdienu cilvēka skaisto drosmi, ar kādu viņš bez domāšanas un šaubīšanās risina svarīgus jautājumus un atvasina neapstrīdamus secinājumus.

Sofija Petrovna pēkšņi attapās, ka tīksminās par Iļjinu, un nobijās.

—   Atvainojiet, bet es nesaprotu, — viņa steigšus sacīja, — kāpēc jūs ierunājāties par vairīšanos no patiesības? Vēlreiz atkārtoju savu lūgumu: esiet labs, krietns draugs, lieciet mani mierā! Lūdzu no visas sirds!

—    Lai notiek, es vēl cīnīšos! — Iļjins nopūtās. — Prieks censties … Tikai diez vai kas iznāks no manas cīnīšanās. Vai nu ielaidīšu sev lodi pierē, vai arī… sākšu žūpot kā pēdīgais muļķis. Sveikā cauri netikšu! Visam ir savs mērs, arī cīņai pret dabu. Pasakiet — kā var cīnīties pret ārprātu? Ja sadzersieties degvīnu, kā nomāksiet reibumu? Ko varu darīt, ja jūsu tēls guvis paliekamu mājvietu manā sirdī un neatlaidīgi dienu un nakti rēgojas manu acu priekšā tāpat kā šobrīd šī priede? Nu, pamāciet mani, kāds varoņdarbs jāveic, lai atbrīvotos no riebīgā, nelaimīgā stāvokļa, kad visas manas domas, vēlēšanās, sapņi nepieder man, bet kādam dēmonam, kurš manī ieperinājies! Es jūs mīlu, mīlu tik ļoti, ka esmu izsists no sliedēm, esmu atstājis novārtā darbu un tuviniekus, aizmirsis savu dievu! Nekad visā savā mūžā tik ļoti neesmu mīlējis!

Sofija Petrovna, kas šādu pavērsienu nebija gaidījusi, atrāvās ar visu augumu nostāk no Iļjina un ar izbailēm palūkojās viņa sejā. Iļjina acīs sariesās asaras, lūpas trīcēja un sejā ieplaiksnījās tāds kā izsalkums, kā lūgums.

—   Es jūs mīlu! — viņš čukstēja, pievirzīdams acis viņas platajām, izbiedētajām acīm. — Jūs esat brīnišķīga! Šobrīd ciešu, bet zvēru, visu mūžu labprāt tā nosēdētu, ciezdams un lūkodamies jums acīs. Bet… klusējiet, es jūs lūdzu!

Sofija Petrovna, it kā pēkšņi pārsteigta, sāka aši aši gudrot vārdus, ar kādiem iegrožot Iļjinu. «Aiziešu!» viņa nolēma, bet nepaspēja vēl pakustēties, lai pieceltos, kad Iļjins jau bija nometies uz ceļiem pie viņas kājām … Viņš apkampa Sofijas Petrovnas ceļgalus, skatījās viņai sejā un runāja kaisli, dedzīgi, skaisti. Bailēs un skurbumā viņa nedzirdēja Iļjina teikto; nez kāpēc šajā bīstamajā mirklī, kad viņas ceļgali tīkami tirpa kā siltā vannā, viņa ar dīvainu, ļaunu izsmieklu meklēja savās sajūtās kādu jēgu. Sofija Petrovna dusmojās, ka viņu pārņēmusi nevis protestējoša tikumība, bet neva- riba, gurdums un tukšums kā dzērāju, kuram vairs ne no kā nav bail; tikai dziļi dziļi krūtīs kāds nomaļš sirds stūrītis vēl ļauni ņirgājās: «Kāpēc tu neej projām? Laikam tam tā jābūt? Vai ne?»

Meklēdama sevī jēgu, viņa nesaprata, kā nav atrāvusi atpakaļ roku, pie kuras kā dēle piezīdies Iļjins, un kāpēc viņa steidzas paraudzīties reizē ar Iļjinu pa labi un pa kreisi, vai kāds viņus neredz. Priedes un mākoņi stāvēja nekustēdamies un bargi skatījās gluži kā veci uzraugi, kas redz palaidnības, bet kam samaksāts, lai tie grēciniekus nenosūdz priekšniecībai. Sargkareivis kā stabs stāvēja uz dzelzceļa līnijas un, liekas, vēroja solu.

«Lai jau skalās!» Sofija Petrovna domāja.

—    Bet… bet paklausieties! — viņa beidzot gluži izmisusi sacīja. — Pie kā tas novedīs? Kas notiks turpmāk?

—   Nezinu, nezinu… — Iļjins čukstēja, atvairīdams nepatīkamos jautājumus.

Dzirdi skāra sēcošs, raustīgs lokomotīves svilpiens. So nepiederīgo, salto prozaiskās ikdienas skaņu saklausot, Ļubjanceva nodrebēja.

—   Man nav laika… jāiet! — viņa sacīja, aši pieceldamās. — Vilciens nāk … Andrejs brauc! Viņam jāpasniedz pusdienas.

Sofija Petrovna pavērsa kvēlojošo seju pret dzelzceļa uzbērumu. Vispirms lēnām aizslīdēja lokomotīve, aiz tās nāca vagoni. Tas nebija vasarnieku vilciens, kā iedomājās Ļubjanceva, bet preču vilciens. Lielā virknē cits aiz cita kā mūsu mūža dienas aizripoja vagoni garām tālajai, baltajai baznīcai, un šķita, ka to rindai nekad nebūs gala.

Beidzot vilciens aizslīdēja un pēdējais vagons ar lukturiem un konduktoriem pazuda aiz meža ieloka. Sofija Petrovna strauji pagriezās un, neskatīdamās uz Iļjinu, žigli devās atpakaļ pa stigu. Viņa jau bija atguvusi varu pār sevi. Kaunā sarkdama, nē, ne jau Iļjins viņu bija apvainojis, nē, bet pašas mazdūšība, pašas nekaunība, jo viņa, tikumīga, morāliski tīra sieviete, bija ļāvusi svešam cilvēkam apskaut ceļgalus, un tāpēc viņa tagad domāja tikai par to, kā drīzāk aiziet līdz savai vasarnīcai, pie savas ģimenes. Advokāts ar pūlēm spēja tikt līdzi Ļubjancevai. Nogriezdamās no stigas uz šauru taku, viņa palūkojās uz Iļjinu tik aši, ka saskatīja vienīgi smiltis uz viņa ceļgaliem, un pamāja ar roku, lai Iļjins viņai neseko.

Atsteigusies mājās, Sofija Petrovna labu brīdi stingi stāvēja savā istabā, lūkodamās gan uz logu, gan uz savu rakstāmgaldu …

— Riebekle! — viņa sevi paļāja. — Riebekle!

Pali sev spītējot, viņa sīki jo sīki, neko nenoslēpdama, atcerējās, ka visas šīs dienas noraidoši izturējusies pret Iļjina lakstošanos, tomēr tīkojusi sastapties un noskaidrot attiecības; vēl vairāk, kad Iļjins lūdzās pie viņas kājām, viņa izjuta neparastu baudu. Viņa atcerējās visu, sevi nesaudzēdama, un tagad, smakdama aiz kauna, būtu laimīga, ja pati varētu sevi iepļaukāt.

«Nabaga Andrejs,» viņa domāja un, atminoties vīru, centās savilkt seju iespējami maigu. «Varja, mana nabaga meitene, nezina, kāda ir viņas māte! Mīļie, piedodiet man! Es jūs mīlu ļoti… ļoti!»

Vēlēdamās pierādīt pati sev, ka viņa vēl ir krietna sieva un māte, ka indeve vēl nav skārusi tos viņas «pamatus», par kuriem viņa klāstīja Iļjinam, Sofija Petrovna aizsteidzās uz virtuvi un nesavaldīgi sarāja vi- rēju, ka tā vēl nav klājusi galdu Andrejam Iļjičam. Sofija Petrovna mēģināja iztēloties, cik noguris, izsalcis būs vīrs, skaļā balsī pažēloja viņu un pati savām rokām sarindoja viņam galdā traukus, ko līdz šim nekad nebija darījusi. Pēc tam viņa sameklēja savu meitu Varju, pacēla to un sirsnīgi apskāva; meitene mātei šķita smaga, neatsaucīga, taču māte negribēja to atzīt un sāka skaidrot, cik krietns, godīgs un labs esot tētis.

Bet, kad Andrejs Iļjičs drīz vien atbrauca, viņa ļoti vēsi sasveicinājās ar vīru. Samāksloto jūtu uzplūdi jau bija apsīkuši, neko viņai nepierādīdami, bet tikai sadusmodami un saniknodami, jo tie bija neīsti. Viņa sēdēja pie loga, cieta un īgņojās. Tikai bēdās cilvēki spēj saprast, cik grūti būt par savu jūtu un domu pavēlnieku. Sofija Petrovna vēlāk stāstīja, ka prātā valdījis tāds «juceklis», ko izprast tikpat grūti kā saskaitīt ātri lidojošus zvirbuļus. Bet, piemēram, no tā, ka viņa nepriecājas par vīra ierašanos, ka viņai nepatīk vīra izturēšanās pie pusdienu galda, Sofija Petrovna pēkšņi secināja, ka viņa savu vīru sāk nīst.

Andrejs Iļjičs, gurdens aiz izsalkuma un noguruma, gaidīdams, kamēr viņam pasniegs viru, kāri pievērsās desai un ēda to alkatīgi, skaļi šmakstinādams un žokļus kustinādams.

«Ak dievs!» Sofija Petrovna domāja. «Es viņu mīlu un cienu, bet.. . kāpēc viņš ēdot tik pretīgi čamstina?»

Prātā valdīja tikpat liels juceklis kā jūtās. Ļubjanceva, tāpat kā visi, kam nav pieredzes cīņā pret nepatīkamām domām, gauži piepūlējās, lai nedomātu par savu nelaimi, un, jo vairāk viņa pūlējās, jo spilgtāk atcerējās Iļjinu, smiltis uz viņa ceļgaliem, pūkainos mākoņus, vilcienu . . .

«Kāpēc es, muļķe, šodien gāju?» Sofija Petrovna zū- dījās. «Vai tiešām nespēju pati pār sevi valdīt?»

Bailēm lielas acis. Kad Andrejs Iļjičs beidza ēst pēdējo ēdienu, Sofija Petrovna jau bija galīgi nolēmusi izstāstīt visu vīram un atbrīvoties no briesmām!

—        Andrej, man ar tevi nopietni jāparunā, — viņa sacīja pēc pusdienām, kad vīrs vilka nost svārkus un apavus, lai atgultos un atpūstos.

—   Nu?

—   Brauksim projām no šejienes!

—   Hm … uz kurieni? Uz pilsētu vēl par agru.

—   Nē, ceļosim vai darīsim kaut ko līdzīgu …

—        Ceļot… — notārs norūca un izšļaukājās. — Arī es pēc tā ilgojos, bet kur lai ņemu naudu un kam lai atstāju kantori?

Mazliet padomājis, viņš piebilda:

—   Patiešām, tev ir garlaicīgi. Brauc viena, ja vēlies!

Sofija Petrovna piekrita, bet tūlīl atģidās, ka Iļjins

priecāsies par šādu izdevību un brauks tajā pašā vilcienā, tajā pašā vagonā . . . Viņa domāja, raudzījās uz vīru, šobrīd paēdušu, bet arvien vēl gurdenu. Nez kāpēc skatiens pakavējās pie viņa kājām, gauži mazām, gandrīz sievišķīgām, ar svītrainām zeķēm; abu zeķu purnos karājās diegu gali…

Aiz nolaistas storas pret loga rūti sitās un dūca kamene. Sofija Petrovna skatījās uz diegu galiem, klausījās kamenes dūkšanā un fantazēja, ka viņa brauc …

Vis-ā vis dienu un nakti sēž Iļjins, nenolaizdams no viņas acu, nikns par savu nespēku un bāls no sirdssāpēm. Viņš godā sevi par izvirlušu zeņķi, rāj viņu, plēš sev matus, bet, sagaidījis tumsu, izmantodams brīdi, kad citi pasažieri aizmiguši vai iziet ārā stacijā, krīt uz ceļiem un sažņaudz viņas kājas kā toreiz mežā pie sola . . .

Sofija Petrovna attapās, ka fantazē …

—   Paklau, viena es nebraukšu! — viņa sacīja. — Tev jābrauc kopā ar mani!

—    Mīļā Sofija, tie ir sapņi! — Ļubjancevs nopūtās. — Vajag būt nopietnai un vēlēties tikai to, kas iespējams.

«Brauksi, kad uzzināsi!» Sofija Petrovna domāja.

Nolēmusi aizbraukt, lai notiek kas notikdams, viņa jutās atbrīvojusies no briesmām; domas pamazām norima, viņa kļuva jautrāka un pat atļāvās domāt par visu; vienalga, ko tagad domāt, par ko sapņot, bet braukt viņa brauks; kamēr vīrs gulēja, lēnītēm pienāca vakars. Viņa sēdēja viesistabā un spēlēja klavieres. Vakara rosība aiz logiem, mūzikas skaņas, bet galvenais — doma, ka viņa ir gudriniece, ka pieveikusi nelaimi, viņu ielīksmoja vēl vairāk. «Citas sievietes,» čukstēja Sofijas Petrovnas mierīgā sirdsapziņa, «viņas apstākļos droši vien nespētu pretoties un ļautos visiem vējiem, bet viņa gandrīz nobeidzās aiz kauna, cieta un tagad bēg no briesmām, kuru varbūt nemaz nav!» Savas tikumības un apņēmības apziņas ietekmē viņa tik ļoti at- maiga, ka pat reizes trīs paraudzījās uz sevi spogulī.

Satumsa vakars, atnāca ciemiņi. Vīrieši apsēdās ēdamistabā spēlēt kārtis, dāmas okupēja viesistabu un terasi. .. Pats pēdējais ieradās Iļjins. Viņš bija skumīgs, drūms un izskatījās saguris. Apsēdās dīvāna kaktā un nepiecēlās visu vakaru. Parasti būdams jautrs un valodīgs, šoreiz viņš visu laiku klusēja, rauca pieri un glauda seju ap acīm. Ja vajadzēja atbildēt uz kādu jautājumu, viņš ar lielu piepūli smaidīja, savilkdams tikai augšlūpu, un atbildēja strupi, nīgri. Reizes piecas viņš izteica atjautas, bet tās bija skarbas un pārdrošas. Sofijai Petrovnai šķita, ka viņš ik brīdi var kļūt histērisks. Tikai tagad, sēžot pie klavierēm, viņa pirmoreiz skaidri atskārta, ka šim nelaimīgajam cilvēkam prāts nenesas uz jokiem, ka viņam smeldz sirds un viņš nezina, kur dēties. Viņas dēļ Iļjins pazudina savas karjeras labākos gadus un jaunību, izšķiež pēdējo naudu, īrēdams vasarnīcu, pametis likteņa varā māti un māsas un — galvenais — pagurst mokpilnā cīņā pret sevi pašu. Vienkāršas, parastas cilvēkmīlestības dēļ vien jau vajadzēja nopietni izturēties pret viņu …

Sofija Petrovna to visu apzinājās tik skaidri, ka iesUr- stējās sirds, un, ja viņa tobrīd pieietu pie Iļjina un teiktu viņam «nē!», viņas balsī skanētu spēks, kam būtu grūti nepaklausīt. Taču viņa nepiegāja, nepateica un pat nedomāja to sacīt… Jaunas sievietes rakstura sīk- manība un egoisms, šķiet, nekad viņā nebija izpaudies tik spēcīgi kā šajā vakarā. Viņa apzinājās, ka Iļjins ir nelaimīgs un sēž uz dīvāna kā uz oglēm, viņa sāpīgi juta viņam līdzi, bet tanī pašā laikā šā cilvēka klātbūtne, kurš viņu mīlēja līdz ārprātam, viesa viņas sirdī uzvaras līksmi, spēka apziņu. Viņa juta, ka ir jauna, skaista, nepieejama, un — ja jau nolēmusi aizbraukt! — ļāva šinī vakarā sev vaļu. Viņa koķetēja, bez mitas skaļi smējās, dziedāja sevišķi izjusti un ar iedvesmu. Viss viņu darīja jautru, viss viņai likās jocīgs. Atminoties notikumu pie sola, atminoties sargkareivi, kas skatījās, viņa smējās. Jocīgi šķita ciemiņi, Iļjina skarbās atjautas, viņa kaklasaites adata, ko līdz šim viņa nekad nebija ievērojusi. Adatu veidoja sarkana čūska ar dimanta ačelēm; tik jocīga likās šī čūskiņa, ka Sofija Petrovna būtu ar mieru to noskūpstīt.

Sofija Petrovna dziedāja romances nervozi, ar dīvainu, it kā skurbu pārdrosmi un, it kā uzkurinādama cita bēdas, izvēlējās skumjas, melanholiskas dziesmas par zaudētām cerībām, par pagātni, par aizritējušiem gadiem… «Bet vecums soļo arvien tuvāk un tuvāk …» viņa dziedāja. Kāda gan daļa viņai par vecumu?

«Šķiet, manī notiek kaut kas nelādzīgs . . .» viņa retumis iedomājās smiedamās un dziedādama.

Ciemiņi izklīda pulksten divpadsmitos. Pēdējais aizgāja Iļjins. Sofijai Petrovnai vēl pietika nebēdnības, lai pavadītu viņu līdz terases apakšējam kāpienam. Viņai gribējās pateikt, ka brauks projām kopā ar vīru, un pavērot, kā šī vēsls ietekmēs Iļjinu.

Mēness slēpās aiz mākoņiem, bet nakts bija gaiša, un Sofija Petrovna redzēja, kā vējš plivina Iļjina mēteļa stūrus un terases aizkarus. Varēja saskatīt, cik bāls ir Iļjins un ka viņš, pūlēdamies pasmaidīt, savieba augš- lūpu . ..

—    Soņa, Soņečka .. . mana mīļā sieviete! — Iļjins čukstēja, neļaudams viņai runāt. — Mana mīļā, labā!

Maiguma uzplūdos ar asarām balsī viņš bārstīja mīļus vārdus, citu par citu maigākus, un jau uzrunāja viņu ar «tu» kā sievu vai mīļāko. Pēkšņi Iļjins ar vienu roku viņu cieši apskāva, ar otru satvēra elkoni.

—    Mana mīļā, mans jaukumiņ … — viņš čukstēja, skūpstīdams viņas kaklu zem pakauša, — nevairies, nāc tūlīt pie manis!

Sofija Petrovna izslīdēja no skāvieniem, pacēla galvu, lai skaļi paustu savas dusmas un sašutumu, taču dusmas neradās, un visas viņas izdaudzinātās tikumības un sirdsskaidrības pietika vienīgi, lai pateiktu frāzi, ko līdzīgos apstākļos saka visas parastās sievietes:

—   Jūs esat prātā jucis!

—    Patiešām, iesim! — Iļjins turpināja. — Šobrīd un tur pie sola es pārliecinājos, ka jūs, Soņa, esat tikpat nevarīga kā es … Sveikā neizkļūsiet arī jūs! Jūs mani mīlat un tagad velti kaulējaties ar savu sirdsapziņu…

Redzēdams, ka Sofija Petrovna iet projām, Iļjins satvēra viņu aiz mežģiņu piedurknītes un steigšus pabeidza savu domu:

—    Ja ne šodien, tad rītdien, bet piekāpties vajadzēs! Vai vilcināšanās nav veltīga? Mana dārgā, mīļā Soņa, spriedums ir pasludināts, kāpēc atlikt tā izpildīšanu? Kāpēc sevi krāpt?

Sofija Petrovna izrāvās no viņa rokām un ieslīdēja pa durvīm. Atgriezusies viesistabā, viņa pavisam neapzināti aizvēra klavieres, ilgi skatījās uz nošu vinjeti un apsēdās. Viņa nespēja ne stāvēt, ne domāt… No satraukuma un nebēdnības palicis tikai baismīgs vājums, laiskums un garlaicība. Sirdsapziņa čukstēja, ka šovakar viņa izturējusies nelādzīgi, muļķīgi, kā nesavaldīga skuķe, ka nupat uz terases viņa apskāvusies un pat tagad jūt augumā un pie elkoņa kaut ko svešu. Viesistabā neviena nebija, dega tikai svece. Ļubjan- ceva sēdēja uz apaļa ķeblīša pie klavierēm nekustēdamās, kaut ko gaidīdama. Un, it kā izmantodama viņas pārgurumu un tumsu, sāka neatvairāmi uzmākties smaga, visuspēcīga tieksme. Kā žņaudzējčūska tā paralizēja visus locekļus un sirdi, pieņēmās spēkā ik brīdi, vairs nedraudēja vien kā līdz šim, bet rēgojās skaidra, visā savā kailumā.

Viņa nosēdēja ilgu laiku nepakustēdamās, nepūlēdamās atvairīt domas par Iļjinu, pēc tam gausi piecēlās un vilkās uz guļamistabu. Andrejs Iļjičs jau bija gultā. Viņa apsēdās pie atvērta loga un ļāvās savām ilgām. «Jucekļa» galvā vairs nebija, visas domas un jūtas blī- vējās ap vienu skaidru mērķi. Viņa pamēģināja it kā cīnīties, bet tūlīt atmeta ar roku… Tagad viņa saprata, cik stiprs un nepielūdzams ir ienaidnieks. Lai cīnītos pret to, vajadzīgs spēks, izturība, taču audzināšana tēva mājās un dzīve nebija viņai devusi neko, uz kā varētu balstīties.

«Netikumīgā! Riebīgā!» viņa pēla sevi par savu nespēku. «Ak tāda tu esi?»

Viņas aizvainotais godīgums tiktāl sašuta par šo nespēku, ka viņa gāza sev virsū lamu vārdus, kādus vien zināja, un sarunāja sev daudzas aizskarošas, pazemojošas patiesības. Piemēram, viņa sev teica, ka nekad nav bijusi tikumīga, senāk viņai nav paslīdējusi kāja tikai tāpēc, ka nav bijis iegansta, ka viņas cīnīšanās visu šo dienu bijusi vienīgi niekošanās un komēdija …

«Pieņemsim, ka esmu cīnījusies,» viņa domāja, «bet kas tā par cīņu! Arī pērkamas sievietes cīnās, iekām pārdodas, un tomēr pārdodas. Varens cīniņš: gluži kā piens, kas vienā dienā kļuvis par rūgušpienu! Vienā dienā!»

Sofija Petrovna pieķēra sevi pie domām, ka viņa tiecas projām no mājas nevis mīlestības dēļ, nevis Iļjina personības dēļ, bet to izjūtu dēļ, kuras viņa varētu gūt. . . Izlaidīga kundzīte, vasarniece, kādu ir daudz!

«Un ma-azam putniņam nošā-āva māli…» aiz loga kāds dziedāja smalkā, aizsmakušā balsī.

«Ja gribu iet, tad jāiet tagad,» Sofija Petrovna domāja. Viņas sirds pēkšņi sāka pukstēt ar drausmīgu spēku.

—   Andrej! — viņa gandrīz iekliedzās. — Paklausies, mēs … mēs brauksim? Brauksim taču?

—   Jā … Es jau tev sacīju: brauc viena!

—    Bet paklausies … — viņa izdvesa, — ja nebrauksi kopā ar mani, tu vari mani zaudēt! Es, šķiet, esmu jau … iemīlējusies!

—   Kurā iemīlējusies? — Andrejs Iļjičs vaicāja.

—   Tev nu tas ir vienalga, kurā! — Sofija Petrovna kliedza.

Andrejs Iļjičs piecēlās sēdus, nokāra kājas pār gultas malu un izbrīnā lūkojās uz sievas tumšo augumu.

—    Fantazēšana! — viņš nožāvājās.

Andrejs Iļjičs lāgā neticēja sievas vārdiem, tomēr nobijās. Mirkli padomājis un uzdevis sievai dažus nesvarīgus jautājumus, viņš sāka klāstīt savus uzskatus par ģimeni, par neuzticību … nepārliecinoši parunāja labu brīdi un apgūlās. Viņa sentence bija veltīga. Daudz uzskatu ir šajā pasaulē, un lielāko liesu tos pauž cilvēki, kuri nav piedzīvojuši nelaimi!

Par spīti vēlajai stundai, ārā vēl klaiņāja vasarnieki. Sofija Petrovna uzsvieda plecos vieglu apmetni, brīdi pastāvēja, padomāja … Viņai vēl pietika drosmes sacīt miegainajam vīram:

—   Vai tu guli? Iziešu pastaigāties… Vai gribi nākt līdzi?

Šī bija viņas pēdējā cerība. Nesaņēmusi atbildi, Sofija Petrovna izgāja laukā. Nakts bija vējaina un dzestra. Viņa nejuta ne vēju, ne tumsu, tikai gāja un gāja … Nepārvarams spēks viņai lika iet, un šķita, ja viņa apstātos, tas viņu stumtu.

—   Netikumīgā! — Sofija Petrovna tīri neapzināti čukstēja. — Riebīgā!

Viņai trūka elpas, viņa kvēloja no kauna, viņa gāja kā bez atmaņas, bet tas, kas gumdīja viņu iet, bija spēcīgāks gan par kaunu, gan par prātu, gan par bailēm …

ROŽAINA ZEĶE

Apmākusies, lietaina diena. Debess uz ilgu laiku klāta ar mākoņiem, un nemaz nav paredzams, kad lietus beigsies. Arā dubļi, peļķes, slapji kovārņi, bet istabās krēsla un tāds drēgnums, ka vai krāsnis jākurina.

Ivans Petrovičs Somovs soļo pa savu kabinetu no viena kakta uz otru kaktu un pukojas par slikto laiku. Lietus asaras uz logu rūtīm un krēslainā istaba vieš viņā skumjas. Neciešami garlaicīgi, bet laiku nekādi nevar īsināt… Avīzes vēl nav atvestas, uz medībām iet nav iespējams, pusdienas tik drīz vēl nebūs…

Somovs kabinetā nav viens. Pie viņa rakstāmgalda sēž madame Somova, maza, jauka dāmiņa plānā blūzītē un rožainās zeķītēs. Viņa cītīgi skrīvē vēstuli. Iedams viņai garām, Ivans Petrovičs pār sievas plecu paraugās vēstulē. Viņš redz gan lielus, šķībus un greizus burtus, gan šaurus un izstīdzējušus, ar visdīvainākajām astītēm un cilpām. Tintes traipu, labojumu un netīru pirkstu nospiedumu daudz jo daudz. Pārnesumi madame Somovai nepatīk, un ikviena viņas rakstīta rinda, sasniegusi lapas malu, ar briesmīgiem līkumiem gāžas lejup gluži kā ūdenskritums …

—   Mīļā Lida, kam tu tik daudz raksti? — Somovs jautā, redzēdams, ka sieva sāk jau skrīvēt sesto lappusi.

—    Māsai Var j ai…

—   Hm… pamatīga vēstule! Iedod gara laika pēc palasīt!

353

—   Ņem lasi, bet interesanta gan nekā nav…

23 - 78

Somovs ņem aprakstītās lapas un, arvien vēl soļodams, sāk lasīt. Lida atzveļas pret krēsla muguriņu un vēro vīra seju. Jau pēc pirmās lappusītes tā izstiepjas gara jo gara un sejā manāms kaut kas līdzīgs lielam pārsteigumam … Trešo lappusīti lasot, Somovs saviebjas un gausi kasa pakausi. Pie ceturtās lappuses viņš apstājas, bažīgi palūkojas uz sievu un iegrimst domās. Brītiņu padomājis, viņš nopūšas un atsāk lasīšanu … Sejā izbrīns un pat bailes …

—    Nē, tas nav paciešams! — viņš murmina, beidzis lasīt un nomezdams vēstuli uz galda. — Nekādi nav paciešams!

—   Kas lad? — Lida nobīstas.

—    Kas tad! Aprakstījusi sešas lappusītes, izšķiedusi veselas divas stundas, un… kaut jel kāda jēga! Kaut vai viena sava doma! Lasīju, lasīju un uznāca tāds stulbums, it kā burtotu uz tējas kastēm sadrukātus ķīniešu ķekšus! Ai-ai-ai!

—   Jā, Vaņa, tā ir taisnība… — Lida saka un sarkst. — Es nevērīgi rakstīju .. .

—    Velns parāvis, ne jau tikai nevērīgi. Paviršā rakstīšanā ir jēga, saskaņa, ir saturs, bet tev.. . atvaino, pat neprotu to nosaukt! Viens vienīgs putrojums! Vārdi un frāzes, bet satura itin nekāda. Visa tava vēstule uz mata līdzinās to divu puiku sarunai: «Mums šodienās bliņas!» — «Bet pie mums kareivis ienāca!» Tukšus salmus tu kul! Stiep garumā, atkārtojies . . . Domiņas lēkā gluži kā zirņi uz karstas pannas: nevar saprast, kur kas sākas, kur kas beidzas . . . Vai tad tā nu drīkst?

—   Ja es rakstītu uzmanīgi, — Lida taisnojas, — tad kļūdu nebūtu . . .

—    Par kļīidām es nemaz nerunāju! Nabaga gramatika vaimanā! Ik rindā gramatikai personīgs apvainojums! Ne komatu, ne punktu, un ar dažiem burtiem … brrr! Jāraksta zirgs un nevis «sirks». Un rokraksts? Tas nav rokraksts, bet izsmiekls! Lida, es nejokoju … Tava vēstule radīja manī gan izbrīnu, gan pārsteigumu . . . Labiņā, nedusmojies, bet, jānudien, nebiju domājis, ka gramatikā esi tik liela stulbene… Pēc sava sabiedriskā stāvokļa tu taču piederi pie izglītotām, inteliģentām ap

rindām, tu esi universitāti beiguša cilvēka sieva, ģenerāla meita! Paklau, vai esi kaut kur mācījusies?

—   Kā tad citādi? Fon Mebkes pansionātā beidzu . . .

Somovs parausta plecus, nopūšas un atkal sāk soļot.

Lida, apzinādamās savu neizglītību un kaunēdamās, arī nopūšas un nodur actiņas . . . Kādas desmit minūtes aizrit klusu ciešot.. .

—    Lida, paklausies, tas taču, patiesību sakot, ir briesmīgi! — Somovs saka, pēkšņi apstājas iepretim sievai un ar šausmām lūkojas viņas sejā. — Tu taču esi māte . . . vai saproti? Māte! Kā tu mācīsi bērnus, ja pati neko nezini? Prāta tev netrūkst, bet kāda tam jēga, ja neesi apguvusi pat elementāras zināšanas? Lai gan zināšanas nav pats svarīgākais . . . Zināšanas bērni iegūs arī skolā, bet tev jau arī morāles jomā ir grēki! Tu taču dažreiz izgāz tādus podus, ka ausis svilst!

Somovs atkal parausta plecus, ciešāk iejožas rītsvār- kos un turpina staigāšanu . . . Viņu māc gan dusmas, gan aizvainojums, un tanī pašā laikā žēl Lidas, kas nemaz neprotestē, bet tikai blisina acis … Abiem ir grūti un nepatīkami… Abi bēdādamies pat nepamana, cik ātri aizrit stundas un ka jau tuvojas pusdienošanas laiks …

Sēzdamies pie galda, Somovs, kam patīk garšīgi un mierīgi paēst, izdzer lielu glāzi degvīna un sāk runāt par ko citu. Lida viņā klausās, piebalso, bet pēkšņi, viru strebjot, acis sievai pieplūst asarām un viņa sāk šņukstēt.

—   Tā ir mātes vaina! — viņa saka, slaucīdama ar salveti acis. — Visi deva mātei padomu sūtīt mani ģimnāzijā, un pēc ģimnāzijas es droši vien iestātos kursos!

—    Kursos .. . ģimnāzijā… — Somovs purpina. — Draudzenīt, tās ir galējības! Vai tas kāds labums būt par zilzeķi? Zilas zeķes… jupis viņu sazin! Ne sieviete, ne vīrietis, bet pa vidām, ne cepts, ne vārīts . . . Es nīstu zilzeķes! Nekad nebūtu precējis skolotu …

23'

355

—   Tevi ar nevar saprast… — Lida saka. — Dusmojies, ka neesmu skolota, un tanī pašā laikā skolotās nīsti; dusmojies, ka manā vēstulē neesot domu, bet pats esi pret to, ka es būtu mācījusies.

— Mīļā, nepiesienies pie vārdiem, — Somovs nožāvājas un aiz gara laika ielej sev otru glāzīti…

Degvīna un sātno pusdienu ietekmē Somovs kļūst priecīgāks, labsirdīgāks un atmaigst.. . Viņš skatās, kā viņa glītā sieva ļoti rūpīgi sagatavo salātus, un viņu pārņem mīļums pret sievu, iecietība, viņš ir ar mieru piedot visu …

«Velti es viņu, nabadzīti, šodien tik ļoti samulsināju . . .» vīrs domā. «Kāpēc sarunāju tik daudz nožēlojamu vārdu? Tiesa, viņa man ir muļķīte, necivilizēta, aprobežota, bet… medaļai taču ir divas puses, un audiatur et altera pars … Varbūt tūkstoškārt taisnība tiem, kuri teic, ka sieviešu muļķība balstoties uz pašu sieviešu īsto pienākumu … Teiksim, sieviešu pienākums ir mīlēt vīru, dzemdēt bērnus, sagatavot salātus, un kāda velna pēc tad viņām vajadzīgas zināšanas? Nav vajadzīgas!»

Somovs tobrīd atcerējās, cik kašķīgas, cik prasīgas, stingras un nepiekāpīgas ir gudrās sievietes un cik viegli dzīvot kopā ar dumiķīti Lidu, kas nekad nekur nebāž savu degunu, daudz ko nesaprot un neuzplijas ar kritizēšanu. Dzīvot kopā ar Lidu var bez uztraukumiem, un nav arī jābaidās, ka viņa sāks izsekot vīra gaitas …

«Dievs ar viņām, ar tām gudrajām un skolotajām sievietēm! Ar vientiesīgajām labāka un mierīgāka dzīve,» Somovs domā, ņemdams no Lidas šķīvi ar cāli…

Viņš atceras, ka civilizētam vīrietim reizēm rodas vēlēšanās papļāpāt un pārmīt domas ar gudru, izglītotu sievieti…

«Kas par to?» Somovs domā. «Ja uznāks vēlēšanās patērzēt par gudrām problēmām, aiziešu pie Natālijas Andrejevnas … vai pie Marijas Francevnas … Ļoti vienkārši!»

CIETĒJI

Līziņa Kudrinska, jauna dāmiņa, kurai daudz pielūdzēju, pēkšņi saslima un tik smagi, ka vīrs todien negāja darbā un Līziņas mātei nosūtīja uz Tveru telegrammu. Par savu slimību Līziņa pati stāstīja:

— Aizbraucu uz Ļesnaju pie krustmātes. Nodzīvoju tur kādu nedēju un tad kopā ar citiem devos pie māsīcas Varjas. Varjas vīrs, jūs jau zināt, ir būzelis un despots (es tādu vīru nošautu), taču mums tur klājās jautri. Pirmkārt, es piedalījos amatieru teātra izrādē. Uzvedām «Skandālu dižciltīgā ģimenē». Hrustaļevs tēloja lieliski! Starpbrīdī dzēru aukstu, drausmīgi aukstu cit- ronūdeni, kuram mazlietiņ pieliets konjaks… Izdzēru un neko nejutu. Nākamajā dienā pēc izrādes devos izjādē kopā ar to Ādolfu Ivaniču. Laiks bija tāds kā drēgns, un vējš vilka līdz kaulam. Laikam tad arī saaukstējos. Pēc kādām trim dienām braucu uz savām mājām paskatīties, kā dzīvo mans mīļais, mans labais Vasja un, izmantojot izdevību, gribēju paņemt zīda kleitu, nu to ar ziediņiem. Vasju, protams, mājās nesastapu. Iegāju virtuvē pateikt Praskovjai, lai viņa iekur patvāri, skatos, šai uz galda svaigi jaunie rutkiņi un burkāniņi, gluži kā rotaļlietiņas. Apēdu vienu burkānu, nu un arī rutku. Ļoti maz apēdu, bet iedomājieties — uzreiz man sākās asas graizes… Krampji, krampji, krampji… Domāju, ka nomiršu! No dienesta atskrēja Vasja. Gluži dabiski, sakampa matus un nobālēja. Steigšus sūtīja pēc ārsta … Vai saprotat? Jānudien, gandrīz nomiru!

35 7

Krampji sākās pusdienlaikā, pirms trijiem atbrauca ārsts, bet pulksten sešos Līziņa aizmiga un gulēja ciešā miegā līdz diviem naktī.

Pulkstenis nosit divi… Mazas naktslampas gaisma skopi spraucas cauri gaišzilajam abažūram. Līziņa guļ gultā. Baltā mežģiņu aubīte krasi atšķiras uz sarkanā spilvena tumšā fona. Bālo seju un apaļīgos, tuklos plecus skar abažūra rakstainās ēnas. Pie kājām sēž Vasi- lijs Stepanovičs, Līziņas vīrs. Nabadziņš jūtas laimīgs, ka sieva beidzot mājās, un tanī pašā laikā briesmīgi nobažījies par viņas sasirgšanu.

—    Līziņ, kā tu jūties? — vīrs čukstēdams jautā, pamanījis, ka sieva atmodusies.

—   Man ir labāk … — Līziņa vaid. — Krampji rimu- šies, bet nenāk miegs … Nevaru aizmigt!

—   Manu eņģelīt, vai nevajadzētu pārmainīt kompresi?

Līziņa paslienas sēdus un lēni, savilkusi it kā sāpēs seju, graciozi noliec galvu sāņus. Vasilijs Stepanovičs svētsvinīgi, tikko skardams ar pirkstiem karsto augumu, apmaina kompresi. Līziņa drebinās, smejas, sajūtot auksto ūdeni, kas to kutina, un atkal apgulstas.

—    Nabadziņ, tev jānīkst nomodā! — viņa vaid.

—   Vai tad es tagad spēju aizmigt?

—    Vasja, tas man no nerviem. Esmu ļoti nervoza sieviete. Ārsts man parakstīja kuņģa zāles, bet jūtu, ka īsto kaiti viņš nav atradis. Vainīgi nervi, nevis kuņģis, zvēru tev, tie ir nervi. Baidos tikai no tā, lai mana slimība neiet uz slikto pusi.

—    Nē, Līziņ, nē! Jau rītdien būsi vesela!

—    Nez vai! Par sevi nebaidos . . . man vienalga, es pat labprāt mirtu, bet man žēl tevis! Ja nu tu uzreiz kļūsti atraitnis un paliec viens pats . . .

Vasja reti kad ir kopā ar sievu un jau sen pieradis pie vientulības, taču Līziņas vārdi viņu uztrauc.

—    Draudziņ, tu runā diezin ko! Kādēļ tik drūmas domas?

—   Vai tas kas sevišķs? Paraudāsi, pabēdāsies, pēc tam pieradīsi. Pat apprecēsies.

Vīrs sakampj galvu.

—   Labi, labi, nerunāšu, — Līziņa viņu mierina. — Tikai esi gan uz visu gatavs.

«Ja nu es patiešām nomirstu!» viņa domā un aizver acis.

Līziņa iztēlojas, kā viņa mirst, kā pie viņas nāves gultas drūzmējas māte, vīrs, māsīca Varja ar savu vīru, radinieki, viņas «talanta» dievinātāji un kā viņa čukst pēdējās ardievas. Visi raud. Vēlāk, kad viņa jau mirusi, viņu, interesanti bālu tumšmati, ietērpj rožainās drānās (tādas piestāv viņas sejai) un gulda ļoti dārgā ziediem piekaisītā šķirstā ar apzeltītām kājiņām. Smaržo pēc vīraka, sprakst sveces. Vīrs ne soli neatiet no zārka, un talanta dievinātāji nenovērš no viņas acu. «Gluži kā dzīva! Zārkā viņa ir brīnum daiļa!» Visa pilsēta runā par nelaikā pārtrūkušo dzīvības pavedienu. Pēc tam viņu nes uz baznīcu. Nes Ivans Petrovičs, Ādolfs Ivaničs, Varjas vīrs, Nikolajs Semjoničs un tas melnacis students, kas iemācīja viņu dzert citronūdeni ar konjaka piešprici. Tikai žēl, ka nespēlē mūzika. Pēc dvēseles aizlūguma — atvadīšanās. Baznīcu pāršalc skaļu raudu šņuksti. Nes šķirsta vāku ar pušķiem, un… Līza uz mūžu mūžiem šķiras no dienas gaismas. Dzen naglas. Pak, pak, pak!

Līziņa saraujas un atver acis.

—    Vasja, tu esi šeit? — viņa jautā. — Man uzmācas ļoti drūmas domas. Ak dievs, vai tiešām esmu tik nelaimīga, ka nespēšu aizmigt? Vasja, pažēlo mani, pastāsti kaut ko!

—   Ko lai tev pastāstu?

—    Kaut ko . . . par mīlestību, — Līziņa gurdi saka. — Vai arī pastāsti kaut no ebreju dzīves …

Vasilijs Stepanovičs, kas labprāt darītu visu, lai tikai sievu iepriecinātu un viņa nerunātu par nāvi, sasukā virs ausīm peisakus, savelk jocīgu ģīmi un pieiet pie Līziņas.

—   Vai nevajag jums pulkstens lāpīt? — viņš jautā.

—    Vajag, vajag! — Līziņa skaļi smejas, paņem no galda zelta pulkstentiņu un sniedz vīram. — Izlabo!

Vasja ņem pulksteni, ilgi aplūko mehānismu un, sa- knupis gluži līks, saka:

—   To es nevvar izlāpīt… Te viens ritenim nav divs zobs.

Tā ari ir visa izrāde. Līziņa skaļi smejas un plaukšķina.

—    Lieliski! — viņa iesaucas. — Apbrīnojami! Vasja, vai zini ko? Tu dari briesmīgu dumjību, nepiedalīdamies amatieru izrādēs! Tev ir izcils talants! Tu tēlo daudz labāk nekā Sisunovs. Lugā «Es esmu gaviļnieks» mums spēlēja kāds amatieris Sisunovs. Pirmklasīgs komiķa talants! Iedomājies: deguns resns kā gurķis, acis zaļas, bet staigā kā dzērve … Mēs visi traki smējāmies. Pagaidi, es tev parādīšu, kā viņš staigā.

Līziņa aši izkāpj no gultas un sāk soļot pa istabu basām kājām bez aubītes.

—    Man ir tas gods! — viņa saka rupjā balsī, atdarinādama vīrieša runāšanu. — Ko labu teiksiet? Kas jauns šajā grēku pasaulē? Ha-ha-ha! — viņa skaļi smejas.

Abi laulātie draugi, skaļi smiedamies, aizmirsuši slimību, pa guļamistabu skrien viens otram pakaļ. Skraidelēšana beidzas ar to, ka Vasja satver Līziņu aiz naktskrekla un alkatīgi skūpsta. Pēc sevišķi kaisla apkampiena Līziņa pēkšņi atceras, ka viņa ir ļoti slima …

—    Neesi nu muļķītis! — viņa teic, saviebdama nopietnu seju un uzvilkdama augstāk segu. — Laikam aizmirsi, ka esmu slima! Gudri gan, nav vārdam vietas!

—   Piedod … — vīrs apmulst.

—   Slimība sāks iet uz slikto pusi, un tu būsi vainīgs. Nejaukais! Nelādzīgais!

Līziņa aizver acis un klusē. Pirmītējais gurdums un cietējas vaibsti atkal ir viņas sejā, atkal skan klusi vaidi. Vasja pārmaina kompreses un, apmierināts, ka sieva mājās, ka viņa nespriņģo pie krustmātes, rātni sēž pie sievas kājām. Viņš nīkst nomodā līdz pat rītam. Pulksten desmitos atnāk ārsts.

—   Nu, kā mēs jūtamies? — viņš jautā un tausta pulsu. — Vai gulējāt?

—   Slikti, — Līziņas vietā atbild vīrs. — Ļoti slikti!

Ārsts atiet pie loga un vērīgi raugās skursteņslauķi,

kas steidzas garām pa ielu.

—   Dakter, vai šodien drīkstu izdzert tasi kafijas? — Līziņa jautā.

—   Drīkstat.

—   Vai drīkstu šodien celties augšā?

—   Varbūt jau drīkstētu, bet … labāk paguliet vēl vienu dieniņu.

—   Viņai slikta oma… — Vasja pačukst ārstam.

—   Drūmas domas … ērmīgs pasaules uzskats. Briesmīgi baidos viņas dēj!

Ārsts apsēžas pie galdiņa un, paberzējis ar plaukstu pieri, paraksta Līziņai bromnātriju, pēc tam atvadās un, apsolījis ierasties arī vakarā, aizbrauc. Vasja neiet uz darbu un visu laiku sēž sievai pie kājām . . . Pusdienlaikā sarodas talanta pielūdzēji. Tie ir satraukti, nobijušies, atveduši daudz ziedu, franču grāmatas. Līziņai galvā sniegbalta aubīte, mugurā viegla blūzīte, viņa guļ gultā un noslēpumaini raugās, it kā neticētu, ka izveseļojusies. Talanta pielūdzēji redz vīru, taču nemaz neņem ļaunā viņa klātbūtni: viņus un viņu pie šās slimības gultas apvienojusi kopēja nelaime!

Pulksten sešos vakarā Līziņa aizmieg un atkal guļ līdz diviem naktī. Vasja joprojām sēž pie viņas kājām, cīnās pret snaudu, maina kompresi, tēlo ainiņas no ebreju dzīves, un no rīta pēc otras ciešanu pilnās nakts Līziņa jau grozās pie spoguļa un liek galvā cepurīti.

—   Mans draugs, kur tad tu? — Vasja vaicā un lūdzoši raugās viņā.

—   Kā? — Līziņa brīnās un savelk seju it kā izbailēs.

—   Vai tad tu nezini, ka šodien pie Marijas Ļvovnas mēģinājums?

Izvadījis sievu, Vasja aiz gara laika ņem savu portfeli un brauc uz darbu. Bezmiegā pavadīto nakšu dēļ viņam sāp galva, sāp tik stipri, ka kreisā acs vairs neklausa un aizveras pati no sevis …

—    Draudziņ, kas tad jums? — priekšnieks jautā Va- silijam Stepanovičam. — Kas noticis?

Vasja atmet ar roku un apsēžas.

—    Labāk nevaicājiet, jūsu gaišība, — Vasja nopūzdamies saka. — Tik daudz esmu pārcietis šajās divās dienās … tik daudz pārcietis! Līza slima!

—   Ak dievs! — priekšnieks nobīstas. — Lizaveta Pavlovna? Kas viņai noticis?

Vasilijs Stepanovičs rokas vien paplēš un pavērš acis uz griestiem, it kā gribēdams sacīt: «Viss dieva rokā!»

—    Mans draugs, es jums jūtu līdzi no visas sirds! — priekšnieks nopūšas, arī pavērsdams augšup acis. — Es, mans mīļais, arī esmu zaudējis sievu.. . saprotu. Tas ir tik liels zaudējums… tik liels zaudējums! Tas ir šausmīgi… Tas ir ša-ausmīgi! Ceru, ka tagad Lizaveta Pavlovna ir vesela. Kurš dakteris viņu ārstē?

—   Fon Šterks.

—    Fon Šterks? Būtu labāk griezies pie Magnusa vai pie Semandricka. Jūs tomēr izskatāties ļoti bāls! Jūs pats esat slims! Tas ir ša-ausmīgi!

—   Jā, gaišība … neesmu gulējis … tik daudz izcietis … pārdzīvojis!

—    Bet atnācāt tomēr! Kāpēc jūs nācāt, nesaprotu. Vai tad sevi drīkst tā mocīt? Vai tad sev drīkst tik ļoti pāri darīt? Ejiet mājās un palieciet tur, kamēr izveseļosieties! Ejiet, es jums pavēlu! Jaunam ierēdnim piederas liela centība, taču nevajag aizmirst, kā teica romieši, mens sana iri corpore sano, tas ir, vesela galva veselīgā rumpī!

Vasja piekrīt, saliek papīrus atpakaļ portfelī un, atsveicinājies no priekšnieka, dodas mājās gulēt.

PIRMĀS KLASES PASAŽIERIS

Pirmās klases pasažieris, tikko paēdis stacijā pusdienas un viegli iereibis, atlaidās uz samta dīvāna, saldi izstaipījās un iesnaudās. Nosnaudies ne vairāk kā piecas minūtes, viņš pavērās ar saldkārām acīm uz savu vis-ā-vis, pasmīnēja un sacīja:

—    Manam tēvam, kas man palicis labā piemiņā, patika, ka viņam pēc pusdienām sievieši kutina pēdas. Es pilnīgi esmu atsities viņā, taču ar to starpību, ka ik reizes pēc pusdienām man niez nevis pēdas, bet mēle un smadzenes. Man, grēcīgam cilvēkam ar pilnu vēderu, patīk pamelst niekus. Vai atļausiet patērzēt ar jums?

—   Esiet tik laipns! — vis-ā-vis bija ar mieru.

—    Pēc labām pusdienām man pietiek ar visniecīgāko iemeslu, lai galvā sāktu rosīties velnišķīgi svarīgas domas. Piemēram, nupat mēs abi redzējām pie bufetes divus jaunus cilvēkus, un jūs dzirdējāt, ka viens no viņiem apsveica otru ar popularitāti. «Apsveicu,» saka, «jūs jau esat pazīstams un sākat iekarot slavu.» Acīm redzot, aktieri vai mikroskopiski avīžnieki. Bet viņi nav galvenais. Mani, cienītais, tagad nodarbina jautājums, kas īsti jāsaprot ar vārdiem slava vai popularitāte. Kā jums liekas? Puškins nosauca slavu par spilgtu ielāpu uz kankariem, mēs visi saprotam to tāpat kā Puškins, tas ir, vairāk vai mazāk subjektīvi, bet neviens vēl nav devis skaidru, loģisku definējumu šim vārdam. Es ļoti daudz dotu par tādu definējumu!

—   Kam jums tas vajadzīgs?

—       Redziet, ja mēs zinātu, kas ir slava, varbūt mums būtu zināmi arī līdzekļi, kā to sasniegt, — pirmās klases pasažieris padomājis sacīja. — Man jāpiezīmē, cienītais, ka tad, kad biju jaunāks, ar visu sirdi un dvēseli džinos pēc popularitātes. Es, tā sakot, biju zaudējis prātu popularitātes dēļ. Tās dēļ mācījos, strādāju, naktis negulēju, nepaēdu, kā nākas, un pat sagandēju veselību. Un, liekas, cik varu objektīvi spriest, man bija visas dotības, lai to sasniegtu. Pirmkārt, pēc profesijas esmu inženieris. Savas dzīves laikā esmu uzbūvējis Krievijā pāris desmitu lielisku tiltu, ierīkojis trijās pilsētās kanalizāciju, esmu strādājis Krievijā, Anglijā, Beļģijā … Otrkārt, esmu uzrakstījis daudz speciālu rakstu savā kompetencē. Treškārt, mans cienītais, man jau kopš bērnu dienām piemīt vājība nodarboties ar ķīmiju: nododamies vaļas brīžos šai zinātnei, atklāju dažu organisko skābju iegūšanas veidu, tā ka manu vārdu jūs atradīsiet visās ķīmijas mācību grāmatās ārzemēs. Visu laiku esmu kalpojis, uzkalpojies līdz īstenā valsts padomnieka pakāpei, un dienesta lapa man ir neaptraipīta. Nesākšu apgrūtināt jūsu uzmanību, uzskaitot visus savus nopelnus un darbus, teikšu tikai, ka esmu paveicis daudz vairāk par dažu labu slavenību. Un kas ir? Nu jau esmu vecs, var teikt, taisos garu izlaist, bet esmu tikpat slavens kā tur tas melnais suns, kas skrien pa uzbērumu.

—   Kas zina? Varbūt jūs arī esat slavens.

—   Hm! … Bet mēs tūliņ pārbaudīsim . .. Sakiet — vai esat kādreiz dzirdējis Krikunova vārdu?

Vis-ā-vis pacēla acis pret griestiem, padomāja un iesmējās.

—    Nē, neesmu dzirdējis … — viņš sacīja.

—   Tas ir mans vārds. Jūs, inteliģents un padzīvojis cilvēks, ne reizes neesat dzirdējis par mani — pārliecinošs pierādījums! Acīm redzot, cenzdamies pēc popularitātes, it nemaz neesmu darījis to, ko vajadzēja. Es nezināju īstos paņēmienus un, gribēdams satvert slavu aiz astes, esmu piegājis no nepareizās puses.

—   Kādi tad ir īstie paņēmieni?

—   Tad velns viņus zina! Jūs teiksiet: talants? Ģenialitāte? Neparastas spējas? Nebūt ne, mans kungs… Tai pašā laikā ir dzīvojuši un taisījuši savu karjeru salīdzinājuma ar mani tukši, niecīgi un pat nekur nederīgi cilvēki. Viņi strādāja tūkstošreiz mazāk nekā es, netrakoja, ne ar kādiem īpašiem talantiem nebija apveltīti un pēc slavas nedzinās, bet paskatieties uz viņiem! Viņu vārdi vienmēr iekļūst avīzēs un dzirdami sarunās! Ja jums nav apnicis klausīties, es paskaidrošu ar piemēru. Priekš vairākiem gadiem būvēju K. pilsētā tiltu. Jāsaka jums, garlaicība šai draņķīgajā K. bija briesmīga. Ja nebūtu sieviešu un kāršu, es laikam sajuktu prātā. Nu, tas jau viss pieder pagātnei, aiz garlaicības sadraudzējos ar kādu dziedātāju. Velns viņu zina, visi sajūsminājās par šo dziedātāju, bet man šķiet — kā lai jums saka? — tā bija parasta, ikdienišķa sieviete, kādu ir daudz. Tukša, kaprīza, mantkārīga skuķe, turklāt vēl muļķe. Viņa daudz ēda, daudz dzēra, gulēja līdz pieciem vakarā — un vairāk, liekas, neko nedarīja. Viņu uzskatīja par kokoti — tā bija viņas profesija, — bet, kad gribēja izteikties par viņu literāri, tad sauca par aktrisi un dziedātāju. Agrāk es biju dedzīgs teātra apmeklētājs, un tāpēc mani uztrauca šī blēdīgā spēle, velns zina ko nosaucot par aktrisi. Saukties par aktrisi vai dziedātāju manai lakstīgalai nebija ne mazāko tiesību. Tas bija galīgi neapdāvināts, nejūtīgs un, var pat teikt, nožēlojams radījums. Cik atceros, viņa dziedāja drausmīgi, viss viņas «mākslas» jaukums bija tas, ka viņa, kad vajadzēja, tirināja kāju un neapmulsa, kad iegāju viņas ģērbtuvē. Viņa parasti izvēlējās tulkotas vodeviļas ar dziesmām, tādas, kurās varēja padižoties cieši pieguļošā vīriešu uzvalkā. Vārdu sakot — tfū! Bet, cienītais, lūdzu, uzmanību! Kā šodien atceros — toreiz tika svinīgi atklāta satiksme pa jaunuzcelto tiltu. Bija īss dievkalpojums, runas, telegrammas un tā tālāk. Es, ziniet, par savu garabērnu vien domāju un baidījos, ka man nepārplīst sirds aiz autora uztraukuma. Tas viss jau pagājis, un nav ko kautrēties, tāpēc sacīšu jums, ka tilts man bija izdevies lielisks! Ne tilts, bet glezna, tīrais brīnums! Un kā lai neuztraucas, ja uz atklāšanu sanākusi visa pilsēta. «Nu,» domāju, «tagad publika, uz mani skatīdamās, visas acis izskatīs. Kur gan paslēpties?» Ai, veltīgi, mans kungs, es uztraucos! Atskaitot oficiālās personas, neviens cits man nepievērsa ne mazāko uzmanību. Stāv krastā pūlis, skatās kā aitas uz tiltu, bet gar to, kas šo tiltu cēlis, viņiem nav nekādas daļas. Velns viņus rāvis, kopš tā laika, man jāsaka, sāku ienīst šo mūsu viscienījamo publiku. Bet turpināsim. Piepeši publika saviļņojas: tss-tss-tss.. . Sejas sāka smaidīt, pleci sakustējās. «Droši vien ieraudzījuši mani,» es nodomāju. Kā tad, gaidi vien! Skalos, caur puli tuvojas mana lakstīgala, tai nopakaļus vesela varza slaistu; šo gājienu steigšus pavada pūļa skatieni. Tūkstošiem balsu sāk čukstēt: «Tā ir tā un tā … Brīnišķīga! Apburoša!» Te pamanīja arī mani.. . Divi nez kādi pienapuikas — laikam vietējie skatuves mākslas cienītāji — paraudzījās uz mani, saskatījās un sačukstējās: «Tas ir viņas mīļākais!» Kā jums tas patīk? Kāds riebīgs tips ar cilindru galvā un sen neskūtu purnu ilgi mīņājās manā tuvumā no vienas kājas uz otru, bet tad griezās pie manis ar vārdiem:

«Vai jūs zināt, kas ir tā dāma, kas iet pa viņu krastu? Tā ir tā un tā. Balss viņai zem katras kritikas, bet viņa to pārvalda pilnībā.»

«Vai jūs man nevarat pateikt,» es jautāju riebīgajam tipam, «kas cēlis šo tiltu?»

«Nudien nezinu!» tips atbildēja. «Kāds inženieris!»

«Bet kas,» vaicāju, «jūsu K. uzcēlis katedrāli?»

«Arī to nevaru jums pateikt.»

Tālāk jautāju, kurš K. pilsētā skaitās labākais pedagogs, kurš labākais arhitekts, un uz visiem maniem jautājumiem riebīgais tips atbildēja ar nezināšanu.

«Bet sakiet, lūdzu,» es beidzot prasīju, «ar ko šī dziedātāja dzīvo?»

«Ar kaut kādu inženieri Krikunovu.»

Nu, mans kungs, kā jums tas patīk? Bet tālāk … Min- nezengeru un teiksmotāju tagad vairs nav pasaulē, un popularitāti sagādā gandrīz vienīgi avīzes. Otrā dienā pēc tilta iesvētīšanas kāri tvēru vietējo «Vēstnesi» un meklēju tajā aprakstu par savu personu. Ilgi pētīju visas četras lappuses, un beidzot — lūk, kur ir! Urā! Sāku lasīt: «Vakar, pastāvot ļoti labam laikam, piedaloties milzīgai ļaužu masai, kā arī viņa ekselencei guberņas priekšnieka kungam tādam un tādam un pārējiem valdības pārstāvjiem, tika iesvētīts jaunuzceltais tilts» — utt. Bet beigās: «Tilta iesvētīšanā, starodama savā daiļumā, starp citu, piedalījās arī K. publikas mīlule, mūsu talantīgā māksliniece tāda un tāda. Protams, viņas parādīšanās bija sensācija. Zvaigzne bija tērpusies …» — utt. Kaut vārdiņš būtu par mani! Kaut pusvārdiņš! Lai cik tas sīkumaini, bet, ticiet, toreiz pat apraudājos aiz dusmām!

Es sevi mierināju ar to, ka province ir muļķe, no tās nav ko prasīt, bet ka pēc slavas jābrauc uz prāta centriem, galvaspilsētām. Starp citu, tai laikā Pīterā atradās kāds mans darbiņš, ko biju iesniedzis konkursam. Tuvojās konkursa termiņš.

Es atvadījos no K. un braucu uz Pīteru. No K. līdz Pīteram ir garš ceļš, un, lūk, lai nebūtu garlaicīgi, paņēmu atsevišķu kupeju, nu . .. un, protams, līdzi arī lakstīgalu. Mēs braucām un visu ceļu ēdām, dzērām šampanieti un — tru-la-la! Bet nu mēs iebraucam prāta centrā. Es tur ierados tieši konkursa dienā un varēju, mans kungs, svinēt uzvaru: mans darbs bija apbalvots ar pirmo prēmiju. Urā! Otrā dienā eju uz Nevas prospektu un sapērku par septiņām grivnām dažādas avīzes. Traucos uz savu numuru, apguļos uz dīvāna un, apvaldīdams trīsas, steidzu lasīt. Pārlaižu acis vienai avīzītei — nekas! Pārlaižu otrai — itin nekas! Beidzot ceturtajā uzduros tādam ziņojumam: «Vakar ar kurjera vilcienu Pēterburgā ieradās pazīstamā provinces māksliniece tāda un tāda. Ar prieku konstatējam, ka dienvidu klimats atstājis uz mūsu paziņu labvēlīgu iespaidu; viņas skaistā skatuviskā āriene …» — un neatceros, kas bija tālāk! Daudz zemāk zem šā ziņojuma vissīkākajā petitā bija iespiests: «Vakar tādā un tādā konkursā ar pirmo prēmiju apbalvots tāds un tāds inženieris.» Tikai! Un piedevām vēl bija izkropļojuši manu uzvārdu: Krikunova vietā bija iespiests Kirku- novs. Te nu bija prāta centrs. Bet tas vēl nav viss … Kad es pēc mēneša atstāju Pīteru, visas avīzes sacenz- damās rakstīja par «mūsu nesalīdzināmo, dievišķo, ļoti apdāvināto», un nu manu mīļāko godāja nevis uzvārdā, bet vārdā un tēva vārdā . . .

Dažus gadus vēlāk biju Maskavā. Tiku izsaukts uz turieni ar pilsētas galvas personīgu vēstuli jautājumā, par kuru visas Maskavas avīzes klaigā jau vairāk nekā simt gadu. Kārtodams darīšanas, labdarības nolūkos kādā muzejā nolasīju piecas publiskas lekcijas. Liekas, pietiekami, lai kļūtu pazīstams pilsētā kaut uz trim dienām, vai nav tiesa, ko? Bet — ak vai! Neviens Maskavas laikraksts neieminējās par mani ne vārdiņa. Par ugunsgrēkiem, par opereti, par guļošiem domniekiem, par piedzērušiem tirgoņiem — par visu ko ir, bet par manu lietu, projektu, lekcijām — ne pušplēsta vārda! Un jaukā Maskavas publika! Braucu zirgu tramvajā . . . Vagons pilns kā piebāzts: te ir gan dāmas, gan karavīri, gan studenti, gan kursanti — no katras dzīvas radības pa pārim.

«Stāsta, ka dome izsaukusi inženieri tādā un tādā lietā!» es saku kaimiņam tik skaļi, lai dzirdētu viss vagons. «Vai jūs nezināt, kā sauc to inženieri?»

Kaimiņš noliedzoši papurināja galvu. Pārējā publika tikai aši pavērās manī, un visos skatienos es izlasīju «nezinu».

«Runā — kāds lasot lekcijas tādā un tādā muzejā!» es neatlaižos, vēlēdamies izraisīt sarunu ar publiku. «Runā, ka esot interesanti!»

Neviens pat nepameta ar galvu. Acīm redzot, ne jau visi bija dzirdējuši par lekciju, bet cienītās dāmas pat nezināja, ka pastāv tāds muzejs. Tas vēl nebūtu nekas, bet iedomājieties, mans kungs, publika piepeši pielec kājās un laužas pie logiem. Kas tad ir? Kas noticis?

«Paskatieties, paskatieties!» kaimiņš man iegrūda dunku. «Vai redzat to brunetu, kas sēž važonī? Tas ir slavenais ātrsoļotājs Kings!»

Un viss vagons aizelsdamies sāka runāt par ātrsoļo- šanu, kas toreiz nodarbināja maskaviešu prātus.

Es jums varētu minēt vēl daudz citu piemēru, bet domāju, ka pietiks ar šiem. Tagad pieņemsim, ka attiecībā uz sevi es maldos, ka esmu lielībnieks un neapdāvināts cilvēks, bet es varētu jums minēt arī daudzus savus laikabiedrus, ārkārtīgi apdāvinātus un strādīgus cilvēkus, kas tomēr miruši bez popularitātes. Visi šie krievu jūras braucēji, ķīmiķi, fiziķi, mehāniķi, lauksaimnieki — vai viņi ir populāri? Vai mūsu izglītotajai masai ir pazīstami krievu gleznotāji, tēlnieki, litera- turas darbinieki? Daža veca strādīga un talantīga literatūras žurka trīsdesmit trīs gadus deldējusi redakciju sliekšņus, apraksta velns zina cik daudz papīra, kādas divdesmit reizes tiek tiesāta par difamāciju un tomēr neaiziet tālāk par savu skudru pūzni! Nosauciet man kaut vienu mūsu literatūras korifeju, kurš būtu kļuvis slavens, kamēr pa visu zemi nav izplatījusies vēsts, ka viņš nonāvēts divkaujā, zaudējis prātu, izsūtīts trimdā, negodīgi spēlē kārtis!

Pirmās klases pasažieris tā aizrāvās, ka viņam izslīdēja no mutes cigārs, un viņš mazliet piecēlās.

—    Jā, cienītais, — viņš nikni turpināja, — un līdztekus šiem cilvēkiem es jums minēšu simtiem visāda veida lakstīgalu, akrobātu un jokdaru, kurus pazīst pat zīdaiņi. Jā!

Nočīkstēja durvis, sāka vilkt caurvējš, un vagonā ienāca drūma izskata persona apmetnī, ar cilindru galvā un zilām brillēm uz acīm. Sī persona pārlaida skatienu vietām, sarauca pieri un aizgāja tālāk.

—   Vai zināt, kas tas bija? — atskanēja kautrīgs čuksts no vagona attālāka kakta. — Tas bija N. N., pazīstams Tulas krāpnieks, pret kuru ierosināts tiesas process Y. bankas lietā.

—    Lūdzu! — pirmās klases pasažieris iesmējās. — Tulas krāpnieku pazīst, bet pajautājiet viņam, vai viņš zina Semiradski, Čaikovski vai varbūt filozofu Solov- jovu, un viņš tikai papurinās galvu… Cūcība!

Pāris minūšu pagāja klusumā.

—   Atļaujiet jums savukārt jautāt, — vis-ā-vis kautri ievaicājās, — vai jums ir zināms Puškova vārds?

—   Puškova? Hm! Puškova . .. Nē, nezinu!

—   Tas ir mans vārds … — vis-ā-vis mulsdams noteica. — Tātad nezināt? Bet es jau trīsdesmit piecus gadus esmu kādas krievu universitātes profesors … zinātņu akadēmijas loceklis … mani raksti vairākkārt iespiesti…

Pirmās klases pasažieris un vis-ā-vis saskatījās un sāka smieties.

24 - 78

TALANTS

Gleznotājs Jegors Savies, kas dzīvo vasarnīcā pie oficiera atraitnes, sēž uz gultas malas un jaujas rīta melanholijai. Drīz sāksies rudens. Smagi, lempīgi mākoņi kārtu kārtām aizsegusi debesi; pūš auksts, caururbīgs vējš, koki, žēli vaidēdami, liecas visi uz vienu pusi. Gaisā un pa zemi virpuļo dzeltenas lapas. Ardievu, vasara! Šīs dabas skumjas, ja paraugās uz tām ar gleznotāja aci, savā ziņā ir brīnum daiļas un dzejiskas, taču Jegoram Savičam tagad prāts nenesas uz skaistumu. Viņu kremt garlaicība un iepriecina tikai viena doma, ka rītdien viņš vairs nebūs šajā vasarnīcā. Gulta, krēsli, galdi, grīda — viss piekrauts ar spilveniem, saņurcītām segām, groziem. Istabas nav slaucītas, no logiem norauti katūna aizkari. Rīldien jādodas atpakaļ uz pilsētu!

Saimniece, atraitne, nav mājās. Viņa aizbraukusi salīgt vedējus, lai rītdien varētu pārkravāties. Saimnieces meita — gadus divdesmit vecā Katja, izmantodama stingrās mātes prombūtni, jau sen sēž jaunā cilvēka istabā. Gleznotājs rītdien aizbrauc, bet Kaijai vajag viņam vēl tik daudz ko pateikt. Viņa runā, runā un jūt, ka nav pateikusi ne desmito daļu no tā, ko vajadzētu pasacīt. Asaru pilnām acīm viņa raugās uz puiša pinkaino galvu, raugās ar sērām un jūsmu. Bet Jegors Savičs ir nejēdzīgi pinkains, gandrīz kā zvērs. Mati sniedzas pāri pleciem, bārda aug ap kaklu, no nāsīm, no ausīm, acis paslēpušās aiz biezām, nokarenām uzacu šķipsnām. Mali tik biezi, tik sapinkājušies — ja lajos iekļūtu muša

vai tarakāns, tie no šā biezā meža neizķepurotos laukā mūžu mūžos. Jegors Savičs klausās Katjā, žāvājas. Viņš ir noguris. Kad Katja sāk šņukstēt, Jegors Savičs drūmi paveras meitenē cauri nokarenajām uzacīm, sarauc pieri un saka sulīgā, dobjā un zemā balsī:

—   Es nevaru precēties.

—   Kāpēc? — Katja klusu jautā.

—    Tāpēc, ka gleznotājs un vispār cilvēks, kuram dzīvē galvenais ir māksla, nedrīkst precēties. Māksliniekam jābūt brīvam.

—   Jegor Savič, kā tad es jūs traucētu?

—    Nerunāju par sevi, bet vispār… Slaveni rakstnieki un gleznotāji nekad neprecas.

—     Arī jūs kļūsiet slavens, to es ļoti labi saprotu, bet iejūtieties arī manā stāvoklī. Baidos no mātes … Viņa ir stingra un ātrsirdīga. Tiklīdz uzzinās, ka mani neprecēsiet, bet tikai tāpat vien . . . tūlīt sāks mani ēst bez sāls. Ak, es nelaimīgā! Turklāt jūs viņai neesat samaksājis par dzīvokli!

—   Velns viņu rāvis, samaksāšu …

Jegors Savičs pieceļas un sāk staigāt.

—   Derētu aizšaut uz ārzemēm! — viņš saka.

Gleznotājs sāk stāstīt, ka neesot nekas vienkāršāks

kā aizbraukt uz ārzemēm. Vajagot tikai uzgleznot un pārdot gleznu.

—     Protams, — Katja piekrīt. — Kāpēc vasarā ne- gleznojāt?

—    Vai tad es šajā šķūnī varu strādāt? — gleznotājs nīgri saka. — Un kur es šeit ņemtu pozētājus?

Kaut kur apakšā ar lielu blīkšķi aizcērtas durvis. Katja, kas ik brīdi gaidījusi atgriežamies māti, pieceļas un aizskrien. Gleznotājs paliek viens. Viņš ilgi staigā krustām šķērsām pa istabu, līkumodams starp krēsliem un iedzīves krāmu kaudzēm. Viņš dzird, ka atraitne pārnākusi šķindina traukus un skaļi gāna kādus tur zemniekus, kas noprasījuši viņai divi rubļi par vezumu. Jegors Savičs, rūpestu nomākts, apstājas pie skapīša un, uzacis saraucis, ilgi lūkojas uz degvīna karafi.

24*

371

—     Kaut tu izčibētu! — viņš dzird, ka atraitne sāk rāt Katju. — Neviens velns tevi nerauj!

Gleznotājs izdzer glāzīti, drūmais mākonis pamazām aizslīd no sirds, un viņu pārņem tāda jušana, it kā vēderā smaidītu visas zarnas. Viņš sāk fantazēt… Iztēlē redz, ka kļūst slavens. Savus nākamos darbus viņš nespēj iedomāties, taču skaidri saskata, ka par viņu raksta avīzēs, ka veikalos pārdod viņa fotogrāfijas, ka ar lielu skaudību viņam pakaļ raugās draugi. Gleznotājs cenšas iedomāties, ka atrodas greznā viesistabā, visapkārt jaukas pielūdzējas, tomēr iztēlē rēgojas kaut kas miglains, neskaidrs, jo visā savā mūžā viņš nav redzējis nevienu viesistabu; jaukās pielūdzējas arī ir miglā tītas, jo viņš, atskaitot Katju, nekad nav redzējis nevienu pielūdzēju, nevienu godīgu meiteni. Cilvēki, kas nepazīst dzīvi, parasti to sev iztēlojas pēc grāmatām, taču Jegoram Savičam svešas bija arī grāmatas; reiz gribēja gan palasīt Gogoli, bet jau pie otrās lappuses aizmiga …

—    Nevar aizkurt, kaut viņš pārsprāgtu! — apakšā bļaustās atraitne, pūlēdamās uzkarsēt patvāri. — Katja, padod ogles!

Fantazējošam māksliniekam nepieciešams patērzēt par savām cerībām un sapņiem. Jegors Savičs nokāpj lejā virtuvē, kur patvāra dvingā pie tumšās krāsns rosās resnā atraitne un Katja. Tur viņš apsēžas uz sola blakus lielam podam un ierunājas:

—   Jauki būt par gleznotāju! Kurp gribu, turp eju; ko vēlos, to daru. Ne uz dienestu jāsteidzas, ne zeme jāar… Ne priekšniecības man, ne uzrauga… Pats sev uzraugs. Un tomēr cilvēcei sagādāju labumu!

Pēc pusdienām viņš atkrīt «atpūsties». Parasti guļ līdz vakara krēslai; bet šoreiz drīz pēc pusdienām jūt — kāds viņu rausta aiz kājas, kāds smiedamies sauc viņu vārdā. Jegors Savičs atver acis un ierauga savu biedru Ukļeikinu, ainavu gleznotāju, kas visu vasaru pavadījis Kostromas guberņā.

—   Ahā! — Jegors Savičs priecājas. — Ko es redzu!

Rokas spiedieni, taujāšana.

_— Vai kaut ko atvedi? Droši vien kādu simtu skiču būsi uztriepis? — Jegors Savičs jautā, skatīdamies, ka Ukļeikins ņem ārā no čemodāna savas iedzīves lietiņas.

—   Jā-a… Šo to esmu izdarījis… Un kā tu? Vai kaut ko uzgleznoji?

Jegors Savičs sniedzas aiz gultas un, pietvīcis zili sarkans, izceļ apputējušu, zirnekļu tīmekļiem klātu audeklu, kas uzvilkts uz ķīļrāmja.

—    Are . . . «Meitene pie loga pēc atvadīšanās no līgavaiņa» … — viņš stāsta. — Trijos seansos. Ne tuvu nav pabeigta.

Gleznā vēl tikai ieskicēta Katja, kura sēž pie atvērta loga; aiz loga puķu dārziņš un mēļa tāle. Ukļeikinam glezna nepatīk.

—    Hm … Gaisa daudz, un … un ekspresija arī ir, — viņš saka. — Tāle jūtama, bet… šis krūms lec acīs … Briesmīgi lec acīs!

Uz galda parādās karafīte.

Novakarē pie Jegora Saviča atnāk viņa biedrs un vasarnīcas kaimiņš — vēstures tēmu gleznotājs Kosti- ļovs, gadus trīsdesmit piecus vecs puisis, arī iesācējs un ar talanta dzirksti. Viņam ir gari mati, mugurā blūze un apkakle ā la Šekspīram, viņš izturas ar pašcieņu. Ieraudzījis degvīnu, saviebjas, sūdzas, ka krūtis neesot kārtībā, taču, nespēdams pretoties biedru uzplijībai, izdzer glāzīti.

—    Brālīši, man ir tēma … — viņš saka reibdams. — Gribētos attēlot tādu kā Nēronu … Erodu vai Kle- pentjanu, vai kādu citu, jel saprotiet, šitādas zortes nelieti … un nostādīt tam pretim kristietības ideju. Vienā pusē Roma, otrā pusē, jel saprotiet, kristietība… Man gribas attēlot garīgo … jel saprotiet? Garīgo!

Bet atraitne apakšā atkal un atkal kliedz:

—   Katja, padod gurķus! Ķēve, aizej pie Sidorova, nopērc kvasu!

Kolēģi, visi trīs, kā vilki sprostā, staigā pa istabu no kakta kaktā. Viņi nemitīgi runā, runā no visas sirds, dedzīgi; visi trīs ir satraukti, iedvesmas pārņemti. Ja paklausās, jāsāk domāt, ka viņu rokās ir nākotne, slava, nauda. Bet nevienam no viņiem neiešaujas prātā, ka laiks rit, ka dzīve dienu no dienas tuvojas rietam, ka daudz apēsts citu pelnītas maizes, bet paveikts nav vēl nekas, ka viņi visi trīs ir kāda nepielūdzama likuma upuri, pēc kura no simta iesācēju, kam piemīt talanta dzirksts, tikai diviem vai trim laimējas sasniegt kaut ko paliekamu, bet visi pārējie tiek norakstīti zaudējumos, iet bojā kā lielgabalu gaļa . .. Taču viņi ir līksmi, laimīgi un droši raugās acīs nākotnei!

Kostiļovs pirms diviem naktī atvadās un, kārtodams savu Šekspīra apkakli, iet mājās. Ainavu gleznotājs paliek pārnakšņot pie žanrista. Pirms gulētiešanas Jegors Savičs ņem sveci un lavās uz virtuvi ūdeni padzerties. Šaurā, tumšā gailenīti uz lādes sēž Kaija un, salikusi rokas klēpī, raugās augšup. Bālajā, izmocītajā sejā staro svētlaimīgs smaids, acis mirdz …

—   Ak tu? Par ko tu domā? — Jegors Savičs viņai uzprasa.

—    Domāju par tiem laikiem, kad jūs būsiet slavens … — Katja gandrīz čukstēdama atbild. — Man vienmēr šķiet, ka kļūsiet par lielu vīru… Nupat dzirdēju visas jūsu sarunas… Es sapņoju… sapņoju…

Kaija aizrautīgi, laimīgi smejas, raud un svētsvinīgi liek rokas uz sava dievekļa pleciem.

liekēži

Sīkpilsonis Mihails Petrovičs Zotovs, gadus septiņdesmit vecs vīrs, vārgs un vientuļš, pamodās no aukstuma un veca vīra kaulu sāpēm visā augumā. Istaba bija tumša, spuldzīte pie svētbildes vairs nedega. Zotovs mazliet pacēla aizkaru un palūkojās pa logu. Mākoņi, kas sedza debesi, sāka jau balsnēt, gaiss kļuva dzidrs, — tātad piektā rīta stunda, ne vairāk.

Zotovs nokrekšķējās, paklepoja un, saltumā drebinādamies, izkāpa no gultas. Pēc sensena paraduma ilgi stāvēja pie svētbildes un lūdza dievu. Noskaitīja «Mūsu tēvu», «Esi sveicināta . . .», «Es ticu» un pieminēja garu virkni vārdu. Kas bijuši šajos vārdos kristītie, tas jau sen aizmirsts, un viņš tos pieminēja tikai pēc paraduma. Tāpat paraduma dēļ viņš uzslaucīja istabu, priekšnamu un iekūra resnīgo, četrkājaino sarkana kapara patvā- rīti. Ja Zotovam nebūtu šo paradumu, viņš nezinātu, kā aizvadīt vecumdienas.

Patvārītis lēnītēm iekvēlojās un pēkšņi sāka dūkt ar zemu,_trīcošu skaņu.

— Are, kā dūc! — Zotovs murmināja. — Dūc vien vesels!

Tobrīd vecais vīrs atcerējās, ka pagājušajā naktī redzējis sapņos krāsni, bet redzēt sapņos krāsni — tas ir uz bēdām.

Sapņi un pareģojumi bija vienīgais, kas vēl spēja ierosināt Zotovā pārdomas. Arī šoreiz vecais ar īpašu patiku un nopietnību sāka risināt jautājumus: kāpēc dūc patvāris, kādas bēdas pareģo krāsns? Sapnis piepildījās jau tūlīt: kad Zotovs izskaloja tējkannu un gribēja uzliet tēju, kārbiņā nebija ne kripatiņas.

—    īsta katorga! — viņš purpināja, ar mēli viļādams mutē rupjmaizes druskas. — Nudien, suņa dzīve! Tējas nava! Ja nu es būtu vienkāršs zemnieks, bet esmu taču sīkpilsonis, mājīpašnieks. Kauns pa visu ģīmi!

Purpinādams un pats ar sevi sarunādamies, Zotovs uzvilka krinolīnam līdzīgu mēteli, iemauca kājas milzīgās, smagās galošās (1867. gadā kurpnieka Prohoriča šūtās galošās) un izgāja ārā. Rīts bija pelēks, auksts un drūmi rāms. Lielais, skupsnainiem dadžiem pieaugušais, dzeltenām lapām piebirušais pagalms rudens salnā zaigoja kā viegli apsudrabots. Ne vēja, ne skaņu. Vecais vīrs apsēdās uz šķība Iievenīša kāpītēm un tūlīt norisinājās tas, kas notika ik rītu: pie viņa pienāca Liska, liels sētas suns, balts, ar melniem plankumiem, noplucis, izģindis, ar iztecējušu labo aci. Liska pienāca bikli, bažīgi izliekdamās, it kā viņas ķepas skartos nevis pie zemes, bet pie pārkaitušas plīts, un viss suņa kārnais augums liecināja, ka viņš ir pagalam iebiedēts. Zotovs izlikās suni nemaz neievērojam; bet, kad kuce, tik tikko pakustinādama asti un arvien vēl luncinādamās, nolaizīja viņa galošu, vecais dusmīgi piecirta kāju.

—   Vāķies, kaut tu nosprāgtu! — viņš uzkliedza.

—   Nolādētā-ā!

Liska pagājās sāņus, attupās un blenza ar vienīgo aci uz saimnieku.

—   Velni! — Zotovs turpināja. — Tā tikai vēl trūkst, lai jūs, plikadīdas, uzsēstos man uz kakla!

Ar lielu naidu viņš paskatījās uz savu šķūni ar šķību, sūnām apaugušu jumtu; pa durvīm lūkojās liela zirga galva. Laikam saimnieka uzmanības glaimota, galva sakustējās, virzījās uz priekšu, un no šķūņa iznāca zirgs, tikpat izģindis kā Liska, tikpat bikls un nomākts, izdilušām ciskām, sirms, ar ierautu vēderu un kaulainu muguru. Zirgs iznāca no šķūņa un šaubīdamies, gluži kā sakaunējies apstājās.

—   Glābiņa no jums nava… — Zotovs turpināja.

—    Rēgojaties vēl manu acu priekšā, katorgas faraoni… Kazi, ēst gribat! — viņš iesmējās, saviebdams jauno seju nicinošā smīnā. — Laipni lūgtum, tūlīt! Tik varenam rikšotājam visulabāko auzu cik vien tīk! Ēdiet! Tūdaļ! Arī lielisko, dārgo suni ir ar ko pabarot! Bet, ja tik dārgs suns kā jūs maizes nevēlas, varu pasniegt arī cepeti.

Zotovs ņurdēja kādu pusstundu, saīgdams arvien vairāk un vairāk; beigās, nespēdams savaldīt uzmutuļojušo niknumu, pielēca, dauzīja zemi ar galošās apautām kājām un šķendējās pa visu pagalmu:

—   Liekēži, man nav pienākums jūs barot! Neesmu nekāds miljonieris, lai ļautu savu aizgādu aprīt un izdzert! Pašam nav ko ēst, nešķīstie kaulukambari, kaut jūs kolera nožņaugtu! Ne prieka man no jums, ne labuma, tikai bēdas un izputēšana! Kāpēc jūs nenosprāg- stat? Kas jūs par tādām personām, ka jums pat nāve met līkumu? Dzīvojiet, jupis jūs rāvis, bet es jūs barot negribu! Man ir gana! Negribu!

Zotovs dusmojās, sašuta, bet zirgs un suns klausījās. Vai šie divi liekēži saprata, ka viņiem pārmet katru kumosu, ko tie apēd, to es nezinu, bet viņu vēderi saplaka vēl vairāk, augumi sarāvās, lopiņi izskatījās pelēcīgāki un vairāk nomākti… Viņu pazemība satracināja Zolovu vēl negantāk.

—   Ārā! — viņš bļāva, dīvaina trakuma pārņemts. — Prom no manas mājas! Lai manas acis jūs vairs neredzētu! Man _nav pienākums turēt savā pagalmā visādus draņķus! Ārā!

Vecis tipināja uz vārtiem, attaisīja tos un, paņēmis no zemes rungu, trieca laukā no pagalma savus liekēžus. Zirgs papurināja galvu, lāpstiņas sāka kustēties, un lopiņš kliboja uz vārtiem; suns vilkās līdzi. Abi devās ārā uz ielas un, nogājuši kādus divdesmit soļus, apstājās pie žoga.

—   Es jums! … — Zotovs padraudēja.

Izdzinis liekēžus, vecais nomierinājās un sāka slaucīt pagalmu. Retumis viņš palūkojās uz ielu: zirgs un suns kā sastinguši stāvēja pie žoga un sērīgi blenza uz vārtiem.

—       Padzīvojiet nu bez manis! — vecais purpināja, juzdams, ka dusmas sirdi rimst. — Lai nu kāds cits tagad tur rūpi par jums! Es esot skops un ļauns… pie manis nejauka dzīve, nu tad padzīvojiet pie citiem… Jā…

Patīksminājies par sērīgajiem liekēžiem un tiku tikām izpukojies, Zotovs izgāja aiz vārtiem un, savilcis briesmīgu ģīmi, uzbļāva:

—   Nu, ko kvernat? Ko gaidāt? Nostājušies šķērsām ceļā, ļaudis netiek garām! Nāciet iekšā pagalmā!

Zirgs un suns nokāra galvu un, vainīgi juzdamies, devās uz vārtiem. Liska, droši vien noskārzdama, ka piedošanu nav pelnījuši, žēli iesmilkstējās.

—   Mitināties jūs te varat, bet barības nedošu ne tik, cik melns aiz naga! — Zotovs sacīja, ielaizdams lopiņus. — Sprāgstiet nost kauč tūlīt.

Pa to laiku cauri rīta miglai jau spraucās saule; tās slīpie stari slīdēja pa rudens salnas sarmu. Atskanēja balsis un soļi. Zotovs nolika slotu parastajā vietā un devās laukā no pagalma pie sava radagabala un kaimiņa Marka Ivaniča, kuram piederēja pārtikas preču bodīte. Aizgājis pie radinieka, Zotovs apsēdās uz saliekamā krēsla, cienīgi nopūtās, noglauda bārdu un sāka runāt par laiku. Izrunājušies par laiku, viņi pievērsās jaunajam diakonam, pēc tam kora dziedātājiem — un tērzēšana ieilga. Runājot nemanot aizritēja laiks, un, kad bodes puika atstiepa lielu kannu ar verdošu ūdeni un radagabali sāka dzert tēju, stundas aizsteidzās putna spārniem. Zotovs sasila, kļuva priecīgāks.

—    Mark Ivanič, gribu tev kaut ko lūgt, — viņš ierunājās pēc sestās glāzes, bungodams ar pirkstgaliem pa leti. — Areče … esi nu lik laipnīgs, iedod arī šodien mēriņu auzu.

Aiz lielās tējas kasies, pie kuras sēdēja Marks Ivaničs, atskanēja dziļa nopūta.

—    Iedod, esi nu tik žēlīgs, — Zotovs turpināja. — Kas ir, tas ir, tēju šodien nedod, bet auzas ieber… Kauns prasīt, uzplijos tev ar savu nabadzību, bet… zirgs izbadojies.

—    Iedot jau varētu, — rads nopūtās. — Kāpēc lai nedotu? Esi tik labs un pasaki, kāda joda pēc tu turi šitos ģindeņus? Saprotu, ja būtu jēdzīgs zirgs, bet šitais — tfu! Kauns skatīties … Un arī suns — kauli un āda! Kāda velna pēc tu viņus baro?

—   Kur tad šos lai lieku?

—        Vai nu nezināms! Aizved pie Ignata uz slaktūzi — un ar to tas mūziķis būs cauri. Viņiem jau sen laiks tur būt. Pati īstā vieta.

—   Tā jau nu tas ir! .. . Laikam jau gan …

—        Pats dzīvo no dieva žēlastības, bet lopus turi, — radagabals turpināja. — Man auzu nav žēl. . . Dievs ar tevi, bet ilgāk, brālīt, uz zila gaisa katru dienu dot… Tavai nabadzībai nav ne gala, ne malas! Dodu, dodu un nezinu, kad tas viss beigsies.

Radagabals nopūtās, pārlaida plaukstu pār sārto seju.

—        Būtu praties un miris nost! — viņš teica. — Dzīvo un pats nezini, kālabad . . . Jānudien! Bet, ja nu debesu tēvs neuzsūta nāvi, būtu gājis mierīgu prātu uz nabagmāju vai uz draudzes patversmi.

—   Kāpēc? Man ir īstenieki… Man ir mazmeita …

Zotovs sāka gari klāstīt, ka viensētā dzīvojot mazā

Glaša, viņa radinieces Katrīnas meita.

—        Glašai jādod man vecuma maize! — Zotovs sacīja. — Viņai paliks mana māja, lai tad arī mani uztur! Sadūšošos un iešu pie viņas. Saproties, tā ir Glaša … Kat- jas skuķe, bet Katja, saproties, mana brāļa Panteleja pameita … vai saproti? Viņai paliks mana māja … Lai mani tagad baro!

—        Ko tad tu vēl gudro? Sen būtu aizgājis pie viņas, nevis kūlies kā pliks pa nātrēm.

—        Aiziešu arī! Lai dievs mani soda, aiziešu. Viņai pienākums!

Kad pēc stundas radagabali bija izdzēruši pa glāzītei, Zotovs stāvēja bodes vidū un jūsmīgi stāstīja:

—   Jau sen grasījos pie viņas iet! Šodien pat aiziešu!

—        Protams, protams! Sen vajadzēja iet uz viensētu, nevis te klunkurēt un badā mirt.

—        Tūdaļ iešu! Aiziešu un sacīšu: ņem manu māju, bet mani ēdini un godā turi. Viņai pienākums! Ja, kazi, negribēs, nedabūs ne māju, ne manu svētību! Ardievu, Ivanič!

Zotovs izdzēra vēl vienu glāzīti un, jaunās domas iedvesmots, steidzās uz mājām… No degvīna Zotovs bija atmaidzis, galva reiba, taču viņš nelikās gulēt, bet sasēja paunā visas savas drānas, pielūdza dievu, paņēma nūju un devās projām no mājām. Atpakaļ neskatīdamies, purpinādams un cirzdams pret akmeņiem nūju, viņš nogāja visgarām ielai un jau bija klajā laukā. Līdz viensētai kādas desmit vai divpadsmit verstis. Viņš gāja pa sausu ceļu, skatījās uz pilsētnieku govīm, kuras laiski plūca nodzeltējušo zāli, domāja par savas dzīves kraso pavērsienu, ko viņš nupat tik izšķirīgi uzsācis. Zotovs domāja arī par saviem liekēžiem. Iznākdams no pagalma, viņš vārtus neaizslēdza un līdz ar to deva viņiem iespēju iet, kur vien tīk.

Nenogāja Zotovs pa lauku ne versti, kad aiz muguras atskanēja soļi. Viņš pavērās atpakaļ un dusmīgi sasita rokas: tur, galvu nokāruši, asti kājstarpē iemieguši, lēni nāca zirgs un Liska.

— Vācieties atpakaļ! — viņš tiem uzkliedza un pamāja.

Lopiņi apstājās, saskatījās, palūkojās uz viņu. Zotovs gāja tālāk, viņi tam sekoja. Tad Zotovs apstājās un sāka domāt. Pie pasvešās mazmeitas Glašas kopā ar šiem radījumiem nevarēja ierasties, griezties atpakaļ un lopiņus ieslēgt negribējās, un turklāt ieslēgt arī nevarēja, jo vārti nekam vairs nederēja.

«Šķūnī nosprāgs,» Zotovs domāja. «Vai patiesi jāved pie Ignata?»

Ignata māja atradās ganībās, kādus simt soļus no dzelzceļa barjeras. Zotovs, neko vēl galīgi neizlēmis un nezinādams, ko darīt, devās uz Ignata māju. Viņam reiba galva un acīs brīžiem sametās tumšs …

No tā, kas notika dīriķa Ignata pagalmā, Zotovs maz ko atcerējās. Prātā palika pretīgā, smagā ādu dvaka, patīkamie, kūpošie kāposti, ko strēba Ignats, kad Zotovs iegāja viņa mājā. Gluži kā pa sapņiem Zotovs atminējās, ka Ignats, licis viņam nogaidīt divas stundas, ilgi kaut ko kārtoja, pārģērbās, runāja ar kādu meitieti par sublimātu; Zotovs atminējās, ka zirgs bija ievests šaurā apžogā, pēc tam atskanēja divi dobji blīkšķi: viens no zvēliena pa zirga galvaskausu, otrs no lielā dzīvnieka kritiena. Kad Liska, redzēdama, ka viņas draugu noslepkavo, riedama metās virsū Ignatam, noskanēja vēl trešais sitiens, un riešana uzreiz apklusa. Pēc tam Zotovs atcerējās, ka viņš, pusdulns un piedzēries, redzēja divus līķus, piegāja pie zirgu apžoga un sniedza pretim dīriķim arī savu pieri…

Vēlāk līdz pat vakaram Zotova acis sedza duļķaina migla, un viņš nespēja saskatīt pat savus pirkstus.

PIRMAIS MĪLĒTĀJS

Jevgeņijs Aleksejevičs Podžarovs, jeune premier, slaids, elegants, ar iegarenu seju un maisiņiem zem acīm, atbraucis uz teātra sezonu vienā no dienvidu pilsētām, vispirms pacentās iepazīties ar dažām cienījamām ģimenēm.

— Jā-a, senjor! — viņš bieži mēdza sacīt, graciozi vēzēdams kāju un rādīdams savas sarkanās zeķes. — Aktierim masas jāietekmē tieši un netieši; tiešā ietekme — darbojoties uz skatuves, netiešā ietekme — personiski iepazīstoties ar skatītājiem. Goda vārds, parole d'honneur, nesaprotu, kāpēc mūsu slakas vīri, aktieri, izvairās iepazīties ar skatītāju ģimenēm. Kāpēc? Nerunājot jau nemaz par pusdienām, vārda dienām, pīrāgiem, suarefiksiem, nerunājot jau par izklaidēšanos, kāda morāla ietekme šādam inertam aktierim var būt uz sabiedrību! Vai tad aktierim nav patīkami apzināties, ka viņš uzšķīlis dzirksti kādā varen biezā paurī? Un tipi! Un sievietes! Mon Dieu, cik daiļas sievietes! Galva reibst! Aktieris iekļūst kāda bagāta tirgoņa mājā, viņa vissvētākajos apartamentos, izvēlas svaigāku, sārtenāku apelsīnu — un svētlaime. Parole d'honneur!

Dienvidu pilsētā Podžarovs iepazinās arī ar fabrikanta Zibajeva cienījamo ģimeni. Atceroties šo pazīšanos, viņš tagad ik reizi nicinoši saviebjas, piemiedz acis un nervozi knibina pulksteņa važiņu.

Reiz — tas notika Zibajeva mājās kādā vārda dienā — aktieris sēdēja jauno paziņu viesistabā un, kā parasti, klāstīja savas gudrības. Visapkārt atzveltnes krēslos un uz dīvāna sēdēja «tipi» un vientiesīgi klausījās; no blakus istabas skanēja dāmu smiekli un šķindēja trauki, vakariņu tēju dzerot… Pārlicis vienu kāju pār otru, pēc katras frāzes iedzerdams malku tējas ar rumu un pūlēdamies savilkt nievīgu un garlaikotu ģīmi, Podžarovs stāstīja par saviem panākumiem uz skatuves.

—    Es galvenokārt esmu provinces aktieris, — viņš teica, iecietīgi smaidīdams, — taču ir gadījies spēlēt arī galvaspilsētās… Jā, pastāstīšu jums vienu gadījumu, kas pietiekami raksturo tagadējo garīgo noskaņojumu. Maskavā manā beneficē jaunieši pasniedza tik daudz lauru vainagu, ka es, zvēru pie visa, kas man svēts, nezināju, kur tos likt! Parole d'honneur! Vēlāk, nokļuvis naudas badā, aiznesu lauru lapas uz bodīti, un… uzminiet — cik tās svēra? Divi pudi un astoņas mārciņas! Ha-ha! Naudiņas vajadzēja kā ēst. Vispār skatuves mākslinieki bieži vien nokļūst uz sēkļa. Šodien man ir simtiem, tūkstošiem rubļu, rītdien nav nekā… Šodien nav maizes kumosa, bet rītdien austeres un anšovi, velns parāvis.

Mietpilsoņi svinīgi strēba tēju no savām glāzēm un klausījās. Apmierinātais mājastēvs, nezinādams, kā izdabāt izglītotajam un interesantajam viesim, iepazīstināja viņu ar kādu citu atbraukušu ciemiņu, savu attālu radinieku Paveļu Ignatjeviču Kļimovu, ļumīgu, gadus četrdesmit vecu vīru garos svārkos un varen platās biksēs.

—    Lūdzu, iepazīstieties! — Zibajevs sacīja, stādīdams priekšā Kļimovu. — Viņam patīk teātri, arī pats kādreiz mēģinājis spēlēt. Tulas muižnieks!

Podžarovs un Kļimovs iegrima sarunās. Abiem par lielu prieku izrādījās, ka Tulas muižnieks dzīvo tanī pašā pilsētā, kur jeune premier divas sezonas no vietas rādījis savu mākslu uz skatuves. Sākās taujāšana par pilsētu, par kopējiem paziņām, par teātri…

—    Vai zināt, man jūsu pilsēta briesmīgi patīk! — sacīja jeune premier, dižodamies ar sarkanajām zeķēm. — Kādas ielas, cik jauks dārzs… un kāda sabiedrība! Lieliska sabiedrība!

—   Jā, lieliska sabiedrība, — muižnieks piekrita.

—   Tirgotāju pilsēta, bet visai inteliģenta! … Piemēram, e-e-e … ģimnāzijas direktors, prokurors … virsnieki … Arī apriņķa policijas priekšnieks nebija peļams … Kā franči saka, anšantē. Un sievietes! Allah, kādas sievietes!

—   Jā, sievietes … tiešām …

—    Varbūt neesmu objektīvs! Bet runāju tāpēc, ka jūsu pilsētā, pats nezinu, kādēļ, man ellišķīgi veicās mīlestības jomā! Es varētu sarakstīt desmit romānus. Piemēram, kaut vai šāda dēka … Es dzīvoju Jegorjeva ielā, tanī pašā namā, kur ir renteja …

—   Tāds sarkans, neapmests ķieģeļu nams?

—    Jā, jā… neapmests. Man kaimiņos, vēl tagad skaidri atceros, Koščejeva namā dzīvoja turienes skaistule Vareņka. . .

—    Laikam Varvara Nikolajevna? — Kļimovs jautāja, un viņa seja sāka labpatikā starot. — Patiešām skaistule … Daiļākā visā pilsētā!

—    Daiļākā visā pilsētā! Klasisks profils … ļoti lielas, melnas acis un bize līdz jostai! Viņa mani bija redzējusi tēlojam Hamletu … Atrakstīja vēstuli ā la Puškina Tatjana … Es, protams, atbildēju …

Podžarovs pārlaida skatienu visapkārt un, redzēdams, ka viesistabā dāmu nav, pavērsa augšup acis, sērīgi pasmaidīja un nopūtās.

—    Reiz pēc izrādes pārnāku mājās, — viņš sāka čukstēt, — bet viņa sēž manā istabā uz dīvāna. Sākas raudāšana, atzīšanās mīlestībā … skūpstīšanās … Ai, tā bija brīnišķīga, tā bija burvīga nakts! Mūsu romāns ilga pāris mēnešu, bet šāda nakts vairs neatkārtojās. Kas par nakti, parole d'honneur!

—    Atvainojiet, kā tad tā? — Kļimovs sāka murmināt, pietvīkdams zili sarkans un blenzdams uz aktieri. — Es Varvaru Nikolajevnu labi pazīstu … Viņa ir mana māsasmeita!

Podžarovs apjuka un arī izvelba acis.

—    Kā tad tā? — Kļimovs turpināja un paplēta rokas. — Es šo jaunavu pazīstu un … un … gauži brīnos …

—    Ļoti žēl, ka tā ir sagadījies… — aktieris murmināja, pieceldamies un ar mazo pirkstiņu tīrīdams acs kaktiņu. — Lai gan … protams, jūs kā tēvocis …

Viesi, kas līdz šim ļoti labprāt klausījās un apveltīja aktieri ar smaidiem, samulsa un nodūra acis.

—    Nē, esiet nu tik laipns un atsakieties no saviem apgalvojumiem… — Kļimovs turpināja lielā apjukumā. — Lūdzu jūs!

—   Ja jūs … e-e-e … tas apvaino, tad lūgtum! — aktieris atbildēja, nenoteikti pamādams ar roku.

—    Un pasakiet, ka esat runājis nepatiesību.

—   Es? Nē … e-e-e … es nemeloju, bet… ļoti nožēloju, ka izpļāpājos … Un vispār… nesaprotu šo jūsu toni!

Kļimovs sāka staigāt pa viesistabu it kā pārdomādams vai šaubīdamies. Viņa tuklā seja kļuva arvien sarkanāka un kakla dzīslas uzbrieda. Pāris minūšu pastaigājis, Kļimovs piegāja pie aktiera un sacīja raudulīgā balsī:

—   Nē, esiet nu tik labs un atzīstieties, ka melojāt, runādams par Vareņku! Ieprieciniet mani!

—   Dīvaini! — aktieris paraustīja plecus, ar varītēm pasmaidīdams un kuļādams kāju. — Tas … tas ir pat apvainojoši!

—   Tātad negribat atzīties, ka melojāt?

—    Ne-e-e-saprotu!

—   Negribat? Nu tad neņemiet ļaunā … Būšu spiests lietot nepatīkamus līdzekļus… Vai nu es jūs, cienīts kungs, tūlīt šeit apvainošu, vai arī… ja esat godīgs cilvēks, pieņemiet manu izaicinājumu uz divkauju … Mēs šausimies!

—   Lūdzu! — jeune premier sacīja, uzsvērdams katru zilbi un nicīgi pamādams ar roku. — Lūdzu!

Galīgi apmulsušie viesi un mājastēvs, nezinādami, ko nu iesākt, paveda Kļimovu sāņus un lūgtin lūdza, lai tas netaisot traci. Durvju spraugā parādījās izbrīnījušies sieviešu ģīmīši… Jeune premier pagrozījās, vēl patērzēja un, izlikdamies, it kā viņš nevar ilgāk palikt namā, kur viņu apvaino, paņēma cepuri un neatsveici- nājies aizgāja.

385

Mājās iedams, jeune premier visu ceļu nievīgi smīnēja, raustīja plecus, bet viesnīcas istabā, atlaidies uz dīvāna, kļuva ļoti nemierīgs.

2o - 78

«Velns viņu rāvis!» aktieris domāja. «Divkauja nav nekāda nelaime, viņš mani nenošaus, bet nelaime ir tā, ka tas nonāks darbabiedru ausīs, un tie ļoti labi zina, ka esmu samelojies. Riebīgi! Apkaunošu sevi pa visu Krieviju …»

Podžarovs brīdi padomāja, uzsmēķēja un, lai nomierinātos, izgāja uz ielas.

«Vajadzētu aprunāties ar to rupjo tēviņu,» viņš prātoja, «iedzīt viņa stulbajā paurī domu, ka viņš ir mūlāps, muļķis … ka es no viņa nemaz nebaidos …»

Jeune premier apstājās pie Zibajeva mājas un paskatījās uz logiem. Aiz muslīna aizkariem vēl dega ugunis un staigāja ciemiņi.

«Pagaidīšu!» aktieris nolēma.

Uz ielas tumšs un auksts. Kā caur sietu sijājās pretīgs rudens lielus … Podžarovs atspiedās pret luktura stabu, un viņu pārņēma arvien lielāks nemiers.

Aklieris izmirka un nomocījās.

Pulksten divos naktī no Zibajeva nama nāca laukā viesi… Pals pēdējais durvīs parādījās Tulas muižnieks. Viņš nopūtās tā, ka noskanēja visa iela, un šļūkāja pa ietvi ar smagajām galošām.

—   Atvainojiet! — ierunājās jeune premier, viņu panācis. — Vienu mirklīti!

Kļimovs apstājās. Aktieris pasmaidīja, paminstinājās un stostīdamies sacīja:

—   Es … es atzīstos … Es meloju …

—    Nē, jums publiski jāatzīstas! — Kļimovs sacīja un atkal pietvīka zili sarkans. — Es šo neslavas celšanu nevaru atstāt nesodītu . . .

—    Bet es taču atvainojos! Es jūs lūdzu.. . jel saprotiet! Lūdzu tāpēc, ka, pats tam piekritīsiet, divkauja radīs baumas, bet es strādāju . . . man ir darbabiedri… Sāks domāt diezin ko . . .

Jeune premier centās izturēties vienaldzīgi, smaidīt, stāvēt stalti, taču tas neizdevās, balss drebēja, acis vainīgi blisinājās, un galva slīga lejup. Viņš ilgi kaut. ko murmināja. Kļimovs klausījās, mirkli padomāja un nopūtās.

—    Labi, lai jau! — viņš teica. — Dievs jums piedos. Bet otrreiz gan nemelojiet, jaunais cilvēk. Nekas tik ļoti nepazemo cilvēku kā meli… Jā! Jūs esat jauns, izglītots…

Tulas muižnieks labsirdīgi, tēvišķā balsī skaitīja pamācības, bet jeune premier klausījās un pazemīgi smaidīja … Kad muižnieks beidza, aktieris smīnā atšiepa zobus, paklanījās un vainīga cilvēka gaitā sagumis, kūkumu uzmetis, devās uz savu viesnīcu.

Pēc pusstundas likdamies gulēt, viņš jau jutās drošs un lieliskā garastāvoklī. Mierīgs, laimīgs, ka pārpratums tik labi beidzies, viņš uzvilka augstāk segu, drīz aizmiga un gulēja ciešā miegā līdz pulksten desmitiem no rīta.

TUMSA

Vidēja lieluma muša ielīda prokurora biedra, galma padomnieka Gagina degunā. Varbūt mušu mocīja ziņkāre, vai arī viņa iekjuva degunā aiz vieglprātības vai tumsas dēj, taču deguns nespēja paciest svešķermeņa klātbūtni un deva signālu šķavāšanai. Gagins nošķavājās, nošķavājās ar baudu, ar spalgu piesvilpienu un tik skaji, ka gulta nodrebēja un iedžinkstējās iztraucētās atsperes. Gagina laulātā draudzene Marija Mihailovna, apaļīga liela auguma gaišmate, arī sarāvās un pamodās. Viņa paskatījās tumsā, nopūtās un pagriezās uz otriem sāniem. Pēc brītiņa viņa vēlreiz pagriezās, ciešāk aizvēra acis, taču miegs vairs nenāca. Vairākkārt nopūtusies, pagrozījusies no vieniem sāniem uz otriem, viņa paslējās sēdus, pārsvempās pāri vīram un, uzmaukusi rīta kurpes, devās pie loga.

Arā tumsa. Rēgojās tikai koku apveidi un šķūņu melnie jumti. Austrumu puse kļuvusi jau mazlietiņ bālgana, bet arī šo bālganumu grasījās aizsegt mākoņi. Aizmigušajā, tumsas ieskautajā naktī valdīja klusums. Klusēja pat vasarnīcu sargs, kas saņem algu par nakts klusuma traucēšanu ar savu klabekli, klusēja arī grieze — vienīgais spārnotais savvaļas radījums, kas nebaidījās no kaimiņiem — galvaspilsētas vasarniekiem.

Klusumu iztraucēja pali Marija Mihailovna. Stāvēdama pie loga un skatīdamās uz dārzu, viņa pēkšņi iekliedzās. Marijai Mihailovnai šķita, ka no puķu dārziņa, kura vidū auga panīkusi, apcirpta papele, uz māju virzās tumša ēna. Sākumā viņa domāja, ka tur iet govs vai zirgs, bet pēc brītiņa, izberzējusi acis, skaidri saskatīja cilvēka augumu.

Un tad viņai likās — tumšais augums pieiet pie virtuves loga, mazliet pastāv, laikam šaubīdamies, uzceļ vienu kāju uz dzegas un… pazūd melnajā loga ailē.

«Zaglis!» Marijai Mihailovnai iešāvās prātā, un seja kļuva balta kā krīts.

Vienā mirklī viņas iztēle izveidoja ainu, no kuras tik ļoti baidās vasarnieces: zaglis iekāpj virtuvē, no virtuves ielavās ēdamistabā … bufetē sudrablietas… tālāk guļamistaba … cirvis … laupītāja ģīmis… zeltlietas… Marijas Mihailovnas kājas sagrīļojās, pa muguru pārskrēja drebuļi.

—     Vasja! — viņa sauca un raustīja vīru. — Bazil! Vasilij Prokofjič! Ak dievs, gluži kā beigts! Mosties, Bazil, es tevi ļoti lūdzu!

—     Nu-nu? — nodīca prokurora biedrs, skaļi ievilkdams elpu un čamstinādams lūpas.

—     Dieva dēļ, mosties! Mūsu virtuvē ielavījās zaglis! Stāvēju pie loga, skatījos, bet viens kāpj iekšā pa logu. No virtuves ienāks ēdamistabā … bufetē karotes! Bazil! Mavras Jegorovnas vasarnīcā pērngad tāpat ielavījās.

—   Ko … ko tev vajag?

—     Ak dievs, viņš nedzird! Stulbeni, jel saproti, ka es nupat redzēju — mūsu virtuvē iekāpa cilvēks! Pelageja nobīsies, un … un sudrablietas bufetē!

—   Blēņas!

—     Bazil, tas ir neciešami! Es tev stāstu par briesmām, bet tu guli un ņurdi! Ko tu īsti gribi? Gribi, lai mūs apzog un noslepkavo?

Prokurora biedrs gausi piecēlās, apsēdās uz gultas malas, skaļi žāvādamies.

—     Velns viņu sazin, esat gan jūs ķertas! — viņš purpināja. — Vai tiešām pat naktī nebūs miera? Modina nieku dēļ!

—   Bazil, es tev zvēru, redzēju, ka iekāpa pa logu!

—     Un kas par to? Lai kāpj … Droši vien pie Pelage- jas atnācis viņas ugunsdzēsējs.

—   Ko-o-o? Ko tu teici?

—   Teicu, ka pie Pelagejas atnācis ugunsdzēsējs.

—    Jo ļaunāk! — Marija Mihailovna iesaucās. —Vēl sliktāk nekā zaglis! Savās mājās necietīšu cinismu!

—    Vai tu redz, cik tikumīga … Necietīšu cinismu… Vai tad tas ir cinisms? Kālab bez kādas jēgas jāmuld svešvārdi? Manu draudziņ, tas kopš senseniem laikiem tā tiek darīts, tradīcija to ir svētījusi. Tāpēc jau viņš ir ugunsdzēsējs, lai ciemotos pie virējām.

—    Nē, Bazil! Tātad tu mani nepazīsti! Es nevaru pieļaut domu, ka manās mājās tādas . .. šitādas lietas . . . Lūdzu, tūliņ pat ej uz virtuvi un pavēli viņam vākties projām! Tūliņ pat! Bet rītdien pateikšu Pelagejai, lai viņa neatļaujas tādu rīcību! Kad nomiršu, varēsiet savās mājās pieļaut cinismus, bet tagad jūs nedrīkstat. Lūdzu, ej!

—    Velnala … — Gagins īgni pukojās. — Apdomā taču ar savām mikroskopiskajām meitieša smadzenēm — kādēļ lai es tur eju?

—   Bazil, es ģībstu!

Gagins nospļāvās, uzmauca kājās tupeles, vēlreiz nospļāvās un devās uz virtuvi. Tumšs kā aizspundētā mucā, un prokurora biedram bija jāiet taustoties. Pa ceļam viņš sagrābstīja bērnistabas durvis un pamodināja aukli.

—   Vasilisa, — viņš jautāja, — vai vakar paņēmi un iztīrīji manus rītsvārkus? Kur tie ir?

—   Kungs, es tos iedevu iztīrīt Pelagejai.

—    Nekādas kārtības! Ņemt paņemat, bet atpakaļ ne- atliekat… Tagad nu man jāceļo bez rītsvārkiem!

Iegājis virtuvē, Gagins devās turp, kur uz lādes zem kastroļu plaukta gulēja virēja.

—   Pelageja! — viņš ierunājās, sataustīdams plecu un to bukņīdams. — Vai tu tā esi? Pelageja? Ko nu izliecies? Tu taču neesi aizmigusi! Kas nupat iekāpa pie tevis pa logu?

—   Hm… ak tu mī un žē! Pa logu iekāpis! Kam tad vajadzēja iekāpt?

—    Nu, nu… tu te man netaisi pekstiņus! Labāk saki savam slaistam, lai vācas projām, kamēr vēl kauli veseli. Vai dzirdi? Te viņam nekas nav darāms!

—    Kungs, vai jums prāts? Ak tu mī un žē … Atradis muļķi. . . Augu dienu mokos, skrienu vienā skriešanā, nav miera ne brīdi, un vēl naktī uzplijalies ar tādiem vārdiem. Par četri rubji mēnesī kalpoju … ar savu tēju un cukuru, bet tikai šitādus vārdus, neko citu godīgāku ne no viena nedzirdu … Pie tirgoņiem esmu dienējusi, bet tāda apkaunošana nav pieredzēta.

—   Nu, nu… negaudo! Tūliņ pat lai tavs tēviņš pazūd no šejienes! Vai dzirdi?

—   Kungs, negrēkojiet! — Pelageja teica, un balsī ieskanējās asaras. — Skoloti kungi.. . smalki, bet nav tik saprašanas, ka var mūsu bēdās .. . mūsu nelaimīgajā dzīvē… — Virēja sāka raudāt. — Ka var mums pāri darīt. Nav neviena, kas aizstāv.

—   Nu, nu . .. man taču vienalga! Kundze mani sūtīja šurp. Manuprāt, kaut spoku laid iekšā pa logu, man viss vienalga.

Prokurora biedram beidzot vajadzēja vien atzīt, ka viņš bijis netaisns, sākdams šo pratināšanu, un ka jādodas atpakaļ pie savas laulātās draudzenes.

—   Paklau, Pelageja, — viņš tomēr teica, — vai esi ņēmusi tīrīt manus rītsvārkus? Kur tie ir?

—   Kungs, atvainojiet, aizmirsu nolikt uz jūsu krēsla. Rītsvārki pakārti pie krāsns uz nagliņas …

Gagins sataustīja pie krāsns rītsvārkus, uzvilka tos un klusi devās uz guļamistabu.

Marija Mihailovna pēc vīra aiziešanas apgūlās un sāka gaidīt. Brītiņu viņa jutās mierīga, bet tad pamazītēm sāka uztraukties.

«Cik ilgi viņš klaiņā!» sieva domāja. «Labi, ja tur ir tas . . . ciniķis, bet ja tur ir zaglis?»

Fantāzija atkal viņas iztēlē izveidoja ainu: vīrs ieiet tumšā virtuvē … sitiens ar cirvja pietu . . . mirst, neiz- dvesdams ne skaņu . . . asiņu peļķe . . .

Pagāja piecas minūtes, vēl kāda pusminūte, beidzot sestā minūte . . . Marijai Mihailovnai uz pieres sarasoja auksti sviedri.

—    Bazil! — viņa spiedzīgi iekliedzās. — Bazil!

—   Nu ko tu bļauj? Tepat jau esmu… — viņa sadzirdēja vīra balsi un soļus. — Kliedz kā kaujama.

Prokurora biedrs piegāja pie gultas un apsēdās uz maliņas.

—    Neviena tur nav, — viņš teica. — Tev nomiedzī būs tikai izlicies . .. Nomierinies, tava aptaurētā Pelageja tikpat tikumīga kā viņas saimniece. Esi gan tu bai- lule! Esi gan tu …

Un prokurora biedrs sāka ķircināt sievu. Viņš iejutās savā lomā, un miegs vairs nenāca.

—    Esi gan tu bailule! — viņš zobojās. — Jau rītdien ej pie daktera, lai tev izārstē tās halucinācijas. Tu esi psihopāte!

—    Ož pēc deguta… — sieva teica. — Nē, diez vai pēc deguta … varbūt pēc sīpoliem … kāpostiem.

—    Jā-a … Kaut kas tāds smako . . . Miegs vairs nenāk! Zini ko, aizdedzināšu sveci… Kur mums ir sērkociņi? Jā, parādīšu tev tiesu palātas prokurora fotogrāfiju. Vakar atvadījās no mums un katram iedeva pa kartītei. Ar autogrāfu.

Gagins uzrāva pret sienu sērkociņu un aizdedzināja sveci. Bet, iekām viņš paspēra soli nost no gultas, lai ietu pēc fotogrāfijas, viņam aiz muguras atskanēja spalgs, traks kliedziens. Paskatījies atpakaļ, prokurors ieraudzīja sievas plati ieplestās acis, kuras lūkojās uz viņu un kurās bija izbrīns, šausmas, dusmas . . .

—   Tu virtuvē paņēmi savus rītsvārkus? — sieva jautāja un nobālēja.

—   Kas tur ko brīnīties?

—   Paskaties uz sevi!

Prokurora biedrs paskatījās uz sevi un iekliedzās. Uz viņa pleciem kuļājās nevis rītsvārki, bet ugunsdzēsēja šinelis. Kā tas tur nokļuvis? Kamēr vīrs risināja šo jautājumu, sieva iztēlē izveidoja jaunu, briesmīgu, neciešamu ainu: tumsa, klusums, čuksti un tā tālāk un tā joprojām . . .

NIECĪGS GADĪJUMS

Saulainā augusta pusdienlaikā kopā ar paputējušu krievu kņazu piebraucu pie milzīgā tā sauktā Šabelas sila, kur bijām nodomājuši patrenkāt irbes. Mans kņa- ziņš, ievērojot lomu, kāda viņam piešķirta šajā stāstā, būtu vērts, ka viņu attēlo sīki jo sīki. Tas bija slaids, stalts tumšmatis — par vecu viņu nevarētu saukt, bet par dzīves apbružātu gan — ar garām policejmeistara ūsām, ar melnām, izvelbtām acīm un ar atvaļināta karavīra manierēm. Viņš bija diezgan aprobežots austrumnieciska izskata vīrs, taču godīgs un vaļsirdīgs, viņš nebija divkauju lauva, nebija frants un plītnieks — īpašības, bez kurām sabiedrība cilvēku dēvē par pelēcīgu un sīkmanīgu. Ļaudīm kņazs nepatika (apriņķī viņu saukāja tikai par «dižciltīgo stulbeni»), bet man viņš šķita ārkārtīgi simpātisks ar savām nelaimēm un neveiksmēm, kas viņa dzīvē nepārtraukti sekoja cita citai. Vispirms viņš bija trūcīgs. Kārtis nespēlēja, nepļē- guroja, nekur nedienēja, nekur nebāza savu degunu un mūžīgi klusēja, taču kaut kādi bija pratis izšķiest trīsdesmit vai četrdesmit tūkstošus, ko mantojis pēc tēva nāves. Dievs vien zina kur izkūpējusi šī naudiņa; man zināms tikai tas, ka uzraudzības trūkuma dēļ daudz pievāca pārvaldnieks, pilnvarotie un pat sulaiņi, daudz tika aizdots, izšķiests pabalstos un galvojumos. Apriņķī reti kāds muižnieks nebija kņaza parādnieks. Visiem lūdzējiem viņš deva un mazāk varbūt aiz labsirdības vai uzticēšanās, bet vairāk — lai viņu turētu par džentlmeni: ņem un apzinies, ka man piemīt comme il faut.

Iepazinos ar kņaziņu, kad viņš pats jau bija iegrimis parādos, uzzinājis, cik patīkamas ir otrās hipotēkas, un ieslīdējis tiktāl, ka nebija vairs nekādu cerību izslīdēt sveikā. Dažkārt viņš staigāja pat pusdienas neēdis un ar tukšu papirosu etviju, taču vienmēr redzēju viņu tīri, pēc modes ģērbušos, un vienmēr no viņa dvesa stipra ilang-ilangas smarža.

Kņaza otrā nelaime — viņa pilnīgā vientulība. Precējies nebija, radu un draugu viņam nebija. Nerunīgā, atturīgā daba un aristokrātisms, kurš jo vairāk dūrās acīs, jo centīgāk kņazam gribējās apslēpt savu nabadzību, neļāva viņam sadraudzēties. Uz mīlas dēkām viņš bija laisks, gurdens, salts, un tāpēc reti viņam kļuva tuva kāda sieviete …

Piebraukuši pie meža, abi ar šo kņaziņu izkāpām no droškas un devāmies tālāk pa nelielu meža taku, kas slēpās milzīgo paparžu ēnā. Taču nebijām nogājuši ne simt soļus, kad jaunu, sīku eglīšu audzē gluži kā no zemes izlīdis pretim nāca izstīdzējis, vārgs cilvēks ar garu, ovālu seju, apdilušos svārkos, salmu platmali galvā un gariem lakādas zābakiem kājās. Svešiniekam vienā rokā bija grozs ar sēnēm, ar otru roku viņš it kā rotaļādamies knibinājās ap lētu pār vesti pārvilktu va- žiņu. Ieraudzījis mūs, garais vīrs apmulsa, saraustīja vesti, pieklājīgi iekāsējās un mīlīgi smaidīja, it kā priecātos, redzēdams tik labus cilvēkus. Pēc tam, mūs gauži pārsteigdams, vilkdams pa zāli garās kājas, zemu klanīdamies un joprojām mīlīgi smaidīdams, pienāca pie mums, pacēla platmali un teica saldenā balsī, kurā ieskanējās kaut kas līdzīgs gaudojoša suņa intonācijām:

—   E-e-e… kungi, lai cik man tas nepatīkami, bet esmu spiests jūs brīdināt, ka šajā mežā medīt aizliegts. Atvainojiet, ka, nebūdams ar jums pazīstams, uzdrīkstos jūs traucēt, bet… atļaujiet priekšā stādīties: es esmu Grontovskis, Kondurinas kundzes muižas galvenais kantorists!

—   Ļoti patīkami, bet kāpēc nedrīkst medīt?

—   Tāda ir šā meža īpašnieces pavēle!

Mēs ar kņazu saskatījāmies. Brīdis aizritēja klusējot. Kņazs stavēja, domīgi raudzījās zemē uz lielu ar nūju notriektu mušmiri. Grontovskis arvien vēj mīlīgi smaidīja. Visa viņa seja trīsuļoja, šķita salda kā medus, un likās — pat vestes važiņa smaidīja un centās pārsteigt mūs ar smalkjūtību. Klusēšanai sekoja apmulsums; visi trīs jutāmies neveikli.

—   Blēņas! — es sacīju. — Vēl pagājušajā nedēļā es te medīju!

—   Ļoti var būt! — Grontovskis palaida caur zobiem sīku smiekliņu. — Īstenībā visi šeit medī, neievērojot aizliegumu, bet, ja nu esam sastapušies, mans pienākums … mans svēts pienākums jūs brīdināt. Esmu atkarīgs cilvēks. Ja mežs būtu mans, dodu jums Grontov- ska goda vārdu, es neceltu iebildumu, ka gūstat šeit priecīgu palikšanu. Bet kas tur vainīgs, ka Grontovskis ir atkarīgs cilvēks?

Izstīdzējušais subjekts nopūtās un paraustīja plecus. Es sāku iebilst, aizsvilos, mēģināju pierādīt, bet, jo skaļāk un pārliecinošāk runāju, jo saldenāka un salkanāka kļuva Grontovska seja. Acīm redzot, apziņa, ka šobrīd viņam piemīt zināma vara pār mums, Grontov- skim sagādāja ārkārtīgu prieku. Viņš tīksminājās par savu iecietīgo runāšanu, laipnību, par savu smalko uzvedību un ar sevišķu izjūtu minēja savu skanīgo uzvārdu, kas viņam droši vien ļoti patika. Stāvēdams mums iepretim, Grontovskis jutās vairāk nekā pašapzinīgs. Tikai spriežot pēc iešķībiem, apmulsušiem skatieniem, kādus viņš šad tad raidīja uz savu grozu, viņa omu maitāja viens fakts — sēnes, meitiešu, zemnieku proza, kas kaitēja viņa varenumam.

—   Mēs taču negriezīsimies atpakaļ! — es teicu. — Esam nobraukuši piecpadsmit verstis!

•— Neko darīt! — Grontovskis nopūtās. — Ja jums būtu labpaticies nobraukt nevis piecpadsmit, bet simttūkstoš verstu, ja šeit atbrauktu pat karalis no Amerikas vai kādas citas tālas valsts, arī tad es uzskatītu par pienākumu … tā sakot, par svētu pienākumu …

—   Vai šis mežs pieder Nadeždai Ļvovnai? — kņazs jautāja.

—   Jā-a, Nadeždai Ļvovnai…

—    Vai viņa šobrīd mājās?

—       Jā-a … Ziniet ko, aizbrauciet pie viņas, te ir tikai pusvcrsts, ne vairak, — ja viņa jums iedos zīmīti, tad es … skaidrs kā diena! Ha-ha … hi-hi-hi! …

—   Tā būs jādara, — es piekritu. — Līdz muižai aizbraukt ir daudz tuvāk nekā doties atpakaļ… Sergej Ivanič, aizbrauciet pie Nadeždas Ļvovnas, — es uzrunāju kņazu. — Jūs esat pazīstams ar viņu.

Kņazs, kas visu laiku skatījās uz notriekto mušmiri, pacēla uz mani acis, padomāja un sacīja:

—   Kādreiz biju pazīstams ar Nadeždu Ļvovnu, bet.. . man mazliet neērti iet pie viņas. Turklāt esmu nevīžīgi apģērbies . .. Aizbrauciet jūs, jūs viņai esat svešs … Jums būs ērtāk.

Es biju ar mieru. Iesēdāmies droškā un, Grontovska smaida pavadīti, braucām gar mežmalu uz muižu. Es nebiju pazīstams ar Nadeždu Ļvovnu Kandurinu, dzimušu Šabeļsku, nekad agrāk tuvumā viņu nebiju redzējis un dzirdējis par viņu tikai pēc nostāstiem. Zināju, ka viņa ir briesmīgi bagāta, bagātākā visā guberņā . . . Pēc tēva — muižtura Sabeļska nāves, kuram Nadežda Ļvovna bija vienīgā meita, viņa mantoja vairākas muižas, zirgaudzētavu un daudz naudas. Biju dzirdējis, ka viņa, kaut arī tikai divdesmit piecus vai divdesmit sešus gadus veca, esot neglīta, pelēcīga, sīkumaina, tāpat kā visi citi šejienieši, un no apriņķa parastajām muižniecēm atšķiroties vienīgi ar milzīgo bagātību.

Man vienmēr šķitis, ka bagātība ir sajūtama un ka bagātniekiem jābūt kādiem īpašiem jutekļiem, kas mazturīgajiem sveši. Bieži vien, braukdams garām Nadeždas Ļvovnas lielajam augļu dārzam, kura vidū rēgojās milzīgs, smagnējs nams ar allaž aizklātiem logiem, es domāju: «Ko viņa šinī mirklī jūt? Vai aiz šīm storām mīt laime?» — un tā tālāk. Reiz notālēm redzēju, ka viņa brauca glītā, vieglā kabrioletā, kučierēja skaistu, baltu zirgu, un — es, grēcīgais, — viņu ne vien apskaudu, bet. pat atzinu, ka viņas augumā, viņas kustībās ir kaut kas īpašs, kas nepiemīt nebagātniekiem, tāpat kā cilvēki, kuru dabā ir verdziskums, dižciltīgākajos jau pēc pirmā acu uzmetiena pamanās saskatīt iedzimtu smalkumu. Nadeždas Ļvovnas garīgais apvārsnis man bija zināms tikai pēc tenkām. Apriņķī tergavoja, ka pirms pieciem vai sešiem gadiem, jau pirms precēšanās, vēl tēvam dzīvam esot, viņa bijusi kaisli iemīlējusies kņazā Sergejā Ivanovičā, kas tagad brauca man blakus droškā. Kņazam paticis apciemot veco vīru, un dažkārt kņazs cauras dienas pavadījis Sabejska biljarda istabā, kur nepārtraukti spēlējis piramīdu, kamēr sākušas sāpēt rokas un kājas, bet kādu pusgadu pirms vecā vīra nāves kņazs vairs nerādījies pie Šabeļskiem. Tik krasu pārmaiņu apriņķa tenku vāceles, kuras skaidri neko nezināja, izskaidroja dažādi. Viena stāstīja — kņazs it kā pamanījis, ka neglītā Nadja viņā iemīlējusies, un, nevarēdams atbildēt ar šādām pašām jūtām, atzinis, ka viņa kā godīga cilvēka pienākums — pārtraukt apciemojumus; cita apgalvoja, ka vecais Šabeļskis, uzzinājis, kāpēc sāk skumt viņa meita, aicinājis trūcīgo kņazu Nadju precēt, bet kņazs, būdams bez dzīves pieredzes, iedomājies, ka viņu grib nopirkt ar visu titulu, pārskaities, sarunājis muļķības un ar šo ģimeni sanīdies. Kas šajās blēņās tiesa un kas nav tiesa, — to grūti pateikt, bet, ka sava daļa taisnības ir bijusi, varēja vērot no tā, ka kņazs vienmēr izvairījās runāt par Nadeždu Ļvovnu.

Zināju, ka drīz pēc tēva nāves Nadežda Ļvovna apprecējusies ar kādu Kandurinu, no tālienes atbraukušu tiesību zinātņu kandidātu, ar cilvēku, kas bijis bez lielas mantas, taču ļoti veikls. Nadežda Ļvovna neesot precējusies aiz mīlestības, bet viņu ietekmējuši tiesību zinātņu kandidāta neatlaidīgie mīlestības apliecinājumi, kurš, kā ļaudis melsa, lieliski notēlojis iemīlējušos puisi. Laikā, par kuru šeit stāstu, viņas vīrs Kandurins nez kāpēc dzīvoja Kairā un sūtīja no turienes savam draugam muižniecības maršalam «ceļa piezīmes», bet sieva, dīkdienīgu piedzīvotāju ielenkta, nīka aiz nolaistajām storām un īsināja garlaicīgās dienas ar sīku filantropiju.

Pa ceļam uz muižu kņazs kļuva runīgāks.

— Jau trīs dienas neesmu bijis savās mājās, — viņš pusčukstus stāstīja, pašķielēdams uz kučieri. — Šķiet, esmu izaudzis liels, neesmu nekāds meitietis, aizspriedumu man nav, bet tiesu pristavus mans raksturs necieš. Tiklīdz ieraugu savās mājās tiesu pristavu, kļūstu bāls, trīcu un kājās iemetas pat krampji. Vai zināt, Ro- gožins noprotestējis manu vekseli!

Kņazam vispār nepatika zūdīties par savām materiālajām grūtībām; kas attiecas uz trūkumu, tad viņš bija ļoti nerunīgs, ārkārtīgi patmīlīgs un viegli aizskarams, tāpēc šie viņa vārdi radīja manī izbrīnu. Kņazs ilgi lūkojās uz saulē sasilušo, dzelteno stigu, pavadīja ar skatienu lielu dzērvju kāsi, kurš slīdēja zilgajās debesu dzīlēs, un pagriezās ar seju pret mani.

—   Līdz sestajam septembrim jāsadabū nauda bankai . . . procenti par muižu! — viņš skaļi teica, vairs nekautrēdamies kučiera klātbūtnes. — Bet kur lai ņemu naudu? Draugs, vispār grūti klājas! Ai, cik grūti!

Kņazs apskatīja savas bises gaiļus, nez kāpēc tiem uzpūta elpu un ar skatienu meklēja no acīm izlaisto dzērvju kāsi.

—   Sergej Ivanič, — es teicu pēc īsa klusumbrīža, — ja nu jūsu Satilovku izūtrupē, ko tad jūs darīsiet?

—   Es? Nezinu! Satilovku es neizglābšu, tas ir tikpat kā divreiz divi, taču šās nelaimes sekas tagad nemaz nespēju apjēgt. Nevaru iedomāties, kā dzīvošu bez droša maizes kumosa. Ko es darīšu? Izglītības man nav gandrīz nekādas, strādāt vēl neesmu mēģinājis, dienēt sākt — par vēlu . . . Un kur lai es dienētu? Kur es varētu būt derīgs? Pieņemsim, dienēt nav nekāda lielā māksla, kaut vai pie mums zemstē, bet man … velns viņu sazin, piemīt mazdūšība, drosmes man nav ne par kapeiku. Iestāšos dienestā, un visu laiku man šķitīs, it kā es būtu uzvilcis cita svārkus. Neesmu ne ideālists, ne utopists, ne sevišķi principiāls, bet gluži vienkārši droši vien muļķis, apdauzīts, kā mēdz teikt. Psihopāts un gļēvulis. Vispār neesmu līdzīgs citiem. Visi cilvēki kā jau cilvēki, tikai es viens pats iztēlojos sevi par kaut ko tādu … sevišķu … Trešdien sastapu Narja- ginu. Jūs viņu pazīstat, vienmēr piedzēries, neuzve- dīgs… parādus nemaksā, padumjš (kņazs saviebās un pagrozīja galvu) … briesmīgs tips! Grīļojas un stāsta man: «Es kandidēju uz miertiesneša amatu!» Viņu, protams, neievēlēs, bet Narjagins taču pats tic, ka der miertiesneša amatam, uzskata, ka tas viņam būtu pa spēkam. Narjaginam ir gan drosme, gan pašpārliecība.

Es dažreiz apciemoju mūsu izmeklēšanas tiesnesi. Viņš saņem mēnesī divi simti piecdesmit rubļu, bet darba gandrīz nekāda, tik vien tās jēgas, ka augām dienām naktsveļā klaiņā no kakta kaktā, bet parunājieties ar viņu — viņš ir pārliecināts, ka dara darbu, godīgi pilda savu pienākumu. Es gan tā nevarētu! Man būtu kauns kasierim acīs skatīties.

Tobrīd mums garām ar rudu zirdziņu varen švīti auļoja Grontovskis. Uz kreisās rokas uzmaukts, kuļājās grozs, kurā kratījās baravikas. Ticis mums līdzās, viņš atšiepa zobus un pamāja ar roku kā veciem paziņām.

—    Mūlāps! — kņazs nošņāca caur zobiem, raudzīdamies viņam pakaļ. — Brīnums, cik pretīgi dažkārt redzēt pašapmierinātu ģīmi. Muļķīgas, dzīvnieciskas jūtas, bet laikam aiz badošanās … Ko es jums stāstīju? Ak par dienestu … Algu saņemt man būtu kauns, bet īstenībā tas ir muļķīgi. Ja padomāju dziļāk, nopietnāk, tad arī tagad neēdu paša pelnītu maizi. Tā taču ir? Bet no tā es nez kāpēc nekaunos… Vai nu pieradums te vainīgs… vai neprašana atskārst savu patieso stāvokli . . . Bet stāvoklis droši vien ir drausmīgs!

Es paskatījos: vai tikai kņazs nedižojas ar savām nelaimēm? Taču viņa seja bija pazemīga, un acis skumji vēroja aizauļojošo rudo zirdziņu, it kā kopā ar to aizsteigtos viņa laime.

Kā redzams, kņazu šodien bija pārņēmis īgnums un skumjas, kad sievietes parasti klusi un bez iemesla raud, bet vīriešiem rodas tieksme sūroties par dzīvi, par sevi, par likteni…

Pie muižas vārtiem, kad kāpu laukā no droškas, kņazs sacīja:

—    Reiz viens cilvēks, vēlēdamies man iedzelt, teica, ka man esot blēdīga kāršu spēlmaņa ģīmis. Arī pats esmu ievērojis, ka blēdīgiem trumpmaņiem visbiežāk ir tumši mati. Paklausieties, man šķiet, ja es tiešām būtu piedzimis par blēdi, tomēr līdz kapa malai nodzīvotu godīgi, jo man pietrūktu drosmes darīt ļaunu. Teikšu jums vaļsirdīgi: man bija izdevība kļūt bagātam. Ja es reiz savā mūžā būtu melojis, melojis tikai pats sev un vienai… un vienam cilvēkam, kurš, es zinu, šos melus man piedotu, es būtu ielicis savā kabatā skaidrā naudā veselu miljonu. Bet es nespēju melot! Pietrūka dūšas!

No vārtiem līdz kungu namam bija jāiet cauri birzij pa garu, līdzenu, pilnīgi taisnu ceļu, gar abām malām blīvi apstādītu ar apcirptiem ceriņu krūmiem. Muižas kungu nams bija smagnējs, bezgaumīgs, ar fasādi, kāda mēdz būt teātriem. Kā bluķis tas rēgojās pāri biezajai lapotnei, izskatījās pēc milzīga samtainā zālājā nogāzta laukakmeņa. Pie parādes durvīm mani sagaidīja drukns, vecs sulainis zaļā frakā un ar lielām brillēm sudraba ietvaros; bez jebkādas pieteikšanas, tikai nicinoši pametis skatienu uz svešinieku putekļainajās drānās, viņš mani ieveda apartamentos. Ejot pa tepiķiem klātajām kāpnēm, nez kāpēc sajutu stipru kaučuka smaku, bet augšā, priekštelpā, uzdvesa gaiss, kāds sastopams tikai arhīvos, greznos kungu apartamentos un senos tirgoņu namos: šķita, ka dvako pēc kaut kā sen pagājuša, kas kādreiz dzīvojis un nomiris, atstādams šeit savas pēdas. No priekšnama līdz viesu telpai izgāju cauri trim vai četrām istabām. Vēl tagad atceros spilgti dzeltenas, spīguļojošas grīdas, ar marli apņemtas lustras, šaurus, svītrainus grīdas celiņus, kas sniedzās, nevis kā parasti, no durvīm līdz durvīm, bet gar sienām, un tāpēc man katrā istabā vajadzēja iet gar malām, jo es neuzdrošinājos ar smagajiem ūdenszābakiem piebradāt spožo grīdu. Viesistabā, kur sulainis mani atstāja vienu, bija puskrēsla un senas iepriekšējo paaudžu mēbeles, apvilktas ar baltiem pārvalkiem. Tās raudzījās bargi, kā jau tas večiem pieklājas, un it kā aiz cienības pret klusumu nebija dzirdama ne skaņa.

Klusēja pat pulkstenis… Kņaze Tarakanova šķita aizmigusi savā zelta rāmī, bet ūdens un žurkas sastingušas, burvestības skartas. Dienas gaisma, baidīdamās traucēt vispārējo mieru, tikko spēja izspraukties cauri nolaistajām storām un bālās, snaudulīgās strēlēs gulās uz mīkstajiem paklājiem.

Pagāja trīs minūtes, un viesistabā klusītēm ienāca melnās drānās ģērbusies, gara, veca sieva ar pārsietu vaigu. Viņa paklanījās pret mani un uzvilka augšā storas. Un uzreiz, spožās gaismas apstarotas, gleznā at

dzīvojās žurkas un ūdens, atmodās Tarakanova, acis piemiedza drūmie, senatnīgie atzveltnes krēsli.

—   Viņa ieradīsies tūlītēs … — vecā sieva nopūtās un arī piemiedza acis.

Pagaidīju vēl dažas minūtes un ieraudzīju Nadeždu Ļvovnu. Pirmais, kas man dūrās acīs — viņa tiešām bija neglīta: maza auguma, kalsena, ar palīku muguru. Biezie, kastaņbrūnie mati bija krāšņi, no skaidrās, inteliģentās sejas dvesa jaunība, acis raudzījās gudri un gaiši, taču visu šo jaukumu padarīja neglītu biezās, lielās lūpas un pārāk smailais zods.

Minēju savu uzvārdu un teicu, kāpēc esmu ieradies.

•— Patiešām nezinu, ko lai daru! — Nadežda Ivanovna domīgi sacīja, nolaizdama acis un pasmaidīdama. — Negribētos jums atteikt un tanī pašā laikā…

—   Esiet nu tik laipna! — es lūdzu.

Nadežda Ļvovna paskatījās uz mani un pasmējās. Smējos arī es. Viņai, šķiet, likās jocīga ieviestā kārtība, ar kuru tīksminājās Grontovskis, tas ir, tiesības atļaut vai neatļaut; arī manās acīs šī vizīte pēkšņi kļuva kurioza un dīvaina.

—    Negribētos atteikties no sen ieviestās kārtības, — Kandurina sacīja. — Jau seši gadi manos īpašumos aizliegtas medības. Nē! — Viņa apņēmīgi papurināja galvu. — Neņemiet ļaunā, bet esmu spiesta jums atteikt. Ja atļaušu jums, vajadzēs atļaut arī citiem. Man netaisnība nepatīk. Vai nu visiem, vai nevienam.

—    Zēl! — es nopūtos. — Jo skumīgāk tāpēc, ka esam braukuši veselas piecpadsmit verstis. Neesmu šeit viens, — es piebildu. — Kopā ar mani ir kņazs Sergejs Ivaničs.

Kņaza vārdu minēju, neko sevišķu nedomādams, bez jebkādiem īpašiem apsvērumiem un nolūkiem un runāju tāpat vien, neko neprātodams, aiz vientiesības. Dzirdēdama pazīstamu vārdu, Kandurina sarāvās un vērīgi, neatlaidīgi palūkojās manī. Redzēju, ka viņai nobālēja deguns.

—   Tam nav nekādas nozīmes… — viņa sacīja un nodūra acis.

40 t

Runādamies ar mājasmāti, stāvēju pie loga, kas bija vērsts uz birzi. Redzēju visu birzi ar alejām, ar dīķiem

26 — 78

un ceļu, pa kuru pirms brītiņa biju nācis. Ceja galā aiz vārtiem melnēja mūsu droškas pakaļgals. Pie vārtiem, ar muguru pret namu, kājas papletis, stāvēja kņazs un tērzēja ar izstīdzējušo Grontovski.

Kandurina visu laiku kavējās pie otra loga. Viņa retumis pameta acis uz birzi, bet, kad biju minējis kņaza vārdu, vairs nenovērsās no loga.

—   Atvainojiet mani, — viņa sacīja, piemiegtām acīm raudzīdamās uz ceļu un vārtiem, — būtu taču netaisni ļaut medīt tikai jums vien . .. Turklāt vai tas kāds prieks — šaut putnus? Kāpēc? Vai tad viņi jums ko ļaunu darījuši?

Vientuļa, četrās sienās iesprostota dzīve ar krēslainām istabām un trunošu mēbeļu smago dvaku padara cilvēku sliecīgu uz sentimentalitāti. Kandurinas izteiktā doma bija cienījama, taču es nesavaldījos un teicu:

—   Ja turēsimies pie šāda uzskata, tad jau jāstaigā basām kājām. Arī apavus taču taisa no kautu dzīvnieku ādām.

—   Starp nepieciešamību un iegribu ir atšķirība, — viņa dobji atteica.

Kandurina jau bija ievērojusi, ka ceļa galā stāv kņazs, un nenolaida acu no viņa auguma. Grūti attēlot jūsmu un ciešanas, kas staroja Nadeždas Ļvovnas neglītajā sejā! Acis smaidīja, dzirkstīja, lūpas trīcēja, smējās, seja tiecās tuvāk pie loga rūts. Abām rokām turēdamās pie puķu poda, paslējusies uz pirkstgaliem un elpu aizturējusi, viņa līdzinājās sunim, kas, ieraudzījis medījumu, sastindzis un lielā nepacietībā gaida saucienu «kamp!».

Paskatījos uz Kandurinu, uz kņazu, kas nebija spējis vienreiz mūžā melot, un kļuvu īgns, pukojos par taisnību un meliem, kam cilvēku personiskajā laimē tik liktenīga nozīme.

Kņazs pēkšņi pagriezās, notēmēja un izšāva. Vanags, kas lidoja virs viņa, savicināja spārnus un kā bulta aizdrāzās tālu sāņus.

—    Pārāk augstu! — es teicu. — Tātad, Nadežda Ļvovna, — nopūzdamies sacīju un atgāju no loga, — jūs neatļaujat…

Kandurina klusēja,

—   Man ir tas gods atvadīties, — es sacīju. — Lūdzu, atvainojiet par traucējumu …

Kandurina, šķiet, gribēja pagriezties uz manu pusi, jau mazliet pagriezās, bet tūlīt paslēpa seju aiz drapējuma, it kā acīs būtu sariesušās asaras, no kurām viņa kautrējās . ..

—   Ardievu … Neņemiet jaunā … — viņa klusi sacīja.

Paklanījos, kaut arī Nadežda Ļvovna bija pagriezusi man muguru, un, nelikdamies vairs ne zinis par paklājiem, soļoju pa spilgti dzelteno grīdu. Labprāt devos laukā no šās mazās valstības, kurā valdīja apzeltīta garlaicība, smeldze, un steidzos, it kā vēlēdamies atbrīvoties no smaga, fantastiska miega ar tā krēslainību, ar Tarakanovu, ar lustrām …

Pie nama ārdurvīm mani panāca istabene un iedeva zīmīti. Es izlasīju: «Šī raksta uzrādītājiem medīšana atļauta. N. K.»

GARĀ MELE

Natālija Mihailovna, jauna šorīt no Jaltas atbraukusi dāmiņa, pusdienoja un, nemitīgi mēli kulstīdama, stāstīja vīram, cik jauki esot Krimā. Vīrs bija priecīgs, aizkustināti raudzījās uz sievas jūsmīgo seju un retumis šo to pajautāja …

—   Stāsta, ka dzīve tur esot neparasti dārga? — viņš starp citu vaicāja.

—    Kā lai to pasaka? Papucīt, manuprāt, valodas par dārdzību ir pārspīlētas. Velns nav tik briesmīgs, kā viņu mālē. Piemēram, man un Jūlijai Petrovnai viesnīcā bija ļoti ērta un pieklājīga istaba par divdesmit rubļiem dienā. Draudziņ, viss atkarīgs no tā, kā māk iekārtoties. Protams, ja uznāk vēlēšanās jāt kaut kur kalnos . . . piemēram, uz Aipetri… tad jāsalīgst zirgs, pavadonis, — un, protams, izdošanas ir lielas. Šausmīgi lielas! Bet, mīļais Vasja, kādi tur ka-a-alni! Iedomājies augstus augstus kalnus, tūkstoškārt augstākus nekā mūsu baznīca … Augšā migla, migla, migla … Apakšā milzum lieli akmeņi, akmeņi, akmeņi… Un pīnijas … Ai, visu nemaz nespēju atcerēties!

—    Jā … es te, viens pats būdams, kādā žurnālā lasīju par turienes pavadoņiem, tatāriem … Tīrās cūcības! Vai viņi patiešām ir kaut kādi īpaši cilvēki?

Natālija Mihailovna nicīgi saviebās un papurināja galvu.

—    Parastie tatāri, nekas sevišķs… — viņa teica. — Lai gan es viņus tiku redzējusi vienīgi notālēm, pa acu galam . .. Man viņus rādīja, bet es nepievērsu uzmanību. Papucīt, es vienmēr esmu bijusi aizspriedumaina pret visiem šiem čerkesiem, grieķiem … mauriem! …

—   Stāsta, ka viņi esot briesmīgi donžuāni.

—   Varbūt! Ir jau nckrielneles, kas . . .

Natālija Mihailovna pēkšņi pielēca kājās, it kā atcerēdamās kaut ko briesmīgu, brītiņu lūkojās izbiedētām acīm uz vīru un teica, gari stiepdama katru vārdu:

—    Mīļais Vasja, es tev pastāstīšu, cik dažas ir ne- e-etikumīgas! Ai, cik netikumīgas! Vai zini, turklāt ne jau no vienkāršajām vai vidējām aprindām, bet aristokrātes, šīs uzpūtīgās, smalkās dāmas! Taisni šausmas, savām acīm negribējās ticēt! Līdz kapa malai neaizmirsīšu! Vai drīkst tiktāl aizrauties, lai… ai mīļais Vasja, man pat stāstīt kauns! Kaut vai mana ceļabiedre Jūlija Petrovna … Tik krietns vīrs, divi bērni… pieder pie labām aprindām, vienmēr izliekas lielu lielā svētule, un — pēkšņi — vai vari iedomāties… Tikai, papucīt, tas, protams, enlre nous. . . Vai dosi goda vārdu, ka nevienam nestāstīsi?

—   Kas tur ko šaubīties? Protams, nestāstīšu.

—   Dod goda vārdu! Pielūko tu man! Es tev ticu…

Dāmiņa nolika dakšiņu, sarauca noslēpumainu seju

un čukstēja:

—    Iedomājies tikai… Šī Jūlija Petrovna jāja kalnos … Bija ļoti jauks laiks! Pa priekšu jāja viņa ar savu pavadoni, mazliet nopakaļus — es. Aizjājām, mīļais Vasja, trīs vai četras verstis, pēkšņi, jel saproti, Jūlija iekliedzas un piespiež roku pie krūtīm. Viņas tatārs apkampj kundzīti ap vidukli, citādi viņa būtu nogāzusies no segliem … Es kopā ar savu pavadoni piejāju pie Jūlijas .. . Kas noticis? Kas gadījies? «Ai, es mirstu!» Jūlija Petrovna kliedz. «Slikti jūtos! Nevaru tālāk jāt!» Vari iedomāties, cik ļoti nobijos. «Nu tad jāsim atpakaļ!» es teicu. «Nē, Natalie, nevaru jāt atpakaļ!» Jūlija sacīja. «Ja pakustēšos kaut vienu soli, nomiršu aiz sāpēm! Man uznākuši krampji!» Lūdzās, dieva dēļ, lūdza mani un manu Suleimanu, lai mēs steidzoties atpakaļ uz pilsētu un atvedot viņai Bestuževa pilienus, tie viņai līdzot.

—       Pag, pag… Es tevi lāgā nesaprotu … — vīrs murmināja un kasīja pieri. — Pirmīt tu teici, ka esi redzējusi tos tatārus tikai notālēm, bet tagad stāsti par kādu tur Suleimanu.

—    Nu tu atkal piesienies pie vārdiem! — dāmiņa saviebās, nepavisam neapmulsdama. — Ciest nevaru šādas aizdomas! Nevaru ciest! Muļķīgi un vēlreiz muļķīgi!

—   Es jau nepiesienos, bet kapec tu stāsti nepatiesību? Jāji kalnos kopā ar tatāriem, lai nu tā būtu, dievs ar tevi, bet… kāpēc tu mānies?

—    Hm! … esi gan tu ērmīgs! — dāmiņa sadusmojās. — Greizsirdīgs uz Suleimanu! Jā, jā, es gribētu redzēt, kā tu dotos kalnos bez pavadoņa! Es gribētu redzēt! Ja nezini turienes dzīvi, nesaproti, tad labāk klusē. Klusē un vēlreiz klusē! Bez pavadoņa tur nedrīkst spert ne soli.

—   Protams, protams!

—    Lūdzu — bez šīs muļķīgās smīnēšanas! Es tev neesmu nekāda Jūlija … Es viņu nemaz nepūlos attaisnot, bet es … Es, kaut arī neizliekos par svētuli, taču tiktāl nekad neaizrāvos. Mans Suleimans nepārkāpa atļautā robežas… Nē-e! Mametkuls pie Jūlijas allaž sēdēja, bet es, tiklīdz pulkstenis nosita vienpadsmit, tūlīt: «Suleiman, marš! Ejiet!» Un mans dumjais tatā- riņš aiziet. Es viņu, papucīt, turēju stingros grožos… Tiklīdz sāk pukstēt par naudu vai ko citu, es tūlīt: «Kā-a? Ko-o? Kas?» Uzreiz viņam dūša papēžos… Ha- ha-ha … Acis, vai zini, mīļais Vasja, melnum melnas kā ogles, purniņš kā jau tatāram, tāds padumjš, jocīgs … Es viņu iegrožoju, lūk, tā! Šitā!

—   Varu iedomāties… — laulātais draugs nodīca, ritinādams maizes lodītes.

—    Mīļais Vasja, tas ir muļķīgi! Es taču saprotu, ko tu domā! Zinu, ko tu prāto.. . Taču apgalvoju, ka, pat kalnos jājot, viņš nepārkāpa atļautā robežas. Piemēram, dodamies kalnos vai uz Učansu ūdenskritumu, es viņam vienmēr saku: «Suleiman, jāj nopakaļus! Nu!» Vienmēr viņš jāja nopakaļus, nabadziņš… Pat tad, kad … vispatētiskākajos brīžos es viņam sacīju: «Tomēr tu nedrīksti aizmirst, ka esi tikai tatārs, bet es — valsts padomnieka sieva!» Ha-ha …

Dāmiņa sāka skaļi smieties, taču tūlīt, aši paraudzī- jusies visapkārt un bažīgi saviebusies, čukstēja:

—    Bet Jūlija! Ai, šī Jūlija! Es saprotu, mīļais Vasja, var jau pablēņoties, var jau atpūsties no augstāko aprindu tukšās dzīves! To visu var . .. lūdzu, pablēņo- jies, neviens tevi nenosodīs, bet raudzīties uz to nopietni, taisīt tračus… nē, saki nu, ko gribi, to es nesaprotu! Iedomājies, viņa bija greizsirdīga! Nu, vai tas nav muļķīgi! Reiz atnāk pie viņas Mametkuls, viņas mīļākais … Jūlijas nebija mājās … Nu, es uzaicināju Mametkulu savā istabā … sākām tērzēt un tā tālāk … viņi, vai zini, ir traki jocīgi! Gluži nemanot aizritēja vakars . .. Pēkšņi iedrāžas Jūlija . .. Uzklūp man, Ma- metkulam . .. sarīko traci… fui! Es to, mīļais Vasja, nesaprotu…

Mīļais Vasja nokrekstējās, sadrūma un sāka staigāt pa istabu.

—   Vārdu sakot, jums tur klājies varen jauki! —viņš nomurmināja un šķebinādamies smīnēja.

—   Nu, tas nu gan ir mu-u-uļķīgi! — Natālija Mihailovna apvainojās. — Es zinu, par ko tu domā! Vienmēr tev tik neķītras domas prātā! Neko vairs tev nestāstīšu! Neko!

Dāmiņa uzmeta lūpu un apklusa.

dzīves sīkums

Pēterburgas namīpašnieks Nikolajs Iļjičs Beļajevs, kurš bieži mēdza apmeklēt zirgu skriešanās sacīkstes, jauns, tukls, sārts cilvēks, ap trīsdesmit divus gadus vecs, reiz novakarē iegriezās pie Irņinas Olgas Ivanov- nas, ar kuru viņam bija sakars jeb, kā viņš izteicās, vilkās garlaicīgs un garš romāns. Un patiešām, šā romāna pirmās interesantās un aizraujošās lappuses jau bija izlasītas; tagad turpinājās lappuse aiz lappuses, nesagādādama nekā jauna un interesanta.

Nesastapis Olgu Ivanovnu mājās, mans varonis atgūlās viesistabā uz kušetes un sāka gaidīt.

—   Labvakar, Nikolaj Iļjič! — viņš izdzirda bērna balsi. — Māmiņa tūliņ pārnāks. Viņa aizgāja ar Soņu pie šuvējas.

Tai pašā viesistabā uz dīvāna vāļājās Olgas Ivanov- nas dēls Aļoša, labi noaudzis, izlutināts, astoņus gadus vecs zēns, apģērbts samta svārciņos, ar garām, melnām zeķēm kājās, gluži kā uz bildes. Viņš gulēja uz atlasa spilvena un, acīm redzot, atdarinādams akrobātu, ko nesen bija redzējis cirkā, izslēja gaisā gan vienu, gan otru kāju. Kad nogura viņa daiļās kājas, viņš laida darbā rokas vai arī strauji uzlēca un nostājās uz visām četrām, pūlēdamies pacelt kājas gaisā. To visu viņš darīja ar visnopietnāko sejas izteiksmi, tusnīdams kā moceklis, it kā pats nemaz nebūtu priecīgs, ka dievs viņam devis tik nemierīgu ķermeni.

—       A, sveiks, mans draugs! — Beļajevs sacīja.—Tas esi tu? Bet es tevi nemaz nepamanīju. Vai māmiņa vesela?

Aļoša, ar labo roku satvēris kreisās kajas purngalu un pieņēmis visnedabiskāko pozu, apgriezās, pieleca kājās un paraudzījās uz Bcļajevu no liela, plūksnaina abažūra apakšas.

—    Kā lai jums saka? — viņš noteica un paraustīja plecus. — Māmiņa jau patiesībā nekad nav vesela. Viņa taču ir sieviete, bet sievietēm, Nikolaj Iļjič, vienmēr kaut kas sāp.

Beļajevs aiz gara laika sāka aplūkot Aļošas seju. Agrāk, kamēr vien bija pazīstams ar Olgu Ivanovnu, viņš ne reizes nebija pievērsis uzmanību zēnam un nemaz nebija pamanījis tā eksistenci: rēgojās acu priekšā puika, bet, kāpēc viņš te ir, kāda viņam nozīme, — pat domāt par to lāgā negribējās.

Vakara mijkrēslī Aļošas seja ar bālo pieri un melnajām, nekustīgajām acīm Beļajevam pēkšņi atgādināja Olgu Ivanovnu, kāda viņa bija romāna pirmajās lappusēs. Un viņam iegribējās apmīļot zēnu.

—   Panāc šurp, knauķi! — viņš sacīja. — Es apskatīšu tevi tuvāk.

Zēns nolēca no dīvāna un pieskrēja pie Beļajeva.

—    Nu? — Nikolajs Iļjičs iesāka, uzlikdams roku uz zēna kalsnā pleca. — Ko teiksi? Kā klājas?

—   Kā lai jums saka? Agrāk bija daudz labāk.

—   Kāpēc?

—   Ļoti vienkārši! Agrāk mēs ar Soņu mācījāmies tikai mūziku un lasīšanu, bet tagad mums uzdod franču dziesmiņas. Bet jūs nesen esat bijis pie friziera!

—   Jā, nesen.

—   Es jau manu. Jums bārda kļuvusi īsāka. Atļaujiet man to paraustīt… Vai nesāp?

—   Nē, nesāp.

—    Kāpēc, ja velk aiz viena matiņa, tad sāp, bet, ja velk aiz daudziem matiem, tad it ne drusciņas nesāp? Ha-ha! Bet, ziniet, žēl, ka jūs nenēsājat vaigubārdu. Te vajadzētu noskūt, bet sānos … lūk, še atstāt matus …

Zēns pieglaudās Beļajevam un sāka rotaļāties ar viņa pulksteņa važiņu.

—        Kad es sākšu iet ģimnāzijā, — viņš stāstīja, — māmiņa man nopirks pulksteni. Es viņu palūgšu, lai nopērk tādu pašu važiņu … Kā-āds me-dal-jons! Tētim gluži tāds pats medaljons, tikai jūsējam te svītriņas, bet viņam ir burti.. . Vidiņā viņam ir māmiņas ģīmetne. Tētim tagad ir cita važiņa, ne no aplīšiem, bet visa tāda kā lente …

—   Kā tu zini? Vai tad tiecies ar tēti?

—    Es? Mm … Nē! Es . ..

Ajoša nosarka un, stipri apmulsis, ka pieķerts melos, sāka ar nagu centīgi skrāpēt medaljonu. Beļajevs cieši ieskatījās viņam sejā un jautāja:

—   Vai tiecies ar tēti?

—   N… nē!

—        Pasaki atklāti, pēc sirdsapziņas . . . No sejas taču redzu, ka tu nerunā taisnību. Ja reiz esi izpļāpājies, tad nav vairs ko izlocīties. Saki — vai tiecies? Nu? Izstāsti man kā draugam!

Aļoša kļuva domīgs.

—   Bet vai jūs neteiksiet māmiņai? — viņš jautāja.

—   Tā tikai vēl trūka!

—   Goda vārds?

—   Goda vārds!

—   Sakiet — dieva vārds!

—   Ak, cik tu esi neciešams! Par ko tu mani turi!

Aļoša atskatījās, iepleta lielas acis un sāka čukstēt:

—        Tikai, dieva dēļ, nesakiet māmiņai… Vispār nevienam nesakiet, tāpēc ka tas ir noslēpums. Lai dievs nedod, ja māmiņa dabūs zināt, sados kā man, tā So- ņai un Pelagejai… Nu, klausieties! Es un Soņa tiekamies ar tēti katru otrdienu un piektdienu. Kad Pelageja ved mūs pirms pusdienām pastaigāties, mēs ieejam Apfela konditorejā, bet tētis mūs tur jau gaida . . . Viņš vienmēr sēž atsevišķā istabiņā, kur, ziniet, ir tāds marmora galdiņš un pelnu trauciņš, kas izskatās pēc zoss bez muguras …

—   Ko tad jūs tur darāt?

—       Neko! Vispirms apsveicināmies, tad visi sasēža- mies ap galdiņu, un tētis sāk mūs cienāt ar kafiju un pīrādziņiem. Soņa, ziniet, ēd pīrādziņus ar gaļu, bet es nevaru ciest ar gaļu! Man garšo ar kāpostiem un

olām. Mēs tā saēdamies, ka vēlāk, pusdienojot, lai māmiņa nekā nemanītu, cenšamies ēst, cik nu varam, vairāk.

—   Ko tad jūs tur runājat?

—   Ar tēti? Par visu ko. Viņš mūs skūpsta, apkampj, stāsta visādas jocīgas asprātības. Ziniet, viņš teic, ka tad, kad mēs izaugšot, viņš ņemšot mūs pie sevis dzīvot. Soņa negrib, bet es esmu ar mieru. Zināms, bez māmiņas būs garlaicīgi, bet es taču rakstīšu viņai vēstules! Savādi, varēs pat pa svētkiem atnākt pie viņas vizītē — vai ne? Tētis vēl stāsta, ka viņš man nopirkšot zirgu. Vislabākais cilvēks pasaulē! Es nezinu, kāpēc māmiņa nesauc viņu dzīvot pie sevis un aizliedz mums ar viņu tikties. Viņš taču ļoti mīl māmiņu. Viņš vienmēr mums prasa, kā viņai ar veselību un ko viņa dara. Kad viņa bija slima, viņš saķēra galvu, lūk, tā un … un tikai skraidīja vien, skraidīja vien. Vienmēr lūdz mūs, lai mēs viņu klausītu un godātu. Paklausieties, vai tas taisnība, ka mēs esam nelaimīgi?

—    Hm … Kāpēc tad?

—   Tētis tā saka. «Jūs,» viņš saka, «esat nelaimīgi bērni.» Pat dīvaini viņā klausīties. «Jūs,» viņš saka, «esat nelaimīgi, es esmu nelaimīgs, un māmiņa ir nelaimīga. Lūdziet,» saka, «dievu par sevi un arī par viņu!»

Aļošas skatiens apstājās pie izbāzta putna, un viņš iegrima domās.

—   Tā … — Beļajevs nodūca. — Tad, paskat, ko jūs darāt. Konditorejā noturat kongresu. Un māmiņa nezina?

—   Nē-ē… Kā lai viņa zinātu? Pelageja taču neparko neteiks. Bet aizvakar tētis pacienāja mūs ar bumbieriem. Saldi kā ievārījums! Es apēdu divus.

—   Hm … Bet… paklausies, vai par mani tētis nekā nerunā?

—   Par jums? Kā lai saka?

Aļoša pētījoši paskatījās Beļajeva sejā un paraustīja plecus.

—   Tā sevišķi neko nerunā.

—    Piemēram, ko tad runā?

—   Bet vai jūs neapvainosieties?

—   Tas tikai vēl trūka! Vai tad viņš mani lamā?

—     Viņš nelamā, bet ziniet… dusmojas uz jums. Viņš teic, ka jūsu dēļ māmiņa ir nelaimīga un ka jūs … esat māmiņu pazudinājis. Viņš ir tāds savāds! Es viņam izskaidroju, ka jūs esat labs, nekad nekliedzat uz māmiņu, bet viņš tikai šūpo galvu.

—     Tad tiešām tā izsakās, ka es esot viņu pazudinājis?

—   Jā. Tikai neapvainojieties, Nikolaj Iļjič!

Beļajevs piecēlās, pastāvēja un sāka staigāt pa viesistabu.

—     Tas ir savādi un… arī jocīgi! — viņš nomurmināja, paraustīdams plecus un ironiski pasmīnēdams. — Pats ir galvenais vainīgais, bet es esot pazudinājis, ko? Paskatieties, cik nevainīgs jēriņš! Tad tiešām viņš tev teica, ka es esot pazudinājis tavu māti?

—   Jā, bet… jūs taču sacījāt, ka neapvainosieties!

—     Es neapvainojos, un… un tā nav tava darīšana! Nē, tas ir… tas ir pat jocīgi! Esmu iekritis kā circenis pelnos, un izrādās, ka esmu vainīgs!

Atskanēja zvans. Zēns sakustējās un izskrēja laukā. Pēc mirkļa viesistabā ienāca dāma ar mazu meitenīti — tā bija Olga Ivanovna, Aļošas māte. Palēkdamies, skaļi dungodams un rokas mētādams, viņai sekoja Aļoša. Beļajevs pamāja ar galvu un joprojām staigāja.

—     Zināms, ko gan tagad citu lai vaino, ja ne mani? — viņš ieirgdamies bubināja. — Viņam taisnība! Viņš ir aizvainotais vīrs!

—   Par ko tu tā? — Olga Ivanovna ievaicājās.

—     Par ko?… Tad paklausies, ko sludina tavs uzticamais! Izrādās, ka es esmu nelietis un ļaundaris, esmu pazudinājis tevi un bērnus. Jūs visi esat nelaimīgi, un tikai es viens pats esmu briesmīgi laimīgs! Briesmīgi, briesmīgi laimīgs!

—   Es nesaprotu, Nikolaj! Ko tas nozīmē?

—     Tad paklausies, ko stāsta šis jaunais senjors! — Beļajevs sacīja un rādīja uz Aļošu.

Aļoša nosarka, tad piepeši nobālēja, un visa viņa seja sašķobījās aiz bailēm.

—   Nikolaj Iļjič! — viņš skaļi čukstēja. — Tsss!

Olga Ivanovna izbrīnījusies paskatījās uz Ajošu, uz Bejajevu, tad atkal uz Ajošu.

—    Paprasi vien! — Beļajevs turpināja. — Tava Pelageja, nu gatavā muļķe, vadā viņus pa konditorejām un sarīko tur satikšanās ar tētiņu. Bet tas nav galvenais, galvenais ir tas, ka tētiņš ir cietējs, bet es esmu ļaundaris, es esmu nelietis, kas izpostījis jums abiem dzīvi…

—   Nikolaj Iļjič! — Aļoša ievaidējās. — Jūs taču devāt goda vārdu.

—    Ak, liec mieru! — Beļajevs atmeta ar roku. — Te ir kaut kas svarīgāks par visiem goda vārdiem. Mani uztrauc liekulība, meli!

—    Nesaprotu! — Olga Ivanovna atkārtoja, un viņai acīs iemirdzējās asaras. — Paklausies, Ļeļka, — viņa uzrunāja dēlu, — vai tu tiecies ar tēvu?

Aļoša nedzirdēja viņas vārdus un ar šausmām raudzījās uz Bejajevu.

—   Nevar būt! — māte sacīja. — Iešu nopratināšu Pelageju.

Olga Ivanovna izgāja.

—   Paklausieties, jūs taču devāt goda vārdu! — Aļoša, viss drebēdams, izrunāja.

Beļajevs atmeta ar roku un joprojām staigāja. Viņš tikai juta savu apvainojumu un atkal jau, tāpat kā agrāk, nemanīja zēna klātbūtni. Viņam, lielam un nopietnam cilvēkam, nebija nekādas daļas gar puikām. Bet Aļoša apsēdās kaktā un ar šausmām izstāstīja Soņai, kā viņu piemānījuši. Viņš drebēja, stostījās, raudāja; zēns pirmo reizi mūžā aci pret aci tik rupji saskārās ar meliem; agrāk viņš nebija zinājis, ka šai pasaulē ir ne vien saldi bumbieri, pīrādziņi un dārgi pulksteņi, bet vēl daudz kas cits, kam bērnu valodā nav nosaukuma.

smagie raksturi

Jevgrafs Ivanovičs Širjajevs, no popiem cēlies sīks zemes īpašnieks (viņa nelaiķa tētim Joana tēvam ģe- nerāliene Kuvšiņikova bija uzdāvinājusi 102 desetīnas zemes), stāvēja kaktā pie vara mazgājamā trauka un mazgāja rokas. Izskats viņam, kā parasti, bija noraizējies un drūms, bārda neskūta.

— Tad ir gan laiks! — viņš sacīja. — Tas nav laiks, bet dieva sodība. Atkal sācis līt lietus!

Širjajevs pukojās, bet viņa ģimene sēdēja pie galda un gaidīja, kad viņš beigs mazgāt rokas, lai varētu sākt pusdienot. Viņa sieva Fedosja Semjonovna, dēls Pjotrs — students, vecākā meita Varvara un trīs mazie puikas jau sen sēdēja pie galda un gaidīja. Puikas — Koļka, Vaņka un Arhipka — ar uzrautiem degunte- jiem, nosmulējušies, tuklām sejām un sen neapgrieztiem, sarainiem matiem nepacietīgi stumdīja krēslus, bet pieaugušie sēdēja nekustēdamies, un tiem, acīm redzot, bija vienalga — ēst vai gaidīt…

It kā pārbaudīdams viņu pacietību, Širjajevs lēnām noslaucīja rokas, lēnā garā pielūdza dievu un nesteigdamies apsēdās pie galda. Tūliņ pasniedza skābus kāpostus. No pagalma atskanēja namdaru cirvju klaudzieni (Širjajevam cēla jaunu šķūni) un strādnieka Fom- kas smiekli — viņš ķircināja tītaru. Logā sitās retas, bet lielas lietus lāses.

Students Pjotrs ar brillēm uz acīm un salīcis ēda un saskatījās ar māti. Vairākas reizes viņš nolika karoti un klepoja, vēlēdamies uzsākt sarunu, bet, cieši palūkojies uz tēvu, atkal ēda. Beidzot, kad pasniedza biezputru, viņš apņēmīgi noklepojās un sacīja:

—        Man šodien vajadzētu braukt ar vakara vilcienu. Sen laiks, es jau tā esmu divas nedēļas nokavējis. Lekcijas sākas pirmajā septembrī!

—        Brauc, — Širjajevs piekrita. — Ko tad tu gaidi? Brauc vien projām dieva mierā.

Mirklis aizritēja klusējot.

—        Viņam, Jevgraf Ivanič, vajag naudas ceļam…— māte klusu ieminējās.

—        Naudu? Labs ir! Bez naudas nevar aizbraukt. Ja vajag, ņem kaut vai tūliņ! Sen jau būtu ņēmis!

Students atviegloti nopūtās un priecīgi saskatījās ar māti. Širjajevs nesteigdamies izņēma no sānu kabatas portmoneju un uzlika brilles.

—    Cik tad tev vajag? — viņš jautāja.

—        Patiesībā ceļš līdz Maskavai maksā vienpadsmit rubļu četrdesmit divas …

—        Ak, nauda, nauda! — tēvs nopūtās (viņš vienmēr nopūtās, pat kad to saņēma). — Te tev būs divpadsmit. Paliks, brāl, pāri, bet tas noderēs ceļā.

—   Pateicos!

Brīdi nogaidījis, students sacīja:

—        Pagājušo gadu man tūliņ negadījās stundas. Nezinu, kā būs šogad; droši vien tik drīz neatradīšu sev darbu. Es lūgtu jūs iedot man kādus piecpadsmit rubļus dzīvoklim un pusdienām.

Širjajevs padomāja un nopūtās.

—   Pietiks arī ar desmit, — viņš teica. — Še, ņem!

Students pateicās. Vajadzēja vēl palūgt naudu, ko

nopirkt drēbes, samaksāt par lekcijām, par grāmatām, bet, vērīgi paskatījies uz tēvu, nolēma vairāk neapgrūtināt. Taču māte, nesaprātīga kā visas mātes, nebūdama politiķe, neizturēja un iebilda:

—        Būtu tu, Jevgraf Ivanič, devis viņam vēl kādus sešus rubļus zābakiem. Nu, paskaties, kā lai viņš brauc uz Maskavu tādos kankaros!

—    Lai paņem manus vecos! Tie ir vēl gluži jauni.

—       Būtu iedevis jel ko bikses nopirkt. Kauns skatīties uz viņu .. .

Bet pēc šiem vārdiem tūliņ parādījās vētras vēstnesis,

un tā priekšā drebēja visa ģimene: Širjajeva strupais, nobarotais kakls piepeši kjuva sarkans kā visspilgtākais katūns. Krāsa lēnām sakāpa līdz ausīm, no ausīm līdz deniņiem un pamazām pārklāja visu seju. Jevgrafs Ivaničs sakustējās krēslā un atpogāja krekla apkaklīti, lai nebūtu smacīgi. Acīm redzot, viņš cīnījās ar sajūtu, kas bija viņu pārņēmusi. Iestājās nāves klusums. Bērni aizturēja elpu, taču Fedosja Semjonovna, it kā nesaprazdama, kas notiek ar viņas vīru, turpināja:

—   Viņš jau vairs nav maziņais. Viņam kauns staigāt plikam.

Širjajevs piepeši pielēca kājās un ar visu spēku nosvieda galda vidū savu biezo portmoneju, tā ka notrauca no šķīvja maizes gabalu. Viņa sejā iedegās pretīga reizē dusmu, aizvainojuma un alkatības izteiksme.

—   Ņemiet visu! — viņš iekliedzās svešādā balsī. — Laupiet! Ņemiet visu! Zņaudziet!

Viņš aizskrēja projām no galda, saķēra galvu un klupdams sāka skraidīt pa istabu.

—   Aptīriet mani pavisam! — viņš kliedza spalgā balsī. — Izspiediet pēdējo! Laupiet! Zņaudziet rīkli ciet!

Students nosarka un nolaida acis. Viņš vairs nevarēja ēst. Fedosja Ivanovna, kas divdesmit piecu gadu laikā vēl nebija apradusi ar vīra smago raksturu, sa- bozās un sāka kaut ko šļupstēt sev par attaisnošanu. Viņas vājajā putna sejiņā, kas vienmēr bija stinga un izbiedēta, parādījās pārsteiguma un trulu baiļu izpausme. Puikas un vecākā meita Varvara, meitene pusaudzes gados, ar bālu, neglītu seju, nolika savas karotes un sastinga.

Širjajevs, kļūdams arvien niknāks un izgrūzdams šausmīgus vārdus, vienu trakāku par otru, pieskrēja pie galda un sāka kratīt no portmoneja laukā naudu.

—   Ņemiet! — viņš, visā augumā drebēdams, murmināja. — Ēdināju, dzirdināju, nu ņemiet vēl arī naudu! Nekā man nevajag! Taisiet sev jaunus zābakus un mundierus!

Students nobāla un piecēlās.

—   Paklausieties, tēt, — viņš, elpai aizraujoties, iesāka. — Es . .. es lūdzu jūs izbeigt, tāpēc ka .. .

—    Muti ciet! — tēvs viņam uzkliedza tik skaji, ka brilles pašam nokrita no deguna. — Muti ciet!

—   Agrāk es… es varēju paciest tādas scēnas, bet… tagad esmu atradis. Saprotiet! Esmu atradis!

—   Muti ciet! — tēvs klaigāja, kāju piecirzdams.

—    Tev jāklausās, ko es saku! Ko gribu, to arī saku, bet tu — turi muti! Tavos gados es jau naudu pelnīju, bet tu, nelieti, vai zini, cik tu man izmaksā? Es tevi padzīšu! Liekēdi!

—   Jevgraf Ivanič! — Fedosja Semjonovna nomurmināja, nervozi kustinādama pirkstus. — Viņš taču . .. Petja taču …

—    Klusu! — Širjajevs viņai uzkliedza, un viņam aiz dusmām pat asaras izsprāga. — Tu esi viņus izlutinājusi! Tu! Tu esi pie visa vainīga! Viņš mūs necieni, dievu nelūdz, naudu nepelna! Jūsu ir desmit, bet es viens pats! Es padzīšu jūs no mājas!

Meita Varvara ilgi, muti iepletusi, raudzījās uz māli, tad pievērsa Irulo skatienu logam, nobālēja un, skaji iekliegušies, atslīga pret krēsla atzveltni. Tēvs atmeta ar roku, nospļāvās un izskrēja ārā.

Ar to Širjajeviem parasti izbeidzās viņu ģimenes scēnas. Bet te par nelaimi studentu Pjotru piepeši pārņēma nepārvarams niknums. Viņš bija tikpat ātras un spītīgas dabas kā viņa tēvs un vectēvs protopops, kurš bija silis draudzes locekjiem ar nūju pa galvu. Bāls, sažņaugtām dūrēm viņš piegāja pie mātes un izkliedza visaugstākajā tenora notī, kādu vien varēja uzņemt:

—    Man riebj, man ir pretīgi šie pārmetumi! Nekā man no jums nevajag. Nekā! Drīzāk nomiršu badā nekā apēdīšu pie jums kaut kripatu! Saņemiet atpakaļ savu nekrietno naudu! Ņemiet!

Māte piespiedās pie sienas un savicināja rokas, it kā viņas priekšā nestāvētu vis dēls, bet parādība.

—   Kur tad ir mana vaina? — vina sāka raudāt.

—   Kur?

417

Dēls, tāpat kā tēvs, atmeta ar roku un izskrēja ārā. Širjajevu māja vientuļa stāvēja gravas malā, kas apmēram savu piecu verstu garumā šķērsoja stepi. Gravas nogāzes bija apaugušas ar jauniem ozoliem un alkšņiem, bet tās dziļumā tecēja strautiņš. Mājas viena

27 — 78

puse izgāja uz gravu, otra — uz lauku. Sētu un žogu nebija. Tos aizstāja dažāda veida šķūnīši, cieši piespiedušies cits pie cita, ierobežojot mājas priekšā nelielu laukumiņu, kurš skaitījās par pagalmu un kurā pastaigājās vistas, pīles un cūkas.

Izgājis ārā, students sāka sojot pa dubļaino lauku ceļu. Gaisā bija rudenīgs valgums, kas spiedās cauri apģērbam. Ceļš bija dubļains, šur tur spīdēja peļķes, bet dzeltenajā laukā no zāles raudzījās pats rudens; skumīgs, trUdošs, tumšs. Ceļa labajā pusē bija sakņu dārzs, viss izrakņāts, drūms, vietām tajā vēl slējās saulespuķes ar nolaistām, melnām galvām.

Pjotrs domāja, ka itin labi varētu aiziet uz Maskavu kājām, iet tāds pats, kāds ir, — bez cepures, noplīsušos zābakos un bez kapeikas kabatā. Simtajā verstī viņu panāks izpūrušais un izbiedētais tēvs, sāks lūgties, lai viņš atgriežas vai arī pieņem naudu, bet viņš pat nepaskatīsies uz to un tikai ies, ies… Kailos mežus nomainīs vienmuļi lauki, laukus — meži; drīz vien zeme kļūs balta pirmajā sniegā un upītes pārklāsies ar ledu . . . Kaut kur pie Kurskas vai Serpuhovas viņš novārdzis un izbadējis nokritīs un nomirs. Viņa līķi atradīs, un visās avīzēs parādīsies ziņa, ka tur un tur tāds un tāds students nomiris badā …

Balts suns ar netīru asti, klaiņodams pa sakņu dārzu un nez ko meklēdams, paskatījās uz viņu un sāka tecēt līdzi.

Viņš gāja pa ceļu un domāja par nāvi, par tuvinieku bēdām, par tēva morālajām mokām un reizē iztēlojās sev visdažādākos ceļojuma piedzīvojumus, vienu brīnišķīgāku par otru, gleznainas vietas, baigas naktis, negaidītas satikšanās. Viņš iedomājās dievlūdzēju virkni, mājeli mežā ar vienu pašu lodziņu, kas spoži spīd tumsā; viņš stāv pie lodziņa, lūdz naktsmājas . . . viņu ielaiž, un — piepeši viņš redz laupītājus. Vai arī — vēl labāk — viņš iekļūst lielā muižnieku namā, kur, dabūjuši zināt, kas viņš ir, dod viņam ēst un dzert, spēlē priekšā klavieres, klausās viņa žēlabās un viņā iemīlas muižnieku skaistā meita.

Savu bēdu un tamlīdzīgu domu pārņemts, jaunais Širjajevs tikai gāja un gāja . . . Tālu tālu priekšā uz

pelēka, mākoņaina fona melnoja iebraucamā viela; tālāk aiz iebraucamās vietas pie paša apvāršņa bija redzams mazs uzkalniņš; tā bija dzelzceļa stacija. Šis uzkalniņš atgādināja viņam sakarību, kāda bija vietai, kur viņš pašlaik stāvēja, ar Maskavu, kurā deg lukturi, klaudz ekipāžas, tiek lasītas lekcijas. Un viņš gandrīz apraudājās aiz ilgām un nepacietības. Visa šī krāšņā daba ar savu kārtību un daiļumu, šis nāves klusums visapkārt bija apnikuši līdz izmisumam, viņš tos ienīda.

— Sargieties! — viņš izdzirda aiz muguras skaļu balsi.

Vieglos, elegantos ratos studentam pabrauca garām pazīstama veca muižniece. Viņš palocījās tai, visai sejai atplaukstot smaidā. Un tūdaļ pieķēra sevi, saprazdams, ka šis smaids it nemaz neatbilst viņa drūmajam noskaņojumam. Kur tas varēja rasties, ja visa viņa dvēsele pilna ar žēlumu un ilgām?

Viņš nodomāja, ka droši vien pali daba devusi cilvēkam spēju melot, lai tas pat visgrūtākajos garīga sasprindzinājuma brīžos varētu saglabāt savas ligzdas noslēpumu, tāpat kā to glabā lapsa vai meža pīle. Katrā ģimenē ir savi prieki un savas šausmas, bet, lai tie būtu cik lieli būdami, svešai acij tos grūti saskatīt; tie ir noslēpums. Piemēram, tikko garām pabraukušās muižnieces tēvs par nez kādu nepatiesu apmelojumu pusmūžu izjuta cara Nikolaja dusmas, virs bija kāršu spēlmanis, no četriem dēliem neviens viņai nesagādāja nekāda prieka. Var iedomāties, cik daudz briesmīgu scēnu bijis viņas ģimenē, cik asaru izliets. Taču sirmgalve šķita laimīga, apmierināta un uz viņa smaidu atbildēja ar smaidu. Students atcerējās savus biedrus, kas nelabprāt runā par ģimenēm, atcerējās savu māti, kura gandrīz vienmēr melo, kad tai jāstāsta par vīru un bērniem.

Līdz pašam mijkrēslim Pjotrs klaiņāja tālu no mājas un nodevās bēdīgām domām. Kad sāka smidzināt lietus, viņš devās atpakaļ. Atgriezdamies viņš nolēma katrā ziņā parunāt ar tēvu, izskaidrot reizi par visām reizēm, ka ar viņu ir grūti un baigi kopā dzīvot.

27'

419

Mājā viņu sagaidīja klusums. Māsa Varvara gulēja aiz šķērssienas un tikko dzirdami vaidēja aiz galvas

sāpēm. Māte ar izbrīnījušos un vainīgu seju sēdēja viņai līdzās uz tīnes un lāpīja Arhipkam bikses. Jevgrafs Ivaničs staigāja no viena loga pie otra un sirdījās par laiku. Pēc viņa gaitas, klepošanas un pat pēc pakauša bija redzams, ka viņš jūtas vainīgs.

—   Tu laikam atmeti nodomu šodien braukt? — viņš vaicāja.

Studentam kļuva viņa žēl, bet tūliņ, pārvarējis šo sajūtu, viņš teica:

—    Paklausieties… Man jāparunā ar jums nopietni … Jā, nopielni… Es vienmēr esmu jūs cienījis un … un nekad neesmu uzdrošinājies runāt ar jums šādā tonī, bet jūsu izturēšanās . .. pēdējais izlēciens…

Tēvs skatījās laukā pa logu un klusēja. Students, it kā vārdus meklēdams, paberzēja sev pieri un turpināja stipri uztraukts:

—    Gandrīz pie katrām pusdienām un tējas jūs saceļat troksni. Jūsu maize spriežas visiem rīklē … Nav nekā apvainojošāka, pazemojošāka par pārmetumiem maizes kumosa dēļ . . . Kaut arī jūs esat tēvs, taču neviens — ne dievs, ne daba nav devusi jums tiesības tik smagi apvainot, pazemot, izgāzt pār vājākiem savu nelāgo omu. Jūs esat nomocījis, nomācis māti, māsa ir galīgi iebiedēta, bet es . ..

—   Nav tava daļa mani mācīt, — tēvs sacīja.

—    Nē, ir mana daļa! Par mani varat ņirgāties, cik jums patīk, bet māti lieciet mierā! Es neatļaušu jums mocīt māti! — students, acīm zibot, turpināja. — Jūs esat izlaidies, tāpēc ka neviens nav uzdrīkstējies nostāties pret jums. Jūsu priekšā drebēja, sastinga, bet tagad tam beigas! Rupjais, nepieklājīgais cilvēk! Jūs esat rupjš . .. vai saprotat? Jūs esat rupjš, nepanesams un cietsirdīgs cilvēks! Arī zemnieki jūs ienīst!

Students jau bija pazaudējis domu pavedienu un vairs nerunāja sakarīgi, bet it kā izšāva atsevišķus vārdus. Jevgrafs Ivanovičs klausījās un gluži kā apmulsis klusēja; bet piepeši viņa kakls pietvīka, sārtums izplūda sejā un viņš sakustējās.

—   Muti ciet! — viņš iesaucās.

—   Labi! — dēls nerimās. — Jums netīk dzirdēt patiesību? Jauki! Labi! Jūs sākat kliegt! Jauki!

—   Es tev saku, turi muti! — Jevgrafs Ivanovičs ierēcās.

Durvīs parādījās Fedosjas Semjonovnas ļoti bālā un pārsteigtā seja; viņa gribēja kaut ko Leikt, bet nevarēja, tikai kustināja pirkstus.

—   Tu esi vainīga! — Širjajevs viņai uzsauca. — Tu esi viņu lādu izaudzinājusi!

—    Es vairs negribu dzīvot šai mājā! — students iesaucās, raudādams un nikni raudzīdamies uz māti. — Negribu vairs dzīvot kopā ar jums!

Meita Varvara iekliedzās aiz starpsienas un skaji ieraudājās. Širjajevs atmeta ar roku un izskrēja no mājas.

Students iegāja savā istabā un klusu apgūlās. Līdz pašai pusnaktij viņš gulēja nekustēdamies, acu neatvērdams. Viņš nejuta ne dusmu, ne kauna, tikai nenoteiktas sāpes dvēselē. Viņš nevainoja tēvu, viņam nebija žēl mātes, nemocīja sevi ar pašpārmetumiem; viņš saprata, ka visi šai mājā tagad izjūt lādas pašas sāpes, bet, kas vainīgs, kurš cieš vairāk, kurš mazāk, tikai dievs,zina …

Pusnaktī viņš pamodināja strādnieku un lika tam,; lai ap pieciem rītā sajūdz zirgu braukšanai uz staciju, tad izģērbās un sasedzās, bet nevarēja aizmigt. Līdz pašam rītam viņš dzirdēja, ka tēvs negulēdams staigāja no viena loga pie otra un nopūtās. Neviens negulēja; visi runāja maz, tikai čukstus. Divas reizes pie viņa aiz aizslietņa ienāca māte. Ar to pašu izbrīna un truluma izteiksmi sejā viņa ilgi meta pār viņu krustus un nervozi trīsēja …,

Piecos no rīta students maigi atvadījās no visiem un pat apraudājās, Iedams garām tēva istabai, viņš ieskatījās pa durvīm. Jevgrafs Ivanovičs apģērbies, jo nebija gājis vēl gulēt, stāvēja pie loga uņ bungoja pa rūtīm. ģ

,— Sveiki, es braucu, dēls sacīja. - v

—   Sveiki. .. Nauda uz apaļā galdiņa .«. < tēvs ne* pagriezdamies atbildēja.

Kad strādnieks veda viņu uz staciju, sijāja pretīgs, salts lietus. Saulespuķes bija vēl zemāk.noliekušas savas galvas, un zāle. šķita tumšāka. . ;; . ■ r

atriebība

Ļevs Savičs Turmanovs, īsts mietpilsonis, kam piederēja neliels kapitāls, solīds pleiķis un jauna sieva, reiz vārda dienas svinībās spēlēja drauga mājās vintu. Pēc viena laba mīnusa, kad viņš tīri nosvīda, Turmanovs pēkšņi atcerējās, ka labu laiciņu nav dzēris degvīnu. Piecēlies, uz pirkstgaliem solīdi šūpodamies, izlaipoja starp galdiem, izgāja cauri ēdamistabai, kurā dejoja jaunieši (šeit viņš iecietīgi pasmaidīja un tēvišķīgi uzsita uz pleca jaunam, izģindušam aptiekāram), pēc tam iešmauca pa mazām durvīm, kuras veda uz bufetes istabu. Uz apaja galdiņa stāvēja pudeles, karafes ar degvīnu . . . Turpat starp citām uzkodām atradās ar zaļiem sīpolu lokiem un pētersīļiem izpušķots šķīvis un uz tā pusnoēsta siļķe, Ļevs Savičs ielēja degvīnu, pakustināja gaisā paslietos pirkstus, it kā grasī- tos teikt runu, izmeta glāzīti, savilka sāpīgu ģīmi, pēc tam iedūra dakšiņu siļķē un . .. Un tobrīd cauri sienai sadzirdēja balsis.

—   Varbūt, varbūt… — raiti skanēja sievietes valoda. — Bet kad tas būs?

«Mana sieva,» Ļevs Savičs pazina. «Ar ko viņa tur tarkšķ?»

—   Kad vien vēlies, mans draugs, — aiz sienas atbildēja dobja, sulīga un zema balss. -— Šodien nav visai ērti, rīt augu dienu esmu aizņemts . . .

«Tas ir Degtjarevs!» Turmanovs pēc zemās balss pazina vienu no saviem draugiem. «Arī tu, Brut, tāds pats! Vai tiešām ari vipš jau uzķēries uz āķa? Ir nu gan negausīgs, neapmierināms meitietis! Nevienu dienu nespēj aizvadīt bez kādas mīlas dēkas!»

—    Jā, rītdien esmu aizņemts, — rupjā balss turpināja. — Ja gribi, rītdien man kaut ko atraksti… Būšu priecīgs un laimīgs. Tikai mums savu korespondenci gan vajadzētu labi noorganizēt. Jāizdomā kāds stiķis. Pa pastu sūtīt nav visai ērti. Ja es tev rakstīšu, tavs tītartēviņš var pakampt no pastnieka vēstuli; ja tu atrakstīsi, mana otrā puse saņems vēstuli, man prom- esot, un droši vien atplēsīs.

—   Ko lai darām?

—   Jāizdomā kāds stiķis. Apkalpotājiem dot, lai nes, arī nedrīkst, jo tavs Sobakevičs droši vien istabeni un sulaini tur kā spīlēs… Vai tavs vīrs kārtis spēlē?

—   Jā. Dumiķis, vienmēr zaudē!

—    Tātad viņam veicas mīlestībā! — Degtjarevs smējās. -— Draudzenīt, zini, kādu triku es izdomāju … Rīt tieši pulksten sešos vakarā, nākdams mājup no kantora, iešu cauri pilsētas dārzam, kur man jātiekas ar dārza uzraugu. Tad nu tu, sirsniņ, pacenties katrā ziņā īsi pirms sešiem, ne vēlāk, ielikt zīmīti tajā marmora vāzē, kura, kā zini, atrodas pa kreisi no vīnstīgu lapenes …

—   Zinu, zinu …

—   Tas būs gan dzejiski, gan noslēpumaini, gan neparasti … Neuzzinās ne tavs resnvēderis, ne mana lau- lene. Vai saprati?

Ļevs Savičs izdzēra Vēl vienu glāzīti un atgriezās pie kāršu galda. Nule izdarītais atklājums viņu nepārsteidza un nemaz nesadusmoja. Tie laiki, kad viņš dusmojās, rīkoja tračus, lamājās un pat kāvās, jau sen pagājuši; viņš bija atmetis visam ar roku un tagad uz savas vieglprātīgās laulātās draudzenes dēkām raudzījās caur pirkstiem. Tomēr viņam bija nepatīkami. Tādi izteicieni kā tītartēviņš, Sobakevičs, resnvēderis un tā tālāk krimta viņa patmīlību.

«Degtjarevs tomēr ir liels maita!» Ļevs Savičs domāja, pierakstīdams mīnusus. «Uz ielas sastopoties, tēlo varen sirsnīgu draugu, atņirdz smaidā zobus un vēderu vien glauda, bet tagad, āre, kādu muti brūķē!

Acis godā par draugu, bet aiz muguras esmu viņam gan tītartēviņš, gan resnvēderis . i.»

Jo vairāk Ļevs Savičs iemantoja riebīgos mīnusus, jo smagāks likās aizvainojums .,.

«Pienapuika …» viņš domāja, dusmīgi lauzdams krīta gabaliņu. «Puišelis. . . Negribas nagus smērēt, citādi es tev parādītu Sobakeviču!» '

Pie vakariņu galda Ļevs Savičs nespēja aukstasinīgi lūkoties uz Deģtjareva mūli, bet šis gluži kā tīšām uzplijās Ļevam Savičam ar jautājumiem: vai laimēji? Kāpēc esi tik skumīgs? Un tā joprojām. Bija pat tik bezkaunīgs, ka, izmantodams laba paziņas tiesības, skaļā balsī pastrostēja Ļeva Saviča laulāto draudzeni: viņa lāgā nerūpējoties par vīra veselību. Bet laulātā draudzene, it kā nekas nebūtu noticis, skatījās uz vīru ar saldenām ačelēm, jautri smējās, nevainīgi pļāpāja, un pats velns neturētu viņu aizdomās par neuzticību. ■ ,

Pārnācis mājās, Ļevs Savičs bija nikns, neapmierināts, it kā teļa cepeša vietā vakariņās būtu ēdis vecu galošu. Varbūt viņš sevi pārvarētu un visu aizmirstu, bet laulātās draudzenes čalošana un smaidi ik brīdi atgādināja viņam par tītaru, zostēviņu, resnvēderi. ..

«Tam nelietim vajadzētu sadot pa purslām …» Ļevs Savičs pukojās. «Visiem klātesot, sapļaukāt.»

Viņš domāja, cik jauki tagad būtu piekaut Degtja- revu, nošaut viņu divkaujā kā zvirbuli, izkvēpināt no darba vai ielikt tajā marmora vāzē kaut ko nepieklājīgu, smirdošu, piemēram, nosprāgušu žurku… Būtu labi, ja jau,iepriekš varētu izčiept no vāzes sievas vēstuli un tās vietā ielikt jēlas rīmes ar parakstu «Tava Akuļka». vai kaut ko līdzīgu.,

Turmanovs ilgi staigāja pa guļamistabu un tīksminājās^ ar šādām iecerēm. Pēkšņi viņš apstājās un iesita

sev pa pieri…………

— Izgudroju, bravo! — viņš iesaucās un pat atplauka aiz prieka. —• Tas būs lieliski! Lie-ieliski!

Kad laulātā draudzene aizmiga, viņš apsēdās pie galda un pēc ilgas domāšanas, rokrakstu kropļodams un gudrodams gramatiskas, kļūdas, uzrakstīja sekojošo;

«Tirgonim Duļinovam. Cienīc Kunks! Ja šodien 12. sep- lemberī līdz pulksten sešim vakarā marmorā vāzē, kas atrodas pilsētas dārsā pa kreisi no vīnstīgu lapenes, jūs ncieliksat divi simti rubļus, tad jūs tiksat nokauc un jūsu sīku preču bods tiks uzsperta gaisā.» Uzrakstījis šādu vēstuli, Ļevs Savičs palēcās aiz prieka.

— Veikli, veikli izdomāts! — viņš murmināja, rokas berzēdams. — Smalki! Nejaukāku atriebību pats sātans neizgudrotu! Skaidrs, ka tirgonītis nobīsies un tūlīt ziņos policijai, bet policisti pirms sešiem paslēpsies krūmos — un, capčarap, ciet šito putniņu, kad viņš nāks pēc vēstules! … Tad nu gan nobīsies! Kamēr visu noskaidros, tikmēr tas neģēlis paspēs gan izciesties, gan izsēdēties aiz restēm . . . Bravo!

Ļevs Savičs uzlipināja vēstulei marku, pats vēstuli aiznesa un iemeta pasta kastītē. Viņš aizmiga ar gauži svētlaimīgu smaidu un gulēja tik saldi, kā sen nebija gulējis. No rīta pamodies un atcerējies savu izdomu, viņš jautri dungoja dziesmiņu un pat pakutināja neuzticīgās sievas zodu. Iedams uz darbu un pēc tam sēdēdams kancelejā, Ļevs Savičs visu laiku smaidīja un iztēlojās, cik pārbijies būs Degtjarevs, kad iekritīs slazdos…

Pēc pieciem Ļevs Savičs vairs nespēja nociesties un skrēja uz pilsētas dārzu, lai savām paša acīm papriecātos par ienaidnieka trako neveiksmi.

«Ahā!» Ļevs Savičs domāja, saslapis gorodovoju.

Aizgājis līdz vīnstīgu lapenei, Ļevs Savičs at lupās zem krūma un, alkatīgi blenzdams uz vāzi, sāka gaidīt. Viņa nepacietība auga augumā.

Tieši pulksten sešos nāca Degtjarevs. Jaunais cilvēks, kā redzams, bija lieliskā omā. Cilindrs braši atgrūsts uz pakauša, un no vaļā atšautā mēteļa, šķiet, lūkojās ne vien veste, bet pati sirsnība. Viņš svilpoja un kūpināja cigāru …

«Tūlīt es tev parādīšu tītartēviņu un Sobakeviču!» Turmanovs ļauni priecājās. «Pagaidi vien!»

Degtjarevs piegāja pie vāzes un laiski iebāza tanī roku… Ļevs Savičs paslējās un dzēlās viņā ar acīm …

Jaunais cilvēks izņēma no vāzes biezu vēstuli, apskatīja to no visām pusēm, paraustīja plecus, pēc tam šaubīdamies aploksni atplēsa, vēlreiz paraustīja plecus, un viņa seja savilkās ārkārtīgā izbrīnā: aploksnē bija divas varavīkšņainas naudas zīmes!

Viņš ilgi lūkojās uz šo naudu. Galu galā, arvien vēl raustīdams plecus, iebāza abus simtniekus kabatā un teica: «Mērci!»

Nelaimīgais Ļevs Savičs dzirdēja šo «mērci». Visu vakaru viņš stāvēja iepretim Dujinova bodei, draudēja izkārtnei ar dūri un lielās dusmās purpināja:

— Gļē-ē-ē-vulis! Bodnieķelis! Nicināmais Kits Ki- tičs! Gļē-e-ēvulis! Taukvēderainais zaķis! …

TIESA

Apriņķa pilsētā N. brūnā kroņa ēkā, kur savas sēdes pēc kārtas notur zemstes valde, miertiesa, zemnieku, degvīna akcīzes, kara un daudzas citas valdes, kādā pelēkā rudens dienā savus jautājumus izskatīja sabraukusi apriņķa tiesas nodaja. Par minēto brūno namu kāds vietējais administrators bija palaidis asprātību:

— Te ir gan justīcija, gan policija, gan zemessardze — tikpat kā dižciltīgo meiteņu institūts.

Bet droši vien pēc parunas, ka septiņu aukļu bērns ir bez acs, arī šis nams jaunpienākušu cilvēku, kurš nekur nedien, pārsteidz un nomāc ar savu drūmo kazarmas izskatu, vecumu un pilnīgo komforta trūkumu kā ārpusē, tā iekšpusē. Pat visgaišākajās pavasara dienās tas šķiet pārklāts ar tumšu ēnu, bet gaišajās mēness naktīs, kad koki un apkārtējās mājeles saplūduši vienā vienīgā ēnā, ieslīguši mierīgā snaudā, tas viens pats nejēdzīgi un nepiederīgi kā akmens klucis paceļas pār vienkāršo peizāžu, bojā vispārējo harmoniju un nedus, it kā nevarēdams atbrīvoties no smagajām atmiņām par nepiedotajiem pagātnes grēkiem. Tā iekšiene ir kā šķūnis un ļoti nepievilcīga. Dīvaini, ka visi šie elegantie prokurori, tiesas locekļi, priekšnieki, kas mājās sarīko scēnas par tikko jūtamu dvingu vai plankumiņu uz grīdas, te viegli samierinās ar dūcošo ventilāciju, kūpošo sveču pretīgo smaku un netīrajām, mūžam nosvīdušajām sienām.

Apriņķa tiesas sēde sākās pulksten desmitos. Pie lietu izskatīšanas ķērās nekavējoties, ar manāmu steigu. Lietas pazibēja viena pēc otras un beidzās ātri kā liturģija bez dziedātājiem, tā ka neviens nespēļu aptvert un izveidot veselu, gleznainu priekšstatu par visu šo raibo, kā palu ūdens plūstošo seju, kustību, runu, nelaimju, patiesības, melu masu . . . Līdz pulksten diviem jau bija paveikts daudz: divi bija nosūtīti uz arestantu rotu, vienai privileģētai personai bija atņemtas tiesības un piespriests cietums, viens attaisnots, viena lieta atlikta …

Tieši pulksten divos priekšsēdētājs paziņoja, ka izskatāma liela «par zemnieka Nikolaja Harlamova apvainošanu savas sievas slepkavībā». Tiesas sastāvs palika tas pats, kas bija, izskatot iepriekšējo lietu, tikai aizstāvja vietu ieņēma cita persona. — jauns tiesu amatu kandidāts bez bārdas, ģērbies svārkos ar gaišām pogām.

— Ievediet apsūdzēto! — priekšsēdētājs deva rīkojumu. j.-.<

Bet apsūdzētais, iepriekš sagatavots, jau gāja uz savu solu. Tas bija plecīgs liela auguma zemnieks, piecdesmit piecus gadus vecs, pilnīgi kailu galvu, apātisku, sarainu seju un lielu, rūsganu bārdu. Viņam sekoja mazs, vārgs zaldātiņš ar šauteni.

Gandrīz pie paša sola konvojam notika mazas nepatikšanas. Viņš pēkšņi paklupa, un viņam izslīdēja no rokām šautene, bet viņš to tūliņ uztvēra kritienā, pie tam stipri sasita ceļgalu pret laidi. Publikā atskanēja klusi smiekli. Aiz sāpēm vai arī aiz kauna par savu neveiklību zaldāts tumši pietvīka.

Pēc parastās apvainotā iztaujāšanas, zvērināto pārgrupēšanas, liecinieku izsaukšanas un nozvērināšanas sākās apsūdzības akta lasīšana. Bāls sekretārs ar šaurām krūtīm, pārāk izģindis savam mundierim, ar plāksteri uz vaiga lasīja paklusā, sulīgā basā, ātri kā diakons, nepaaugstinādams un nepazeminādams balsi, it kā baidīdamies piepūlēt savas krūtis; viņam piebalsoja ventilācija, nemitīgi dūkdama aiz tiesneša galda, un visumā radās skaņa, kas piešķīra zāles klusumam iemidzinošu, narkotisku raksturu.

Priekšsēdētājs nebija vecs cilvēks, bet īsredzīgs un ārkārtīgi nogurušu seju; viņš sēdēja savā krēslā, nekustēdamies un turēdams plaukstu pie pieres, it kā sargādams acis no saules. Ventilācijai un sekretāram ducinot, viņš nez par ko domāja. Kad sekretārs mazliet ievilka elpu, lai sāktu jaunu lappusi, viņš pēkšņi uzpurinājās un pārlaida publikai trulu skatienu, tad pieliecās pie sava kaimiņa — tiesas locekja auss un nopūzdamies jautāja:

—   Vai jūs, Matvej Petrovič, esat apmeties pie Dem- janova?

—   Jā gan, pie Demjanova, — tiesas loceklis, arī uzpurinājies, atbildēja.

—    Nākamo reizi es arī droši vien apmetīšos pie viņa. Apžēlojieties, pie Tipjakova nemaz nevar apmesties! Troksnis, kņada visu nakti! Klaudzina, klepo, bērni brēc … Neiespējami!

Prokurora biedrs, pilnīgs, nobarojies brūnēts ar zelta brillēm un skaistu, koptu bārdu, sēdēja nekustīgi kā statuja un, atbalstījis vaigu dūrē, lasīja Bairona «Kainu». Viņa acis bija kāras uzmanības pilnas, un uzacis izbrīnā cēlās arvien augstāk un augstāk … Retumis viņš atmetās pret krēsla atzveltni, mirkli vienaldzīgi raudzījās zemē un tad atkal nogrima lasīšanā. Aizstāvis vilka pa galdu ar zīmuļa neuzasināto galu un, noliecis galvu sāņus, domāja . .. Viņa jaunajā sejā nebija lasāms nekas cits kā vien sastingusi, salta garlaicība, kāda mēdz būt skolniekiem un kalpojošiem cilvēkiem, kuri diendienā spiesti sēdēt vienā un tajā pašā vietā, redzēt vienas un tās pašas sejas un sienas. Sakāmā runa viņu it nemaz neuztrauca. Kas tad īsti bija šī runa? Pēc priekšniecības pavēles, pēc sen pieņemta šablona, juzdams, ka tā ir bezkrāsaina un garlaicīga, viņš to bez dedzības un uguns nobērs zvērināto priekšā, bet pēc tam — lēkšos pa dubļiem un lietu uz staciju, bet no turienes uz pilsētu, lai drīz atkal dabūtu pavēli braukt kaut kur uz apriņķi teikt jaunu runu . . . garlaicīgi!

Apsūdzētais sākumā nervozi klepoja dūrē un bālēja, bet drīz vien klusums, vispārējā vienmuļība un garlaicība ietekmēja arī viņu. Viņš trulā godbijībā raudzījās uz tiesnešu mundieriem, uz zvērināto nogurušajām sejām un mierīgi mirkšķināja acis. Tiesas iekārta, procedūra un gaidīšana, kas viņu tā mocīja, kamēr viņš sēdēja cietumā, tagad iedarbojās ārkārtīgi nomierinoši. Viņš ieraudzīja šeit pavisam ko citu, nekā varēja sagaidīt. Pār viņu bija savilcies apvainojums slepkavībā, bet viņš neredzēja ne bargas sejas, ne sašutuma pilnus skatienus, ne skajas frāzes par atriebību, ne līdzjūtību savam neparastajam liktenim; neviens no tiesātājiem neuzmeta viņam ilgu, ziņkāru skatienu … Pelēkie logi, sienas, sekretāra balss, prokurora poza — tas viss bija piesātināts ar kancelejisku vienaldzību un dvesa saltumu, it kā slepkava būtu vienkāršs kancelejas piederums vai arī viņu netiesātu dzīvi cilvēki, bet kāda neredzama, dievs zina kā iedarbināta mašīna . . .

Aprimušais zemnieks nesaprata, ka dzīves drāmas un traģēdijas šeit tā saskatījušies un ar tām tāpat apraduši kā slimnīcā ar nāvi, un ka tieši šai mehāniskajā vienaldzībā arī slēpjas visas šausmas un visa viņa stāvokļa bezizeja. Liekas — ja viņš nesēdētu mierīgi, bet pieceltos, sāktu lūgties, ar asarām acīs mēģinātu modināt līdzjūtību, rūgti nožēlotu, nomirtu aiz izmisuma — tas viss tomēr atsistos pret notrulinātajiem nerviem un paradumu kā vilnis pret akmeni.

Kad sekretārs bija beidzis, priekšsēdētājs nez kāpēc novilka ar delnu pa galdu, piemiegtām acīm ilgi skatījās uz apsūdzēto un tikai tad, gausi kustinādams mēli, jautāja:

—    Apsūdzētais, vai atzīstat sevi par vainīgu, ka devītā jūnija vakarā esat nogalinājis savu sievu?

—    Nekādi ne, — apsūdzētais, pieceldamies un saturēdams uz krūtīm cietumnieka mēteli, atbildēja.

Pēc tam tiesa steigšus ķērās pie liecinieku nopratināšanas. Tika nopratinātas divas sievietes, pieci zemnieki un uradņiks, kas bija kārtojis izziņu. Visi viņi, nošķiedušies ar dubļiem, noguruši no nāciena un gaidīšanas liecinieku istabā, samākušies un drūmi, liecināja vienu un to pašu. Viņi liecināja, ka Harlamovs dzīvojis ar savu veceni «labi», tāpat kā visi: sitis viņu tikai tad, kad piedzēries. 9. jūnijā, kad saule norietējusi, sirmgalve tikusi atrasta priekšnamā ar pārsistu pakausi; viņai līdzās asins peļķē gulējis cirvis. Kad meklējuši Nikolaju, lai paziņotu viņam par nelaimi, tas nebijis nedz istabā, nedz arī ārā. Sākuši skraidīt pa ciemu un meklēt, izskraidījuši visus krogus un mājas, bet neatraduši. Viņš nozudis, bet pēc divām dienām bāls, noskrandis, drebēdams pie visām miesām, pats ieradies kantorī. Viņu sasējuši un ielikuši tuptūzī.

—   Apsūdzētais, — priekšsēdētājs uzrunāja Harla- movu, — vai jUs nevarat tiesai paskaidrot, kur jūs uzturējāties šīs divas dienas pēc slepkavības?

—   Staigāju pa lauku … ne ēdis, ne dzēris…

—   Kāpēc jūs slēpāties, ja neesat nogalinājis?

—   Nobijos . .. Baidījos, ka nenotiesā . . .

—   Aha . . . Labi, sēdieties!

Kā pēdējais tika nopratināts apriņķa ārsts, kurš bija izdarījis sekciju nelaiķei. Viņš paziņoja tiesai visu, ko atcerējās no sava sekcijas protokola un ko paguva izdomāt, nākdams šorīt uz tiesu. Priekšsēdētājs piemiegtām acīm lūkojās uz viņa jauno, melno uzvalku, kas laistījās vien, uz švītīgo kaklasaiti, lūpu kustēšanos, klausījās, un viņa smadzenēs neviļus risinājās kūtra doma: «Tagad visi staigā īsos svārkos, kāpēc viņš uz- šuvis sev garus? Kāpēc tieši garus un ne īsus?»

Aiz priekšsēdētāja muguras atskanēja piesardzīga zābaku čīkstoņa. Prokurora biedrs pienāca pie galda, lai paņemtu kādu papīru.

—   Mihail Vladimirovič, — prokurors pieliecās priekšsēdētājam pie auss, — Koreiskis izmeklēšanu izdarījis ārkārtīgi nevīžīgi. Paša brālis nav nopratināts, ciema vecākais nav nopratināts, no mājas apraksta nekā nevar saprast…

—   Ko darīt… ko darīt! — priekšsēdētājs nopūtās, atmezdamies pret krēsla atzveltni. — Drupas . . . smilšu pulkstenis!

—   Starp citu, — prokurora biedrs atkal čukstēja, — ievērojiet — publikā, uz priekšējā sola, trešais pa labi… aktiera fizionomija . . . Tas ir vietējais naudasmaiss. Viņam ir ap pieci simti tūkstošu skaidrā naudā.

—   Tā? Pēc ārienes nevar manīt. .. Vai mums, draudziņ, neizsludināt pārtraukumu?

—   Pabeigsim izmeklēšanu un tad.

—    Kā zināt… Nu? — priekšsēdētājs pacēla acis uz ārstu. — Tātad jūs atzīstat, ka nāve bijusi acumirklīga?

—   Jā, sakarā ar Joti stipru smadzeņu ievainojumu…

Kad ārsts bija beidzis, priekšsēdētājs pavērās augšup starp prokuroru un aizstāvi un uzaicināja:

—   Vai jums būtu kādi jautājumi?

Prokurora biedrs, neatraudams acu no «Kaina», noraidoši pakratīja galvu; taču aizstāvis pēkšņi sakustējās un noklepojies uzprasīja:

—    Sakiet, dakter, — vai pēc brūces apmēriem iespējams spriest par noziedznieka dvēseles stāvokli? Tas ir, es gribu vaicāt, vai ievainojuma apmēri dod tiesības domāt, ka apsūdzētais atradies afekta stāvoklī.

Priekšsēdētājs palūkojās uz aizstāvi ar savām miegainajām, vienaldzīgajām acīm. Prokurors atrāvās no «Kaina» un paskatījās uz priekšsēdētāju. Tikai paskatījās, bet viņu sejās nebija lasāms ne smaids, ne izbrīns, ne neizpratne — pilnīgi it nekas.

—    Varbūt, — ārsts sastomījās, — ja ievēro spēku, ar kādu .. . ē-ē-ē .. . noziedznieks devis triecienu … Starp citu … atvainojiet, es ne visai labi sapratu jūsu jautājumu . ..

Aizstāvis nesaņēma atbildi uz savu jautājumu un arī nejuta vajadzību pēc tās. Viņam pašam bija skaidrs, ka šis jautājums ienācis prātā un pasprucis tikai klusuma, garlaicības un ventilācijas dūkšanas ietekmē.

Atlaidusi ārstu, tiesa sāka lietisko pierādījumu apskati. Vispirms pārbaudīja garus zemnieka svārkus, uz kuru piedurknes rēgojās tumši brūns asins plankums. Par to, kā šis plankums radies, nopratinātais Harla- movs liecināja:

—    Apmēram trīs dienas pirms vecenes nāves Peņ- kovs laida savam zirgam asinis… Es tur biju, nu, saprotams, palīdzēju un … un nošķiedos . ..

—    Bet Peņkovs nupat liecināja, ka neatceras, ka jūs būtu bijis klāt pie asiņu nolaišanas …

—   Nevaru zināt.

—   Sēdieties!

Sāka aplūkot cirvi, ar kuru vecā sieva nonāvēta.

—   Tas nav mans cirvis, — apsūdzētais paziņoja.

—   Kam tad tas pieder?

—   Nevaru zināt… Man nebija cirvja …

—   Zemnieks nevienu dienu nevar iztikt bez cirvja. Un jūsu kaimiņš Ivans Timofejevičs, ar kuru kopā labojāt ragavas, liecināja, ka tas ir tieši jūsu cirvis…

—   Nevaru zināt, bet es tikai kā dieva priekšā (Har- lamovs izstiepa uz priekšu roku un izpleta pirkstus)… kā patiesā radītāja priekšā. Nemaz neatceros tos laikus, kad man būtu bijis savs cirvis. Bija man tāds pats, tikai tā kā mazāks, taču dēls Prohors pazaudēja. Gadus divus pirms dienesta aizbrauca pēc malkas, sāka plītēt ar puišiem un pazaudēja …

—   Labi, sēdieties!

Sī sistemātiskā neuzticība un nevēlēšanās klausīties droši vien uztrauca un apvainoja Harlamovu. Viņš sāka mirkšķināt acis, un uz vaigiem parādījās sarkani plankumi.

—   Kā dieva priekšā! — viņš, kaklu izstiepdams, turpināja. — Ja neticat, tad, lūdzu, paprasiet dēlam Pro- horam. Proška, kur cirvis? — viņš piepeši rupjā balsī uzprasīja, strauji pagriezies pret konvoju. — Kur?

Tas bija smags mirklis! Visi it kā saguma vai arī kļuva mazāki. . . Visu galvās, cik vien to bija tiesas zālē, kā zibens iešāvās viena un tā pati briesmīgā, neiespējamā doma — doma par varbūtējo liktenīgo nejaušību, un neviens cilvēks neriskēja un neuzdrīkstējās paskatīties zaldāta sejā. Neviens nevēlējās ticēt savai domai un uzskatīja, ka pārklausījies.

—   Apsūdzētais, ar sardzi sarunāties nav atļauts…— priekšsēdētājs pasteidzās piebilst.

Neviens neredzēja konvoja seju, un šausmas pārlaidās pāri zālei — neredzamas, it kā maskā. Tiesas pristavs klusu piecēlās no savas vietas un uz pirkstgaliem, ar roku balansēdams, izgāja ārā. Pēc pusminūtes atskanēja dobji soļi un skaņas, kādas mēdz būt, mainoties sardzei.

Visi pacēla galvu un, cenzdamies raudzīties tā, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja savu darbu…

28 - 78

neparastais cilvēks

Pulkstenis viens nakti. Pie vecmeitas Marijas Petrov- nas Koškinas — bērnu saņēmējas durvīm apstājas slaids kungs ar cilindru galvā un mētelī ar nolaistu kapuci. Rudenīgajā tumsā nevar saskatīt ne seju, ne rokas, bet klepošanas un zvana raustīšanas veidā jau jūtams solīdums, cienīgums un zināms iespaidīgums. Pēc trešā zvana atdarās durvis un parādās pati Marija Petrovna. Viņa virs baltajiem brunčiem apmetuši vīrieša mēteli. Mazā lampiņa ar zaļo kupoliņu, ko viņa tur rokās, krāso zaļu viņas sagulēto, vasaras raibumiem klāto seju, dzīsloto kaklu un šķidros, iesarkanos matiņus, kas izlīduši no aubītes apakšas.

—   Vai es varētu sastapt vecmāti? — kungs jautā.

—   Es esmu vecmāte. Kas jums vajadzīgs?

Kungs ienāk priekšnamā, un Marija Petrovna redz savā priekšā garu, staltu vīrieti, kas nav vairs jauns, bet kam ir skaista, nopietna seja un kupla vaigubārda.

—   Es esmu kolēģijas asesors Kirjakovs, — viņš saka. — Atnācu aicināt jūs pie savas sievas. Tikai, lūdzu, drīzāk!

—   Labi… — vecmāte ir ar mieru. — Es tūliņ apģērbšos, bet jūs esiet tik laipns un pagaidiet mani zālē.

Kirjakovs novelk mēteli un ieiet zālē. Zaļā lampiņas gaisma nespodri krīt uz lētām mēbelēm baltos, salāpītos pārvalkos, uz nožēlojamām puķēm, uz palodzēm, pa kurām vijas efejas … Ož pēc ģerānijām un karbola. Sienas pulkstenis tikšķ kautrīgi, it kā kaunēdamies no svešā vīrieša.

—        Esmu gatava! — Marija Petrovna saka, pēc piecām minūtēm ienākdama zālē moža, apģērbusies un nomazgājusies. — Brauksim!

—        Jā, jāpasteidzas … — Kirjakovs iesaucas. — Starp citu, nebūs par lieku pajautāt: cik jūs ņemat par pūlēm?

—       Es nudien nezinu … — Marija Petrovna mulsi pasmaida. — Cik dosiet…

—        Nē, tas nav manā dabā, — Kirjakovs saka, salti un stingri raudzīdamies uz vecmāti. — Noruna vairāk vērta nekā nauda. Man nevajag tā, kas jums pieder, jums nevajag tā, kas pieder man. Lai izvairītos no pārpratumiem, būs prātīgāk, ja vienosimies jau iepriekš.

—   Es nudien nezinu… Noteiktas cenas nav.

—        Es pats strādāju un esmu paradis cienīt cita cilvēka darbu. Netaisnību nevaru ciest. Man būs vienlīdz nepatīkami, ja jums nesamaksāšu, cik vajadzīgs, vai arī jūs man uzprasīsiet vairāk, tāpēc pastāvu uz to, lai jūs pateiktu savu cenu.

—   Cenas taču ir dažādas!

—        Hm … Tā kā jūs vilcināties, un tas man ir neizprotami, man pašam jānosaka cena. Es varu jums dot divus rubļus.

—        Ko jūs runājat, apžēlojieties! — Marija Petrovna, sarkdama un kāpdamās atpakaļ, saka. — Man pat kauns … Ja jāņem divi rubli, tad labāk par velti. Lūdzu, par pieciem rubļiem …

—        Divi rubļi — un ne kapeikas vairāk. Man nevajag tā, kas jums pieder, bet pārmaksāt arī nevēlos.

—        Kā jums tīk, bet par diviem rubļiem es nebraukšu …

—   Bet pēc likuma jums nav tiesību atteikties.

—   Labi, es braukšu par velti.

—        Par velti es negribu. Par katru darbu jāsaņem atlīdzība. Es pats strādāju un saprotu .. .

—        Par diviem rubļiem es nebraukšu … — Marija Petrovna rāmi nosaka. — Lūdzu, par velti…

—       Tādā gadījumā man ļoti žēl, ka esmu jūs veltīgi traucējis … Man tas gods atvadīties.

28*

435

—    Kāds jūs nudien … — vecmāte, pavadīdama

Kirjakovu priekšnamā, saka. — Ja jau jūs tā gribat, labi, braukšu par trim rubļiem.

Kirjakovs sarauc pieri un domā veselas divas minūtes, cieši raudzīdamies grīdā, tad noteikti saka «nē!» un iziet uz ielas. Pārsteigtā un apmulsusi vecmāte aizslēdz durvis un dodas uz guļamistabu.

«Skaists, solīds, bet cik dīvains, dievs ar viņu…» viņa apguldamās domā.

Taču nepaiet ne pusstunda, kad atkal atskan zvans; viņa pieceļas un redz priekšnamā to pašu Kirjakovu.

—   Apbrīnojama nekārtība! — viņš saka. — Ne aptiekā, ne gorodovoji, ne sētnieki — neviens nezina vecmāšu adreses, un tā esmu spiests pieņemt jūsu noteikumus. Es jums došu trīs rubļus, bet. . . brīdinu, ka, līgstot kalponi un vispār izmantojot kāda cilvēka pakalpojumus, iepriekš vienojos, lai atlīdzinot nebūtu runu par pielikumu, dzeramnaudām un tā tālāk. Katram jāsaņem tas, kas pienākas.

Marija Petrovna tikai neilgu laiku klausījusies Kir- jakova vārdos, bet jau jūt, ka viņš tai apnicis, kļuvis pretīgs, ka viņa gludā, mierīgā valoda smagi gulstas viņai uz sirds. Viņa apģērbjas un iziet Kirjakovam līdzi uz ielas. Vēja nav, bet laiks ir vēss un tā samācies, ka pat lukturu ugunis tik tikko saredzamas. Zem kājām šļakst šķīdonis. Vecmāte paraugās visapkārt un neredz važoņa . . .

—   Laikam netālu? — viņa jautā.

—   Netālu, — Kirjakovs drūmi atbild.

Viņi paiet garām vienai šķērsielai, otrai, trešai. .. Kirjakovs soļo, un pat viņa gaitā izpaužas solīdums un cieņa.

—   Cik šausmīgs laiks! — vecmāte viņam saka.

Bet viņš solīdi klusē un, redzams, cenšas iet pa līdzeniem akmeņiem, lai saudzētu galošas. Beidzot pēc ilga gājiena vecmāte ieiet priekšnamā; no tā redzama liela, pieklājīgi uzkopta zāle. Nekur, pat guļamistabā, kur guļ dzemdētāja, nav nevienas dzīvas dvēseles… Te neredz ne radinieku, ne veceņu, kuru katrās dzemdībās tik daudz, ka ne apgriezties. Tikai virēja skraida kā apsvilusi ar trulu, izbaiļu pilnu seju. Dzirdami skaļi vaidi.

Paiet trīs stundas. Marija Petrovna sēž pie dzemdētājas gultas un kaut ko čukst. Abas sievietes jau paguvušas iepazīties, sapratušās, patenkojušas un nogau- dušās…

—   Jūs nedrīkstat runāt! — vecmāte raizējas, bet pati taisni apber gulētāju ar jautājumiem.

Piepeši atveras durvis un klusi, solīdi guļamistabā ienāk pats Kirjakovs. Viņš apsēžas uz krēsla un glauda vaigubārdu. Iestājas klusums… Marija Petrovna bikli skatās uz viņa skaisto, bet stingo, kokaino seju un gaida, kad viņš sāks runāt. Taču viņš spītīgi klusē un nez ko domā. Nekā nesagaidījusi, vecmāte nolemj pati sākt sarunu un izmet frāzi, kādu parasti saka dzemdībās:

—   Nu, paldies dievam, šai pasaulē par vienu cilvēku vairāk!

—   Jā, patīkami, — Kirjakovs, saglabādams kokainu sejas izteiksmi, saka, — lai gan, no otras puses, ja grib uzturēt vairāk bērnu, vajag vairāk naudas. Bērns nepiedzimst paēdis un apģērbts.

Dzemdētājas sejā parādās vainīga izteiksme, it kā viņa būtu laidusi pasaulē dzīvu radījumu bez atļaujas vai arī aiz tukšas kaprīzes. Kirjakovs nopūties pieceļas un solīdi iziet.

—    Kāds gan viņš jums, dievs ar viņu … — vecmāte dzemdētājai saka. — Tāds nopietns un pat nepasmaida.

Dzemdētāja stāsta, ka viņš vienmēr tāds . . . Viņš ir godīgs, taisnīgs, apdomīgs, saprātīgi ekonomisks, bet tas viss tik neparastos apmēros, ka vienkāršajiem mirstīgajiem trūkst gaisa. Radinieki viņu pametuši, kalpone nedzīvo ilgāk par mēnesi, paziņu nav, sieva un bērni vienmēr dreb aiz bailēm par katru savu soli. Viņš nekaujas, nekliedz, likumu viņam daudz vairāk nekā trūkumu, bet, kad viņš atstāj māju, visiem kļūst labāk un vieglāk. Kāpēc tā, dzemdētāja pali nevar saprast.

—    Mazgājamās bļodas vajag labi izberzt un nolikt pieliekamajā, — Kirjakovs saka, atkal ienākdams guļamistabā. — Šīs pudelītes arī vajag noglabāt: noderēs.

Viņa vārdi ir ļoti vienkārši un parasti, bet vecmāte nez kāpēc samulst. Viņa sāk baidīties šā cilvēka un nodreb ik reizes, kad dzird viņa soļus. No rīta, taisīdamās iet projām, viņa redz, ka ēdamistabā Kirjakova mazais dēlēns, bāls, īsi apcirpts ģimnāzists, dzer tēju … Viņa priekšā stāv Kirjakovs un runā savā gludajā, mierīgajā balsī:

— Tu proti ēst, bet tev jāprot arī strādāt. Tu nupat noriji vienu malku, taču droši vien nepadomāji, ka šis malks maksā naudu, bet naudu pelna ar darbu. Tev jāēd un jādomā …

Vecmāte skatās puisēna trulajā sejā, un viņai šķiet, ka pat gaisam smagi, ka pēc neilga brīža sienas sagrūs, neizturēdamas neparastā cilvēka nomācošo klātbūtni. Nekā neapjēgdama aiz bailēm un jau juzdama stipru naidu pret šo cilvēku, Marija Petrovna paņem savas mantas un steigšus iet projām.

Pusceļā viņa atceras, ka aizmirsusi saņemt savus trīs rubļus, bet, mazliet pastāvējusi un padomājusi, atmet ar roku un iet tālāk.

AK, ZOBI, ZOBI!

Sergejam Aleksejičam Dibkinam, skatuves mākslu cienītājam, sāp zobi.

Pēc pieredzējušu dāmu un Maskavas zobārstu atziņām zobu sāpes mēdz būt trejādas: reimatiskas, nervu sāpes un no zobu trunēšanas cēlušās sāpes; taču, ja palūkojamies uz nelaimīgā Dibkina ģīmi, tūlīt kļūst skaidrs, ka viņa zobu sāpes nepieder ne pie viena no šiem trim veidiem. Liekas — pats velns ar savu famī- liju iemitinājies viņa zobā un skrāpējas tur ar nagiem, zobiem un ragiem. Nabadziņam galva plīst pušu, ausīs dur, ap acīm zaļš vien griežas, degunā kašā. Dibkins, abām rokām sakampis labo vaigu, skraida no kakta kaktā un bļauj nelabā balsī…

— Palīdziet taču man! —■ viņš kliedz, kājas dauzīdams. — Velns parāvis, nošaušos! Pakāršos!

Virēja dod padomu — apskalot zobus ar degvīnu, māte ieteic pielikt pie vaiga sarīvētus mārrutkus ar petroleju; māsa iesaka ar tinti sajauktu odekolonu, krustmāmiņa saziež Dibkinam smaganas ar jodu . . . Taču no visiem šiem līdzekļiem viņš tikai sāk smirdēt pēc zālēm, kļūst gluži stulbs un auro vēl trakāk . . . Atliek tikai viens neizmantots līdzeklis — ielaist sev lodi pierē vai vienā rāvienā izdzert trīs pudeles konjaka, iekrist nesamaņā un likties gultā uz auss . .. Beidzot gadās gudrs cilvēks, kas ieteic Dibkinam aizbraukt uz Tveras ielu, uz Zagvozdkina namu, tur dzīvojot zobārsts Karkmanis, kurš izraujot zobu vienā mirklī, bez Sāpēm un lēti — par pašizmaksu. Dibkins pieķeras šai idejai kā piežūpojies tirgonis luktura stabam± uzvelk mēteli un ar ormani drāžas uz Tveras ielu. Are, kur Sadovaja, Tveras iela… Pazib garām Siu, Filipovs, Aijē, Gabajs… Lūk, beidzot plāksnīte: «Zobārsts J. A. Karkmanis». — Stāt! — Dibkins izlec no ormaņa ratiem un vaimanādams drāžas augšup pa cementa kāpnēm. Spiež zvana podziņu tik nikni, ka nolauž savu eleganto nagu.

—   Vai mājās? Pieņem? — viņš uzprasa istabenei.

—   Lūgtum, pieņem! . . .

—   Ai! … Nost mēteli! Drrīzāk!

Vēl viens mirklis, un šķiet, ka cietēja galva pārplīsīs aiz sāpēm. Kā vājprātīgs vai, pareizāk sakot, kā vīrs, kuram krietnā sieva uzgāzusi verdošu ūdeni, viņš ieskrien pieņemamā telpā, un .. . ak šausmas! Pieņemamā istaba stāvgrūdām pilna. Dibkins skrien uz kabineta durvīm, bet citi viņu satver aiz svārku stērbelēm un sauc, ka vajagot gaidīt savu kārtu …

—   Bet es taču ciešu! — Dibkins vaimanā. — Velns parāvis, es pārdzīvoju šausmīgus brīžus!

—   Viss kas gadās! — citi viņam vienaldzīgi saka. — Arī mums nav nekāds priecīgais prāts.

Mans varonis nespēkā atslīgst mīkstā krēslā, satver abus vaigus un sāk gaidīt. Seja gluži kā etiķī miecēta, acīs asaras .. .

—    Tas ir šausmīgi! — viņš vaid. — Es mi-i-irstu!

—    Nabaga jaunais cilvēks! — nopūšas blakus sēdošā dāma. — Es ciešu tikpat stipri kā jūs: pašas bērni mani izdzina no pašas mājas!

Neviens ievadraksts par finansu jautājumiem, neviena labdarības izrāde nevar būt tik neciešami garlaicīga kā gaidīšana pieņemamā telpā. Aizrit viena stunda, otra, trešā, bet nabaga Dibkins arvien vēl sēž krēslā un vaid. Mājās pusdienas sen jau paēstas un drīz dzers novakares tēju, bet Dibkins tikai sēž un sēž. Zobs ik brīdi sāp arvien spīvāk un spīvāk . . .

Bet tad moku pilnā mūžība beidzas, un pienāk Dib- kina kārta. Viņš lēkšus pielec no krēsla un drāžas kabinetā.

—    Dieva dēj! — viņš vaid, atkrizdams kabinetā uz krēsla un atvērdams muti. — Lūdzu, lūdzu!

—        Ko-o? Ko jūs vēlaties? — jautā kabineta īpašnieks, vīrs ar gariem, gaišiem matiem un brillēm.

—   Raujiet! Raujiet! — Dibkinam jau trūkst elpas.

—   Ko raut?

—    Ak dievs! Zobu!

—        Dīvaini! — gaišmatis pagroza plecus. — Man, jokupētera kungs, nav laika, un es lūdzu, pasakiet: ko jūs vēlaties?

Dibkins atpleš muti kā haizivs un vaid:

—        Raujiet, raujiet! Ja cilvēks mirst, prāts viņam nenesas uz jokiem! Raujiet, dieva dēļ!

—   Hm … Ja jums sāp zobi, ejiet pie zobārsta. Dibkins pieceļas kājās un, muti atplētis, stulbi bola

acis uz gaišmati.

—   Jā-a, es esmu advokāts! … — gaišmatis turpina.

—    Ja jums vajadzīgs zobārsts, ejiet pie Karkmaņa. Viņš dzīvo vienu stāvu zemāk .. .

—   Stā-āvu ze-emāk? — Dibkins gluži apstulbst.

—   Velns parāvis mani ar visām panckām! Ak, es lops! Ak, es muļļa!

Jūs piekritīsiet, ka pēc šādas nelaimes Dibkinam atliek tikai viens: ielaist sev lodi pierē . . . vai, ja nav revolvera, vienā rāvienā izdzert trīs pudeles konjaka un tā tālāk.

MANS FAMlLIJAS REGLAMENTS

No rīta, kad pamodies un piecēlies stāvu pie spoguļa un sienu kaklasaiti, istabā klusi un svinīgi ienāk sievasmāte, sieva un svaine. Viņas nostājas rindā un, godbijīgi smaidīdamas, novēl man laburītu. Pamāju viņām ar galvu un saku runu, kurā izklāstu, ka mājas galva esmu es.

— Es jūs, nelietes, ēdinu, dzirdinu, pamācu, — saku viņām, — attīstu jums, stampām, prātu un saprašanu, un tāpēc jūsu pienākums mani cieņā un godā turēt, bīties no manis, jūsmot par maniem sacerējumiem un nepārkāpt paklausības robežas ne par milimetru, pretējā gadījumā . . . Piķis un zēvele, jūs mani pazīstat! Saliekšu ragā! Parādīšu jums to, ko vēl neesat redzējušas, un tā tālāk.

Noklausījušās manu runu, mājinieces iziet un ķeras pie darba. Sievasmāte un sieva steidzas uz redakcijām ar rakstiem: sieva uz «Budiļņiku», sievasmāte uz avīzi «Novosti dņa» pie Lipskerova. Svaine piesēžas un pārraksta tīrrakstā manus feļetonus, stāstus un traktātus. Pēc honorāriem sūtu sievasmāti. Ja izdevējs negrib lāgā maksāt un sola tikai «Rītdien, rītdien!», tad, iekām sūtu sievasmāti pēc honorāra, trīs dienas ēdinu viņu vienīgi ar jēlu gaļu, sakaitinu līdz trakumam un iedvešu viņai nepārvaramu naidu pret izdevēju slaku: sievasmāte, pietvīkusi, mežonīga, nevaldāma, iet pēc naudas, un — nav vēl gadījies ne reizi, kad viņa atgrieztos tukšām rokām. Sievasmātes pienākumos ietilpst arī manas personas sargāšana no uzbāzīgiem kreditoriem. Ja kreditoru ir daudz un viņi nejauj man gulēt, tad iepotēju sievasmātei trakumsērgu pēc Pas- tēra metodes un nostādu pie durvīm, neviens uzplija nerādīs ne acu!

Pusdienās, kad iepriecinu sevi, strēbdams viru un iebaudīdams zoss cepeti ar kāpostiem, sieva sēž pie klavierēm un spēlē man meldijas no «Bokačo», «Helēnas» un «Kornevijas zvaniem», bet sievasmāte un svaine dejo ap galdu kačuču. Tai, kura man sevišķi iz- top, apsolu uzdāvināt paša sarakstītu grāmatu ar autora faksimilu, bet solījumu nepildu, jo laimīgā tanī pašā dienā par kādu kļūmi izpelnās manu bardzību un līdz ar to zaudē tiesības uz balvu. Pēc pusdienas, kad atpūšos uz dīvāna un visapkārt plūdinu cigāra smaržu, svaine skaļā balsī lasa manus daijdarbus, bet sievasmāte un sieva klausās.

—   Ai, cik jauki! — viņām uzlikts par pienākumu šad tad iesaukties. — Lieliski! Cik dziļas domas! Kāds jūtu okeāns! Apbrīnojami!

Tiklīdz sāku snaust, viņas pasēžas nostāk un čukst tik skaļi, lai es varētu dzirdēt:

—   Tas tik ir talants! Nē — tas ir neparasts talants! Cilvēce daudz ko zaudē, nepūlēdamās viņu saprast! Bet cik laimīgas esam mēs, niekkalbes, kas dzīvojam zem viena jumta ar tik izcilu ģēniju!

Ja es aizmiegu, dežurētāja apsēžas pie mana galvgaļa un ar vēdekli dzenā nost mušas.

Pamodies es kliedzu:

—   Stampas, tēju!

Bet tēja jau uzvārīta. Man to pienes un paklanīdamies lūdz:

—   Mūsu tēvs un labdari, nobaudiet! Te ir ievārījums, te kliņģeris … Pieņemiet no mums šo niecīgo velti…

Pēc tējas es parasti uzlieku sodus par mājas labiekārtošanā nodarītajiem pārkāpumiem. Ja pārkāpumu nav, sodus ieskaitu uz nākamo pārkāpumu rēķina. Sods atbilst pārkāpuma lielumam.

Piemēram, ja esmu neapmierināts ar pārrakstu, kačučas deju vai ievārījumu, tad vainīgajai jāiemācās no galvas vairākas ainas no tirgoņu dzīves tēlojumiem, jāizlec uz vienas kājas cauri visām istabām vai jāaiziet pēc honorāra uz redakciju, kurā es nestrādāju. Nepaklausības vai nepatikas izpausmes gadījumos ķēros pie stingrākiem līdzekjiem: ieslēdzu grēcinieci pieliekamajā kambarī, pavēlu ieelpot ožamo spirtu un tā tālāk. Bet, ja sāk ālēties sievasmāte, sūtu pēc gorodovoja un sētnieka.

Naktī, kad es guļu, visas trīs mājinieces ir nomodā, staigā pa istabām un sargā manus daiļdarbus, lai zagļi tos nenospertu.

doņājs

I

«M. J. Rotšteina mantinieku» spirta brūža lielajā pagalmā, graciozi seglos šūpodamies, iejāja jauns cilvēks sniegbaltos virsnieka svārkos. Saule bezrūpīgi smaidīja, atmirdzēdama poručika zvaigznītēs, baltajos bērzu stumbros, saplēstu pudeju kaudzēs, kas pagalmā šur un tur rēgojās. Visur gaišs, spirgts vasaras dienas daiļums, un nekas netraucēja sulīgajai, jaunajai lapotnei līksmi šalkot un uzmest priecīgus mirkļus skaidrajai debesu zilgmei. Pat netīrie, apkvēpušie mūra šķūņi un sīvā degvīna brāgas smirdoņa nespēja sagandēt vispārējo jauko noskaņu. Poručiks priecīgi nolēca no segliem, iedeva pavadu pieskrējušajam kalpam un, glauzdams ar pirkstu šaurās, melnās ūsiņas, iegāja pa parādes durvīm. Veco, bet gaišo un ar celiņu apklāto trepju augšējā pakāpienā viņu sagaidīja istabene ar pavecu, mazliet vīzdegunīgu seju. Poručiks klusēdams sniedza viņai vizītkarti.

Nesdama kartīti apartamentos, istabene varēja izlasīt: «Aleksandrs Grigorjevičs Sokoļskis». Pēc brīža viņa atgriezās un teica poručikam — jaunkundze viņu nevarot pieņemt, jo nejūtoties īsti vesela. Sokoļskis pablenza griestos un izstiepa apakšlūpu.

— Nepatīkami! — viņš sacīja. — Paklausieties, mana mīļā, — poručiks raiti ierunājās, — ejiet un pasakiet Zuzannai Moisejevnai, ka man ļoti vajadzētu ar viņu parunāties. Ļoti! Aizkavēšu viņu tikai mazu brītiņu. Lai viņa mani atvaino.

Istabene paraustīja vienu plecu un laiski gāja pie jaunkundzes.

—   Varot nākt! — istabene nopūzdamās sacīja, pēc laiciņa atgriezusies. — Lūdzu!

Poručiks viņai līdzi izgāja cauri piecām vai sešām lielām, grezni iekārtotām istabām, cauri gaitenim un beidzot nokļuva plašā kvadrātveida telpā, kur viņu uzreiz pārsteidza daudzie jo daudzie ziedošie augi un saldenā, līdz riebumam uzmācīgā jasmīnu smarža. Puķes stīdzēja gar sienām, aizsedzot logus, karājās no griestiem, vijās augšup kaktos, un tāpēc istaba vairāk izskatījās pēc siltumnīcas nekā pēc dzīvojamās telpas. Zīlītes, kanārijputniņi, ķivuļi čiepstēdami lēkāja pa augiem un brīžiem atsitās pret logu rūtīm.

—    Lūdzu, atvainojiet, ka pieņemu jūs šeit! — poručiks sadzirdēja sulīgu sievietes balsi, kas šķita diezgan pievilcīga arī tāpēc, ka nespēja skaidri izrunāt skaņu «r». Vakar mocījos ar migrēnu un, lai šodien tā neatkārtotos, cenšos nekustēties. Ko jūs vēlaties?

Tieši pretim durvīm lielā vecu cilvēku krēslā, galvu uz spilvena atslējusi, sēdēja sieviete dārgā ķīniešu rītakleitā un ar satītu galvu. Zem adītā vilnas lakata rēgojās tikai bāls, garš deguns ar smailu galu, mazu kūkumiņu un viena plata, melna acs. Ērtā rītakleita nejāva nojaust sievietes augumu un tā apveidus, bet, pēc bālās, skaistās rokas, pēc balss, pēc deguna un acs spriežot, viņai nevarēja būt vairāk kā divdesmit seši vai, teiksim, divdesmit astoņi gadi.

—    Atvainojiet, ka esmu tik neatlaidīgs … — poručiks ierunājās un sašķindināja piešus. — Man ir tas gods stādīties priekšā: Sokoļskis! Esmu ieradies sava brālēna un jūsu kaimiņa Alekseja Ivanoviča Krjukova uzdevumā, viņš . . .

—    Ahā, pazīstu! — Zuzanna Moisejevna steigšus sacīja. — Es Krjukovu pazīstu. Sēdieties, man nepatīk, ja acu priekšā rēgojas kaut kas liels.

—    Brālēns man uzdeva lūgt no jums kādu pakalpojumu, — poručiks turpināja, vēlreiz sašķindinādams piešus un apsēzdamies. — Jūsu nelaiķa tēvs ziemā pircis no brālēna auzas un palicis parādā nelielu summu.

Vekseļu termiņš tikai pēc nedēļas, bet brālēns ļoti ludz, vai jūs parādu nevarētu samaksāt jau šodien.

Poručiks runādams šķielēja uz visām pusēm.

«Vai patiesi esmu guļamistabā?» viņš domāja.

Vienā istabas kaktā, kur augi bija blīvāki un garāki, zem sārtena gluži kā līķratu baldahīna atradās sa- vandīta, vēl neuzklāta gulta. Turpat uz diviem atzveltnes krēsliem čupā samestas saburzītas sieviešu drānas. Kleitas un piedurknes ar sagulētām mežģinēm un ri- šām karājās līdz paklājam, šur un tur balsnēja lentites, arī pāris papirosu gali, karameļu papīrīši . .. Pagultē rēgojās gara rinda visvisādu kurpju gan strupiem, gan smailiem purniem. Poručikam šķita, ka jasmīnu šķe- bīgā smarža plūst nevis no ziediem, bet no gultas un kurpju rindas.

—   Kāda summa minēta tajos vekseļos? — Zuzanna Moisejevna vaicāja.

—   Divi tūkstoši trīs simti.

—    Oho! — ebrejiete sacīja, parādīdama arī otru plato, melno aci. — Bet jūs teicāt — neliela summa! Lai gan vienalga, vai nu maksāt šodien, vai pēc nedēļas, kaut arī man šajos divos mēnešos pēc tēva nāves ir bijis tik daudz maksājumu… tik daudz muļķīgu darīšanu, ka galva riņķī griežas! Padevīgi lūdzu atvainot, man būtu jābrauc uz ārzemēm, bet šeit gribot negribot jānodarbojas ar muļķībām. Degvīns, auzas … — viņa murmināja, mazliet pievērdama acis, — auzas, vekseji, procenti jeb, kā saka mans galvenais pilnvarnieks, «prucentes» . . . Tas ir šausmīgi. Akcīznieku vakar gluži vienkārši aiztriecu. Uzplijās man ar savu Trallesu. Es viņam pateicu: vācieties pie velna ar savu Trallesu, es nevienu nepieņemu! Noskūpstīja roku un aizgāja. Paklausieties, vai jūsu brālēns nevar pagaidīt pāris mēnešu?

—    Nežēlīgs jautājums! — poručiks iesmējās. — Brālēns varētu gaidīt arī gadu, bet es nevaru gaidīt! Jāpiebilst, es pats esmu tas, kura dēļ pūlos. Man vajadzīga nauda, lai notiek kas notikdams, bet brālēnam kā par spīti nav neviena lieka rubļa. Gribot negribot jāklimst apkārt un jāiekasē parādi. Nupat biju pie kāda zemnieka, nomnieka, tagad sēžu pie jums, pēc tam jāšu vēl kaut kur, un tā tas turpināsies, kamēr salasīšu piecus tūkstošus. Drausmīgi vajadzīga nauda!

—    Apžēliņ, kam tad jaunam cilvēkam vajadzīga nauda? Iedomas, delverības. Vai esat noplītējis, kārtīs paspēlējis, varbūt precaties?

—   Jūs uzminējāt! — poručiks iesmējās un, mazliet paslējies, sašķindināja piešus. — Patiešām, es precos …

Zuzanna Moisejevna cieši pavērās ciemiņā, savilka sāju seju un nopūtās.

—   Nesaprotu, kāpēc ļaudis tīko precēties! — viņa sacīja, mēģinādama sataustīt kabatas lakatiņu. — Dzīve ir tik īsa, tik maz brīvības, bet cilvēki vēl sev uzliek važas.

—   Katram savi uzskati…

—   Jā, jā, protams, katram savi uzskati… Bet paklausieties, vai tad jūs precat tukšinieci? Kaislas mīlestības dēļ? Un kāpēc jums katrā ziņā vajadzīgi pieci, nevis četri vai trīs tūkstoši?

«Tai nu gan ir gara mēle!» poručiks domāja un atbildēja:

—   Stāvoklis ir tāds, ka pēc likuma virsnieki nedrīkst precēties, pirms nav sasnieguši divdesmit astoņu gadu vecumu. Ja kāds vēlas precēties agrāk — vai nu jāizstājas no dienesta, vai jāiemaksā pieci tūkstoši drošības naudas.

—   Ahā, tagad saprotu. Paklausieties, nupat jūs teicāt, ka ikvienam esot savi uzskati… Varbūt jūsu līgava ir neparasta, izcila, bet… es nekādi nesaprotu, kā viens kārtīgs vīrietis var dzīvot kopā ar sievieti, Nesaprotu, sitiet mani vai nost. Es, paldies dievam, esmu nodzīvojusi jau divdesmit septiņus gadus, taču ne reizi savā mūžā neesmu redzējusi nevienu ciešamu sievieti. Visas tikai klīrējas, netikumīgas, melīgas… Es ciešu tikai istabenes un virējas, bet tā sauktās godīgās sievietes nelaižu sev klāt pat lielgabala šāviena attālumā. Un, paldies dievam, viņas pašas mani nīst un man neuzbāžas. Ja kādai vajag naudas, sūta vīru, bet pati nebrauks neparko, ne jau aiz lepnuma, nē, bet gluži vienkārši aiz gļēvulības, baidās, ka es nesāku strostēt. Ai, es lieliski saprotu viņu naidu! Un

kā vēl! Es atklāti rādu to, ko viņas visiem spēkiem cenšas slēpt no dieva un cilvēkiem. Kā tad pēc visa tā lai nenīst? Droši vien jums par mani samelsti zili brīnumi . . .

—   Esmu ieradies šinī pusē pavisam nesen un…

—    Nu, nu, nu… pēc acīm redzu! Vai tad brālēna sieva neapveltīja jūs ar atvadu pamācībām? Laist jaunu cilvēku pie tik briesmīgas sievietes un nebrīdināt — vai tad to drīkst? Ha-ha… Bet kā klājas jūsu brālēnam? Viņš ir varen brašs, skaists vīrietis… Vairākkārt esmu viņu redzējusi dievkalpojumā. Ko jūs blenžat uz mani? Es ļoti bieži mēdzu būt baznīcā! Dievs visiem ir viens. Izglītotam cilvēkam mazāk svarīga āriene nekā ideja . . . Vai nav tiesa?

—   Jā, protams… — poručiks teica un pasmīnēja.

—   Jā, ideja… Taču jūs nemaz nelīdzināties savam brālēnam. Arī jūs esat glīts, tomēr brālēns daudz glītāks. Brīnums gan, cik maz līdzības!

—   Kas tur ko brīnīties, esam taču tikai brālēni.

—   Jā, pareizi. Tātad jums nauda vajadzīga katrā ziņā šodien? Kāpēc šodien?

—   Drīz beidzas mans atvaļinājums.

—    Nu, ko lai daru ar jums! — Zuzanna Moisejevna nopūtās. — Lai notiek, došu jums naudu, lai gan zinu, ka mani pelsiet. Pēc kāzām saķildosieties ar sievu un domāsiet: «Ja tā draņķa žīdiete nebūtu man devusi naudu, tagad es droši vien būtu brīvs kā putns!» Vai jūsu līgava ir skaista?

—   Jā, diezgan skaista …

—    Hm! … Tomēr labāk vismaz kaut kas, kaut vai skaistums, nekā nekas. Lai gan nekāds sievietes skaistums nevar vīram aizstāt viņas garīgo tukšumu.

—   Tas ir visai īpatnēji sacīts! — poručiks smējās. — Jūs pati esat sieviete, bet tik ļoti nīstat sievietes!

449

—    Sieviete… — Zuzanna pavīpsnāja. — Vai tad es esmu vainīga, ka dievs man devis šādu ārējo čaulu? Šinī ziņā esmu tikpat vainojama kā jūs savu ūsu dēļ. Ne jau no pašas vijoles atkarīga vijoles kastes izvēle. Es sevi ļoti mīlu, bet, kad man atgādina, ka esmu sieviete, tūlīt sāku sevi nīst. Tagad nu gan izejiet, es apģērbšos. Pagaidiet mani viesistabā.

29 - 78

Poručiks izgāja un tūlil dziji ievilka elpu, lai tiklu vaļā no smagās jasmīnu dvakas, kuras dēļ viņam jau sāka reibt galva un kašāt kaklā. Viņš bija izbrīnījies.

«Cik ērmīga!» poručiks domāja, raudzīdamies apkārt. «Runā loģiski, bet. .. pārlieku daudz un vaļsirdīgi. Psihopāte.»

Viesistaba, kurā poručiks tagad stāvēja, bija grezni iekārtota, ar pretenzijām uz bagātību un modi. Bija gan tumši bronzas šķīvji ar izciļņiem, Nicas un Reinas ainavas uz galdiem, senlaiku svečturi pie sienām, japāņu statuetes, taču visa šī dzīšanās pēc greznības un modes vēl vairāk uzsvēra bezgaumību, par kuru neatvairāmi kliegtin kliedza apzeltītās dzegas, raibās tapetes, spilgtie samta galdauti, sliktās oleogrāfijas smagos ietvaros. Bezgaumību vēl papildināja nesaskaņotība, nevajadzīgais pieblivējums, kad vērotājam šķiet — kaut kā trūkst un daudz ko vajadzētu izmest laukā. Varēja noskārst, ka visa iekārta nav iegādāta uzreiz, bet pa daļām, izmantojot izdevīgus pirkumus, utrupes.

Poručikam pašam nebija diezin kāda labā gaume, taču arī viņš pamanīja, ka visai viesistabas iekārtai piemīt viena raksturīga īpatnība, ko nevar noslēpt ne ar greznību, ne ar modi, un proti, — itin nemaz nebija jūtamas sievietes, mājasmātes rokas, kuras, kā zināms, dzīvokļa iekārtojumam piešķir siltuma, dzejiskuma, mājīguma pieskaņu. Dvesa saltums kā dzelzceļa staciju telpās, klubos un teātru foajē.

Patiesību sakot, istabā nebija gandrīz nekā ebrejiska, yarbūt tikai viena liela glezna, kurā tēlota Jēkaba un Ezava sastapšanās. Poručiks lūkojās apkārt un, plecus raustīdams, domāja par jauno, dīvaino paziņu, par viņas nekautrību un runāšanas manieri. Bet tobrīd atvērās durvis un uz sliekšņa panācās pati mājasmāte, slaida, garā, melnā tērpā, ar cieši sažņaugtu, gluži kā izvirpotu vidukli. Tagad poručiks redzēja ne tikai degunu un acis, bet arī bālo, kalseno seju, melnos, cirtainos matus, kas atgādināja auneļa vilnu. Šī sieviete viņam nepatika, lai gan arī nelikās neglīta. Vispār pret cittautiešu sejām poručiks bija aizspriedumains un tagad turklāt atskārta, ka mājasmātes melnajām cirtiņām un biezajām uzacīm nekādi nepiederējās gaišā

seja, kas ar savu bālumu viņam nez kāpēc atgādināja jasmīnu šķebīgo smaržu, arī ausis un deguns bija pārsteidzoši bāli, gluži kā nedzīvi vai izlieti no caurspīdīga vaska. Ebrejietei pasmaidot, tūlīt reizē ar zobiem kļuva redzamas bālās smaganas, un arī tas poručikam nepatika.

«Bālumkaite . . .» viņš domāja. «Droši vien nervoza kā tītarmātīle.»

—    Te nu es esmu! Iesim! — viņa sacīja, žigli dodamās poručikam pa priekšu un pa ceļam noraudama ap- dzeltējušās puķu lapas. — Tūlīt iedošu jums naudu un, ja vēlēsieties, pacienāšu ar brokastīm. Divi tūkstoši trīs simti rubļu! Pēc tik labas «gešeftes» jūs pa- ēdīsiet ar lielu baudu. Vai jums manas istabas patīk? Šejienes kundzes melš, ka manās mājās ožot pēc ķiplokiem. Ar šo virtuves asprātību viņu atjautu krājums arī beidzas. Steidzos jums apgalvot, ka ķiplokus neturu pat pagrabā, un, kad reiz pie manis vizītē ieradās ārsts, kas smakoja pēc ķiplokiem, palūdzu, lai viņš ņem savu platmali un brauc izsmaržināties uz kādu citu vietu. Manās mājās ož nevis pēc ķiplokiem, bet pēc medikamentiem. Tēvs, triekas ķerts, nogulēja pusotra gada, un visa māja piesūcās ar zāļu smaku. Pusotra gada! Man tēva žēl, taču priecājos, ka viņš nomira: tēvs tik ļoti cieta!

Mājasmāte izveda virsnieku cauri divām istabām, kas izskatījās tādas pašas kā viesistaba, pēc tam cauri zālei un apstājās savā kabinetā, kur atradās sieviešu rakstāmgaldiņš, viscaur apkrauts ar grezniem nieciņiem. Tam blakus uz paklāja nomestas dažas atvērtas grāmatas ar ielocītām lapām. No kabineta uz otru telpu veda šauras durvis, un bija redzams, ka tur uzklāts brokastu galds.

Nerimtīgi pļāpādama, Zuzanna izņēma no kabatas mazu slēdzeņu saišķi, atslēdza dīvainu lādi ar velvētu, slīpu vāku. Vāku paceļot, lādē ieskanējās klusa, žēlabaina meldija, kas poručikam atgādināja Eola arfas skaņas. Zuzanna paņēma vēl vienu slēdzeni, un noklakšķēja vēl viena atslēga.

29*

451

—   Man te ir apakšzemes ejas un slepenas durvis, — viņa teica, celdama laukā nelielu safjānādas portfeli.

—   Jocīga lāde, vai no? Bet šinī portfelī ir ceturtā daļa no visas manas mantas. Paskatieties, cik uzblīdis! Jūs taču mani nenožņaugsiet?

Zuzanna palūkojās uz poručiku un labsirdīgi iesmējās. Iesmējās arī poručiks.

«Viņa ir jauka!» virsnieks domāja, vērodams, kā slēdzenes slīd starp viņas pirkstiem.

—   Te ir tā vainīgā! — ebrejiete sacīja, satverdama portfeļa slēdzenīti. — Nu, kreditora kungs, lūdzu, lieciet galdā vekseļus! Patiesību sakot, nauda vispār ir viena dumja būšana! Cik mazvērtīga, bet cik ļoti tā patīk sievietēm! Vai zināt, esmu caur un cauri ebrejiete, neizsakāmi mīlu Smuļus un Jankeļus, bet viens gan man ir pretīgs mūsu semītu asinīs — trakā iedzīvošanās kāre. Krāj, un paši nezina, kam krāj. Vajag dzīvot un baudīt dzīvi, bet viņi baidās izdot kaut kapeiku. Par naudu runājot, vairāk līdzinos huzāram nekā Smulim. Man nepatīk, ja nauda ilgi stāv uz vietas. Un vispār, šķiet, es maz līdzinos ebrejietei. Taču mani neglābjami atmasko mans akcents, vai ne?

—   Kā lai jums lo pasaku? — poručiks apmulsa.

—   Jūs runājat skaidri, bet ar nelielu pieskaņu.

Zuzanna pasmējās un iebāza slēdzeni portfeļa atslēgā. Poručiks izņēma no kabatas vekseļu sainīti un kopā ar piezīmju grāmatiņu nolika uz galda.

—   Nekas tik ļoti neatmasko ebreju kā akcents, — Zuzanna turpināja, jautri lūkodamās uz poručiku. — Lai kā ebrejs censtos izlikties par krievu vai francūzi, bet palūdziet, lai viņš pasaka vārdu «kukurūza», un viņš jums teiks: «huhurūza» … Bet es protu izrunāt pareizi: «Kukurūza! Kukurūza!»

Abi sāka smieties.

«Nudien, viņa ir jauka!» Sokoļskis domāja.

Zuzanna nolika portfeli uz krēsla, paspēra soli uz poručika pusi un, pievirzījusi seju tuvāk poručika sejai, jautri turpināja:

—   Atskaitot ebrejus, nevienu citu tautību nemīlu tik ļoti kā krievus un frančus. Ģimnāzijā slikti mācījos, tāpēc vēsturi nezinu, bet man šķiet, ka mūsu planētas liktenis ir šo divu tautu rokās. Ilgi esmu dzīvojusi ārzemēs . . . pat Madridē nodzīvoju pusgadu … tiku tikām noskatījos turieniešos, un man radās pārliecība, ka, izņemot krievus un frančus, nav nevienas krietnas tautas. Padomājiet par valodām … Vācu valoda īsta zirgu valoda, angļu — neko muļķīgāku nevar iedomāties: fait-fit-fuit! Itāliešu valoda patīkama tikai tad, ja lēni runā, bet, ja dzirdu itāliešu vervelētājas, tad iznāk tas pats ebreju žargons. Un poļi? Ak dievs, ak debesu tēvs! Nav pretīgākas valodas! «Ņe pepši, Petše, pepšem vepša, bo možeš pšepepšit vepša pepšem.» Tas nozīmē: «Nepiparo, Pjotr, sivēngaļu ar pipariem, citādi pārpiparosi sivēngaļu ar pipariem!» Ha-ha-ha!

Zuzanna Moisejevna pavērsa augšup acis un sāka smieties tik sirsnīgi un aizrautīgi, ka poručiks, uz viņu lūkodamies, arī smējās līksmi un skaļi. Viņa knibinājās ap ciemiņa pogu un turpināja:

— Jums, protams, ebreji nepatīk… Es neiebilstu, trūkumu ir daudz, tāpat kā ikvienai tautai. Bet vai tad vainīgi ebreji? Nē, ebreji nav vainīgi, vainīgas ebreju sievietes! Viņas ir aprobežotas, mantkārtīgas, bez jebkāda dzejiskuma, garlaicīgas … Starp jūsu mīļākajām jau nekad nav bijis nevienas ebrejietes, un jūs nezināt, kas tā par jauku mantu!

Pēdējos vārdus Zuzanna Moisejevna izrunāja, gari stiepdama, taču jau bez jūsmas un smiekliem. Viņa apklusa, it kā nobijusies par vaļsirdību, un seja dīvainā un nesaprotamā veidā pēkšņi saviebās. Acis stingi raudzījās uz poručiku, lūpas pavērās, un kļuva redzami sakostie zobi. Visā sejā, kaklā un pat uz krūtīm, šķiet, trīsuļoja kaut kas ļauns, kā runcenei. Nenovērsdama acis no ciemiņa, viņa aši paliecās ar augumu sāņus un vienā kampienā līdzīgi kaķenei paķēra kaut ko no galda. Tas viss ilga dažus mirkļus. Vērojot ebrejietes kustības, poručiks redzēja, ka pieci pirksti saņurcīja viņa vekseļus, ka baltais, čaukstošais papīrs pavīdēja acu priekšā un pazuda, sažņaugts Zuzannas Moisejev- nas dūrē. Šāds straujš, neparasts pavērsiens no labsirdīgiem smiekliem uz noziegumu tik ļoti pārsteidza poručiku, ka viņš nobālēja un pakāpās soli atpakaļ…

Bet ebrejiete, nenovērsdama no poručika baiļu pilnās, tramīgās acis, taustījās ar sažņaugto dūri gar savu gūžu un pūlējās atrast kabatu. Dūre drudžaini kā notverta zivs šaudījās gar kabatu un nekādi netrāpīja spraugā. Vēl viens mirklis — un vekseļi pazustu sieviešu apģērba noslēpumainajās krokās, bet tobrīd poručiks klusi iekliedzās un, vairāk instinkta nekā prāta mudināts, sakampa ebrejietes dilbu virspus sažņaugtās dūres. Viņa, vēl vairāk atņirgusi zobus, ar visu spēku pasitās sāņus un roku izrāva. Tad Sokoļskis ar vienu roku cieši apkampa viņas vidukli, ar otru — krūtis, un sākās cīniņš. Bīdamies aizvainot ebrejietes sievišķīgās jūtas un nodarīt sāpes, poručiks centās neļaut viņai kustēties un pūlējās satvert dūri ar vekseļiem, bet šī sieviete poručika rokās locījās kā čūska ar savu vingro, tvirto augumu, rāvās laukā, grūda poručikam krūtīs elkoņus, skrāpēja, un tāpēc vīrieša rokas gribot negribot slīdēja pa visu ebrejietes augumu, neviļus nodarīja viņai sāpes un aizskāra viņas kauna jūtas.

«Cik tas neparasti! Cik dīvaini!» poručiks domāja, aiz izbrīna gluži apjucis, sev neticēdams un ar katru cīpsliņu juzdams, ka no jasmīnu dvakas viņš jau apreibst.

Klusēdami, smagi elsdami, uzgrūzdamies mēbelēm, viņi streipuļoja no viena kakta uz otru. Zuzannu šis cīniņš bija aizrāvis. Viņa piesarka, aizvēra acis, reiz pat tīri neapzināti cieši piekļāva savu seju poručika sejai, un uz viņa lūpām palika kaut kas saldens. Beidzot poručiks satvēra sievietes dūri… To atlauzis vaļā un redzēdams, ka vekseļu tur vairs nav, viņš palaida ebrejieti. Pietvīkuši, ar izpūrušiem matiem, smagi elpodami, viņi lūkojās viens uz otru. Ļaunajā, kaķenes purnam līdzīgajā ebrejietes sejā pamazām atplauka labsirdīgs smaids. Viņa sāka skaļi smieties un, apsviedusies uz papēža, devās istabā, kurā viņiem bija klāts brokastu galds. Poručiks vilkās līdzi. Ebrejiete apsēdās pie galda un, arvien vēl piesarkusi, smagi elsodama, izdzēra pusglāzi portvīna.

—   Paklausieties, — poručiks pirmais ierunājās, —es ceru, ka jūs jokojaties.

Nebūt ne, — ebrejiete atbildēja, ielikdama mutē maizes kumosiņu.

—   Hm! … Kā tad lai es to visu saprotu?

—   Kā vēlaties. Sēdieties, pabrokastosim!

—   Bet… Tas taču nav godīgi!

—   Varbūt. Lai gan nepūlieties man lasīt sprediķus. Man pašai savi uzskati par dzīvi.

—   Vai vekseļus neatdosiet?

—   Protams, ne! Būtu jūs nabadzīgs, nelaimīgs, kam nav ko ēst, nu, tad būtu kas cits, bet — āre — precēties sadomājis!

—   Tā taču nav mana, bet brālēna nauda!

—    Kam jūsu brālēnam nauda? Sievai ko modes tērpus pirkt? Man ir pilnīgi vienalga, vai jūsu belle- soeur ir lepnas kleitas vai nav.

Poručiks vairs nedomāja, ka viņš ir cita mājās pie nepazīstamas damas un neapgrūtināja sevi ar pieklājīgu izturēšanos. Viņš soļoja pa istabu, vieba seju un nervozi raustīja vesti. Ebrejiete, negodīgi rīkodamās, daudz ko bija zaudējusi viņa acīs, un poručiks jutās drošāks un nekautrīgāks.

—    Velns viņu sazin kas tas ir? — viņš pukojās. — Paklausieties, neiešu projām no šejienes, iekām nedabūšu no jums vekseļus.

—   Jo labāk! — Zuzanna smiedamās teica. — Palieciet šeit kaut pavisam, man būs jautrāk.

Cīniņa satrauktais poručiks skatījās uz smaidīgo, nekaunīgo Zuzannas seju, uz lūpām, kas ēdot kustējās, uz dziļi elpojošām krūtīm un kļuva arvien pārdrošāks un rupjāks. Viņš vairs nedomāja par vekseļiem, bet nez kāpēc ar dīvainu kāri pūlējās atcerēties brālēna stāstus par ebrejietes mīlas dēkām, par viņas izlaidīgo dzīvi, un šīs atmiņas tikai vēl vairāk uzkurināja viņa nekautrību. Poručiks strauji piesēdās blakus ebrejietei un, vairs nedomādams par vekseļiem, ķērās pie brokastīm …

—    Jums degvīnu vai vīnu? — Zuzanna smiedamās jautāja. — Tātad paliksiet un gaidīsiet vekseļus? Nabadziņ, cik dienu un nakšu jums būs jāpavada pie manis, vekseļus gaidot! Vai jūsu līgavai nebūs iebildumu?

Aizritēja piecas stundas. Poručika brālēns Aleksejs Ivanovičs Krjukovs rltsvārkos un mājas kurpēs staigāja savā muižā pa istabām un nepacietīgi šad tad palūkojās caur logiem. Krjukovs bija liels, drukns vīrietis ar garu, melnu bārdu, ar drosmīgu seju un, kā ebrejiete pareizi teica, skaists, kaut arī jau pārkāpis to vecuma slieksni, aiz kura vīrieši kjūst pārlieku tukli, ļumīgi un iemanto pleiķi. Jūtu un prāta ziņā viņš piederēja pie tiem raksturiem, kuru tik daudz mūsu inteliģencē: sirsnīgs un izpalīdzīgs, labi audzināts, ar savu jēgu zinātnēs, mākslās, ticībā, ar visai bruņnieciskiem uzskatiem par godu, taču slinks un bez dziļākas izpratnes. Viņam patika labi paēst un iedzert, viņš lieliski spēlēja vintu, viņam bija izkopta gaume attieksmē uz sievietēm un zirgiem, bet citādā ziņā Krjukovs bija gauss, laisks kā ronis, un, lai viņu izkustinātu no rāmā miera, bija vajadzīgs kaut kas neparasts, pārāk neciešams, tad gan viņš aizmirsa itin visu un kļuva ārkārtīgi rosīgs: kliedza par divkauju, uz veselām septiņām lappusēm rakstīja lūgumu ministram, pa galvu pa kaklu auļoja pa apriņķi, atklāti saukāja vainīgos par «neliešiem», tiesājās un tā tālāk.

—    Nez kāpēc mūsu Saša vēl nav mājās? — viņš jautāja sievai, paraudzīdamies pa logiem. — Laiks taču pusdienot!

Nogaidījuši poručiku līdz pulksten sešiem, Krjukovi sēdās pie pusdienu galda. Vakarā, kad jau bija laiks vakariņot, Aleksejs Ivanovičs vērīgi klausījās, vai nedzird soļus, vai neklab durvis, un raustīja plecus.

—   Dīvaini! — viņš sacīja. — Droši vien tas delverīgais švīts būs aizķēries pie nomnieka.

Pēc vakariņām likdamies gulēt, Krjukovs nosprieda, ka poručiks vēl ciemojas pie nomnieka un, krietni sadzēries, būs palicis pārnakšņot.

Aleksandrs Grigorjevičs atgriezās mājās tikai nākamajā dienā no rīta. Viņš izskatījās visai nokaunējies un paģirains.

—   Man ar tevi jāparunājas divatā … — viņš noslēpumaini teica brālēnam.

Abi iegāja kabinetā. Poručiks aizslēdza durvis un, pirms sāka stāstīt, ilgi staigāja no kakta kaktā.

—    Brālīt, notika tādi trakumi, — viņš ierunājās, — ka nemaz nezinu, kā tev to pasacīt. Tu neticēsi…

Poručiks stostīdamies, sarkdams un uz brālēnu neskatīdamies, izstāstīja par vekseļu dēku. Krjukovs, kājas iepletis, galvu nodūris, drūmi klausījās.

—   Tu taču joko? — viņš jautāja.

—   Kāda velna pēc man jājoko? Tie nav nekādi joki!

—    Nesaprotu! — Krjukovs purpināja, pietvīkdams zili sarkans un rokas paplezdams. — Tu esi izturējies… pat netikumīgi. Meitietis tavu acu priekšā dara velns zin ko, rīkojas krimināli, nelietīgi, bet tu lien bučoties!

—    Es pats nesaprotu, kā tas iznāca! — poručiks čukstēja, vainīgi blisinādams acis. — Goda vārds, nesaprotu! Pirmoreiz mūžā sastapu tādu briesmoni! Nevis ar skaistumu pieveic, nevis ar prātu, bet, saproti, ar šo nekaunību, cinismu …

—    Ar nekaunību, cinismu … Cik tas ir tikumīgi! Ja jau biji sailgojies pēc nekaunības un cinisma, būtu izvilcis cūku no dubļiem un dzīvu aprijis! Vismaz lētāk iznāktu, bet tagad — divi tūkstoši trīs simti!

—   Cik tu smalki runā! — poručiks saviebās. — Tos divus tūkstošus un trīs simtus es tev atdošu!

—    Zinu, ka atdosi, bet vai tad galvenais ir nauda? Nu, pie velna to naudu! Dusmojos tavas gļēvulības, nevarības dēļ… nolādētās mazdūšības dēļ! Līgavainis! Tev taču ir līgava!

—    Neatgādini… — poručiks nosarka. — Tagad man pašam riebjas. Zemē būtu ielīdis … Pretīgi un kauns, ka tagad tie pieci tūkstoši būs jādiedelē no krustmātes .. .

Krjukovs vēl ilgi pukstēja un ņurdēja, pēc tam nomierinājās, apsēdās uz sofas malas un sāka zoboties par brālēnu.

—   Poručiki! — Krjukovs, nievīgi ironizēdams, sacīja. — Līgavaiņi!

Pēkšņi viņš pielēca kā dzelts, piecirta ar kāju un sāka strauji soļot pa kabinetu.

—   Nē, to cs tā neatstāšu! — viņš teica, dūri kratīdams. — Vekseļus atdabūšu! Atdabūšu! Es viņai parādīšu velnu! Sievietes nesit, bet es viņu pataisīšu par kropli.. . sadauzīšu vienos zilumos! Es vis neesmu poručiks! Es ar nekaunību un cinismu neesmu savaldzināms! Nē-e, jupis viņu rāvis! Miška! — kliedza Krjukovs. — Aizskrien un pasaki, lai iejūdz vieglajā droškā!

Krjukovs steigšus apģērbās un, neklausīdamies satrauktajā poručikā, iesēdās droškā, apņēmīgi pamāja ar roku un aizjoņoja pie Zuzannas Moisejevnas. Poručiks ilgi skatījās pa logu uz putekļu grīsti, kas virpuļoja līdzi aizbraucēja droškai, izšļaucījās, nožāvājās un devās uz savu istabu. Pēc ceturtdaļstundas viņš jau gulēja dziļā miegā.

Pirms pulksten sešiem poručiku pamodināja un aicināja pusdienās.

—   Aleksejs nu gan jauki uzvedas! — svaine sacīja, poručikam ēdamistabā ieejot. — Neierodas laikā uz pusdienām!

—   Vai tad viņš vēl nav atbraucis? — poručiks nožāvājās. — Hm… droši vien pie nomnieka būs iegriezies.

Taču Aleksejs Ivanovičs neatgriezās arī uz vakariņu laiku. Sieva un Sokoļskis nosprieda, ka viņš pie nomnieka aizrāvies ar kāršu spēli un droši vien paliks tur pārnakšņot. Taču notika pavisam kas cits, nekā viņi bija iedomājušies.

Krjukovs atgriezās nākamajā dienā no rīta un, ne ar vienu nesasveicinājies, klusēdams ielavījās savā kabinetā.

—   Nu, kas ir? — poručiks čukstēja, lūkodamies brālēnā platām acīm.

Krjukovs atmeta ar roku un smiedamies iespurcās.

—    Kas noticis? Kāpēc tu smejies?

Krjukovs atkrita uz dīvāna, iespieda galvu spilvenā un raustījās, smieklus valdīdams. Pēc brītiņa viņš piecēlās un, raudzīdamies caur smieklu asarām uz izbrīnījušos poručiku, teica:

—  Aizver ciešāk durvis. Tas nu gan ir me-e-eitietis, es tev saku!

—   Vai vekseļus dabūji?

Krjukovs atmeta ar roku un atkal sāka skaļi smieties.

—   Tas nu gan ir meitietis! — viņš turpināja. — Mērci, brālīt, par iepazīstināšanu! Tas ir īsts velns brunčos. Aizbraucu pie viņas, iegāju, vai zini, kā tāds Jupiters, pašam no sevis kļuva bail. . . saraucu ģīmi, sabožos, pat dūres sažņaudzu, lai ietekmīgāks izskalī- tos … «Kundze,» es sacīju, «ar mani nekāda jokošana nebūs!» un tā tālāk tādā pašā garā. Piedraudēju gan ar tiesu, gan ar gubernatoru… Viņa sākumā raudāja, teica, ka pajokojusies ar tevi, un pat pieveda mani pie lādes, lai atdotu naudu, bet tad mēģināja pierādīt, ka Eiropas nākamība esot krievu un franču rokās, pēla sievietes … Es atmaigu tāpat kā tu, īsts ēzelis biju… Nodziedāja slavas dziesmu manam skaistumam, paplikšķināja pa roku pie pleca, lai pārliecinātos, cik es esmu stiprs, un… un, kā redzi, nule tikai atvilkos no viņas … Ha-ha … Viņa ir sajūsmā par tevi!

—   Neko teikt! — poručiks smiedamies teica. — Precēts, cienījams vīrs .. . Ko, kauns? Riebīgi? Tomēr, brālīt, bez jokiem, jums apriņķī uzradusies pašiem sava cariene Tamāra …

—   Kāda velna pēc tikai apriņķī? Otra šitāda hameleona nesameklēsim visā Krievijā! Savu mūžu neko līdzīgu neesmu redzējis, un vai tad es šajā darba laukā neesmu lietpratējs? Šķiet, ar raganām esmu gulējis, bet neko līdzīgu neesmu piedzīvojis. Pieveic tieši ar nekaunību un cinismu. Kas viņā ir valdzinošs — šīs krasās pārejas, krāsu noziedi, ellišķīgā trauksme . . . Brrr! Bet vekseļi — pagalam! Bija un izbija. Abi esam lieli grēcinieki, grēks jādala uz pusēm. Tu man neesi parādā divi tūkstoši trīs simti, bet tikai pusi. Iegaumē — sievai teic, ka esmu bijis pie nomnieka.

Krjukovs un poručiks iespieda galvu spilvenā un sāka nevaldāmi smieties. Pacēla galvu, paraudzījās viens otrā un atkal iezvēlās spilvenos.

—   Līgavaiņi! — Krjukovs ķircināja. — Poručiki!

—   Precētie vīri! — Sokoļskis atbildēja. — Cienījamie! Ģimeņu tēvi!

Pusdienojot viņi runāja aplinkiem, pamirkšķināja viens otram ar aci un, mājiniekiem par lieliem brīnumiem, grūda mutei priekšā salveti, lai savaldītu smieklus. Pēc pusdienām, būdami arvien vēl lieliskā garastāvoklī, pārģērbās par turkiem un, ar bisēm viens otram pakaļ dzīdamies, tēloja bērniem karu. Vakarā viņi ilgi strīdējās. Poručiks mēģināja pierādīt, ka zemiski un nelietīgi esot precēt sievu ar pūra naudu, pat tad, ja viens otru kaisli mīlot; bet Krjukovs dauzīja ar dūrēm pa galdu un teica, ka tas esot absurds, vīrs, kurš nevēloties, lai sievai būtu savs īpašums, esot egoists un despots. Abi kliedza, aizsvilās, pārprata viens otru, krietni iedzēra un galu galā, parāvuši augšup rīt- svārku stūrus, aizgāja katrs uz savu guļamistabu. Viņi aizmiga drīz un gulēja cieši.

Dzīve, tāpat kā līdz šim, ritēja gludi, gausi un bez bēdām. Pār zemi slīga ēnas, padebešos dārdēja pērkons, retumis žēlabaini gaudoja vējš, it kā vēlēdamies parādīt, ka arī daba var raudāt, taču nekas nesatrauca šo ļaužu allažīgo mieru. Par Zuzannu Moise- jevnu un vekseļiem viņi nerunāja. Abiem bija tā kā neveikli skaļi runāt par šo dēku. Toties viņi atcerējās un domāja par šo notikumu ļoti labprāt kā par kuriozu farsu, kuru negaidot un nejauši viņiem nospēlējusi dzīve un kuru vecumā būs patīkami atminēties …

Sestajā vai septītajā dienā pēc tikšanās ar ebrejieti Krjukovs no rīta sēdēja savā kabinetā un rakstīja apsveikuma vēstuli krustmātei. Gar galdu klusēdams staigāja Aleksandrs Grigorjevičs. Poručiks tonakt bija nemierīgi gulējis, pamodies sliktā garastāvoklī un tagad garlaikojās. Viņš staigāja, domāja, ka atvaļinājums beidzas, domāja par līgavu, kas viņu gaida, par to — kā gan ļaudīm nav garlaicīgi visu mūžu dzīvot uz laukiem. Apstājies pie loga, viņš ilgi skatījās uz kokiem, izsmēķēja citu pēc cita trīs papirosus un pēkšņi pavērsās pret brālēnu.

—   Aļoša, gribu tev kaut ko lūgt, — viņš sacīja. — Nodod manā rīcībā uz šodienu jājamzirgu. . .

Krjukovs pētīgi palūkojās uz poručiku un, pieri saraucis, joprojām rakstīja.

—   Vai dosi? — brālēns jautāja.

Krjukovs atkal paskatījās uz poručiku, lēni attaisīja galda atvilktni un, izņēmis biezu sainīti, sniedza to brālēnam.

—   Te tev būs pieci tūkstoši… — Krjukovs teica. — Kaut arī tā nav mana nauda, bet dievs ar tevi, vienalga. Es tev dodu padomu, tūlīt sūti pēc pasta zirgiem un brauc projām. Patiešām!

Poručiks savukārt pētīgi paskatījās uz Krjukovu un pēkšņi iesmējās.

—    Aļoša, tu taču uzminēji, — viņš teica nosarkdams. — Tieši pie viņas gribēju jāt. Tiklīdz veļas mazgātāja vakar vakarā man iedeva tos nolādētos baltos formas svārkus, kas man todien bija mugurā, un tiklīdz sāka smaržot pēc jasmīniem, mani… mani tūlīt vilktin vilka!

—   Tev jābrauc projām!

—    Jā, patiešām. Turklāt arī atvaļinājums jau beidzies. Klausīšu, braukšu tūlīt. Jānudien! Lai cik ilgi te dzīvotu, reiz tomēr būs jāaizbrauc .. . Braukšu!

Tanī pašā dienā pirms pusdienlaika piebrauca pasta zirgi; poručiks atvadījās no Krjukova un, labu novēlējumu pavadīts, aizbrauca.

Aizritēja vēl viena nedēļa. Bija apmākusies, taču karsta un tveicīga diena. Kopš agra rīta Krjukovs bez mērķa klaiņāja pa istabām, paskatījās pa vienu, pa otru logu vai arī šķirstīja jau sen apnikušus albumus. Kad dzīvoklī acīs trāpījās sieva vai bērni, viņš pikti purpināja. Tanī dienā Krjukovam nez kāpēc šķita, ka bērni uzvedas riebīgi, ka sieva slikti uzrauga apkalpotājus, ka izdevumi neatbilst ienākumiem. Tas viss liecināja, ka «kungi» nav labā omā.

Pēc pusdienām Krjukovs, neapmierināts ar viru un cepeti, lika iejūgt zirgu vieglajā droškā. Viņš lēni izbrauca no pagalma, nobrauca soļos kādu ceturtdaļver- sti un apturēja zirgu.

«Vai nevajadzētu pie tās… pie tās velnatas aizbraukt?» viņš domāja, lūkodamies uz mākoņainajām debesīm.

Krjukovs pat iesmējās, it kā pirmoreiz visā šinī dienā būtu uzdevis sev šo jautājumu. Tūlīt garlaicība aizplūda no sirds un laiskajās acīs iedzirkstījās tīksme. Viņš uzsita zirgam ar grožiem …

Visu ceļu Krjukovs iztēlojās, ka ebrejiete būs pārsteigta par viņa ierašanos, kā viņš pasmiesies, patērzēs un atgriezīsies mājās izklaidējies …

«Reiz mēnesī vajag izklaidēties … ar kaut ko neikdienišķu,» viņš domāja, «ar kaut ko tādu, kas piegļo- tojušam organismam dotu krietnu satricinājumu. . . reakciju . .. Kaut tā būtu iedzeršana, kaut… vai Zuzanna. Bez tā nevar iztikt.»

Jau krēsloja, kad viņš iebrauca spirta brūža pagalmā. No kungu mājas atvērtajiem logiem skanēja smiekli un dziedāšana.

Zibens spožumā, liesmas karstumā … —

dziedāja spēcīga, zema un sulīga balss.

«Ahā, viņai ciemiņi!» atbraucējs domāja.

Krjukovam bija nepatīkami, ka viņai ciemiņi. «Vai nebraukt atpakaļ?» viņš gudroja, sniegdamies ar roku pēc zvana, tomēr piezvanīja un devās augšup pa pazīstamajām kāpnēm. No priekštelpas Krjukovs ielūkojās zālē. Tur bija kādi pieci vīrieši — visi pazīstami muižnieki un ierēdņi. Viens, garš un kalsens, sēdēja pie klavierēm, sita ar slaidajiem pirkstiem pa taustiņiem un dziedāja. Pārējie klausījās, labpatikā ņirdza zobus. Krjukovs pagrozījās pie spoguļa un jau gribēja iet zalē, kad priekšnamā iespurdza pati Zuzanna Moisejevna, līksma un tanī pašā melnajā kleitā . . . Ieraudzījusi Krjukovu, viņa uz mirkli it kā sastinga, bet tūlīt iesaucās, un viņas sejā iemirdzējās prieks.

—   Tas esat jūs? — viņa teica, satverdama Krjukova roku. — Liels pārsteigums!

—   Te viņa ir! — Krjukovs smaidīja un apkampa ebrejieti. — Kā tad bija? Eiropas liktenis atrodas krievu un franču rokās?

—   Esmu ļoti priecīga! — ebrejiete smējās, saudzīgi atvairīdama Krjukova roku. — Bet tagad ejiet zālē. Tur visi jums pazīstami. . . Iešu pateikšu, lai jums pasniedz tēju. Jūsu vārds bija Aleksejs? Nu, ejiet, es tūlīt. ..

Viņa pameta ar roku skūpstu un izsteidzās no priekšnama, uzvēdīdama to pašu šķebīgo, saldeno jasmīnu smaržu. Krjukovs paslēja staltāk galvu un iegāja zālē.

Viņš bija ļoti labi pazīstams ar visiem, kas šeit sēdējā, taču tik tikko pamāja ar galvu; ciemiņi viņam tāpat atbildēja, it kā vieta, kur viņi sastapušies, butu piedauzīga vai arī viņi klusībā vienojušies, ka ērtāk būs citam citu nepazīt.

No zāles Krjukovs iegāja viesistabā, no turienes — otrā viesistabā. Pa ceļam gadījās vēl trīs vai četri ciemiņi, arī paziņas, kas viņu nelikās lāgā pazīstam. To sejas bija skurbas un līksmas. Aleksejs Ivanovičs pašķielēja uz viņiem un nesaprata, kā viņi, cienījami cilvēki, ģimenes tēvi, izbaudījuši gan bēdas, gan trūkumu, var pazemoties līdz tik nožēlojamai, mazvērtīgai izpriecai! Krjukovs raustīja plecus, smīnēja un devās tālāk.

«Ir vielas,» viņš domāja, «kur nedzērušam kļūst, slikta dūša, bet iereibušam līksmo sirds. Atceros, ka uz opereti un pie čigāniem ne reizi netiku braucis skaidrā prātā. Vīns dara cilvēku labsirdīgāku un samierina ar netikumu …»

Pēkšņi Krjukovs apstājās kā zemē iemiels un abām rokām pieķērās pie durvju stenderes. Zuzannas kabinetā pie rakstāmgalda sēdēja poručiks Aleksandrs Gri- gorjcvičs. Viņš klusītēm sarunājās ar resnu, tuklu ebreju, bet, ieraudzījis brālēnu, piesarka un nodūra acis, it kā lūkotos albumā.

Goda sajūta atkal sarosījās Krjukovā, un galvā strauji saplūda asinis. Aiz izbrīna, kauna un dusmām neal- skārzdams, ko nu darīt, Krjukovs klusēdams staigāja gar galdu. Sokoļskis vēl zemāk nodūra galvu. Seja saviebās mokošā kaunā .. .

— Aļoša, ak tas esi tu! — viņš teica, pūlēdamies pacelt acis un pasmaidīt. — Iegriezos šeit atvadīties un, kā redzi. . . Bet rit katrā ziņā braukšu projām!

«Ko es viņam varu sacīt? Ko?» Aleksejs Ivanovičs domāja. «Vai es viņam kāds tiesnesis, ja pats esmu šeit?»

Ne vārda neteicis, tikai nokrekstējies, Krjukovs lēni izgāja laukā.

Jel nesauc to par debess būtni un viņu zemei neatņem … —

zālē dziedāja vīrs ar zemo balsi. Pēc brīža Krjukova vieglā droška jau rībēja uz putekļainā ceļa.

ĪRNIEKS

Brikovičs, kurš kādreiz nodarbojies ar advokatūru, bet tagad dzīvoja bez darba pie savas bagātās laulātās draudzenes, mēbelēto istabu «Tunisa» īpašnieces, jauns vēl gados, bet jau ar pleiķi, reiz pusnaktī izskrēja no sava dzīvokļa gaitenī un ar visu spēku aizcirta durvis.

—  Ak tu ļaunais, dumjais, stulbais radījums! — viņš murmulēja, dūres žņaudzīdams. — Pats velns man licis sapīties ar tevi! Eh! Lai pārkliegtu šo raganu, vajadzīga lielgabala rīkle!

Brikovičam trūka elpas aiz sašutuma un niknuma, un, ja tagad, kamēr viņš gāja pa «Tunisas» garajiem gaiteņiem, ceļā gadītos kāds trauks vai samiegojies apkalpotājs, viņš ar baudu ļautu vaļu dūrēm, lai vismaz izgāztu savas dusmas. Viņam gribējās lamāties, kliegt, dauzīt kājas… Un liktenis, it kā saprazdams viņa garastāvokli un vēlēdamies izdabāt, lika viņam sastapt 31. numura īrnieku, nekārtīgo maksātāju, mūziķi Haļavkinu. Haļavkins stāvēja pie savas istabas durvīm un, stipri grīļodamies, pūlējās iebāzt slēdzeni atslēgas caurumā. Viņš sēca, sūtīja kādu pie visiem velniem; taču slēdzene spītējās un nekādi netrāpīja tur, kur vajadzēja. Ar vienu roku Haļavkins drudžaini bakstīja durvis, otrā rokā turēja vijoles kasti. Brikovičs uzklupa viņam kā vanags un dusmīgi kliedza:

—   Ak tas esat jūs? Cienīts kungs, paklausieties, kad beidzot maksāsiet par dzīvokli? Jau divas nedēļas, cienīts kungs, kamēr neesat maksājis! Es pavēlēšu

nokurināt! Es jūs izlikšu no istabas, velns parāvis, cienīts kungs!

—   Jūs mani trau … aucējat… — mūziķis mierīgi atbildēja. — Are … revuār!

—   Kaunieties, Haļavkina kungs! — Brikovičs turpināja. — Jūs saņemat simt divdesmit rubju mēnesī un varētu gan kārtīgi maksāt! Tas ir negodīgi, cienīts kungs! Tas ir augstākā mērā nekrietni!

Atslēga beidzot noklakšķēja, un durvis atvērās.

—    Jā-a, tas ir negodīgi! — Brikovičs turpināja, reizē ar mūziķi ieiedams viņa istabā. — Brīdinu jūs, ja rītdien nesamaksāsiet, jau rītdien jūs iesūdzēšu miertiesnesim. Es jums parādīšu! Un lūdzu, nemetiet degošus sērkociņus uz grīdas, citādi man te izcelsies ugunsgrēks. Es necietīšu, ka manās istabās dzīvo žūpas.

Haļavkins paskatījās jautrām piedzēruša cilvēka ačelēm uz Brikoviču un pasmīkņāja.

—    Nudien nesaprotu, ko jūs ālējaties… — viņš purpināja, aizsmēķēdams papirosu un apdedzinādams sev pirkstus. — Nesaprotu! Pieņemsim, ka es nemaksāju par dzīvokli; jā, es nemaksāju, bet esiet tik laipns un pasakiet — kāds jums ar to sakars? Kas jums par daļu? Arī jūs neko nemaksājat par dzīvokli, bet es taču jums neuzbāžos. Nemaksājiet, nu, un dievs ar jums, — nevajag ar!

—   Tas ir, kā tad tā?

—    Tā … Sa … aimnieks te neesat jūs, bet jūsu augsti godātā laulātā draudzene … Jūs te … jūs te esat tāds pats īrnieks ar trompeti kā citi… Sīs nav jūsu istabas, tātad kālab jums jāuztraucas? Ņemiet par priekšzīmi mani: es taču neuztraucos? Jūs par dzīvokli nemaksājat ne kapeiku — un kas par to? Nemaksājat, un nevajag ar! Es nepavisam neuztraucos.

—    Es jūs nesaprotu, cienīts kungs! — Brikovičs purpināja un nostājās kā apvainots cilvēks, kurš ik brīdi gatavs aizstāvēt savu godu.

465

—    Lai gan piedodiet! Es taču aizmirsu, ka šīs mēbelētās istabas jūs dabūjāt pūrā . . . Atvainojiet! Kaut gan, protams, ja palūkotos no tikumiskā viedokļa, — Haļavkins turpināja grīļodamies, — jums tomēr nevajadzētu ālēties . .. Jūs taču šīs istabas dabūjāt par

30 — 78

ve … elli, par tabakas šņaucienu . . . Tās, ja plašāk palūkojas, tikpat jūsējās, kā manējās… Kāpēc jūs tās esat pie… iesavinājies? Vai tāpēc, ka kalpojat kā laulāts draugs? … Tu redz, kas par putnu! Par laulātu draugu būt nemaz nav tik grūti. Brālīt, atvediet man šite divpadsmit duču sievu, viņām visām būšu vīrs — un par velti! Lūdzu, lūdzu, atvediet!

Piedzērušā mūziķa muldēšana, kā redzams, iedzēla Brikovičam sāpīgi jo sāpīgi. Viņš nosarka un ilgi nezināja, ko atbildēt, pēc tam pieskrēja pie Haļavkina un, nikni raudzīdamies viņā, ar visu spēku uzgāza ar dūri pa galdu.

—  Kā jūs uzdrošināties man to sacīt? — viņš šņāca. — Kā jūs uzdrošināties?

—    Atļaujiet… — Haļavkins pļurkstēja, kāpdamies atpakaļ. — Tas jau iznāk fortissimo. Nesaprotu, kāpēc jūs apvainojaties. Es . . . es taču to nesaku aizskardams, bet. . . bet jūs uzlielīdams. Ja man trāpītos dāma ar lik varenām mēbelētām istabām, es ar rokām un kājām nakts vidū . . . pagādājiet tikai man!

—   Bet… bet kā jūs uzdrošināties mani apvainot? — Brikovičs kliedza un atkal uzgāza ar dūri pa galdu.

—    Nesaprotu, — Haļavkins paraustīja plecus, vairs nesmaidīdams. — Lai gan esmu pilnā . . . varbūt arī apvainoju . .. Tādā gadījumā piedodiet, esmu vainīgs! Sirsniņ, piedod pirmajai vijolei! Nepavisam negribēju apvainot.

—   Tas ir pat cinisms … — Brikovičs teica, kļūdams rāmāks, Haļavkina glaimīgo balsi dzirdot. — Ir lietas, par kurām šādā veidā nerunā …

—   Nu, nu… nerunāšu! Sirsniņ, nerunāšu! Sniedz roku!

—    Jo vairāk tāpēc, ka neesmu devis iemesla… — Brikovičs aizvainoti turpināja un, lai gan pavisam at- maiga, roku tomēr nesniedza. — Neesmu darījis jums neko ļaunu.

—    Patiešām man nevajadzēja a . . . a . . . aizkustināt tik delikātu jautājumu … Piedzērušā prātā un aiz dumjības samuldējos… Piedod, sirsniņ! Tiešām esmu lops! Tūlīt saslapināšu ar aukstu ūdeni galvu, un rei- bulis pāries.

—    Dzīve jau tā ir pretīga, riebīga, un tagad vēl jūsu apvainojumi! — Brikovičs sacīja un satraukti staigāja pa istabu. — Neviens nesaskata patiesību, katrs domā un gvelž, kas ienāk prātā. Varu iedomāties, kas man aiz muguras tiek runāts šajās mēbelētajās istabās! Varu iedomāties! Tiesa, man nebija taisnība, esmu vainīgs: muļķīgi darīju, pusnaktī uzklupdams jums naudas dēļ; atvainojiet, bet. . . vajag taču piedot, iejusties manā stāvoklī. .. bet jus sakāt man acīs riebīgu aizdomu pilnus vārdus!

—    Labiņais, es taču esmu piedzēries! Nožēloju un jūtu. Goda vārds, jūtu! Sirsniņ, arī īri samaksāšu! Tiklīdz pirmajā datumā saņemšu naudu, tūlīt samaksāšu! Tātad miers un satikšana! Bravo! Draudziņ, man patīk izglītoti cilvēki! Konservatoservatorijā . . . velna būšana, nevaru izrunāt to vārdu! .. . pats esmu mācījies .. .

Haļavkins apraudājās, satvēra aiz piedurknes Briko- viču, kas arvien vēl staigāja pa istabu, un nobučoja viņu uz vaiga.

—   Eh, mīļais draugs, esmu pilns kā mārks, bet visu saprotu! Sirsniņ, pavēli apkalpotājam, lai ienes pirmajai vijolei patvāri! Jums te tāds likums, ka pēc pulksten vienpadsmitiem ne pa gaiteni drīkst staigāt, ne patvāri lūgt; bet, no teātra pārnākušam, traki gribas tēju padzerties!

Brikovičs piespieda zvana podziņu.

—   Timotej, pasniedz Haļavkina kungam patvāri! — viņš teica ienākušajam apkalpotājam.

—    Nedrīkst! — Timofejs norūca kā pērkons. —Kundze neļauj pēc pulksten vienpadsmitiem patvāri dot.

—   Es taču tev pavēlu! — Brikovičs kliedza un nobālēja.

—   Kas tur ko pavēlēt, ja nav atļauts … — apkalpotājs ņurdēja, iedams laukā no istabas. — Ja reiz nav atļauts, tad nedrīkst. Kas tur ko runāt!

Brikovičs iekoda lūpu zobos un pavērsās uz loga pusi.

30*

467

—   Tas tik ir stāvoklis! — Haļavkins nopūtās. — Jā, nav vārdam vietas . . . Bet no manis jau nav ko kaunē-

lies, es taču saprotu . . . redzu caur un caurēm. Pazīstam mēs to psiholoģiju . . . Gribot negribot jādzer degvīns, ja nedod tēju! Vai dzersi kādu šņabīti?

Haļavkins paņēma no palodzes degvīnu, desu un apsēdās uz dīvāna, lai sāktu dzert un uzkost. Brikovičs skumīgi skatījās uz pudelesbrāli un klausījās viņa nerimtīgajā tērgavošanā. Varbūt tāpēc, ka, ieraugot pinkaino mūziķa galvu, četrdesmitgrādīgo degvīnu un lēto desu, Brikovičs atcerējās neseno pagātni, kad bija tikpat trūcīgs, taču brīvs, un viņa seja kļuva vēl drūmāka, un gribējās iedzert. Brikovičs piegāja pie galda, izdzēra glāzīti un nosēcās.

—    Suņa dzīve! — viņš teica un papurināja galvu. — Riebīga! Nupat jūs mani apvainojāt, apkalpotājs mani apvainoja… un tam nav ne gala, ne malas! Bet par ko? Patiesību sakot, ne par ko …

Pēc trešās glāzītes Brikovičs apsēdās uz dīvāna, iegrima domās, atbalstījis plaukstās galvu, pēc tam sērīgi nopūtās un teica:

—   Kļūdījos! Ai, cik ļoti kļūdījos! Esmu pārdevis gan savu jaunību, gan karjeru, gan principus, — tāpēc dzīve man tagad atriebjas. Drausmīgi atriebjas!

No degvīna un skumjām domām viņš kļuva ļoti bāls un, šķiet, pat kalsenāks. Brikovičs izmisumā vairākkārt sakampa galvu un sūrojās: «Ai, kas tā par dzīvi, ja tu zinātu!»

—    Taču atzīsties, saki vaļsirdīgi, — viņš jautāja, neatlaidīgi raudzīdamies sejā Haļavkinam, — saki vaļsirdīgi — kā vispār… šeit pret mani izturas? Ko runā mēbelēto istabu studenti? Kazi, esi dzirdējis …

—   Dzirdēju . . .

—   Ko tad?

—   Neko nerunā, bet tāpat vien nicina.

Jaunie draugi apklusa un vairs nerunāja. Viņi šķīrās tikai mazā gaismiņā, kad gaitenī apkalpotāji sāka kurināt krāsnis.

—   Bet tu viņai neko… nemaksā … — šļupstēja Brikovičs aiziedams. — Nemaksā viņai ne kapeiku! … Lai .. .

Haļavkins atkrita uz dīvāna un, uzlicis galvu uz vijoles kastes, skaļi krāca.

Nākamajā naktī viņi atkal bija kopā . ..

Brikovičs, nobaudījis draudzīgu, vaļsirdīgu vārdu plūdu saldumu, tagad vairs nelaiž garām nevienu nakti, bet, ja nesastop Haļavkinu, ieiet kādā citā mēbelētajā istabā, kur sūrojas par savu likteni, dzer, dzer, atkal sūrojas — un tā katru nakti.

NELAIMES NAKTS

Skices

Dzirdamas gan aprautas, gan satraukti gaudojošas suņu rejas, tā rej suņi, kad tie saož ienaidnieku, bet nesaprot, kas viņš ir un kur ir. Tumšās rudens nakts klusumu traucē dažādas skaņas: cilvēku balsu neskaidrā murmināšana, steidzīga, nemierīga skraidelēšana, dārziņu vārtu čīkstoņa, zirga auju dunoņa.

Djadkina muižas pagalmā, iepretim kungu mājas terasei, nosalušo puķu dobē kā sastinguši stāv trīs augumi. Vienam mugurā garš zvanveida kažoks, kas apjozts ar auklu un kam apakšmalā karājas aitu vilnas kušķi, — tūlīt var pazīt, ka tas ir naktssargs Semjons. Blakus Semjonam garš vīrs ar atkarenām ausīm, tievām kājām, ģērbies svārkos — tas ir sulainis Gav- rila. Trešais — vestē un pāri biksēm pārlaistā kreklā, drukns, lācīgs, ar stūraino augumu atgādinādams no koka izgrebta zemnieka figūriņu, arī ir vārdā Gavrila un kalpo par kučieri. Visi trīs turas pie puķu dārziņa pazemā žoga un skatās tālumā.

—    Glāb un žēlo, debesu valdniece, — Semjons purpina satrauktā balsī. — Ak tu nelaime, traka nelaime! Debesu tēva dusmība … Svētā dievmāte . ..

—    Brālīši, tas nav tālu … — sulainis Gavrila saka zemā balsī. — Kādas sešas verstis, ne vairāk . . . Manuprāt, vācu viensētās .. .

—    Vācu viensētas ir vairāk pa kreisi, — kučieris Gavrila iebilst. — Vācu viensētas ir tur, ja tu, āreče, uz to bērzu skatītos. Tas būs Kreščenskā.

—   Jā, Kreščenskā, — Semjons piekrīt.

Kads basām kājām, papežiem dobji dipot, pārskrien pār terasi un aizcērt durvis. Kungu māja iegrimusi tumsā. Logi melni kā sodrēji raugās drūmi, kā jau rudenī, un tikai vienā manāma vāja, blāva gaismiņa, ko raida naktslampiņa ar sārtenu jumolu. Šinī istabā dus jaunā lielmāte Marija Sergejevna. Viņas vīrs Nikolajs Aleksejevičs aizbraucis kārtis spēlēt un vēl nav atgriezies.

—    Nastasjal — dzirdams sauciens.

—   Lielmāte pamodusies, — saka sulainis Gavrila.

—   Pagaidiet, brālīši, es viņai ieskaidrošu. Lai dod man atļaušanu ņemt zirgus un kalpus, cik nu šo ir, es braukšu uz Kreščensku un veicīgi tur šito pašu . . . Ļaudis ir nesaprašas, stulbi kā mieti, jāizrīko, kā un ko darīt.

—        Vai tu redz, izrīkotājs atradies! Izrīkot grasās, bet pašam zobi klab. Arī bez tevis tur ļaužu gana. Kazi, sabraukuši gan stanovoji, gan uradņiki, gan lielkungi.

Uz terases šķindēdamas atveras stikla durvis, un ārā iznāk pati muižas īpašniece.

—        Kas te ir? Kas par trokšņošanu? — viņa jautā un iet pie trim ēnām. — Semjon, tu tas esi?

Semjons vēl nepaspēj viņai atbildēt, kad lielmāte šausmās paraujas atpakaļ un sasit rokas.

—    Ak dievs, kāda nelaime! — viņa iekliedzas.

—   Vai jau sen tas? Kur? Kāpēc mani nemodinājāt?

Visā debess dienvidu pusē plaiksnās blīva, asinssārta

blāzma. Debess sakaitusi, saspringta, drausmīgais sarkanums šaudās, trīc, gluži vai pulsē. Uz milzīgā, nespodri asinssārtā fona spilgti saskatāmi mākoņi, pauguri, kailie koki. Dzirdamas steidzīgas, drudžainas trauksmes zvana skaņas.

—        Tas ir šausmīgi, šausmīgi, — lielmāte saka. —Kur deg?

—    Netālitēs, Kreščenskā . . .

—        Ak mans dievs, ak dievs! Nikolajs Aleksejičs nav mājās, un es nezinu, ko darīt. Vai pārvaldniekam ziņots?

—    Ir ziņots… Viņš ar trim mucām aizbrauca turp.

—    Nabaga ļaudis!

—   Pats galvenais, lielmāt, viņiem nav upes. Draņķa dīķelis, un arī tas aiz sādžas.

—    Vai nu ar ūdeni nodzēšams? — saka sulainis Gavrila. — Galvenais, nedrīkst liesmām vaļu ļaut. Dažiem, kam vairāk saprašanas, vajadzētu izrīkot, lai istabas plēš nost. Lielmāt, atvēliet braukt man!

—   Tev tur nav ko braukt, — Marija Sergejevna atbild. — Tu tikai maisīsies pa kājām.

Gavrila aizvainoti kāsē un atiet sāņus. Semjons un otrs Gavrila, kas necieš svārciņos tērptā sulaiņa smalkumu un vīzdegunību, — abi ļoti apmierināti par muižnieces aizliegumu.

—   Tātad tu tikai maisīsies pa kājām! — Semjons atkārto.

Abi, naktssargs un kučieris, it kā gribēdami lielmātes acu priekšā paplātīties ar savu prātīgumu, sāk bārstīt no mācītājiem noklausītus vārdus.

—   Debesu tēvs sodījis par grēkiem … Tā tās lietiņas! Cilvēks grēko un nedomā, kāds viņš ir, bet dievs tas kungs šitā, nu tā redz…

Ugunsgrēka blāzma visus ietekmē vienādi. Tiklab lielmāte, kā arī kalpi iekšēji trīc, visiem uzmācas saltums, tik neatvairāms saltums, ka dreb rokas, galva, balss … Bailes lielas, bet ziņkārība vēl lielāka . .. Gribētos pacelties augstāk un redzēt pašas liesmas, dūmus, cilvēkus! Stipru pārdzīvojumu alkas pieveic bailes un līdzcietību pret citu nelaimi. Kad atblāzma kļūst bālāka un šķiet mazāka, kučieris Gavrila priecīgi sauc:

—   Nu, liekas, dzēš! Lai dievs palīdz!

Taču viņa balsī saklausāma nožēlu pieskaņa. Kad ugunsgrēka blāzma uzšaujas augstāk un kļūst it kā platāka, Gavrila nopūšas un izmisīgi māj ar roku, bet pēc elšanas, kas liecina, ka viņš pūlas pacelties uz pirkstgaliem, var nojaust, ka Gavrila izjūt tādu kā baudu. Visi saprot, ka redz drausmīgu nelaimi, dreb, bet, ja ugunsgrēks uzreiz apdzistu, viņi justos neapmierināti. Šāda divdabība ir dabiska, un velti to dēvējam par egoistisku cilvēku nevēlamu īpašību.

Lai cik drausmīgs būtu skaistums, tas tomēr ir un paliek skaistums, un cilvēka jūtas nav spējīgas to neapbrīnot.

Dzirdami it kā viegli pērkona dārdi: kāds smagiem soliem iet pa mājas skārda jumtu.

—   Vaņka, vai tu tas esi? — Semjons kliedz.

—   Es un Nastasja!

—   Velns tāds, nogāzīsies! Vai kaut ko redzi?

—   Re-odzu! Kreščenskā, brālīši!

—   Pa jumta lodziņu droši vien var redzēt, — saka Marija Sergejevna. — Varbūt vajadzētu paskatīties no turienes?

Nelaimes aina cilvēkus tuvina. Savu klīrību aizmirsusi lielmāte, Semjons un divi Gavrilas ieiet mājā. Bāli, bailēs drebēdami un baismās ainavas alkdami, viņi iziet cauri visām istabām un uzrāpjas pa kāpnītēm bēniņos. Visur tumšs, un svece, ko tur rokās sulainis Gavrila, nevis apgaismo, bet raida visapkārt tikai neskaidrus gaismas traipus. Lielmāte pirmoreiz mūžā redz mājas bēniņus . .. Sijas, tumši kakti, krāšņu dūmeņi, zirnekļu tīmekļu un putekļu smaka, dīvains, smilšains pamats zem kājām — tas viss viņā rada pasakainas dekorācijas iespaidu.

«Ak tad šeit mitinās mājas gari?» viņa domā.

Caur jumta lodziņu ugunsgrēka atblāzma liekas vēl platāka un sarkanāka. Redzamas liesmas. Pie apvāršņa stīdzē gara, spoži zeltaina strēle. Tā kustas, laistās kā dzīvsudrabs.

—   Tur jau nu nedeg viena māja vien. Tur, brālīt, kazi puse sādžas liesmās cepinās! — saka kučieris Gavrila.

—   Vai dzi! Trauksmes zvans vairs nezvana. Tātad arī dievnams aizdedzies.

—   Kreščenskā koka baznīca! — saka muižniece, kurai aizcērlas elpa — tik ļoti smako Scmjona aitādu kažoks. — Liela nelaime!

Tiku likām izskatījušies, viņi kāpj lejup. Drīz atbrauc lielkungs Nikolajs Aleksejičs. Ciemos viņš dūšīgi iedzēris un tagad, saritinājies karietē gluži vai kamolā, skaļi šad tad iekrācas. Viņu pamodina. Nikolajs Aleksejičs stulbi skatās uz blāzmu un murmina:

—   Jājamo zi. . . irgu! Ve-e-eicīgi!

—   Nē, nē! — Marija Sergejevna protestē. — Vai tad šādā stāvoklī tu vari jāt? Ej gulēt!

—   Zi. . . irgu! — kungs pavēl grīļodamies.

Nikolajam Aleksejičam pieved zirgu. Viņš uzraušas seglos, sapurina galvu un pazūd tumsā. Bet suņi pa to laiku gaudo un rausta važas, it kā saoduši vilku. Apkārt Semjonam un abiem Gavrilām sapulcējas sievas un puikas. Vaimanas, pūšana, elšana, krustu mešana nemaz negrib rimties. Pagalmā iedrāžas jātnieks.

—   Seši cilvēki sadeguši, — viņš aizelsies kliedz. — Pussādža kā ar slotu noslaucīta! Milzums lopu pagalam. Namdara Stepana vecene sadegusi.

Lielmātes nepacietība vairs nav savaldāma. Ļaužu rosīšanās un valodas viņu satracina vēl vairāk. Viņa liek aizjūgt karieti un pati brauc uz ugunsgrēku. Nakts tumša un auksta. Zeme mazliet skraukšķ no vieglā rīta puses sala, zirgu pakavi dobji būkš pa ceļu gluži kā pa tepiķi. Sulainis Gavrila piemeties uz bukas blakus kučierim un nepacietīgi trinas uz sēdekļa. Viņš palūkojas atpakaļ, murmina, ik pa brīdim paslienas kājās un izturas tik pašapzinīgi, it kā no viņa būtu atkarīgs Kreščenskas liktenis…

—   Galvenais, nevajag ļaut liesmām vaļu … — Gavrila muld. — Viss jādara ar saprašanu, bet vai tad prastam zemniekam prātiņš mājās?

Nobraukusi piecas vai sešas verstis, lielmāte ierauga kaut ko neparasti šaušalīgu, ko retais dabū redzēt, turklāt tikai reizi mūžā un ko nespēj iztēloties pat viskrāšņākā fantāzija. Sādža kvēlo kā milzīgs sārts. Redzes lauku aizsedz bezgala daudzas kustīgas, žilbinošas liesmas, starp kurām it kā dūmakā iegrimušas mājas, koki, baznīca. Spoža gaisma gandrīz kā saules zaiga jaucas kopā ar melnu dūmu un blāvu tvaiku mutuļiem, zeltainas mēles šaujas augšup un, alkatīgi sprakšķēdamas, smiedamās un jautri iekvēlodamās, laiza melnās ēku sienas. Sarkanu, zeltainu putekļu mā- kuļi brāžas gaisos, un šķiet, lai ainava butu vēl ietekmīgāka, šajos mākuļos šaudās pārbiedēti baloži. Visapkārt dīvains skaņu jūklis: drausmīgi brākšķi, liesmu plaukšķēšana, kas atgādina milzīga putnu bara spārnu plaukšķēšanu, cilvēku balsis, blēšana, maurošana, riteņu čīkstoņa. Baznīca ir baismīga. Pa tās logiem brāžas ārā liesmas un biezu dūmu mutuļi. Zvanu tornis rēgojas kā melns milzis, gaismas un zeltainu putekļu ieskauts, tas jau apsvilis, taču zvani vēl karājas, un grūti saprast, pie kā tie karājas …

Abpus ceļa drūzma, tāda kā gada tirgū vai pie prāmja, kad tas pirmoreiz slīd pāri upei pēc palu ūdeņu atkrišanas. Cilvēki, zirgi, vezumi, iedzīves krāmu kaudzes, mucas. Tas viss kustas, jaucas kopā, klaigā, vaimanā. Lielmāte skatās uz jūkli un dzird savu vīru spalgi kliedzam:

—   Vediet viņu uz slimnīcu! Aplejiet ar ūdeni!

Bet sulainis Gavrila stāv uz vezuma un plātās ar rokām. Gaismas apstarots, viņš met garu ēnu un šķiet lielāks nekā citkārt. . .

—    Aizdedzinājuši, tas ir skaidrs kā diena! — viņš kliedz un svaidās kā velns, krustu ieraudzījis. — Eh, jūs! Nevajadzēja liesmām vaļu ļaut! Vaļu ļaut tām nevajadzēja!

Kur vien acs raugās, visur bālas, trulas, it kā pārakmeņojušās sejas. Suņi gaudo, vistas kladzina …

—   Piesargās! — kliedz atbraukušo kaimiņu muižnieku kučieri.

Neparasta ainava! Marija Sergejevna negrib ticēt pati savām acīm, un tikai lielais karstums liek viņai just, ka tas nav sapnis . . .

KALHASS

Komisko lomu tēlotājs Vasilijs Vasiļjičs Svetlovi- dovs, drukns, spēcīgs, piecdesmit astoņus gadus vecs vīrs, pamodās un izbrīnā paraudzījās apkārt. Viņam iepretim abpus neliela spoguja beidza degt divas stearīna sveces. Nekustīgās, laiskās liesmiņas blāvi apgaismoja nelielu, tabakas dūmu un krēslas pilnu istabiņu ar krāsotām dēļu sienām. Visapkārt redzamas Bakhusa un Melpomēnas nesenās tikšanās pēdas, un šī tikšanās bija slepena, bet brāzmaina un nejēdzīga, kā jau netikums. Uz krēsliem un grīdas samesti svārki, bikses, avīzes, mētelis ar raibu padrēbi, cilindrs. Uz galda dīvaina, haotiska nekārtība: juku jukām sagrūstas tukšas pudeles, glāzes, trīs vainagi, apzeltīta papirosu etvija, glāžluris, otrā laimestu aizņēmuma biļete ar samirkušu stūri, futrālis ar zelta adatu. Viss šis jūklis bagātīgi piemēlāls ar papirosu galiem, pelniem, saplēstas vēstules sīkām driskām. Pats Svetlovidovs sēdēja atzveltnes krēslā Kalhasa kostīmā.

—    Apžēliņ, es taču esmu savā ģērbtuvē! — komiķis iesaucās, lūkodamies apkārt. — Tas tik ir numurs! Kad esmu paspējis aizmigt?

Viņš uzmanīgi paklausījās. Kapa klusums. Papirosu etvija un laimestu aizņēmuma biļete skaidri atgādināja, ka šodien bijusi viņa benefice, ka viņam bijuši panākumi, ka ikvienā starpbrīdī viņš ar saviem cienītājiem, kas lauztin lauzās ģērbtuvē, dzēris daudz konjaka un sarkanvīna.

—       Kad tad es aizmigu? — viņš atkārtoja. — Ak, es vecais ūpis, vecais ūpis! Vecais suns! Tātad tik traki piestrēbos, ka sēdus esmu aizmidzis! Lieliski!

Komiķim kjuva jautri. Viņš laida vaļā nevaldāmu piedzēruša cilvēka smieklu juku jukām ar klepu, paņēma sveci un izgāja no ģērbtuves. Skatuve tumša un tukša. No tās dzīlēm, no sāniem un skatītāju zāles vilka viegls, bet jūtams vējš. Vēsmas kā spoki brīvi klaiņāja pa skatuvi, uzgrūdās cita citai, virpuļoja un rotaļājās ar sveces liesmu. Tā raustījās, liecās šurpu turpu un raidīja vāju gaismu gan uz daudzajām ģērbtuvju durvīm, gan uz sarkano kulisi, pie kuras nolikts spainis, gan uz lielo skatuves vidū nomesto rāmi.

—   Jegorka! — komiķis uzsauca. — Jegorka, velns, kur tu esi? Petruška! Aizmiguši velni, miets jāgrūž ribās! Jegorka!

… orka … a … a! — atbalss atbildēja.

Komiķis atcerējās, ka Jegorka un Petruška sakarā ar benefici dabūja no viņa katrs trīs rubļus dūšas uztaisīšanai. Pēc šādas mīlestības dāvanas viņi diez vai bus palikuši pārnakšņot teātrī.

Svetlovidovs nokrekšķējās, apsēdās uz ķeblīša un nolika sveci uz grīdas. Galva smaga, sareibusi, visā miesā vēl tikai sāka «pārdestilēties» milzīgais izdzertā alus, vīna un konjaka daudzums, un, sēdus snauzdams, viņš bija saguris un kļuvis ļengans.

—   Mutē vesels eskadrons pārnakšņo… — viņš purpināja un spļaudījās. — Eh, vecais dumiķīti, nevajadzēja tev dzert. Nevajadzēja! Gan krusti smeldz, gan galva sāp, gan drebuļi skraida . . . Vecums.

Viņš paskatījās uz zāles pusi… Tik tikko saredzama sufliera būda, litera ložas un orķestra pultis, bet visa skatītāju zāle šķita melna, bezdibenīga bedre, baismīga rīkle, no kuras dvesa salta, skarba tumsa . . . Zāle, kas parasti šķita vienkārša un mājīga, tagad naktī likās bezgala dziļa, vientuļa kā kaps un cietsirdīga… Komiķis paraudzījās tumsā, pēc tam uz sveci un arvien vēl purpināja:

—   Jā, vecums . . . Lai kā mānos, lai kā mēģinu sadūšoties un ķēmoties, bet ir jau piecdesmit astoņi gadi — jā, jā! Mana dzīve jau saka ardievas! Jā-a, mīļais Vasja . . . Esmu taču nostrādājis uz skatuves trīsdesmit piecus gadus, bet teātri naktī redzu, šķiet, tikai pirmo reizi. . . Jocīga būšana, jānudien… Kā tad, pirmo reizi! Baigi, velns parāvis . . . Jegorka! — komiķis kliedza pieceldamies. — Jegorka!

.. . orka … a … a! — atbalss atsaucās.

Reizē ar atbalsi kaut kur tālu, it kā baismīgas rīkles dziļajās dzīlēs, sāka zvanīt uz rīta dievkalpojumu. Kal- hass pārmeta krustu.

—    Petruška! — viņš sauca. — Velni, kur jūs esat? Ak dievs, kāpēc es to sātanu pieminu? Atmet šādus izteicienus, atmet dzeršanu, esi taču jau vecs, jāsprāgst nost! Piecdesmit astoņu gadu vecumā jāiet uz rīta dievkalpojumu, jāgaida pēdējā stundiņa, bet es … ak tu debesu tēvs!

—   Dievs apžēlojies, cik baigi! — viņš purpināja.

—   Šitā taču, ja visu nakti te nosēdēšu, aiz bailēm varu nomirt. Te nu gan būtu īstā vieta spoku izsaukšanai!

Izteicis vārdu «spoku», viņš nobijās vēl vairāk . . . Klaiņājošās vēja vēsmas un gaismas plankumu plaik- snīšanās satrauca un uzkurināja iztēli līdz pēdējai iespējai… Komiķis sarāvās, saguma un, pieliecies pēc sveces, pēdējo reizi ar bērnišķīgām šausmām pašķielēja uz tumšo zāles bedri. Smiņķa izķēmotā seja bija stulba un gandrīz bez jebkādas izteiksmes. Nesatvēris sveci, viņš pēkšņi pielēca kājās un stingu skatienu vērās tumsā. Brīdi viņš stāvēja klusēdams, pēc tam, dīvainu šaušalu pārņemts, sakampa galvu un sāka dauzīt kājas…

—   Kas tu esi? — viņš kliedza spalgā, svešādā balsī.

—   Kas tu esi?

Vienā no litera ložām stāvēja balts augums. Tiklīdz gaisma pasitās uz viņa pusi, varēja atšķirt rokas, galvu un pat baltu bārdu.

—   Kas tu esi? — komiķis atkārtoja izmisuma pilnā balsī.

Baltais pārcēla kāju pāri ložas barjerai, ielēca orķestra telpā, pēc tam bez jebkāda trokšņa kā ēna devās uz rampu.

—   Tas esmu es! — ballais teica, rāpdamies uz skatuves.

—   Kāds es? — Kalhass kliedza un kāpās atpakaļ.

—   Es . .. es, Ņikita Ivaničs . .. suflieris. Ludzu, neuztraucieties!

Trīcošais un aiz bailēm prātu zaudējušais komiķis nespēkā noslīga uz ķeblīša un nokāra galvu.

—    Tas esmu es! — pienākdams pie viņa, sacīja garš, stiegrains vīrs ar pliku pauri, ar sirmu bārdu, basām kājām, apakšveļā. — Tas esmu es! Suflieris!

—   Ak dievs … — komiķis izdvesa, pārvilkdams ar plaukstu pār pieri un smagi elpodams. — Ak tas esi tu, Ņikituška? Kā . . . āpēc tu esi šeit?

—    Es te allaž pārnakšņoju litera ložā. Citur nav kur pārnakšņot. .. Tikai nestāstiet Aleksejam Fomičam.

—    Tu, Ņikituška… — murmināja spēkus zaudējušais Kalhass, sniegdams suflierim trīcošu roku. — Ak dievs, ak mans dievs! … Izsauca sešpadsmit reizes, pasniedza trīs vainagus un daudz dāvanu . . . visi bija sajūsmināti; bet neviens nepamodināja mani, piedzērušu, vecu vīru, un neaizveda mājās. Ņikituška, es esmu vecs. Man piecdesmit astoņi gadi. Slims! Mans vārgais prātiņš gurst.

Kalhass tiecās uz suflieri un, viss trīcēdams, piekļāvās pie viņa rokas.

—    Ņikituška, neej projām… — komiķis muldēja kā murgos. — Vecs, nevarīgs, jāmirst nost… Baigi!

—   Jums, Vasilij Vasiļjič, jāiet mājās! — Ņikituška sirsnīgi sacīja.

—   Neiešu. Man nav mājas! Nav, nav!

—   Kungs Jēzus Kristus! Esat jau aizmirsis, kur dzīvojat?

—   Negribu, negribu turp iet. . . — komiķis dīvainā izmisumā atkārtoja. — Tur esmu viens… neviena man nav, Ņikituška, ne radagabalu, ne savas vecenes, ne bērniņu . .. Viens pats kā koks . . . Nomiršu, un nebūs pat, kas atceras.

Komiķa drebuļi pārņēma arī Ņikitušku . . . Piedzērušais, satrauktais vecis kratīja viņa roku, drudžaini to žņaudza un notriepa ar smiņķi un asarām. Ņikituška drebinājās aiz aukstuma un raustīja plecus.

—    Bail man vienam pašam … — Kalhass purpināja. •— Nav kas mani apmīļo, iepriecina, sareibušu nogulda gultā. Kam es deru? Kam esmu vajadzīgs? Kas mani mīl? Neviens mani nemīl, Ņikituška!

—   Skatītāji jūs mīl, Vasilij Vasijjič!

—   Skatītāji aizgājuši un guj … Nē, nevienam neesmu vajadzīgs, neviens mani nemīl… Ne sievas man, ne bērnu.

—   Vai tu redz, par ko jūs sūrojaties!

—    Es taču esmu cilvēks, dzīvs radījums. .. Ņikituška, esmu muižnieks, no labas dzimtas … kamēr ne- iekritu šajā bedrē, armijā kalpoju, artilērijā. Brašs puisis biju, skaists, straujš, drosmīgs… Pēc tam cik lielisks aktieris biju, mans dievs, ak mans dievs! Kur tas viss palicis, kur aizgājuši tie laiki?

Turēdamies pie sufliera rokas, komiķis paslējās un mirkšķināja acis tik joti, it kā no tumsas būtu iekjuvis spoži apgaismotā telpā. Pa vaigiem, ievilkdamas smiņķī svītras, ritēja lielas asaras …

—    Kas tie par laikiem bija! — viņš arvien vēl runāja kā pa murgiem. — Šovakar paskatījos uz to bedr i un visu atcerējos … visu! Šī bedre aprijusi trīsdesmit piecus gadus no mana mūža un no kāda mūža, Ņikituška! Raugos tagad uz to un redzu visu līdz pēdējai svītriņai, tikpat kā tavu seju! … Atceros, kad biju jauns aktieris, kad vēl tikai sāku pa īstam nobriest, viena mani iemīļoja manas spēles dēļ .. . Skaista, smuidra kā apsīte, jauna, nevainīga, gudra, spoža, gluži kā vasaras rīta blāzma! Ticēju — ja nebūtu saules pie debesīm, virs zemes tomēr pludotu tāda pati gaisma, jo viņas daiļumu nespēja aptumšot nekāda nakts!

Kalhass runāja jūsmīgi, galvu un roku kratīdams . . . Viņam iepretim naktsveļā stāvēja basais Ņikituška un klausījās. Abus ieskāva tumsa, ko tik tikko spēja kliedēt nevarīgā sveces liesmiņa. Tā bija dīvaina, neparasta aina, kāda nav redzēta nevienā teātrī visā pasaulē, un skatītājus aizstāja vienaldzīga, melna bedre …

—   Viņa mani mīlēja, — Kalhass turpināja, cīnīdamies pēc elpas. — Un kas notika? Atminos, stāvēju blakus viņai kā tagad blakus tev… Toreiz viņa bija tik daiļa kā vēl nekad, skatījās uz mani tik sirsnīgi, ka nespēšu aizmirst šīs acis līdz kapa malai! Laipnība, maigums, jaunības spožums, sirsnība! Apskurbis, laimīgs nokritu uz ceļiem, lūdzos laimes . . .

Komiķis atvilka elpu un vārgā balsī turpināja:

—    Bet viņa man saka: «Atstājiet skatuvi!» Vai saproti? Viņa varēja mīlēt aktieri, bet būt par viņa sievu — nekad! Atceros, tanī dienā atkal tēloju… Loma bija vulgāra, sekliem jokiem piebārstīta … Es spēlēju, bet pašam sirdi kaut kas krimta un žņaudza… Skatuvi es nepametu, nē, bet man jau atvērās acis! . . . Sapratu, ka esmu vergs, citu dīkās dzīves rotaļlieta, ka nekādas svētās mākslas nav, ka viss ir murgi un māņi. Es sapratu arī skatītājus! Kopš tā laika neticēju vairs ne aplausiem, ne vainagiem, ne sajūsmai! Jā, brālīt! Skatītāji man aplaudē, pērk par rubli manu fotogrāfiju, tomēr es viņiem esmu svešs, esmu viņiem tikai netīrelis, gandrīz ielas meita! Skatītāji godkāres dēļ meklē pazīšanos ar mani, taču nepazemojas tiktāl, lai ļautu ar mani precēties savai māsai, meitai! Es neticu skatītājiem, nīstu viņus, skatītāji man ir sveši!

—   Jums būtu laiks mājās iet, — suflieris piesardzīgi sacīja.

—    Es viņus ļoti labi pazīstu! — Kalhass kliedza, draudēdams ar dūrēm melnajai bedrei. — Toreiz jau sapratu … Jaunībā es jau kļuvu redzīgs un ieraudzīju patiesību… Dārgi man izmaksāja šis redzīgums, Ņikituška. Pēc tā notikuma .. . pēc šķiršanās no tās meitenes es sāku klaiņāt bez kādas jēgas, dzīvot vienai dienai, neraudzīdamies uz priekšu . .. Tēloju ākstus, zobojos, sagandēju skatītājus . . . vulgarizēju un izķēmoju savu izrunu, zaudēju cilvēka ģīmi un līdzību… Ehhh! Iestidzis esmu šinī bedrē. Senāk nejutu, bet šovakar… kad pamodos, palūkojos atpakaļ, man jau piecdesmit astoņi gadi! Tikai tagad atskārtu, ka esmu vecs! Mana dziesmiņa izdziedāta!

Kalhass joprojām vēl drebēja, un viņam trūka elpas .. . Kad Ņikituška pēc brīža ieveda aktieri ģērbtuvē un mēģināja novilkt drānas, Kalhass pavisam sa- guma, saplaka, taču arvien vēl kaut ko murmināja un raudāja.

31 - 78

CSSST!.

Ivans Jegorovičs Krasnuhins, necils avīžu līdzstrādnieks, vēlu naktī atgriežas mājās sadrūmis, nopietns un kaut kā sevišķi domīgs. Izskatās tāds, it kā viņam draudētu kratīšana vai viņš grasītos izdarīt pašnāvību. Pastaigājis pa istabu, Krasnuhins apstājas, uzbužina matus un saka gluži kā Laerts, kurš grib atriebt savu māsu:

—    Es sagrausts, gurda dvēsele, māc sirdi spīvas bēdas, bet lūdzu, sēdies un raksti! Un to sauc par dzīvi?! Kāpēc neviens vēl nav attēlojis mokpilno nesaderību, kas plosās rakstniekā, kad viņš ir skumjš, bet jāsmīdina pūlis vai arī kad viņš ir jautrs, bet pēc pasūtījuma jābirdina asaras? Man jābūt rotaļīgam, vienaldzīgi saltam, asprātīgam, bet saprotiet taču, ka mani māc skumjas vai, teiksim, esmu slims, vai mirst mans bērns, dzemdē mana sieva!

Krasnuhins to saka, dūri kratīdams un bolīdams acis… Pēc tam iet guļamistabā un modina sievu.

—    Nadja, — viņš teic, — sēdīšos un sākšu rakstīt… Lūdzu, uzmani, lai mani neviens netraucē. Nevar rakstīt, ja bļauj bērni, krāc virējas … Gādā arī, lai būtu tēja un… varbūt bifšteks… Tu zini, bez tējas nespēju rakstīt… Tēja ir vienīgais līdzeklis, kas darbā stiprina manus spēkus.

Atgriezies savā istabā, Krasnuhins novelk svārkus, vesti un zābakus. Izģērbjas lēni, pēc tam, savilcis tādu ģīmi, it kā viņš būtu nepatiesi aizvainots, sēžas pie rakstāmgalda.

Uz galda nav nekā nejauša, ikdienišķa, taču viss, pats sīkākais nieciņš liecina par svarīgiem apsvērumiem un stingru programmu. Nelieli diženu rakstnieku krūšutēli un fotogrāfijas, melnrakstu kaudze, Beļinska darbu sējums ar ielocītu lappusi, pelnu trauka vietā pakauša kauls, avīze, kas salocīta nevērīgi, tomēr tā, lai būtu redzama ar zilu zīmuli apvilkta rindkopa un liels uzraksts uz malas: «Nelietīgi!» Turpat kāds desmits nule noasinātu zīmuļu un spalvaskāti ar jaunām spalvām, acīm redzot, nolikti tādēļ, lai ārēji apstākļi un nejaušības, piemēram, spalvas nolūšana, ne mirkli nepārtrauktu brīvo jaunrades lidojumu . . .

Krasnuhins atlaižas pret krēsla atzveltni un, acis aizvēris, iegrimst pārdomās par izraudzīto tēmu. Viņš dzird, ka sieva šļūkā ar rīta kurpēm un plēš patvāra aizkuršanai skalus. Nojaušams, ka sieva vēl nav lāgā pamodusies, jo patvāra vāciņš un nazis atkal un atkal krīt viņai no rokām. Drīz atskan patvāra šņākšana un cepjamās gaļas švirkstēšana. Sieva arvien vēl plēš skalus un klaudzina krāsns aizšaujamos, juškas un durtiņas. Pēkšņi Krasnuhins saraujas, izbijies atver acis un sāk ošņāt gaisu.

— Ak dievs, dvinga! — viņš vaid, savilkdams cietēja ģīmi. — Dvinga! Tā neciešamā sieviete sadomājusi mani nogalināt! Dievs ir mans liecinieks, jel sakiet, vai šādos apstākļos varu rakstīt!

Krasnuhins skrien uz virtuvi un tur sāk dramatiski bļaut. Kad sieva pēc brīža piesardzīgi, uz pirkstgaliem nākdama, ienes glāzi tējas, viņš, tāpat kā pirmīt, ar aizvērtām acīm sēž atzveltnes krēslā, iegrimis pārdomās par savu tēmu. Krasnuhins nekustas, viegli bungo ar diviem pirkstiem pa pieri un izliekas nejūtam sievas klātbūtni… Sejā joprojām aizvainotas nevainības vaibsti.

31*

483

Kā meitene, kurai uzdāvināts dārgs vēdeklis, viņš, iekām uzraksta nosaukumu, ilgi koķetē pats ar sevi, dižojas, klīrējas … Krasnuhins sažņaudz deniņus, brīžiem saliecas līks un greizs, parauj zem krēsla kājas, it kā tās sāpētu, brīžiem gurdi piemiedz acis kā runcis uz dīvāna . . . Beidzot, vēl mazliet šaubīdamies, pastiepj

roku uz tintnīcu un ar tādu žestu, it kā parakstītu sev nāves spriedumu, uzskrīvē nosaukumu . . .

—    Māmiņ, iedod ūdeni! — viņš dzird dēla balsi.

—    Cssst! — māte apsauc. — Tētis raksta! Cssst. . .

Tētis raksta ātri jo ātri bez labojumiem un apstāšanās, tikko paspēdams šķirt lapas. Slaveno rakstnieku krūšutēli un ģīmetnes raugās uz viņa aši slīdošo spalvu, neuzdrošinās pakustēties un, šķiet, domā: «Eh, brālīt, esi gan ievingrinājis roku!»

—    Cssst! — čirkst spalva.

—     Cssst! — brīdina rakstnieku krūšutēli, kopā ar galdu nodrebēdami, jo Krasnuhins pagrūdis to ar ceļgalu.

Rakstītajs pēkšņi atslienas, noliek spalvu un vērīgi klausās . . . Viņš dzird vienādu, vienmuļu čukstēšanu … Blakus istabā īrnieks Foma Nikolajevičs lūdz dievu.

—     Paklausieties! — Krasnuhins kliedz. — Vai jūs nebūtu tik laipns un neskaitītu lūgsnas klusāk? Jūs man neļaujat rakstīt!

—   Piedodiet… — Foma Nikolajevičs bikli atbild.

—   Cssst!

Aprakstījis piecas lappusītes, Krasnuhins izstaipās un paskatās pulkstenī.

—    Ak dievs, pulkstenis jau trīs! — viņš vaid. — Citi guļ, bet man . .. vienam jāstrādā!

Sagrauzts, nokusis, gaivu uz sāniem nokāris, viņš iet guļamistabā, modina sievu un saka gurdā balsī:

—   Nadja, ienes man vēl tēju! Esmu . . . bez spēka!

Viņš raksta līdz četriem un labprāt rakstītu līdz sešiem, ja neizsīktu tēma. Koķetēšana un klīrēšanās pašam ar sevi, ar nedzīviem priekšmetiem, tālu no nekautrīgām, pētīgām acīm, despotisms un tirānija pār šo mazo skudru pūzni, ko liktenis iegrūdis viņa nagos, ir Krasnuhina eksistences alfa un omega. Un cik maz šis mājas despots līdzinās tam sīkajam, pazemotajam, klusajam, neapdāvinātajam cilvēciņam, kuru mēs esam pieraduši redzēt redakcijās!

—     Esmu tik ļoti pārguris, ka diezin vai aizmigšu … — viņš saka, likdamies gulēt. —Mūsu darbs — šis nolādētais, nepateicīgais katorgas darbs nogurdina ne vien miesu, bet arī garu . .. Man derētu iedzert bromkāliju .. . Dieva vārds, ja nebūtu ģimenes, es pamestu šo darbu . . . Rakstīt pēc pasūtījuma! Tas ir šausmīgi!

Viņš guļ līdz divpadsmitiem vai vieniem dienā, guļ ciešā un veselīgā miegā … Ai, kā tad viņš gulētu, kādus sapņus redzētu, kā izvērstos, ja kļūtu par izcilu rakstnieku, redaktoru un kaut vai izdevēju!

—   Vīrs visu nakti rakstīja! — čukst sieva, un viņas sejā redzamas bailes. — Cssst!

Neviens neuzdrošinās ne runāt, ne staigāt, ne klaudzināt. Vīra miegs ir svētums, par kura iztraucēšanu vainīgais dārgi samaksās!

—   Cssst! — skan dzīvoklī visos kaklos. — Cssst!

SAPŅI

Divi sādžas amata vīri, apsargi, viens — drukns melnbārdis ar tik neparasti īsām kājelēm, ka, paskatoties no mugurpuses, liekas — kājas viņam sākas daudz zemāk nekā pārējiem cilvēkiem, otrs — garš, kalsens un taisns kā nūja, ar plānu, tumši rudu bārdeli, ved uz apriņķa pilsētu klaidoni, kas aizmirsis savu vārdu. Pirmais iet gāzelēdamies, raugās apkārt, košļā gan smilgu, gan savu piedurkni, uzsit sev pa gurniem un dungo, vispār izskatās bezrūpīgs un vieglprātīgs, bet otrs par spīti kalsenajai sejai un šaurajiem pleciem ir solīds, nopietns, pamatīgs un ar visu augumu un stāju atgādina vecticībnieku mācītājus vai karavīrus, kādi gleznoti senlaiku svētbildēs; viņam «par gudrības zīmi dievs piešķīris augstu pieri», vai, citiem vārdiem sakot, viņam ir kails pauris, un tas vēl vairāk palielina iepriekš minēto līdzību. Pirmais ir Andrejs Ptaha, otrs — Nikandrs Sapožņikovs.

Cilvēks, kuru viņi ved, nepavisam neatbilst priekšstatam, kāds ieviesies par klaidoņiem. Sis ir mazs, vārgs vīriņš, nespēcīgs un slimīgs, ar sīkiem, neizteiksmīgiem un ārkārtīgi nenoteiktiem vaibstiem. Uzacis retas, skatiens pazemīgs un bikls, ūsas tikko dīgst, kaut gan klaidonim jau pāri par trīsdesmit. Viņš soļo nedroši, uzku- cies un sabāzis rokas piedurknēs. Drapa mētelītis ar nodilušu uzkārsumu neizskatās pēc zemnieka paltraka, apkakle uzrauta līdz pat cepures malām, un tāpēc tikai sarkanais deguntelis uzdrošinās raudzīties pasaulē. Viņš runā iztapīgā, smalkā balstiņā un bieži iekāsējas. Grūti, ļoti grūti iedomāties, ka viņš ir klaidonis, kurš slēpj savu uzvārdu. Drīzāk viņš izskatās pēc nabadzībā ieslīdējuša, dieva aizmirsta neveiksminieka, mācītāja dēla vai žūpošanas dēļ padzīta skrīvera, pēc tirgoņa atvases vai radagabala, kas izmēģinājis savu vājo spēciņu uz skatuves dēļiem un tagad velkas mājās, lai nospēlētu pēdējo cēlienu līdzībā par pazudušo dēlu; varbūt, spriežot pēc trulās pacietības, ar kādu viņš brien pa dziļajiem rudens dubļiem, tas ir fanātiķis — klostera kalps, kas klaiņā pa Krievzemes klosteriem, neatlaidīgi meklēdams, bel neatrazdams «mierīgu un bezgrēcīgu dzīvošanu» . . .

Ceļavīri jau sen iet, bet nekādi netiek nost no nelielā zemes plankuma. Priekšā kādas piecas asis dubļaina, melnganbrāna ceļa, aiz muguras tikpat, bet tālāk, kur vien viņi paraugās, necaurredzama baltas miglas siena. Viņi iet un iet, bet zeme arvien vēl tā pati, miglas sienai viņi netiek tuvāk, un zemes plankums liekas tas pats, kas pirmīt. Aiz muguras paliek balts, skaldīts laukakmens, dziļa gramba vai garāmbraucējam izkritis siena klēpis, uz brīdi paspīd plata, duļķaina peļķe, citreiz pēkšņi un negaidot acu priekšā sāk rēgoties nenoteikta apveida ēna; jo tuvāk tai, jo tā mazāka un tumšāka, vēl tuvāk — un ceļavīru acu priekšā iznirst no zemes sašķiebies verstes stabs ar izdzisušu skaitli vai nožēlojams bērziņš, slapjš un kails kā ceļmalas ubags. Bērziņš kaut ko novervelē ar dzelteno lapu paliekām, viena lapa notrūkst un gausi lido lejup . .. Pēc tam atkal migla, dubļi, rūsgana zāle ceļ- malās. Pie smilgām karājas blāvas, nelādzīgas asaras. Sīs nav klusā prieka asaras, ar kādām raud zeme, sagaidot un aizvadot vasaras sauli, un ar kādām tā rītausmā dzirdina paipalas, griezes un smuidrās garknā- bes slokas! Ceļavīru kājas stieg smagajos, stīgrajos dubļos. Ikviens solis sperams ar lielu piepūli.

Andrejs Ptaha mazliet nemierīgs. Viņš vēro klaidoni un pūlas izprast, kā šis dzīvais, nepiedzērušais cilvēks var nezināt savu vārdu.

—   Tu tak esi pareizticīgs? — Ptaha jautā.

—   Pareizticīgs, — klaidonis pazemīgi atbild.

—   Hm! … tātad esi kristīts?

—   Kā tad citādi? Neesmu jau turks. Ij baznīcā eju, ij gavēju, ij gaļu neēdu, kad ticība to liedz. Leriģiju izpildu mats matā …

—   Bet kā tad tevi sauc?

—   Sauc, puis, mani, kā gribi.

Ptaha parausta plecus un, neko vairs nesaprazdams, uzplikšķina sev pa gurniem. Bet otrs apsargs — Ni- kandrs Sapožņikovs cienīgi klusē. Viņš nav tik naivs kā Ptaha un, kā redzams, lieliski zina iemeslus, kāpēc pareizticīgs cilvēks slēpj savu uzvārdu. Sapožņikova izteiksmīgā seja salta un barga. Viņš soļo savrup, nepazemojas līdz tukšai pļāpāšanai ar ceļabiedriem un it kā cenšas parādīt visiem, pat miglai, cik viņš apzinīgs un prātīgs.

—   Dievs to zina kas tu tāds esi, — Ptaha arvien vēl nerimstas. — Zemnieks ne zemnieks, kungs ne kungs, bet laikam ne šis, ne tas, tāpat pa vidām . . . Viņdien dīķī skaloju sietus un noķēru, āre, šitādu, pirksta garumā riebekli ar žaunām un asti. Visupirms domāju, ka zivs, pēc tam skatos — kaut tas ķēms nosprāgtu! — ir arī ķepiņas. Ne zivs, ne odze, pats velns netiek gudrs, kas tā tāda . . . Tāpat arī tu… Kādas kārtas esi?

—   Zemnieks, zemnieku kārtas, — klaidonis nopūzdamies saka. — Mana māmiņa bija muižas dzimtcilvēks. Pēc izskata neesmu zemnieks, tiesa kas tiesa, jo man, labo cilvēk, gadījies ērmīgs liktenis. Mana māmiņa pie kungiem strādāja par aukli, visādus labumus baudīja, bet es, miesa no viņas miesas un asinis no viņas asinīm, arī dzīvoju kungu namā. Viņa mani loloja, lutināja un tīkoja uz to, lai mani no zemas kārtas ievestu smalkos ļaudīs. Gulēju gultā, katru dienu īstas pusdienas ēdu, valkāju garas bikses un puszābakus gluži kā tāds mazs muižnieķelis. Ko māmiņa pati ēda, to deva arī man, viņai kungi uzdāvāja naudu kleitai, bet viņa apģērba mani. . . Laba dzīve bija! Cik daudz kumpešu un pēperkūku savā bērna mūžā apēdu, kazi, ja tagad tos visus pārdotu, krietnu zirgu varētu nopirkt. Lasīt un rakstīt māmiņa mani iemācīja, dieva bijāšanu kopš bērna kājas iedvesa un mani tā pieradināja, ka tagadītēs nevaru nevienu prastu, nedelikātu vārdu dabūt pār lūpām. Arī degvīnu, puis, nedzeru, arī tīri ģērbjos, arī labā sabiedrībā māku pienācīgi uzvesties. Ja māmiņa vēl dzīva, lai dievs dod viņai veselību, bet, ja mirusi, tad, debesu tēvs, uzņem viņas dvēselīti savos mājokļos, kur taisnīgie mieru rod!

Cepuri noņemot, kļūst redzami klaidoņa retie, sarainie mati, viņš paceļ augšup acis un divreiz pārmet krusta zīmi.

—    Debesu tēvs, dod viņai tīkamu atpūtu, mierīgu atpūtu! — viņš saka, gari vilkdams, drīzāk vecenītes nekā vīrieša balsī. — Iemāci, debesu tēvs, savai kalponei Ksenijai savu patiesību un taisnību! Ja māmiņa neizturētos pret mani tik labi, es būtu vienkāršs zemnieks bez jebkādas saprašanas! Tagadītēs, puis, prasi man ko prasīdams, visu saprotu: gan laicīgos, gan svētos rakstus, gan visādas lūgšanas un katķismu. Ari dzīvoju pēc svētajiem rakstiem . . . Cilvēkiem pāri nedaru, miesu turu tīrībā un šķīstībā, gavēņus ievēroju, ēdu, kas un kā vēlēts. Dažam labam cilvēkam ir vienīgi tik prieku kā šņabis un negausīga rīšana, bet es, ja gadās brīvs brīdis, apsēžos kaktiņā un lasu grāmatu. Lasu un tikai raudu vienā raudāšanā…

—   Kāpēc tad tu raudi?

—   Varen žēlīgi raksta! Par dažu grāmatiņu piecas kapeikas izdodu, bet raudu un vaidu bez mitēšanās.

—   Vai tēvs tev miris? — Ptaha vaicā.

—    Nezinu, puis! Savu dzīvības devēju nepazīstu, tas grēks nav noslēpjams. Pēc savas saprašanas domāju, ka māmiņai es biju bandubērns. Mana māmiņa visu savu mūžu dzīvoja pie kungiem un negribēja ar prastu zemnieku precēties . . .

—   Kamēr lielkungs šo pievārēja, — Ptaha pasmīn.

—    Nenosargāja sevi, tiesa kas tiesa. Māmiņa bija tikumīga, dievbijīga, bet. nevainību nesaglabāja. Tas, protams, grēks — liels grēks, nav vārdam vietas, bet toties manī varbūt rit muižnieka asinis. Varbūt tikai dēvēts tieku par zemnieku kārtas vīru, bet īstenībā esmu dižciltīgu kungu gājuma.

To visu «dižciltīgais kungs» saka klusā, saldenā, smalkā balstiņā, raukdams šauro pierīti un čerkstoši šņaukādams sarkano, nosalušo deguntiņu. Ptaha klausās, izbrīnā šķielē uz viņu un arvien vēl rausta plecus.

Nogājuši kādas sešas verstis, apsargi un klaidonis apsēžas ceļmalas paugurā atpūsties.

—  Suns, ij tas savu iesauku atceras, — Ptaha purpina. — Mans vārds Andrjuša, viņa — Nikandra, katram cilvēkam savs svēts vārds, un šo vārdu nekādi nedrīkst aizmirst! Nekādi!

—    Vai kādam vajadzēšana manu vārdu zināt? — klaidonis nopūšas, atbalstīdams dūrītē vaigu. — Un kāds man no tā labums? Ja man atļautu iet, kur vēlos, tas man būtu vēl ļaunāk nekā tagad. Es, brālīši pareizticīgie, zinu likumu. Tagad esmu klaidonis, kas neatceras savu vārdu, un pats bargākais sods būs, ja man piespriedīs izsūtīšanu uz Austrumsibīriju un kādus trīsdesmit vai četrdesmit pletnes cirtienus, bet, tiklīdz pateikšu savu īsto vārdu un kārtu, mani atkal aizsūtīs katorgā. To es zinu!

—   Vai paliesi biji katorgā?

—   Biju, mīļais draugs. Četrus gadus ar skūtu galvu važās iekalts staigāju.

—   Par ko tad?

—    Par cilvēka nobendēšanu, mīļais! Kad es vēl biju puišelis, savus astoņpadsmit gadus vecs, mana māmiņa pārskatīdamās iebēra lielkungam glāzē sodas un skābes vietā arsēniku. Pieliekamajā bija daudz dažādu kārbiņu, viegli varēja misēties . . .

Klaidonis nopūšas, pagroza galvu un turpina:

—    Māmiņa bija dievbijīga, bet, ej nu sazini, neviens otra sirdī nevar ielīst! Varbūt nejaušības dēļ, varbūt viņas dvēsele nespēja paciest aizvainojumu, ka lielkungs tuvu padarījis sev citu kalponi… Varbūt tīšuprāt viņam iebēra, dievs vien to zina! Toreiz biju jauns un daudz ko nesapratu . . . Tagad atceros, ka lielkungs tiešām sev bija ņēmis citu draugaļu, un māmiņa dikti bēdājās. Pēcāk mūs kādus divus gadus tiesāja … Māmiņai piesprieda divdesmit gadus katorgas, man mazgadības dēļ tikai septiņus.

—   Par ko tad tev?

—    Kā līdzdalībniekam. Lielkungam glāzi pasniedzu es. Allaž tā notika: māmiņa iebēra sodu, un es pasniedzu. Brālīši, to gan jums stāstu kā kristīgiem cilvēkiem, kā dieva priekšā, nevienam neizpļāpājiet. . .

—   Mums jau arī neviens neprasīs, — Ptaha saka.

—   Tātad tu esi izbēdzis no katorgas?

—    Izbēgu, mīļais draugs. Mēs izmukām kādi četrpadsmit. Lai dievs viņiem dod veselību, paši bēga un mani līdzi paķēra. Tagad tu, puis, padomā pēc sirdsapziņas, kāda man jēga teikt savu vārdu? Atkal aizsūtīs katorgā! Bet kas tad es par katordznieku? Esmu maigas dabas, slimīgs, man patīk tīrībā pagulēt un paēst. Dievu lūdzot, gribas svētbildes lampiņu vai svecīti iedegt un lai apkārt būtu klusums. Kad loku ceļus, gribas, lai grīda nebūtu netīra un piespļaudīta. Es, māmiņu pieminēdams, ik rītu un ik vakaru četrdesmit reizes loku ceļus.

Klaidonis noņem cepuri un pārmet krustu.

—   Bet uz Austrumsibīriju lai jau sūta, — viņš saka,

—   nebaidos!

—   Vai tad tur ir labāk?

—   Pavisam cita būšana! Katorgā cilvēks tikpat kā vēzis grozā: šaurība, drūzmēšanās, grūstīšanās, nav kur elpu atvilkt — īsta elle, tāda elle, ka svētā dievmāte lai pasarga! Katordznieks ir laupītājs, kā ar laupītāju ar viņu apietas, sliktāk nekā ar jebkuru suni. Ne paēst, ne pagulēt, ne dievu pielūgt. Bet nometināšanā pavisam kas cits. Nometināšanā vispapriekš pierakstīšos pie ciema sabiedrības, tāpat kā pārējie. Priekšniecībai pēc likuma man jādod zeme… jā-a! Stāsta, ka zemes tur atliku likām, gluži kā sniega: ņem, cik gribi! Iedos man, puis, zemi gan tīrumiem, gan sakņu dārzam, gan kur apbūvēties… Es sākšu kā īsts cilvēks art, sēt, iegādāšos lopiņus un visu pārējo, bitītes, aitiņas, suņus … Iegādāšos arī Sibīrijas kaķi, lai peles un žurkas manu mantu negrauztu .. . Uzcirtīšu, brālīši, istabu, sa- pirkšu svētbildes. . . Dievs dos, apprecēšos, bērniņi rāsies.

Klaidonis murmina un skatās nevis uz klausītājiem, bet kaut kur sāņus. Lai cik naivi viņa sapņi, taču tie pasacīti tik patiesi, sirsnīgi, ka grūti neticēt. Klaidoņa mutīte sašķiebusies smaidā, bet seja, acis un degunte- lis sastinguši jūsmā un tālās labklājības svētlaimīgā nojausmā. Apsargi klausās, skatās uz viņu nopietni, mazliet līdzjūtīgi. Tic arī viņi.

— No Sibīrijas nebaidos, — klaidonis joprojām murmina. — Sibīrija tāda pati Krievzeme, Sibīrijā tas pats dievs un ķeizars, kas te, tur tāpat runā pa pareizticīgo modei kā es un tu. Tikai Sibīrijā vairāk vaļas un cilvēki dzīvo turīgāk. Viss tur ir labāks. Turienes upes, par provi, daudz daudz labākas par šitejienes upēm! Zivju, visvisādu zvēru un putnu — pilnas malu malas! Bet man, brālīši, visulielākais prieks ir zivis ķert. Labāk tukšu vēderu dzīvoju, kad tikai varu ar makšķeri pasēdēt. Dieva vārds! Zivis ķeru gan ar makšķeri, gan ar Odām, arī murdus lieku, bet, kad ledus iet, tīklu iemetu. Pašam spēka nevaid, lai ar tīklu rīkotos, salīgstu kādu citu par piecām kapeikām. Ak kungs, kas tie par priekiem! Gadās noķert vēdzeli vai sapalu, liekas, jānudien, it kā brāli būtu saticis. Un redzi, mīļais, ikvienu zivi ķerot, vajag savas saprašanas: viena kožas uz dzīvas zivtiņas, cita — uz tārpa, vēl cita uz vardes vai sienāža. Tas viss tak jāzina! Par provi, ņemsim vēdzeles. Vēdzeles nav nekādas izvēlīgās zivis, kampj pat ķīsi, līdakas kāras uz grunduļiem, foreles — uz tauriņiem. Ja sapalu pastraumē makšķerē, lielāka prieka nemaz nevaid. Iemetu auklu savas desmit asis bez grimuļā ar taureni vai vaboli uz āķa, lai ēsma peldētu pa virsu, pats stāvu ūdenī bez bikšu un laižu āķi pa straumei, un sapals — cap! Tikai te nu jāpamanās, lai viņš, nolādētais, nenorautu ēsmu. Kolīdz aukla iespindzas, jāpiecērt, nav vairs ko gorīties. Bail iedomāties, cik daudz zivju savā mūžā esmu izmakšķerējis! Kad bēguļojām, citi arestanti mežā guļ, bet man miegs nenāk, liekos uz upi. Bet upes tur platas, straujas, krasti krauji — tīri bail! Gar upi visur biezu biezie meži. Koki tādi, ja paskatās uz galotnēm, reibst galva. Ja rēķinātu pēc šitejienes cenām, par katru priedi savus desmit dubļus varētu dabūt.

Šim nožēlojamam cilvēkam juku jukām uzmācas sapņi, pagātnes gleznainās ainavas, salda laimes nojauta, viņš apklust un tikai kustina lūpas, it kā sačukstētos pats ar sevi. Truls, svētlaimīgs smaids neizzūd no viņa sejeis. Nerunā arī pavadoņi. Tie iegrimuši domās un nodūruši galvu. Rudens klusumā, kad saltā, nejaukā migla kāpj no zemes un žņaudz sirdi, kad līdzīgi cietuma mūrim migla stāv acu priekšā un atgādina cilvēkam, cik ierobežota viņa griba, ir tīkami domāt par platām, straujām upēm ar vajas pilniem, stāviem krastiem, par necaurejamiem mežiem, bezgalīgām stepēm. Lēni un rāmi iztēle risina, kā agrā rītā, kad pie debesīm vēl nav zudis blāzmas sārtums, pa klaju krasta kranti kā mazs kukainītis kustas cilvēks; gadu simtiem vecas, staltas priedes, cita aiz citas slejas gaisos abpus brāzmainās straumes, draudīgi raugās uz brīvo cilvēku un drūmi šalc; saknes, milzīgi akmeņi un dzelkšņaini krūmi aizšķēršjo gājējam ceļu, bet cilvēks ir spēcīgs miesās un mundrs garā; viņš nebaidās ne priežu, ne akmeņu, ne savas vientulības, ne dārdošās atbalss, kas to pavada ik uz soļa.

Apsargu domās tēlojas brīvā dzīve, kādu viņi nekad nav dzīvojuši; varbūt viņi neskaidri atceras sen dzirdētu nostāstu, vai arī priekšstatus par brīvu dzīvi viņi mantojuši reizē ar miesu un asinīm no tālajiem, brīvajiem senčiem, dievs vien to zina!

Pirmais klusumu pārtrauc Nikandrs Sapožņikovs, kurš līdz šim nav teicis ne vārda. Vai nu viņš apskauž klaidoņa rēgaino laimi, vai sirdī jūt, ka sapņi par laimi nesaderas ar pelēko miglu un melni rudajiem dubļiem, bet viņš tikai bargi blenž uz klaidoni un saka:

— Tā jau nu tas ir, viss būtu labi, brālīt, bet līdz brīvestības novadiem tu neaiztiksi. Kur nu? Nočāposi savas trīssimt verstis un noliksi karoti. Padomā, kāds vārgulis esi! Nogājis tikai sešas verstis, bet nepavisam vairs nevari atvilkt elpu!

Klaidonis lēni pagriežas uz Nikandra pusi, un svētlaimīgais smaids sejā apdziest. Izbiedēti un vainīgi klaidonis skatās uz pavadoņa nopietno ģīmi, laikam kaut ko apjēdz un nokar galvu. Atkal iestājas klusums . .. Visi trīs domā. Apsargi sasprindzina prātu, lai ar iztēli aptvertu to, ko spēj aptvert varbūt tikai dievs, proti, briesmīgo attālumu, kas viņus šķir no brīvestības novada. Taču klaidoņa prātā drūzmējas skaidras, noteiktas un vēl šaušalīgākas ainavas nekā lielais attālums. Viņa apziņā pazib vazāšana pa tiesām, pārsūtāmie un katorgas cietumi, cietumnieku liellaivas, nogurdinošā nīkšana ceļā, bargās ziemas, slimības, biedru nāve …

Klaidonis vainīgi mirkšķina acis, noslauka ar piedurkni sīkām sviedru lāsēm apsvīdušo pieri un elš lik smagi, it kā nule būtu izlēcis no karsti sakurinātas pirts, pēc tam noslauka pieri ar otru piedurkni un tramīgi palūkojas apkārt.

—    Jānudie, tu nu gan neaiziesi! — saka arī Ptaha. — Vai tu kāds gājējs? Paskaties uz sevi: kauli un āda! Nomirsi, brālīt!

—    Protams, nomirs! Kur nu šis var aiziet! — Nikandrs apgalvo. — Viņu jau tagadītēs tūlīt ieliks hospitālī … Kas ir, tas ir!

Klaidonis, kas nezina sava vārda, ar šausmām paveras uz skarbajām, vienaldzīgajām bargo ceļabiedru sejām un, cepuri nenoņēmis, acis izvelbis, ātri pārmet krustu . . . Viņam trīc galva, viņš dreb no galvas līdz kājām, sāk raustīties kā zābaka samīts kāpurs . . .

—   Tagad jāiet, — Nikandrs saka un pieceļas. — Atpūtušies esam!

Pēc brītiņa ceļinieki jau soļo pa dubļaino ceļu. Klaidonis sagumis vēl vairāk un dziļāk sabāzis rokas piedurknēs. Ptaha klusē.

DZIRNAVĀS

Dzirnavnieks Aleksejs Birjukovs, dūšīgs, plecīgs pusmūža vīrs, augumā un sejā līdzīgs neaptēstajiem, rupjajiem un smagi soļojošiem matrožiem, kādi bērniem rādās sapņos pēc Zila Verna romānu lasīšanas, sēdēja pie savas būdas sliekšņa un laiski sūkāja apdzisušu pīpi. Šoreiz viņš bija uzvilcis pelēkas, rupjas kareivju vadmalas bikses, lielus, smagus zābakus, taču svārkus un cepuri atstājis uz vadža, lai gan laukā bija īsts rudens, drēgns un auksts. Veste neaizpogāta, un valgā migla netraucēti skāra biezo, gauži raupjo dzirnavnieka ādu, kas, šķiet, nemaz nejuta aukstumu. Sarkanā, uzblīdusi seja, kā parasti, vienaldzīga un ļengana, vēl it kā samiegojusies, mazās, aizpampušās ačeles drūmi, caur pieri raudzījās gan visapkārt, gan uz dzirnavu dambi, gan uz diviem šķūņiem ar nojumēm, gan uz vecajiem, ķeburainajiem vītoliem.

Pie šķūņiem rosījās divi nule atbraukuši klostera mūki: viens — vārdā Kliopa, garš, sirms vecis dubļiem nošķiestā priestera apģērbā un lāpītu mūka benīti galvā, otrs — vārdā Diodors, melnu bārdu, tumšu seju, laikam gruzīns, parastā zemnieku kažokā. Viņi cēla no ratiem maisus ar malt atvestiem rudziem. Mazliet atstatu no viņiem tumšajā, dubļainajā maurā sēdēja kalps Jevsejs, jauns puisis bez ūsām, skrandainā, īsā kažokā un pilns kā lūks. Viņš ņurcīja rokās zvejas tīklu un izlikās to lāpām.

Dzirnavnieks ilgi raudzījās visapkārt, klusēja, pēc tam sāka blenzt uz mūkiem, kuri nesa maisus, un teica dobjā, zemā balsī:

—   Hei, jūs, mūki, kāpēc upē zivis zvejojat? Kas deva atļaušanu?

Mūki neko neatbildēja un pat ar acs kakliņu nepaskatījās uz dzirnavnieku.

Tas brītiņu klusēja, aizsmēķēja pīpi un turpināja:

—    Paši zvejojat un vēl miesta iedzīvotājiem atļaujat. Es arī miesta robežās upi esmu no jums nosolījis, naudu jums maksāju, tātad zivis pieder man, un nevienam nav nekādu tiesību tās zvejot. Dievu lūdzat, bet zagšanu neturat par grēku.

Dzirnavnieks nožāvājās, īsu laiciņu klusēja un atsāka purpināt:

—    Vai tu redz, kādu modi pasākuši! Domājat, ja esat mūki, ja svētajos ierakstījušies, tad par jums vairs nava nekādas valdīšanas. Ņemšu un iesūdzēšu miertiesnesim. Miertiesnesis no taviem priestera svārkiem nenobīsies, iesēdinās tuptūzī. Varbūt arī pats bez miertiesneša tikšu galā. Noķeršu upes vidū un tā sadošu pa kaklu, ka līdz pastardienai zivju vairs netīkosiet!

—   Velti tādus vārdus sakāt, Aleksej Dorofejič! — Kliopa teica klusā, smalkā balstiņā. — Labi ļaudis, kas dieva bīstas, tādus vārdus pat sunim nesaka, bet mēs tak esam mūki!

—    Mūki, — dzirnavnieks nievīgi atkārtoja. — Tev ievajadzējies zivju? Vai ne? Nu tad nāc un pērc no manis, bet nezodz!

—    Debesu tēvs, vai tad mēs zogam? — Kliopa saviebās. — Kāpēc tā runājat? Mūsu klostera brāļi zvejoja zivis, tiesa kas tiesa, bet viņiem jau bija tēva ar- himandrīta atļaušana. Arhimandrīts domā, ka naudu neesat maksājis par visu upi, bet tikai par tiesībām mest tīklus mūsu krastā. Ne jau visa upe atdota jums … Tā nepieder ne jums, ne mums, bet dievam . ..

—    Arī arhimandrīts tāds pats kā tu, — dzirnavnieks noņurdēja, izdauzīdams pīpi pret zābaka stulmu. — Arī līko apšmaukt! Bet es neko nešķirošu. Man arhimandrīts tāds pats kā tu vai, āre, Jevsejs. Noķeršu svētuli upē, sadošu arī viņam pa kūkumu . . .

—   Ja nu grasāties sist mūkus, tā jūsu darīšana.

Mums viņpasaulē tāpēc klāsies vēl labāk. Jūs jau esat piekāvis Visarionu un Antipiju, nu tad sitiet ari citus.

—   Nerunā, neaizskar viņu! — Diodors teica un parāva Kliopu aiz piedurknes.

Kliopa attapās, apklusa, sāka nest maisus, bet dzirnavnieks joprojām gānījās. Viņš purpināja laiski, pēc katra teiciena šjurkādams pīpi un spļaudīdamies. Kad par zivīm nekā vairs nebija ko sacīt, viņš atcerējās kādus tur savus divus maisus, kurus mūki reiz it kā «nospēruši», un sāka lamāties maisu dēj, pēc tam, pamanījis, ka Jevsejs piedzēries un nestrādā, dzirnavnieks lika mieru mūkiem un uzklupa kalpam tik neganti, ka pa visu pagalmu skanēja jēla, riebīga lamāšanās.

Mūki sākumā cietās, tikai pūta un elsa, bet tad Kliopa vairs neizturēja . . . Viņš paplēta rokas un raudulīgā balsī sacīja:

—   Debesu tēv, man nav grūtākas klausības kā braukt uz dzirnavām! īsta elle! Elle, patiešām elle!

—   Nebrauc, ja negribi! — dzirnavnieks atcirta.

—    Svētā dievmāte, labprāt nebrauktu šurp, bet citu dzirnavu nava! Padomā pats, bez tavējām dzirnavām visā apkaimē te nevienu citu nava! Mirsti kauč badā vai dzīvus graudus ēd!

Dzirnavnieks nerimās un joprojām gāza uz visām pusēm lamu vārdus. Bija redzams, ka ņurdēšana un lamāšanās viņam tikpat pierasta kā pīpes sūkāšana.

—   Vismaz sātanu nepiesauc! — Kliopa lūdzās, mulsi acis mirkšķinādams. — Jel klusē, esi nu tik žēlīgs!

Dzirnavnieks drīz apklusa, taču ne jau tāpēc, ka Kliopa viņu lūdza. Pa dzirnavu dambi nāca veca sieva, maza, apaļīga, ar labsirdīgu seju, ērmīgā, svītrainā pār- jakā, kura izskatījās pēc vaboles muguras. Viņa nesa sainīti un balstījās uz nūjiņas .. .

—   Labdien, svētie tēvi! — viņa čamstināja un zemu paklanījās mūkiem. — Dievs palīdz! Labdien, mīļais Aļoša! Labdien, Jevsejuška! …

—   Sveiki, māt, — dzirnavnieks noburkšķēja, neskatīdamies uz vecenīti un saraukdams pieri.

497

—    Puisīt, es tak nācu pie tevis pasērst! — vecā teica, smaidīdama un maigi lūkodamās dzirnavniekam sejā. — Sen neesmu redzējusi. Kazi, kopš pašas Marijas

32 - 78

debessbraukšanas dienas neesam tikušies . . . Priecājies vai nepriecājies, bet saņem ciemiņu! Tu esi tāds kā vājāks tapis .. .

Vecenīte apsēdās blakus dzirnavniekam, un līdzās šim milzīgajam vīram viņas mazā pārjaka vēl vairāk atgādināja vaboles muguru.

—    Jā, kopš Marijas debessbraukšanas dienas! — viņa turpināja. — Esmu noilgojusies, sirds tevis pēc, dēliņ, izsāpējusies, bet, kolīdz grasos nākt pie tevis, vai nu lietus sāk gāzt, vai saslimstu …

—   Vai nule no miesta? — dzirnavnieks drūmi uzprasīja.

—   No miesta . . . Taisni no mājām . ..

—    Ar jūsu kaitēm un ar šādu miesas būvi jāsēž mājās, nevis pa ciemiem jāstaigā. Kāpēc nācāt? Apavu laikam nav žēl!

—    Uz tevi palūkoties atnācu… Viņi, dēli, man ir divēji, — vecenīte sacīja, vērsdamās pie mūkiem, — ši- tais un vēl Vasilijs, tas, kurš miestā. Divējiņi. Viņiem jau viena alga, dzīva esmu vai mirusi, bet viņi man sirdij pieauguši, mans vienīgais mierinājums … Viņi jau bez manis var iztikt, bet es bez viņiem, liekas, ij dienu nevarētu nodzīvot.. . Tikai tagad, svēto tēv, veca esmu tapusi, no miesta atnākt pie viņa man ir grūti.

Iestājās klusums. Mūki nolika šķūnī beidzamo maisu un apsēdās uz ratu malas atpūsties … Piedzērušais Jevsejs arvien vēl ņurdzīja rokās tīklu un kūkoja.

—   Nelaikā esat atnākusi, māt, — dzirnavnieks sacīja. — Man tūlīt jābrauc uz Karjažinu.

—    Brauc vien! Ar dieva palīgu! — vecenīte nopūtās. — Manis dēļ tak nevar darīšanas atstāt nedarītas… Kādu stundiņu atpūtīšos un iešu atpakaļ. . . Aļošeņka, tevi sveicina Vasja ar saviem mazajiem . . .

—   Arvien vēl degvīnu tempj?

—    Ne jau nu visai daudz, bet dzer gan. Nav ko slēpt to grēku, dzer.. . Daudz dzert, pats zini, nav par ko, ja nu dažkārt labi ļaudis pacienā … Grūta viņam dzīve, Aļošeņka! Nomocījusies esu, viņā skatīdamās… Ko ēst nava, bērniņi noskranduši, viņš pats — ārā acis rādīt kauns, bikses vienos caurumos, un zābaku

nevaid… Visi seši vienā istabā guļam. Tāda nabadzība, tāda nabadzība, ka sūrāku nemaz nevar iedomāties … Tālab jau pie tevis nācu, lai tās pašas nabadzības dēļ ko izlūgtos … Tu, Aļošeņka, paklausi nu man, vecam cilvēkam, palīdzi Vasilijam … Ir tak brālis!

Dzirnavnieks klusēja un skatījās sāņus.

—    Viņš ir tukšinieks, bet tu — lai slavēts debesu tēvs! Tev ir savas sudmalas, tu ij sakņu dārzus kop, ij zivis pārdod . .. Tevi debesu tēvs gan ar prātu apveltījis, gan godībā cēlis pāri citiem, gan tiku tikām paēdinājis … Un vientuļš tu esi… Bet Vasjam četri maziņie, es arī, nolādētā, viņam uz kakla, un alga Vasjam tikai septiņi rubļi mēnesī. Kā lai viņš visus paēdina? Palīdzi nu!

Dzirnavnieks klusēja un centīgi stūķēja pīpē tabaku.

—   Vai dosi? — vecā prasīja.

Dzirnavnieks neteica ne vārda, kā ūdeni mutē ieņēmis. Atbildi nesagaidījusi, vecenīte nopūtās, pārlaida acis pār mūkiem, Jevseju, piecēlās un sacīja:

—   Dievs ar tevi, nedod ar. Es jau zināju, ka nedosi … Nācu pie tevis vairāk tā paša Nazara Andre- jiča dēļ … Viņš gauži raud, Aļošeņka! Rokas man bučoja un to vien lūdzās, lai atnākot pie tevis un izlūdzoties …

—   Ko šim vajag?

—   Lūdz, lai tu viņam atdodot parādu. Esot atvedis tev rudzus malt, bet tu miltus nedodot.

—   Māt, tā nav jūsu darīšana citu darīšanās maisīties, — dzirnavnieks norūca. — Jūsu darīšana dievu lūgt.

32

409

—    Es jau ludzu, bet dievs manas lūgšanas nez kapec lāgā neuzklausa. Vasilijs ir nabags, pati staigāju diedelēdama, cita pārjaku uzvilkusi, bet tu dzīvo labi, un dievs vien zina kāda tev sirds. Ai Aļošeņka, ļauna acs tevi noskaudusi! Visādi esi man dūšīgs: gan gudrs, gan glīts, gan varenu varenais tirgonis, tak pēc īsta cilvēka gan neizskaties! Nemīlīgs, nekad nepasmaidi, labu vārdu nepasaki, cietsirdīgs, gluži kā meža zvērs. . . Are, kāds ģīmis! Un ko ļaudis par tevi runā, klausoties sažņaudzas sirds! Paprasi kaut vai tepat mūkiem! Ļaudis runā, ka tu cilvēkus izsūcot, varas darbus strādājot,

ar saviem kalpiem, razbainiekiem, naktīs gājējus aplaupot un zirgus zogot. . . Tavas sudmalas esot nolādēta vieta . . . Meitas un puiši baidās tuvumā rādīties, jebkura dzīva radība no tevis vairās. Nav tev cita vārda kā Erods un Kains …

—   Māt, jus esat dumiķīte!

—    Kur vien tu kāju sperot, melna zeme paliekot, kur tava dvaša uzpūsta — tur pat muša vairs nelidojot. Tik vien dzirdu: «Kauču drīzāk viņu kāds nogalējis vai notiesātu viņu!» Kā mātei ap sirdi, visu to dzirdot? Kā? Tu tak esi mans bērns, manas asinis . . .

—   Bet nu gan man jābrauc, — dzirnavnieks teica un piecēlās. — Ardievu, māt!

Dzirnavnieks izvilka no šķūņa atsperu ratus, izveda zirgu un, iegrūdis to kā šuneli ilksīs, jūdza ciet. Vecā staigāja viņam apkārt, mēģināja ieskatīties sejā un mirkšķināja asaru pilnās acis.

—    Nu tad ardievu! — viņa teica, kad dēls steigšus vilka mugurā svārkus. — Paliec te ar dieva palīgu un nepiemirsti arī mūs. Pag, pag, es tev ciemkukuli iedošu … — viņa purpināja, čukstēdama un raisīdama vajā sainīti. — Vakarītēs biju pie diakonietes un tur cienāja … es tev pataupīju . ..

Vecā sniedza dēlam roku ar nelielu piparmētru rausi.

—   Lieciet mani mierā! — dzirnavnieks uzkliedza un atstūma roku.

Māte samulsa, rausis nokrita zemē, un viņa lēni vilkās uz dzirnavu dambi. .. Tas viss izskatījās ļoti nomācoši. Nerunājot jau par mūkiem, kas iekliedzās un šausmās rokas vien paplēta, pat piedzērušais Jevsejs sastinga un nobijies blenza uz saimnieku. Varbūt dzirnavnieks saprata pēc mūku un kalpa sejas, ko viņi domā, varbūt krūtīs iegruzdējās sen apdzisušu jūtu oglīte, bet viņa ģīmī pavīdēja kaut kas līdzīgs bailēm …

—   Māt! — viņš iesaucās.

Vecenīte sarāvās un paskatījās atpakaļ. Dzirnavnieks veicīgi iebāza roku kabatā un izņēma lielu ādas maku …

—       Te jums būs … — viņš murmināja, vilkdams no maka papīra naudas žūksnīti un sudraba ripiņas. — Ņemiet!

Viņš pagrozīja rokā šo žūksnīti, paspaidīja, nez kāpēc palūkojās uz mūkiem un atkal paspaidīja. Papīrīši un sudraba nauda, slīdēdami starp pirkstiem, cits aiz cita sakrita atpakaļ makā, un rokā palika tikai viens divdesmit kapeiku gabals . . . Dzirnavnieks to apskatīja, paberza ar pirkstgaliem un nokrekšķējies, pietvīcis zili sarkans, sniedza naudiņu mātei.

LABI CILVĒKI

Maskavā dzīvoja Vladimirs Semjoničs Ļadovskis. Viņš bija beidzis universitātē juridisko fakultāti, strādāja kāda dzelzceļa kontroles nodaļā, bet, ja Ļadov- skim vaicātu, ko viņš dara, tad caur zelta pince-nez atklāti, skaidri paraudzītos lielas, dzirkstošas acis un kluss, samtains baritons mazliet svepstoši atbildētu:

— Nodarbojos ar literatūru!

Pēc universitātes beigšanas Vladimirs Semjoničs ievietoja kādā avīzē rakstiņu par teātra izrādi. Drīz viņš sāka darboties avīzes bibliogrāfijas nodaļā, bet pēc gada jau vadīja laikrakstā nedēļas kritisko feļetonu. Taču no šāda ievada nav jāsecina, ka Ļadovskis ir diletants, ka viņa aizraušanās ar rakstīšanu ir nejauša, pārejoša. Vērojot Ļadovska tīro, kalseno augumiņu, augsto pieri un garās matu krēpes, ieklausoties viņa valodā, man allaž šķita, ka rakstīšana neatkarīgi no tā, ko un kā viņš raksta, Ļadovskim piemīt organiski, tāpat kā sirds pukstēšana, un jau mātes klēpī viņa smadzenēs radusies kroka ar visiem viņa uzskatiem. Pat Ļadovska gaitā, žestos, manierē, ar kādu viņš kratīja no papirosa pelnus, es saskatīju visus šos uzskatus no pirmā līdz pēdējam, ar visu to skaļumu, vienmuļību un godīgumu. Ikviens varēja nojaust, ka Ļadovskis ir literāts, kad viņš ar iedvesmas apgarotu seju nolika vainagu uz kādas slavenības zārka vai nopietni un svinīgi vāca parakstus zem kādas adreses; viņa kaislā vēlēšanās iepazīties ar slaveniem rakstniekiem, prasme saskatīt talantu pat tur, kur tā nebija, pastāvīgā jūsmošana, simt divdesmit pulsa sitieni minūtē, dzīves nepazīšana, tīri sievišķīgā aizrautība, ar kādu viņš rosījās skolu jaunatnes labā rīkotajos koncertos un literārajos vakaros, sliecība uzturēties jauniešu vidū — tas viss viņam būtu radījis «literāta» reputāciju pat tad, ja viņš arī nebūtu rakstījis fejetonus.

Šim autoram Joti piederējās tādi vārdi kā «Mūsu nav daudz!» vai «Kas būtu dzīve bez cīņas? Uz priekšu!», lai gan viņš nekad un ne pret vienu nebija cīnījies un nekad nebija soļojis uz priekšu. Salkanību nevarēja just pat tad, kad viņš sāka spriedelēt par ideāliem. Katrā universitātes gadskārtā, Tatjanas dienā, viņš piedzērās, aplamā balsī dziedāja citiem līdzi «gaudeamus», un tanī pašā laikā viņa starojošā, sasvīdusī seja it kā pauda: «Skatieties, esmu piežūpojies, es uzdzīvoju!» Taču arī tas viņam piederējās.

Vladimirs Semjoničs patiešām ticēja, ka viņam ir tiesības rakstīt, ticēja saviem uzskatiem, itin nemaz nešaubījās un, kā redzams, bija ar sevi ļoti apmierināts. Viņu skumdināja tikai viens, proti, avīzei, kurā viņš darbojās, bija maz abonentu un trūka solīdas reputācijas. Taču Vladimirs Semjoničs ticēja, ka agri vai vēlu viņam laimēsies ietikt kādā no lielajiem žurnāliem, kur viņš izvērsīsies, sevi parādīs, un viņa mazās skumjas nobālēja spožo cerību gaismā.

Ciemodamies pie šā jaukā vīra, iepazinos ar viņa māsu ārsti Veru Semjonovnu. Jau no pirmā mirkļa šī sieviete mani pārsteidza, jo izskatījās sagurusi, ārkārtīgi slimīga. Viņa bija jauna, jauku augumu, ar pareizi veidotu mazliet parupju seju, taču salīdzinājumā ar kustīgo, eleganto un valodīgo brāli māsa likās smagnēja, slābana, nevīžīga un drūma. Viņas kustībās, smaidos un vārdos vīdēja kaut kas samocīts, vēss, apātisks, viņa ļaudīm nepatika, viņu turēja par lepnu un aprobežotu.

Taču man šķiet, ka īstenībā viņa atpūtās.

— Mans mīļais draugs, — bieži man sacīja viņas brālis, nopūzdamies un ar daiļu literāta žestu pasviez- dams atpakaļ matus, — nekad nespriediet pēc ārienes! Palūkojieties uz šo grāmatu: jau sen tā izlasīta, saburzīta, izpluinīta, putekļiem klāta gluži kā nevienam nevajadzīga manta, bet atšķiriet grāmatu, un jūs nobālēsiet un nespēsiet valdīt asaras. Mana māsa līdzīga šādai grāmatai. Nolupiniet čaulu, ieskatieties sirdī, un jūs pārņems šausmas. Pāris mēnešos Vera izcietusi tik daudz, ka šo ciešanu pietiktu veselam mūžam!

Vladimirs Semjoničs palūkojās visapkārt, satvēra manu piedurkni un čukstēja:

— Vai zināt, beigusi medicīnas fakultāti, viņa aiz mīlestības apprecējās ar kādu arhitektu. Vesela drāma! Jaunlaulātie nodzīvoja kopā nepilnu mēnesi, bet vīrs ņem un nomirst ar tīfu. Taču tas vēl nav viss. Māsai pašai pielīp no vīra tīfs, un, pēc izveseļošanās uzzinājusi, ka viņas Ivans nomiris, māsa iedzer krietnu devu morfija. Ja viņai nebūtu tik enerģisku draudzeņu, mana Vera jau dzīvotu paradīzē. Padomājiet, vai tā nav drāma? Un vai mana māsa nelīdzinās ingenue, kas jau nospēlējusi sava mūža visus piecus cēlienus? Lai publika skatās vodeviļu, bet ingenue jābrauc mājās atpūsties.

Vera Semjonovna pēc pārciestajiem trīs nelaimīgajiem mēnešiem apmetusies dzīvot pie brāļa. Praktiskā medicīna viņai nepatikusi, neapmierinājusi viņu, nogurdinājusi; turklāt arī nerādies iespaids, ka viņa ko zinātu, un es ne reizi nedzirdēju, ka šī ārste runātu ko tādu, kam sakars ar viņas zinātni.

Vera Semjonovna bija pametusi novārtā medicīnu un bezdarbībā, klusēšanā gluži kā cietumniece, galvu nokārusi, rokas nolaidusi, laiski un pelēcīgi aizvadīja savas jaunības pēdējos gadus. Vienīgais, pret ko viņa vēl nebija vienaldzīga un kas nedaudz viesa gaismu viņas krēslainajā mūžā, — kopdzīve ar brāli, kuru viņa mīļoja. Viņa mīļoja brāli pašu, viņa uzskatus, dievināja viņa feļetonus un, kad Verai kāds jautāja, ar ko nodarbojas viņas brālis, viņa klusi, it kā bīdamās brāli pamodināt vai traucēt, atbildēja: «Viņš raksta! . . .» Parasti, kad brālis rakstīja, māsa sēdēja blakus un nenolaida acu no viņa rokas. Tādos brīžos māsa izskatījās pēc slima dzīvnieka, kurš sildās saulītē .. .

Kādā ziemas vakarā Vladimirs Semjoničs sēdēja pie galda un rakstīja avīzei kritikas feļetonu, blakus sēdēja Vera Semjonovna un, kā parasti, raudzījās uz brāļa mundro roku. Kritiķis rakstīja ātri boz labojumiem un apdomāšanās. Spalva skrapstēja un čirkstēja. Uz galda blakus rokai atšķirts, nule atgriezts bieza žurnāla numurs.

Tajā iespiests stāsts par zemnieku dzīvi, parakstīts ar diviem burtiem. Vladimiru Semjoniču bija pārņēmusi sajūsma. Viņš atzina, ka autoram esot lieliska izklāsta forma, dabas tēlojumos viņš atgādinot Turgeņevu, esot drosmīgs un ļoti labi pārzinot zemnieku dzīvi. Pats kritiķis šo dzīvi zināja tikai pēc grāmatām un nostāstiem, taču nojauta un iekšējā pārliecība lika viņam ticēt stāstam. Vladimirs Semjoničs pareģoja autoram spožu nākotni, apgalvoja, ka gaidot stāsta nobeigumu ar lielu nepacietību un tā tālāk.

—    Brīnišķīgs stāsts! — Ļadovskis teica, atspiezdamies pret krēsla atzveltni un labpatikā aizvērdams acis. — Ārkārtīgi interesanta ideja!

Vera Semjonovna paskatījās uz brāli, skaļi nožāvājās un pēkšņi uzdeva negaidītu jautājumu. Vispār vakaros viņai piemita paraša nervozi žāvāties un uzstādīt strupus jautājumus, kam bieži vien nebija nekāda sakara ar iepriekš runāto.

—    Volodja, — viņa vaicāja, — kas tas ir — nepre- tošanās ļaunumam?

—   Nepretošanās ļaunumam? — brālis atkārtoja jautājumu un atvēra acis.

—   Jā. Kā tu to saproti?

—    Redzi, mīļā, iedomājies, ka tev uzbrukuši zagļi vai ļaundari un grib tevi aplaupīt, taču tu nepretojies un…

—   Nē, dod man loģisku definējumu.

—   Loģisku definējumu? Hm! … Kā lai to pasaka? — Vladimirs Semjoničs samulsa. — Nepretošanās ļaunumam ir vienaldzīga izturēšanās pret visu, ko tikumiskajā sfērā dēvē par ļaunumu.

To pateicis, Vladimirs Semjoničs pārliecās pār galdu un pievērsās recenzējamam stāstam. Šajā stāstā, kuru sarakstījusi sieviete, bija tēlots, cik grūts ir augstākās sabiedrības dāmas nelegālais stāvoklis, jo šī dāma dzīvo zem viena jumta ar savu mīļāko un viņiem ir jau ārlaulības bērns. Vladimirs Semjoničs bija apmierināts gan ar interesanto ideju, gan ar sižetu, gan ar izklāstu. īsi atstāstīdams darba saturu, viņš citēja izteiksmīgākās rindkopas un piebilda: «Vai nav tiesa, cik ļoti tas atbilst īstenībai, cik tas viss gleznains un dzīvības pilns! Autors ir ne vien vēstītājs un mākslinieks, viņš ir arī smalks psihologs, kas prot ielūkoties savu personāžu dvēselē. Piemēra pēc minēšu kaut vai varones garīgo pārdzīvojumu spilgto tēlojumu, tiekoties ar vīru,» — un tā tālāk.

—    Volodja, — Vera Semjonovna pārtrauca brāļa vārdu plūdus. — Kopš vakardienas netieku vaļā no dīvainas domas. Visu laiku prātoju: kādi mēs būtu, ja cilvēku dzīve balstītos vienīgi uz principu, ka nedrīkst pretoties ļaunumam?

—   Droši vien mēs nebūtu nekas. Nepretošanās ļaunumam dotu neaprobežotu brīvību noziedzīgai gribai, bet tad, nerunājot nemaz par civilizāciju, virs zemes vairs nepaliktu akmens uz akmens.

—   Bet kas tad paliktu?

—   Bašibuzuki un netiklības nami. Nākamajā rakstā es varbūt parunāšu par to. Paldies, ka atgādināji.

Pēc nedēļas mans draugs savu solījumu izpildīja. Tas bija tieši tas laiks — astoņdesmitie gadi, kad mūsu sabiedrībā un presē sāka runāt par nepretošanos ļaunumam, par tiesībām tiesāt, sodīt, karot, kad dažs labs mūsu aprindu cilvēks mēģināja iztikt bez apkalpotājiem, aizbrauca uz laukiem dzīvot un zemi art, atteicās no gaļas ēdieniem un miesīgas mīlestības.

Izlasījusi brāļa feļetonu, Vera Semjonovna brīdi padomāja un tikko manāmi paraustīja plecus.

—    Ļoti jauki! — viņa sacīja. — Bet es tomēr vēl daudz ko nesaprotu. Piemēram, Ļeskova «Baznīcniekos» tēlots kāds ērmīgs dārznieks, kas sēj visiem: gan pircējiem, gan ubagiem, gan tiem, kas iedomātos zagt. Vai viņš rīkojas saprātīgi?

Pēc māsas sejas un balss noskaņas Vladimirs Semjoničs saprata, ka viņa raksts māsai nav paticis, un viņš gandrīz vai pirmoreiz mūžā jutās aizskarts kā autors. Brālis īgni atbildēja:

—   Zagšana ir netikumiska parādība. Sējot arī zagļu vajadzībām, mēs atzīstam, ka zagļiem ir tiesības eksistēt.

Ko tu sacītu, ja es, nodibinājis avīzi un izplānodams tās nodaļas, ņemtu vērā ne vien godīgas idejas, bet arī šantāžu? Rīkojoties pēc tā dārznieka loģikas, man taču vajadzētu ierādīt savu īpašu sleju arī šantažētājiem, garīgajiem neliešiem! Tā taču ir?

Vera Semjonovna neko neatbildēja. Viņa piecēlās no galda, lēni aizvilkās līdz dīvānam un atgūlās.

—    Nezinu, neko nezinu! — viņa domīgi sacīja. — Tev droši vien taisnība, bet man šķiet, es tā jūtu, ka mūsu cīņā pret ļaunumu ir tāds kā neīstums, it kā kaut kas būtu palicis nepateikts līdz galam vai noslēpts. Dievs to zina, varbūt mūsu paņēmieni, pretojoties ļaunumam, pieder pie aizspriedumiem, kas iesakņojušies mūsos tik dziļi, ka mēs vairs nespējam atbrīvoties no tiem un tāpēc nevaram pareizi spriest par šiem aizspriedumiem.

—   Kā tad tā?

—    Es nezinu, kā tev to izskaidrot. Varbūt cilvēki kļūdās, atzīdami, ka viņiem ir pienākums un tiesības cīnīties pret ļaunumu, tāpat kā cilvēki, piemēram, maldās, iedomādamies, ka sirds izskatās pēc kārtīs iezīmētā sirds dūža. Ļoti var būt, ka cīņā pret ļaunumu mums ir tiesības rīkoties nevis ar spēku, bet ar to, kas spēkam pretējs, tas ir, piemēram, ja tu gribi, lai tev šo gleznu nenozog, tad atstāj dzīvokli neaizslēgtu un gleznu atdod ar labu . . .

—    Gudri, ļoti gudri sacīts! Ja es gribētu apprecēt bagāta tirgoņa meitu, tad, lai es nevarētu izdarīt šo nelietību, tirgoņa meitai pašai būtu jāpasteidzas apprecēt mani!

Brālis un māsa runājās līdz pusnaktij, viens otru nesaprazdami. Ja viņos noklausītos kāds cits cilvēks, tas diez vai tiktu skaidrībā, ko vēlas viens un ko grib otrs.

Vakarus brālis un māsa parasti pavadīja mājās. Pazīstamu ģimeņu viņiem nebija, un viņi arī nejuta vajadzību pēc paziņām, teātros viņi gāja tikai uz oriģināl- lugu izrādēm — tāda literātiem tolaik bija paraša, — koncertus neapmeklēja, jo mūzika viņiem nepatika …

—    Domā, kā nu gribi, — Vera Semjonovna sacīja nākamajā dienā, — bet es šo jautājumu pa daļai esmu jau izlēmusi. Esmu tiešām pārliecināta, ka man nav nekādas jēgas pretoties ļaunumam, kurš vērsts tieši pret mani. Varbūt kāds gribēs mani noslepkavot? Lai jau. Tāpēc, ka es aizstāvēšos, slepkava nekļūs labāks. Tagad man jāatrisina tikai jautājuma otra puse: kā man jāizturas attieksmē uz ļaunumu, kas vērsts pret maniem tuvākajiem?

—   Vera, tu tikai nesajūc prātā! — Vladimirs Semjoničs sacīja un iesmējās. — Kā es redzu, tad nepretošanās kļūst par tavu idee-fixe!

Viņam ļoti gribējās iztēlot šās garlaicīgās sarunas par joku, bet joki nez kāpēc vairs neveicās, smaids izskatījās greizs un sājš. Māsa vairs nesēdās pie brāļa galda, svētsvinīgi nesekoja viņa mundrajai rokai, un brālis pats ik vakaru juta, ka aiz muguras uz dīvāna zviln cilvēks, kas nepiekrīt viņa domām. . . Mugura kļuva it kā stinga, nejūtīga un sirdi apdvesa saltums. Ja aizskarta autora patmīlība, autors ilgi to atceras ar ļaunu, ir nepielūdzams, nepazīst piedošanas, un māsa bija pirmā un vienīgā, kura atkailināja un satrauca šīs nemierīgās jūtas, kas salīdzināmas ar lielu trauku kasti, kuru izsaiņot viegli, bet salikt visu atpakaļ tāpat, kā bijis, nav iespējams.

Aizritēja nedēļas, mēneši, taču māsa neatkāpās no saviem ieskatiem un nesēdās pie galda. Reiz pavasara vakarā Vladimirs Semjoničs strādāja pie galda un rakstīja recenziju. Viņš analizēja stāstu, kurā kāda lauku skolotāja atraida cilvēku, ko viņa mīl un kas viņu mīl, bagātu, inteliģentu cilvēku, tikai tādēļ, ka pēc apprecēšanās skolotājai vairs nebūtu iespējas turpināt pedagoģisko darbu. Vera Semjonovna gulēja uz dīvāna un kaut ko domāja.

—    Ak dievs, kāda garlaicība! — viņa sacīja izstaipīdamās. — Cik gļēvi un tukši rit dzīve! Es nezinu, kam pievērsties, bet tu savus labākos gadus izšķied dievs zina kam. Gluži kā alķīmiķis rakņājies vecos, nevienam nevajadzīgos krāmos, — ak mans dievs!

Vladimiram Semjoničam spalvaskāts izslīdēja no pirkstiem, un viņš lēni pagriezās uz māsas pusi.

—    Skumji kļūst, skatoties uz tevi! — māsa turpināja. — Vāgners no «Pausta» rakņāja laukā tārpus, taču viņš vismaz meklēja apslēptus dārgumus, bet tu meklē tārpus pašu tārpu dēļ. . .

—   Gauži neskaidri!

—    Jā, Volodja, visas šīs dienas es domāju, ilgi, mokoši domāju un pārliecinājos: tu esi neglābjams obskurants un rutīnieris. Nu, pajautā sev — ko tev var dot tavs čaklais un apzinīgais darbs? Pasaki: ko? No šiem vecajiem krāmiem, pa kuriem tu rakņājies, taču sen jau viss izmantots, kas vien izmantojams. Lai kā tu kultu tukšus salmus, lai kā tos purinātu, graudus no tiem tu vairs neiegūsi…

—    Ak tā-a! — Vladimirs Semjoničs, gari stiepdams, sacīja un piecēlās. — Jā, tie visi ir veci krāmi, jo šīs idejas ir mūžīgas, bet kas tad, tavuprāt, ir jauns?

—    Tu gribi darboties garīgajā laukā, tavs pienākums izgudrot ko jaunu. Ne jau man tevi jāmāca.

—    Es esot tukšu salmu kūlējs! — kritiķis brīnījās un dusmojās, zobgalīgi piemiegdams acis. — Māksla, progress — tā esot tukša salmu kulšana?

—    Redzi, Volodja, man šķiet, ja jus visi, domājošie cilvēki, veltītu sevi lielu uzdevumu risināšanai, tad visi šie tavi jautājumiņi, ar kuriem šobrīd nopūlies, atrisinātos paši no sevis, it kā starp citu. Ja tu pacelies augšup gaisa balonā, lai apskatītu pilsētu, tad gribot negribot redzēsi arī druvas, arī sādžas, arī upes. . . Stearīnu ražojot, kā blakus produktu iegūst glicerīnu. Man šķiet, ka mūsdienu garīgā dzīve kaut kur iestrēgusi un tur pielipusi. Tā ir aizspriedumaina, gļēva, bikla, baidās plaša, gigantiska lidojuma, tāpat kā mēs baidāmies kāpt augstā kalnā, tā ir konservatīva.

Šādām sarunām bija sekas. Brāļa un māsas attiecības ik dienas kļuva arvien sliktākas un sliktākas. Brālis māsas klātbūtnē vairs nespēja strādāt un īgņojās, zinādams, ka māsa zviln uz dīvāna un raugās viņam mugurā; bet māsa kaut kā slimīgi viebās un novērsās, kad brālis, pūlēdamies atjaunot izjukušās attiecības, stāstīja māsai par savu jūsmu. Ik vakaru māsa sūrojās par garlaicību, ierunājās par domu brīvību, par rutīnieriem. Savu jauno domu aizrauta, Vera Semjonovna pierādīja, ka darbs, kurā tik ļoti iestidzis viņas brālis, esot aizspriedums, konservatīvu cilvēku veltīgs mēģinājums piespiest dzīvot to, kas savu laiku jau nokalpojis un noiet no skatuves. Salīdzinājumiem nebija ne gala, ne malas. Māsa salīdzināja brāli gan ar alķīmiķi, gan ar vecticībnieku dogmatiķi, kas drīzāk mirst nekā ļaujas pārliecināties…

Pamazām kļuva manāmas arī pārmaiņas māsas dzīves veidā. Tagad viņa caurām dienām un vakariem vāļājās uz dīvāna, neko nedarīdama, neko nelasīdama, bet tikai domādama, pie tam māsas seja kļuva salta, skarba, kāda mēdz būt aprobežotiem, ļoti ticīgiem cilvēkiem; viņa sāka atteikties no ērtībām, ko sagādāja apkalpotāji: pati apkopa savu istabu, nesa laukā saslaukas, pati tīrīja savus zābaciņus un drānas. Brālis nespēja bez dusmām un pat naida lūkoties uz māsas salto seju, kad viņa ķērās pie melnā darba. Šajā darbā, kas vienmēr tika veikts ar zināmu svinīgumu, viņš saskatīja kaut ko samākslotu, neīstu, saskatīja gan farizejismu, gan koķetēšanu. Jau zinādams, ka vairs nespēj māsu ietekmēt ar pārliecināšanu, viņš kā skolas puika kašķējās, kaitināja viņu.

—    Tu saki, ka nepretojies ļaunumam, bet pati pretojies, ka es turu apkalpotājus! — brālis iedzēla. — Ja apkalpotāji ir ļaunums, kāpēc tu pretojies šim ļaunumam? Tas nav konsekventi!

Brālis cieta, sašuta un pat kaunējās. Viņam bija kauns, ja māsa svešu klātbūtnē muļķojās.

—    Draudziņ, tās ir šausmas! — Vladimirs Semjoničs man paslepus sacīja, izmisumā paplezdams rokas. — Izrādās, ka mūsu ingenue turpina tēlošanu kā vodeviļā. Galīgi sabendējusi nervus! Es jau biju atmetis ar roku, lai klusībā spriež, kā grib, bet kāpēc viņa rīmā, kāpēc mani uztrauc? Būtu padomājusi: cik grūti man viņā klausīties? Cik grūti, ja manā klātbūtnē uzdrošinās ņirdzīgi apgalvot, ka Kristus mācībā viņa esot vīlusies! Man trūkst elpas! Nezinu, ko darīt, kad māšele sāk sludināt savu mācību un cenšas iztulkot evaņģēliju savā labā, kad viņa tīšuprāt noklusē par naudas mijēju izdzīšanu no dievnama! Draudziņ, redz kādas sekas ir nepilnīgai attīstībai, neizglītībai! Lūk, kāda ietekme ir medicīnas fakultātei, kas cilvēkam nedod vispārēju attīstību.

Reiz Vladimirs Semjoničs, pārnācis mājās no darba, ieraudzīja, ka māsa raud. Viņa sēdēja uz dīvāna, galvu nokārusi, rokas lauzīdama, un asaras straumēm plūda pa seju. Kritiķa lādzīgā sirds sažņaudzās sāpēs. Asaras sāka ritēt arī pa viņa vaigiem, viņam gribējās apmīļot māsu, piedot viņai, lūgt piedošanu, dzīvot tāpat ka senāk … Viņš nometās ceļos, apbēra skūpstiem māsas galvu, rokas, plecus … Māsa pasmaidīja, pasmaidīja neizprotami, rūgti, bet viņš priecīgi iesaucās, pielēca kājās, paķēra no galda žurnālu un dedzīgi teica:

—    Urā! Dzīvosim pa vecam, Veriņ! Lai dievs mūs svētī! Kādu darbu es tev atnesu! Tas būs tikpat kā samierinošs šampanietis, izlasīsim rakstu abi kopā! Lielisks, brīnišķīgs raksts!

—    Ai nē, nē … — Vera Semjonovna nobijās, atbīdīdama grāmatu. — Es jau lasīju! Nevajag, nevajag!

—   Kad tu lasīji?

—   Pirms gada … vai diviem … Sen esmu lasījusi un zinu, zinu!

—   Hm! … Tu esi fanātiķe! — brālis dzedri sacīja un nometa žurnālu uz galda.

—   Nē! Fanātiķis esi tu, nevis es! Tu!

Vera Semjonovna atkal sāka gauži raudāt. Brālis stāvēja iepretim, skatījās uz māsas drebošajiem pleciem un domāja. Viņš domāja nevis par vientulības mokām, kādas pārdzīvo jebkurš, kas sāk domāt citādi nekā līdz šim, nevis par ciešanām, kuras nenovēršamas liela garīgā apvērsuma brīdi, bet par saviem aizvainotajiem uzskatiem, par savu aizskarto autora patmīlību.

Kopš tās reizes viņš izturējās pret māsu dzestri, nievīgi, zobgalīgi un pacieta māsu savā dzīvoklī, kā pacieš vecas vecenes, piedzīvotājas, bet māsa rimās strīdēties ar brāli un uz visiem viņa pārliecinājumiem, zobgalībām un piekasīšanos atbildēja ar iecietīgu klusēšanu, kura brāli satracināja vēl vairāk.

Kādā vasaras rītā Vera Semjonovna, saģērbusies ceļojuma drānās, uzkārusi plecā somiņu, iegāja pie brāļa un vienaldzīgi noskūpstīja viņu uz pieres.

—   Kur tad tu? — Vladimirs Semjoničs brīnījās.

—   Uz N. guberņu bakas potēt.

Brālis izgāja ārā māsu pavadīt.

—   Vai tu redz, stūrgalve, ko izdomājusi… — viņš pukojās. — Naudas tev nevajag?

—    Nē, paldies. Ardievu!

Māsa paspieda brālim roku un devās projām.

—   Kāpēc nepasūtīji ormani? — Vladimirs Semjoničs uzsauca.

Ārste neatbildēja. Brālis paraudzījās māsai nopakaļus uz viņas rudo ūdens necaurlaidīgo mēteli, uz augumu, kas šūpojās, laiski sperot soļus, ar varītēm nopūtās, taču nespēja modināt sevī žēlumu. Māsa viņam jau bija svešiniece. Un arī viņš māsai bija kļuvis svešs. Vismaz māsa ne reizi nepaskatījās atpakaļ.

Atgriezies savā istabā, Vladimirs Semjoničs tūlīt apsēdās pie galda un pievērsās recenzijai.

Pēc tam es ne reizi vairs nesastapu Veru Semjo- novnu. Kur viņa ir tagad — to es nezinu. Bet Vladimirs Semjoničs joprojām rakstīja savas kritikas, nolika vainagus, dziedāja «gaudeamus», pūlējās nodibināt «Maskavas periodisko izdevumu līdzstrādnieku savstarpējās palīdzības kasi».

Reiz viņš saslima ar plaušu karsoni; sirga trīs mēnešus, sākumā mājās, pēc tam Goļicina slimnīcā. Ceļgalā radās fistula. Paziņas runāja, ka vajadzētu sūtīt viņu uz Krimu, vāca ceļanaudu. Taču uz Krimu Vladimirs Semjoničs neaizbrauca — nomira. Mēs viņu apbedījām Vagaņkas kapsētā, kreisajā pusē, kur apglabā aktierus un literātus.

Reiz mēs, literāti, sēdējām Tatāru restorānā. Stāstīju, ka nesen biju Vagaņkas kapsētā un redzēju Vladimira Semjoniča kapu. Tas bija galīgi nolaists, jau gandrīz ar zemi nolīdzināts, krusts nogāzies; kapu vajadzētu uzpost, saziedot šim nolūkam dažus rubļus . . .

Taču paziņas mani uzklausīja vienaldzīgi, neatbildēja ne vārda, un es nesavācu ne kapeikas. Neviens vairs neatcerējās Vladimiru Semjoniču. Viņš bija pavisam aizmirsts.

NOTIKUMS

Rīts. Cauri ledus mežģinēm, kas klāj logu rūtis, bērnistabā spraucas spoža saules gaisma. Vaņa, gadus sešus vecs puisēns īsi apcirptiem matiem, ar pogai līdzīgu degunu, un viņa māsa Ņina, četrus gadus veca, sīka meitenīte cirtainiem matiem un apaļu sejiņu, pamostas un cauri gultiņu režģiem dusmīgi raugās viens uz otru.

—   Tie nu gan ir palaidņi! — purpina aukle. — Kārtīgi cilvēki jau padzēruši tēju, bet jūs nevarat vien izberzēt acis…

Saules stari jautri draiskuļojas uz paklāja, pa sienām, pa aukles svārku malu un it kā aicina parotaļāties, bet bērni tos neievēro. Mazie nav pamodušies labā omā. Ņina uzmet lūpu, saviebj skābu seju un raudulīgi čīkst:

—   Tē-ēju! Auklīt, tē-ēju!

Vaņa rauc krunkās pieri un domā: kam varētu piesieties, lai būtu iemesls brēkt? Viņš jau sāk mirkšķināt acis un paplēš muti, bet tobrīd dzirdams, ka viesistabā māte saka:

—   Neaizmirstiet iedot kaķenei pienu, viņai tagad kaķēni!

Vaņa un Ņina izstiepj garas sejas un izbrīnā raugās viens otrā, pēc tam abi reizē iekliedzas, lec ārā no gultiņām un, spalgiem spiedzieniem skanot, basām kājām, vienos krekliņos drāžas uz virtuvi.

—   Kaķene apbērnojusies! — viņi sauc. — Kaķene apbērnojusies!

513

Virtuvē zem sola pabāzta neliela kaste, tā pati, kurā Stepans stiepj akmeņogles, kad taisās kurināt kamīnu.

33 - 78

No kastes raugās kaķene. Viņas pelēkais purniņš pauž ārkārtīgu nogurumu, zaļās acis ar šaurajiem, melnajiem redzokļiem skatās gurdi, sentimentāli… Pēc purna redzams, ka kastē trūkst tikai «viņa», kaķenes bērnu tēva, kam kaķenīte, visu aizmirsdama, atdevusies, un tad viņas laime būtu pilnīga! Viņa grib paņau- dēt, plati paplēš muti, bet no rīkles plūst tikai aizsmakusi skaņa … Dzirdami kaķēnu pīkstieni.

Bērni notupstas pie kastes un nekustēdamies, elpu aizturējuši, blenž uz kaķeni… Viņi ir izbrīnījušies, pārsteigti un nedzird, kā purpina aukle, kas atskrējusi viņiem pakaļ. Abu acīs mirdz visīstākais prieks.

Bērnu audzināšanā un dzīvē mājas dzīvniekiem ir tikko pamanāma, bet neapšaubāmi labvēlīga nozīme. Mēs visi atceramies spēcīgos, bet augstsirdīgos suņus, liekēžus klēpja sunīšus, putnus, kas nonīka gūstā, stulbos, bet augstprātīgos tītarus, lēnprātīgās, vecās kaķenes, kuras neņēma ļaunā, kad joku pēc minām tām uz astes, sagādādami lielas sāpes. Man pat reizēm šķiet, ka pacietība, uzticība, piedošana un sirsnība, kāda piemīt mūsu dzīvajām mājas radībām, ietekmē bērnu prātu daudz spēcīgāk un labvēlīgāk nekā kalsenā un bālā Kārļa Karloviča garās pamācības vai arī neskaidrie prātojumi, ar kādiem guvernante cenšas pierādīt bērniem, ka ūdens sastāv no skābekļa un ūdeņraža.

—    Cik maziņi! — saka Ņina, plati ieplezdama acis un skaņi un jautri smiedamās. — Gluži kā pelēni!

—   Viens, divi, trīs… — Vaņa skaita. — Trīs kaķēni. Tātad vienu man, vienu tev un vēl vienu kādam citam.

Murrrm … murrrm … — ņurrā jaunā māte, uzmanības glaimota. Murrrm.

Tiku tikām apbrīnojuši kaķēnus, bērni izvelk viņus kaķenei no apakšas un sāk ņurdzīt, pēc tam, ar to vēl neapmierinādamies, saliek kaķēnus savu kreklu maliņā un izskrien no virtuves.

—   Māmiņ, kaķene apbērnojusies! — viņi sauc.

Māte sēž viesistabā kopā ar kādu nepazīstamu kungu.

Ieraudzījusi nemazgātos, neapģērbtos bērnus augšup saceltiem krekliem, viņa samulst un stingri paveras bērnos.

—   Bezkauņas, nolaidiet kreklus! — viņa saka.

—   Ejiet, citādi sodīšu jūs.

Tomēr bērni neievēro ne mātes draudus, ne sveša cilvēka klātbūtni. Viņi noliek kaķēnus uz paklāja un spiedz tā, ka ausis krīt ciet. Kaķenīte staigā viņiem apkārt un žēli ņaud. Pēc brīža, kad Vaņu un Ņinu stiepj uz bērnistabu, apģērbj, liek noskaitīt lūgsnu un padzirdina ar tēju, pār viņiem valda kaisla vēlēšanās drīzāk tikt vaļā no šīm prozaiskajām klaušām un atkal skriet uz virtuvi.

Parastie darbi un rotaļas atvirzās pašā pēdējā vietā.

Kaķēni, nākdami pasaulē, aizēnojuši visu pārējo un kļuvuši par interesantu jaunumu un aktuālu dienas jautājumu. Ja Vaņam un Ņinai solītu par katru kaķēnu pudu konfekšu vai tūkstoš desmitkapeiku gabalu, vini. ne mirkli nešaubīdamies, šādu maiņu noraidītu. Kaut gan aukle un virēja dedzīgi protestē, bērni līdz pašām pusdienām tup virtuvē pie kastes un darbojas ar kaķēniem. Bērnu sejās vērojama nopietnība, sasprindzinājums un rūpes. Viņus satrauc ne vien kaķēnu tagadne, bet arī nākotne. Bērni nolēmuši, ka viens kaķēns paliks mājās pie vecās kaķenes, lai mierinātu savu māti, otrs brauks uz vasarnīcu, trešais dzīvos pagrabā, kur ļoti daudz žurku.

—   Bet kāpēc viņi nepleš vaļā acis? — Ņina brīnās.

—   Viņiem aklas acis kā ubagiem.

Ari Vaņam šis jautājums nedod miera. Viņš mēģina atvērt vienam kaķēnam acis, ilgi pūš un elš, bet operācijai nav sekmju. Bērnus stipri vien uztrauc arī tas apstāklis, ka mazuļi ietiepīgi atsakās no viņiem piedāvātās gaļas un piena. Visu, ko noliek viņu purniņu priekšā, apēd pelēkā kaķu mamma.

—   Zini ko, uzcelsim kaķēniem mājiņas, — ierosina Vaņa. — Viņi dzīvos katrs savā mājā, un kaķene ies pie viņiem ciemos …

Bērni noliek virtuves kaktos cepuru kārbas. Tanīs ievieto kaķēnus. Bet izrādās, ka šāds ģimenes sadalījums pāragrs: kaķene, savilkusi tikpat lūdzošu un sentimentālu purniņu, apstaigā visas kārbas un sanes savus bērnus agrākajā vietā.

—   Kaķene ir viņu māte, — Vaņa piebilst, — bet kas ir tēvs?

—   Jā, kas ir tēvs? — Ņina atkārto.

—   Bez tēva kaķēni nevar iztikt.

Vaņa un Ņina ilgi spriež, kas lai būtu kaķēnu tēvs, un galu galā izvēlas lielu, tumšsarkanu zirgu ar norautu asti; tas iesviests pieliekamajā zem kāpnēm un kopā ar citām vecām rotaļlietām gaida savu pēdējo stundiņu. Viņi izstiepj zirgu no pieliekamā un noliek pie kastes.

—   Nu tad pielūko! — viņi padraud zirgam. — Stāvi te un skaties, lai kaķēni uzvedas pieklājīgi.

Tas viss tiek teikts un darīts ārkārtīgi nopietni un ar rūpju pilnu seju. Vaņam un Ņinai pasaulē pats svarīgākais tagad ir kaste ar kaķēniem. Bērnu priekam nav ne gala, ne malas. Tomēr jāpārcieš arī grūti, moku pilni brīži.

Pirms pašām pusdienām Vaņa sēž tēva kabinetā un sapņaini lūkojas galdā. Blakus lampai uz zīmogpapīra lapas ķepurojas kaķēns. Vaņa vēro kaķēna kustības un grūž viņam purniņā gan zīmuli, gan sērkociņu . .. Piepeši kā no zemes izlīdis pie galda nostājas tēvs.

—   Kas tad tas? — Vaņa dzird dusmīgu balsi.

—   Tas . . . tas, tēt, ir kaķēniņš …

—   Es tev parādīšu kaķēniņu! Nelietīgais puika, skaties, ko tu esi izdarījis! Notriepis man visu papīru!

Vaņa ārkārtīgi pārsteigts, ka tētim nav tādu pašu simpātiju pret kaķēniem kā viņam un ka tētis nav sajūsmināts un priecīgs, bet plēš viņu aiz auss un sauc:

—   Stepan, aizvāc to draņķi!

Arī pusdienas ēdot, notiek tracis… Otrā ēdiena laikā pusdienotāji piepeši dzird pīkstienu. Viņi sāk meklēt cēloni un atrod Ņinai zem priekšautiņa kaķēnu.

—   Ņinka, nost no galda! — tēvs dusmojas. — Kaķēnus tūlīt lai iesviež samazgu bedrē! Tā ka šo draņķu vairs nebūtu mājā! …

Vaņu un Ņinu pārņem šausmas. Nāve samazgu bedrē ir ne vien nežēlīga, bet draud arī atņemt kaķenei un koka zirgam viņu bērnus, iztukšot kasti, sagraut nākotnes — tās brīnišķīgās nākotnes plānus, kad viens runcis mierinās savu veco māti, otrs dzīvos vasarnīcā, trešais ķers pagrabā žurkas … Bērni sāk raudāt un lūdzas, lai kaķēnus saudzē. Tēvs piekāpjas, bet ar noteikumu, ka bērni nedrīkst iet virtuvē un aizskart kaķēnus.

Pēc pusdienām Vaņa un Ņina slaistās pa visām istabām un skumst. Aizliegums iet virtuvē galīgi laupījis viņiem dzīves prieku. Bērni atsakās no saldumiem, niķojas un rupji izturas pret māti. Kad vakarā atnāk tēvocis Petruša, viņi paaicina to savrup un sūdzas par tēvu, kas gribējis iesviest kaķēnus samazgu bedrē.

—   Tēvoci Petruša, — viņi lūdz ciemiņu, — saki māmiņai, lai kaķēnus ienes bērnu istabā. Sa-a-ki!

—   Nu, nu … labi, labi! — tēvocis kratās no viņiem vajā. — Gan jau.

Tēvocis Petruša parasti nekad nenāk viens. Kopā ar viņu ierodas arī Nero, liels, melns dāņu šķirnes suns ar nojukušām ausīm un tik cietu asti kā runga. Suns ir kluss, drūms un pašcieņas jūtu pilns. Par bērniem viņš neliekas ne zinis un, garām iedams, kuj viņus ar asti tāpat kā krēslus. Bērni no visas sirds nīst šo suni, bet šoreiz praktiskie apsvērumi gūst virsroku pār jūtām.

—   Zini ko, Ņina? — saka Vaņa, plati ieplezdams acis. — Nevis zirgs, bet Nero būs kaķēnu tēvs! Zirgs ir nosprādzis, bet Nero taču dzīvs.

Visu vakaru viņi gaida, kamēr tētis sāks spēlēt kārtis un suni varēs paklusām ievest virtuvē … Beidzot tētis apsēžas pie kāršu galda, māmiņa rosās ap patvāri un neredz, ko dara bērni… Laimīgais mirklis klāt.

—    Iesim! — Vaņa čukst māsai.

Bet tobrīd ienāk Stepans un smiedamies paziņo:

—    Kundze, Nero apēda kaķēnus!

Ņina un Vaņa nobāl un lielās šausmās raugās uz Ste- panu.

—   Jānudien… — sulainis smejas. — Pienāca pie kastes un aprija.

Bērniem šķiet, ka itin visi dzīvoklī esošie cilvēki traki uztrauksies un klups virsū ļaundarim Nero. Bet viņi mierīgi sēž katrs savā vietā un tikai brīnās par milzīgā suņa ēstgribu. Tētis un māmiņa smejas… Nero staigā gar galdu, luncina asti un pašapmierināts aplaiza lūpas … Nemierīga vienīgi kaķene. Asti atšāvusi, viņa staigā pa istabām, aizdomu pilna veras cilvēkos un žēli ņaud.

— Bērni, pulkstenis jau pāri deviņiem! Jāiet gulēt! — māmiņa sauc.

Vaņa un Ņina liekas gultā, raud un ilgi domā par kaķeni, kurai nodarīts pāri, un par nežēlgo, nekaunīgo Nero, kas palicis nesodīts.

dramaturgs

Ārsta kabinetā ienāk neizteiksmīga persona ar blāvu skatienu un katarālu ģīmi. Spriežot pēc deguna apme- riem un drūmās, melanholiskās sejas, šai personai nav sveši alkoholiski dzērieni, hroniskas iesnas un filozofija.

Persona apsēžas atzveltnes krēslā un sūdzas, ka viņu mokot aizdusa, atraugas, grēmas, melanholija un ka mutē esot riebīga garša.

—   Ar ko nodarbojaties? — ārsts jautā.

—   Es esmu dramaturgs! — persona diezgan lepni atbild.

Pret pacientu ārstam uzreiz rodas liela cieņa, un viņš sāk godbijīgi smaidīt.

—   Ai, tā ir tik reti sastopama specialitāte… — viņš murmina. — Dramaturga smadzenēm, nerviem tik daudz darba!

—   Do-omāju gan …

—   Rakstnieki ir tik reti sastopami… viņu dzīve nevar līdzināties parasto cilvēku dzīvei… un tāpēc es lūdzu, pastāstiet man par savu dzīves veidu, par nodarbošanos, parašām, apstākjiem … vispār ar kādiem upuriem saistīta jūsu darbība …

—   Lūdzu… — dramaturgs ir ar mieru. — Es, cienīts kungs, cejos apmēram pulksten divpadsmitos, dažkārt arī agrāk. . . Piecēlies tūlīt izsmēķēju papirosu un izdzeru divas, dažrīt arī trīs glāzītes degvīna… Citreiz, vaļsirdīgi sakot, arī četras atkarīgi no tā, cik esmu dzēris iepriekšējā vakarā… Tā-a… Ja neiedzeru, man metas raibs gar acīm un dikti pukst galvā.

—   Jūs laikam vispār daudz dzerat?

—    Nē-e, kur nu daudz? Ja dzeru tukšā dūšā, tad tas, manuprāt, atkarīgs tikai no nerviem… Pēc tam apģērbjos un eju uz Livorno vai pie Savrasenkova un tur brokastoju … Ēstgriba man vispār slikta … Brokastīs apēdu tīro nieku: kotleti vai pusporciju stores ar mārrutkiem. Tīšuprāt izdzeru trīs vai četras glāzītes, bet ēstgribas kā nav, tā nav… Pēc brokastīm — alu vai vīnu, pielāgojoties savām finansēm…

—   Nu, un pēc tam?

—   Pēc tam eju uz kādu alus bodi, no alus bodes atkal uz Livorno vai biljardu spēlēt… Tā noklaiņāju apmēram līdz sešiem un braucu pusdienot… Pusdienoju nejēdzīgi… Ticat vai neticat, dažreiz izdzeru sešas vai septiņas glāzītes, bet no ēstgribas ne vēsts! Skaudība uzmācas, citus vērojot: visi strebj viru, bet es to viru ne acīs negribu redzēt un viras vietā iebaudu alu … Pēc pusdienām eju uz teātri…

—   Hm … Teātris jūs droši vien satrauc?

—    Drrrausmīgi! Uztraucos, dusmojos, bet pa vidām vēl draugi uzplijas: iedzersim, iedzersim! Ar vienu dzeru degvīnu, ar otru — sarkano, ar trešo — alu, un redz, trešajam cēlienam sākoties, tu, cilvēks, nevari vairs lāgā kājās nostāvēt… Velns viņus rāvis, tos nervus … Pēc teātra braucu uz Salonu vai uz masku balli pie Rrrodona… No Salona vai masku balles, pats saprotat, tik drīz nevar tikt laukā … Ja otrā rītā pamostos savās mājās, tad par to pašu jāsaka paldies … Gadās, ka caurām nedēļām savās mājās nepārguļu nevienu nakti…

—   Hm … dzīvi vērojat?

—   Jā-a … Reiz nervi tiktāl sagāja čupā, ka veselu mēnesi savās mājās neiegriežos un pat savu adresi aizmirsu … Vajadzēja iet uz adrešu galdu pēc izziņas … Redziet, un tā gandrīz katru dienu!

—   Nu, bet kad tad lugas rakstāt?

—    Lugas? Kā lai jums to pasaku? — dramaturgs parausta plecus. — Viss atkarīgs no apstākļiem …

—    Papūlieties attēlot man tieši sava darba norisi…

— Vispirms, cienīts kungs, manās rokās nejauši vai ar biedru starpniecību — pašam man nav laika sekot literatūrai — nokļūst kāds franču vai vācu gabals. Ja tas der, nesu pie māsas vai salīgstu par kādiem pieciem rubļiem studentu… Tie pārtulko, bet es, saprotiet, pielāgoju krievu parašām: ārzemnieku uzvārdu vietā lieku krievu uzvārdus un tā tālāk… Tas arī viss … Bet grūti gan! Ai, cik grūti! _ Pelēcīgā persona pavērš augšup acis un nopūšas … Ārsts sāk viņu izklaudzināt, izklausīt un iztaustīt,…

ORATORS

Kādā brīnum jaukā rītā apbedījām kolēģijas asesoru Kirilu Ivanoviču Vavilonovu, kas nomira no divām slimībām, kuras mūsu tēvzemē tik izplatītas: no niknas sievas un alkoholisma. Kad bēru procesija devās no baznīcas uz kapsētu, nelaiķa darbabiedrs Poplavskis iekāpa ormaņa ratos un drāzās pie sava drauga Grigorija Petroviča Zapoikina, jauna, bet jau pietiekami populāra cilvēka. Zapoikinam, kā tas daudziem lasītājiem zināms, piemīt izcils talants: viņš bez iepriekšējas apdomāšanās var teikt kāzu, jubileju un bēru runas. Viņš spēj runāt, kad vien jums tīk: samiegojies, tukšā dūšā, piedzēries kā mārks, delīrijā. Viņa runa plūst gludi, vienmērīgi, kā ūdens no jumta caurules un turklāt bagātīgi; žēlabainu vārdu viņa oratora leksikonā daudz vairāk nekā tarakānu jebkurā traktierī. Viņš vienmēr runā daiļi, ilgi, un tāpēc dažreiz, it īpaši tirgoņu kāzās, lai viņa runas plūdus apturētu, jāgriežas pēc palīdzības policijā.

—    Es, brālīt, steidzos pie tevis! — Poplavskis iesaucās, sastapis Zapoikinu mājās. — Tūliņ pat ģērbies un brauksim. Nomiris viens no mūsējiem, tagad šķūrējam viņu uz viņpasauli, un tad, brālīt, atvadoties vajag kaut ko pamuldēt… Tu esi mūsu vienīgā cerība. Ja būtu nomiris kāds no mazajiem, mēs tevi netraucētu, bet viņš taču bija sekretārs… kancelejas pīlārs, tā sakot. Tik lielu dūzi bez runas apbedīt ir neērti.

—   Ak sekretārs! — Zapoikins nožāvājās. — Tas žūpa, vai ne?

—    Jā, žūpa. Būs bliņas, uzkodas … samaksāsim tev par ormani. Brauksim, labiņais! Tur pie kapa izvērs kaut kādu īsti ciceronisku mantifoliju, teiksim tev lielu lielo paldies!

Zapoikins labprāt bija ar mieru. Viņš uzbužināja matus, savieba melanholisku ģīmi un kopā ar Poplavski izgāja uz ielas.

—   Es jūsu sekretāru pazinu, — Zapoikins sacīja, iekāpdams ormaņa ratos. — Blēdis un maita, kāds reti gadās, lai viņam debesu valstība.

—   Griša, mirušos lamāt nepieklājas.

—   Protams, aut moituis nihil bene, tomēr žuļiks viņš bija.

Draugi panaca beru gājienu un tam pievienojas. Nelaiķi nesa lēnītēm, tāpēc līdz kapiem viņi savas trīs reizes paspēja ieskriet traktierī un iemest pa maziņajai uz vieglām smiltīm.

Kapsētā priesteris noturēja dvēseles aizlūgumu. Sievasmāte, sieva un svaine, kā jau tas nākas, daudz raudāja. Kad zārku laida kapā, sieva pat iekliedzās: «Laidiet mani pie viņa!» — taču kapā neielēca, droši vien iedomādamās par pensiju. Nogaidījis, kamēr visi apklust, Zapoikins pagājās uz priekšu, pārlaida pār bēriniekiem skatienu un teica:

—    Vai ticēt savām acīm un ausīm? Vai šaušalīgs sapnis nav šis šķirsts, šīs asarām slacītās sejas, vaidi un vaimanas! Diemžēl tas nav sapnis, un redze mūs neviļ! Tas, kuru vēl nesen vērojām tik rosīgu, tik jauneklīgi svaigu un šķīstu, kurš vēl nesen mūsu acu priekšā līdzīgi nenogurdināmai bitei nesa savu medu valsts labiekārtošanas kopējā stropā, tas, kurš… nu tas pats tagad kļuvis par pīšļiem, par mirāžu. Nepielūdzamā nāve uzlikusi viņam savu salto roku tādā brīdī, kad viņš par spīti savam sirmajam vecumam vēl bija spēku plauksmes un žilbinošu cerību pārpilns. Neaizstājams zaudējums! Kas darbosies viņa vietā? Labu ierēdņu mums ir daudz, bet Prokofijs Osipičs bija viens vienīgais. Līdz sirds dziļumiem viņš bija uzticīgs savam goda pilnajam pienākumam, nesaudzēja spēkus, strādāja caurām naktīm, bija nesavtīgs, nepiekukuļojams . . . Cik ļoti viņš nicināja tos, kuri, kaitējot sabiedrības interesēm, centās viņu uzpirkt, kuri ar kārdinošiem dzīves labumiem mēģināja padarīt viņu neuzticīgu savam pienākumam! Jā, mēs paši redzējām, ka Prokofijs Osipičs savu nelielo algu izdāļāja trūcīgākajiem darbabiedriem, un nule jūs paši dzirdējāt vaimanājam atraitnes un bāriņus, kas pārtika no viņa mīlestības dāvanām. Uzticīgs dienesta pienākumam un labiem darbiem — viņš nepazina dzīves priekus un pat nenovēlēja sev silto ģimenes ligzdu, jūs zināt, ka līdz savai pēdējai stundiņai viņš bija neprecējies! Un kas viņu mums aizstās kā darbabiedru? Vēl tagad redzu viņa skūto, jūsmīgo seju, kas vēršas pie mums ar labsirdīgu smaidu, vēl tagad dzirdu viņa mīļo, maigo un draudzīgo balsi. Miers taviem pīšļiem, Prokofij Osipič! Dusi saldi, godīgais, cildenais darba rūķi!

Zapoikins turpināja, bet klausītāji sāka čukstēties. Runa patika visiem, izraisīja arī dažas asaras, taču daudz kas tajā likās ērmīgs. Pirmkārt, nevarēja saprast, kāpēc orators dēvēja nelaiķi par Prokofiju Osipiču, lai gan mirušais bija Kirils Ivanovičs. Otrkārt, visiem bija zināms, ka nelaiķis līdz kapa malai karojis ar savu likumīgo sievu, un tātad viņu nevarēja dēvēt par neprecējušos; treškārt, nelaiķim bija bieza, ruda bārda, viņš itin nekad neskuvās, un tāpēc nevarēja saprast, kāpēc orators viņa seju sauca par skūtu. Klausītāji brīnījās, pārmija skatienus un raustīja plecus.

—   Prokofij Osipič! — orators jūsmīgi turpināja, raudzīdamies kapā. — Tava seja bija neglīta, pat nejauka, tu biji drūms un bargs, bet mēs visi zinājām, ka zem šās ārējās čaulas pukst godīga, draudzīga sirds!

Drīz klausītāji pamanīja arī pašā oratorā kaut ko dīvainu. Viņš blenza vienā punktā, nemierīgi sakustējās un pats sāka raustīt plecus. Pēkšņi Zapoikins apklusa, izbrīnā iepleta muti un pavērsās pret Poplavski.

—   Paklau, viņš tak ir dzīvs! — Zapoikins teica, šausmās izbolījis acis.

—   Kas ir dzīvs?

—   Nu Prokofijs Osipičs! Are, kur stāv blakus piemineklim!

—   Viņš taču nemaz nav miris! Nomira Kirils Ivaničs!

—   Bet tu tak pats teici, ka nomiris jUsu sekretārs!

—   Kirils Ivaničs jau arī bija mūsu sekretārs. Ķēms, tu visu esi saputrojis! Tiesa gan, Prokofijs Osipičs senāk bija mūsu sekretārs, bet pirms diviem gadiem viņu iecēla otrajā nodaļā par galda priekšnieku.

—   Velns te jūs var saprast!

—   Ko tu klusē? Turpini, kļūst neveikli!

Zapoikins pagriezās pret kapu un tikpat daiļrunīgi kā pirmīt atsāka pārtraukto runu. Blakus piemineklim tiešām stāvēja Prokofijs Osipičs, vecs ierēdnis ar skūtu seju. Viņš skatījās uz oratoru un dusmīgi rauca uzacis.

—   Kas tev bija lēcies? — ierēdņi smiedamies jautāja, kopā ar Zapoikinu nākdami no bērēm. — Dzīvu cilvēku apbedīji.

—   Jaunais cilvēk, tas nav labi! — purpināja Prokofijs Osipičs. — Jūsu runa varbūt piemērota nelaiķim, bet, ja cilvēks vēl dzīvs, tad tā ir viena vienīga ņirgāšanās! Apžēliņ, ko jūs teicāt? Nesavtīgs, neuzpērkams, kukuļus neņem! Par dzīvu cilvēku taču to var sacīt tikai zobodamies. Un neviens jūs, cienkungs, nav lūdzis tik plaši klāstīt par manu seju. Neglīts, nejauks, tā jau nu tas ir, bet kāpēc visas publikas priekšā manu ģīmi pelt? Apvainojoši!

NELAIME

Nikolajam Maksimičam Putohinam gadījās nelaime, par kuru vērienīgajiem un bezbēdīgajiem krievu raksturiem nevajadzētu zoboties, tāpat kā viņi nezobojas par cietumu un ubaga tarbu: Putohins netīšām gauži piežūpojās un piedzērušā prātā, aizmirsis ģimeni un dienestu, tieši piecas dienas un piecas naktis klaiņāja pa visādiem zaņķiem. No šīm dulnumā aizvadītajām piecām diennaktīm viņa atmiņā bija palicis tikai viens vienīgs biezputrai līdzīgs piedzērušu mūļu, raibu brunču, pudeļu, drasējošu kāju jūklis. Putohins piepūlēja atmiņu un spēja atcerēties tikai to, ka vakarā, kad bija iedegti lukturi, viņš uz brītiņu iesteidzās pie drauga parunāties par darīšanām un ka draugs uzaicināja iedzert alu … Putohins izdzēra vienu glāzi, otru, trešo… Iztukšojuši pusduci alus, draugi devās pie kāda Pavēla Semjonoviča, tas pacienāja ar kūpinātu sīgu un madeiru. Kad madeira bija izdzerta, aizsūtīja pēc konjaka. Jo tālāk, jo trakāk — un turpmākos notikumus sedza migla, cauri kurai Putohins redzēja kaut ko līdzīgu sapnim: kādu zviedrieti ar mēļu ģīmi, kura nemitīgi kliedza: «Vīrieti, pacienā ar porteri!» — garu dejas zāli ar zemiem griestiem, pilnu ar dūmiem un sulaiņu mūļiem; redzēja sevi pašu ar vestes kabatās iebāztiem īkšķiem un lecot velns zin kādu danci… Tālāk viņš kā sapnī redzēja istabiņu, kuras sienas apkārtas ar lubu bildītēm un sieviešu apģērba gabaliem . .. Atcerējās izlaistīta portera, puķu odekolona un glicerīna ziepju smaku… No šā trakā jucekļa mazliet skaidrāk atšķīrās pamošanās aina, smaga, nejauka, kad pat saules gaisma šķita riebīga …

Putohins atcerējās, ka, neatradis vairs kabatā pulksteni un medaljonus, apsējies cita kaklasaiti, viņš steidzās uz darbu ar smagu, reibuļa pilnu galvu. Piesarcis no kauna, trīcēdams paģiru drebuļos, Putohins stāvēja pretim priekšniecībai, bet priekšnieks, neskatīdamies uz viņu, vienaldzīgā balsī teica:

—    Nepūlieties taisnoties… Es pat nesaprotu, kāpēc jūs apgrūtinājāt sevi ar nākšanu! … Ka jūs vairs šeit nekalposiet, tas ir jau izlemts… Tādi ierēdņi mums nav vajadzīgi, un jūs, kā gudrs vīrs, to sapratīsiet … jā-a!

Sī vienaldzīgā balss, priekšnieka dzēlīgās, piemiegtās acis un darbabiedru smalkjūtīgā klusēšana krasi atšķīrās no pārdzīvotā dzēruma jūkja un vairs nelīdzinājās murgiem …

—    Zemiski! Nelietīgi! — Putohins murmināja, nākdams mājās pēc sarunas ar priekšniecību. — Kauns pa visu ģīmi, un arī darbs pagalam … Nejauki, riebīgi!

Alkohola dvingas pretīgā smaka bija piesātinājusi viņu visu, sākot ar galvu un beidzot ar kājām, kuras tikko spēja kustēties… Sajūta, ka «mutē pārnakšņojis vesels eskadrons», nomāca miesu un pat garu. Pu- tohinam bija gan kauns, gan brīžiem uzmācās bailes un nelabums.

—    Nudien, tagad jānošaujas! — viņš murmināja. — Kauns un dusmas žņaudz nost. Nespēju ne paiet!

—    Jā, nejēdzīga būšana! — piekrita darbabiedrs Fjodors Jelisejičs, kas Putohinu pavadīja. — Viss cits ir nieki, bet pats trakākais — darbs pagalam! Tas, brālīt, visļaunāk. . . Jānudien, tev tagad jāšaujas nost…

—    Ak dievs, mana galva … galva! — Putohins murmināja, viebdamies aiz sāpēm. — Pukst tik briesmīgi, it kā taisītos pārsprāgt. Nē, dari, kā zini, bet es ieiešu traktierī paģiras salāpīt… Ieiesim!

Draugi iegāja traktierī…

—       Nesaprotu, kā es tik ļoti pielējos! — Putohins šausminajas pec otras glāzītes. — Pāris gadu ne lasi mutē neņēmu, sievai svinīgi apsolījos pie svētbildes… zobojos par žūpām, un uzreiz — viss pie velna! Ne nu vairs darba, ne miera! Briesmīgi!

Viņš pagrozīja galvu un turpināja:

—    Tagad eju mājās gluži kā uz karātavām .. . Nav žēl man ne pulksteņa, ne naudas, ne darba . .. Samierinātos ar visiem šiem zaudējumiem, ar šīm galvassāpēm, ar priekšniecības sprediķošanu . . . taču gauži baidos — kā es rādīšos acīs sievai? Ko teikšu viņai? Piecas naktis esmu vazājies apkārt, visu nodzēris, padzīts no darba … Ko lai saku sievai?

—   Būs jau labi, izlamās un aprimsies! …

—    Tagad es viņai likšos riebīgs, nožēlojams … Sieva necieš žūpas, pēc viņas domām, ikviens plītnieks ir nelietis . . . Un viņai taisnība … Vai tad nav nelietīgi nodzert pēdējo maizes kumosu, plostot, kamēr padzen no darba, kā es to esmu izdarījis?

Putohins izdzēra glāzīti, uzkoda sālītu belugas šķēlīti un iegrima domās.

—    Rītdien gribot negribot vajadzēs čāpot uz ķīlu kasi… — viņš teica, brīdi klusējis. — Darbu tik drīz nedabūšu, tātad bads žēlīgi ieradīsies pie mums ar visiem saviem jaukumiem … Sievietes, brālīt, visu piedod vīram — gan dzērāja mūli, gan neuzticību, gan piekaušanu, gan vecumu, bet nekad nepiedod nabadzību. Pēc viņu domām, nabadzība sliktāka nekā jebkurš netikums. Ja mana Maša pieradusi ik dienas pusdienot, tad ej kauč zagt, bet pusdienām jābūt. Teiks: «Bez pusdienām nav dzīves; ne jau nu tik traki gribas ēst, bet no virējas kauns.» Jā, brālīt … Es sitos meitiešus esmu izpētījis caur un cauri… Piecas plēgurošanā aizvadītās dienas man piedos, bet badu nepiedos.

—   Jā, galvas mazgāšana būs pamatīga… — Fjodors Jelisejičs nopūtās.

—    Viņa neko daudz neprātos… Viņai tas bijis nebijis, ka nožēloju savus grēkus, ka esmu joti nelaimīgs … Kas viņai par daļu? Sievietes nemaz neklausās, it īpaši, ja viņas ir ieinteresētas … Vīrs cieš, smok nost aiz kauna, labprāt lodi ielaistu sev pierē, bet viņš

taču ir vainīgs, viņš nogrēkojies, un viņu vajag pārmācīt… Kaut sieva krietni izlamātu vai piekautu mani, bet nē, sagaidīs auksta kā ledus, neteikdama ne vārda, veselu nedēju mocīs ar nicinošu klusēšanu, tad dzels, spīdzinās ar nicinošiem vārdiem … Tu vari iedomāties šo inkvizīciju.

—   Lūdz viņai piedošanu! — darbabiedrs sacīja.

—   Veltas pūles … Tāpēc jau viņa ir tikumīga, lai grēciniekiem nepiedotu.

Iedams mājās no traktiera, Nikolajs Maksimičs sacerēja frāzes, ar kādām taisījās atbildēt sievai. Viņš jau redzēja sievas bālo, dusmīgo seju, saraudātās acis, dzirdēja dzēlīgu vārdu brāzmas, un vīra sirdi pārņēma gļēvas, skolnieciskas bailes.

«Eh, lai notiek kas notikdams!» viņš teica un, nokļuvis pie sava dzīvokļa durvīm, parāva zvana stiepli. «Kas būs, tas būs! Ja nevarēšu paciest, aiziešu. Pateikšu viņai visu un došos, kur kājas nes.»

Kad Nikolajs Maksimičs gāja dzīvoklī, viņa sieva Maša stāvēja priekšnamā un jautājoši lūkojās vīrā.

«Lai sāk viņa,» Nikolajs Maksimičs domāja, uzmezdams acis sievas bālajai sejai un nedroši maukdams nost galošas.

Bet sieva nesāka . .. Viņš iegāja viesistabā, pēc tam ēdamistabā, taču sieva arvien vēl klusēja un jautājoši skatījās.

«Ielaidīšu sev lodi pierē!» vīrs nolēma, gribēdams aiz kauna vai zemē ielīst. «Ilgāk ciest nevaru! Nav vairs spēka!»

Labu brīdi viņš staigāja pa istabu, neuzdrošinādamies neko teikt, pēc tam aši piegāja pie galda un ar zīmuli uzrakstīja uz avīzes malas: «Plītēju un esmu padzīts no darba.» Sieva izlasīja, paņēma zīmuli un uzrakstīja: «Nevajag zaudēt dūšu.» Viņš izlasīja un steigšus gāja … uz savu kabinetu.

Pēc laiciņa sieva sēdēja blakus un viņu mierināja.

529

—    Viss ir labs, kas labi beidzas, — viņa sacīja. — Esi īsts vīrs un nenokar degunu… Dievs dos, pārcietīsim šīs bēdas un sameklēsim vēl labāku darbu.

34 — 78

Vīrs klausījās, neticēja savām ausīm un, nezinādams, ko atbildēt, kā bērns sāka skaņi, laimīgi smieties. Sieva vīru paēdināja, Jāva salāpīt paģiras un apguldīja.

Nākamajā dienā vīrs, mundrs un priecīgs, jau meklēja darbu un pēc nedējas to atrada… Pārdzīvotās bēdas viņu bija Joti pārvērtušas. Kad viņš tagad redz piedzērušos, viņš vairs nesmejas un nenosoda tos kā citkārt. Viņš labprāt pasniedz kādu žēlastības dāvanu sareibušam ubagam un bieži saka:

— Ne jau tas ir netikums, ka žūpojam, bet tas, ka dzērājiem nepalīdzam tikt uz ceļa. Varbūt viņam ir taisnība.

PASŪTĪJUMS

Atcerēdamies solījumu, ko viņš bija devis kādam nedēļas laikraksta redaktoram, solījumu, ka uzrakstīs «visai šaušalīgu un ietekmīgu» ziemsvētku stāstu, Pavels Sergejičs apsēdās pie rakstāmgalda un, domās iegrimis, raudzījās griestos. Smadzenēs brieda vairākas piemērotas tēmas. Paberzējis pieri un brīdi padomājis, viņš izvēlējās vienu no šīm tēmām, proti, par slepkavību, kas notikusi pirms kādiem desmit gadiem pilsētā, kurā viņš dzimis un mācījies. Iemērcis spalvu tintē, viņš nopūtās un sāka rakstīt.

Blakus kabinetam viesistabā sēdēja ciemiņi: divas dāmas un students. Pavēla Sergejiča sieva Sofija Vasiļjevna skaļi šķirstīja notis un šad tad uzsita pa akordam.

—    Kungi, kurš tad akompanēs? — viņa vaicāja raudulīgā balsī. — Nadja, nāciet vismaz jūs akompanēt!

—   Mīļā, jau trīs mēneši neesmu sēdusies pie klavierēm.

—    Ak dievs, kāda klīrēšanās! Tā taču es nevaru dziedāt! Kaunieties, klavieru pavadījums gauži vienkāršs!

Pēc ilgas tielēšanās dāmas apsēdās pie klavierēm: viena uzsita pa taustiņiem, otra sāka dziedāt romanci «Jel neteic man, ka jaunība pagalam…». Pavels Sergejičs saviebās un nolika spalvaskātu. Brītiņu paklausījies, viņš saviebās vēl vairāk, pielēca kājās un skrēja uz durvīm.

—       Sofija, tu dziedi nepareizi! — viņš sauca. — Esi uzņēmusi pārāk augstu noti, bet jūs, Nadežda Petrovna, steidzaties, it kā jums kāds sistu pa pirkstiem. Vajag: tram-tram … ta … ta …

Pavels Sergejičs māja ar rokām, sita ar kāju takti, rādīdams, kā vajag dziedāt un spēlēt. Pēc minūtēm piecām viņš, dungodams līdzi sievas balsij, atgriezās kabinetā un turpināja rakstīt:

«Ušakovs un Viņķelis bija jauni, gandrīz vienos gados, un abi kalpoja vienā un tanī pašā kancelejā. Ušakovs izskatījās sievišķīgs, maigs, nervozs un bikls. Bet Viņķelis, gluži pretēji, tika turēts par rupju, dzīvniecisku puisi, kas gauži izlaidīgs un nenogurdināms kaislību apmierināšanā. Viņš bija tik reti sastopams un neparasts egoists, ka es labprāt ticu tiem cilvēkiem, kas uzskatīja viņu par psihiski nenormālu. Ušakovs un Viņķelis draudzējās. Kas varēja saistīt šos divus pretējos raksturus, to es nudien nesaprotu. Kopējs viņiem bija tikai viens — bagātība. Ušakovs — bagātas mātes vienīgais dēls, bet Viņķeli uzskatīja par krustmātes — ģenerālienes mantinieku, ko viņa mīlēja gluži kā savu īsto dēlu. Cilvēku attiecībās nauda ir lielisks, saistošs princips. Iespēja šķiest naudu pa labi un pa kreisi, pirkt visskaistākās sievietes, dižoties, joņot trijjūgos, radīt vispārēju skaudību, — tas laikam bija tas cements, kas saistīja šos divus mujķa zēnus.

Taču Ušakova un Viņķeja draudzībai nebija ilgs mūžs. Viņi kjuva par nesamierināmiem ienaidniekiem, tiklīdz abi reizē iemīlējās modistē Kasatkinā, sīkmanīgā, bet ļoti pikantā sievietē, kas bija izdaudzināta savu krāšņo matu dēļ. Viņa labprāt par naudu ļāvās abiem draugiem. Pikantā sieviete bija pietiekami izvir- tusi un praktiska, lai uzkurinātu abos zēnos greizsirdību, un sievietes nekas nepadara tik bagātas kā mīļāko savstarpējā greizsirdība. Biklais un kautrīgais Ušakovs, sirdij sažņaudzoties, pacieta sāncensi, bet dzīvnieciskais un izvirtušais Viņķelis, kā jau tas bija gaidāms, ļāva pilnu vaļu savai kaislei.»

— Pavel Sergejič! — sauca no viesistabas. — Panā- ciet šurp!

Pavels Sergejičs pielēca kājās un steidzās pie dāmām.

—    Nodziedi kopā ar Mišeli duetu! — sieva sacīja. — Tu dziedi pirmo balsi, viņš dziedās otro.

—   Labi! Uzdod toni!

Pavels Sergejičs pavicināja spalvaskātu, uz kura spalvas vēl spīdēja tinte, piecirta kāju un, savilcis sāpīgu seju, kopā ar studentu sāka dziedāt «Bezprāta naktis …».

—    Bravo! — viņš sauca un skaļi smējās, apkampdams studentu. — Mēs nu gan esam braši puiši! Uz- dziedātu vēl kaut ko, bet, velns parāvis, jāraksta!

—   Šoreiz nerakstiet! Kas nu tur par prieku!

—  Nē, nē … Apsolīts! Nemaz nekārdiniet! Jau šovakar stāstam jābūt pabeigtam!

Pavels Sergejičs pavicināja rokas, aizsteidzās uz savu istabu un turpināja:

«Reiz, apmēram desmitos vakarā, kad Ušakovs dežurēja kancelejā, Viņķelis ielavījās dežūristabā, no mugurpuses piezagās sāncensim un ar nelielu cirvi iegāza viņam pa galvu. Cik dzīvniecisks un satrakots viņš bijis slepkavības brīdī, tas redzams no tā, ka ārsti eksperti Ušakova galvaskausā saskaitījuši vienpadsmit brūces. Noziedznieks neko nebija apdomājis ne slepkavības brīdī, ne pēc tā. Nobendējis sāncensi, asinīm nošķiedies, no rokām cirvi neizlaizdams, viņš nez kāpēc uzkāpis bēniņos, no turienes pa lodziņu izkļuvis uz jumta, un kancelejas sargi ilgi dzirdējuši — kāds gājis un rāpojis pa skārda jumtu. No kroņa nama Viņķelis pa ūdens notekas cauruli noslidinājies uz blakus ēkas jumta, no šās ēkas pārrāpies uz nākamo un tā klaiņājis pa jumtiem, kamēr apcietināts.

Noslepkavoto Ušakovu apbedīja visa pilsēta ar mūziku un vainagiem. Sabiedriskā doma bija tik ļoti noskaņota pret slepkavu, ka ļaudis bariem gāja uz cietumu, lai redzētu mūrus, aiz kuriem ieslodzīts Viņķelis, un jau pēc pāris dienām kopš apbedīšanas uz noslepkavotā puiša kapa bija uzsprausts krusts ar atriebīgu uzrakstu: «Kritis no slepkavas rokas». Taču Ušakova nāve nevienu neietekmēja tik ļoti kā viņa māti. Nelaimīgā vecenīte, uzzinājusi, ka miris viņas vienīgais dēls, gandrīz sajuka prātā…»

Pavels Sergejičs pierakstīja vēl vienu lappusīti.

izsmēķēja pēc kārtas divus papirosus, pavāļājās uz kušetes, atkal piesēdās pie galda un turpināja:

«Ušakova veco māti pieturēdami ieveda tiesas zālē, un viņa deva liecību, sēdēdama krēslā. Liecība gan aprobežojās ar to, ka viņa sāka viscaur drebēt, pagriezās pret apsūdzēto un, draudēdama viņam ar dūrēm, kliedza:

—   Tu esi noslepkavojis manu dēlu! Tu!

—   Es jau nemaz neliedzos … — Viņķelis drūmi nomurmināja.

—   Tu nemaz nedrīksti liegties! — vecā kliedza, priekšsēdētājā neklausīdamās. — Tu esi slepkava!

Viņķeļa krustmāte, vecā ģenerāliene, aiz bēdām bija tik apstulbusi, ka pirms liecības došanas labu brīdi truli raudzījās uz radagabalu un pēc tam jautāja tādā balsī, ka nodrebēja visi klausītāji:

—   Nikolaj, ko tu esi izdarījis?

Vairāk parunāt viņa nespēja. Abu veco sievu ierašanās nomācoši ietekmēja klausītājus. Ļaudis vēlāk stāstīja, ka, sastapušās tiesas gaitenī, abas vecās sievas viena otrai sarīkojušas traci, kas ārkārtīgi sadusmojis pat liesas sulaiņus. Bēdu apmātā vecā Ušakova uzklu- pusi ģenerālienei un apbērusi viņu ar rupjiem vārdiem. Ušakova uzrunājusi ģenerāliem ar «tu», pārmetuši viņai, lamājusies, piedraudējusi ar dieva sodu un tā tālāk. Viņķeļa krustmāte sākumā klausījusies Ušako- vienē klusēdama, pazemīgi, rāmi un tikai atkārtojusi:

—   Esiet žēlsirdīga! Viņš un es jau esam sodīti!

Pēc brīža ģenerāliene tomēr nenocietusies un uz lamāšanos atbildējusi ar lamāšanos.

—   Ja jums nebūtu dēla, — viņa kliegusi, — mans Koja tagad šeit nesēdētu! Jūsu dēls viņu pazudināja! — un tā joprojām.

Tiesas sulaiņi vecenes tikko spējuši izšķirt… Ar zvērināto tiesnešu lēmumu Viņķelim piesprieda desmit gadus katorgā.»

—    Nikonovam ir lielisks bass! — Pavels Sergejičs dzirdēja sakām savu sievu. — Lielisks, dziļš, sulīgs bass. . . Mīļā, es nesaprotu, kāpēc viņš nepiesakās operā.

Pavels Sergejičs iepleta acis un pielēca kājās …

—    Tu saki, Ņikonovam esot labs bass? — viņš jautāja, ielūkodamies viesistabā. — Ņikonovam esot labs bass?

—   Jā, Ņikonovam.

—    Draudzenīt, tad nu gan tu neko nesaproti… — Pavels Sergejičs iepleta rokas. — Tavs Ņikonovs ir īsta govs! Mauro, bauro, it kā viņam dūcis pie rīkles, bet balss trīc un dreb kā korķis tukšā pudelē! Nespēju klausīties! Tavam Ņikonovam tikpat daudz muzikālas dzirdes kā šim dīvānam!

—    Ņikonovs esot dziedonis! — viņš pukojās, pēc brīža atgriezdamies pie galda un atsākdams rakstīt. — Ak dievs, kāda gaume! Tam Ņikonovam jādzied uz ielas, nevis operā.

Joprojām dusmodamies, Pavels Sergejičs īgni iemērca spalvu tintē un atkal rakstīja:

«Ģenerāliene Viņķele aizbrauca uz Pēterburgu lūgties, lai viņas radagabalu nevestu pie kauna staba. Kamēr viņa brauca, Viņķelis nez kā izbēga no cietuma.»

—   Cik brīnišķīgs laiks! — viesistabā nopūzdamies sacīja students.

«Izbēgušo atrada,» Pavels Sergejičs turpināja, «dzelz- ceja stacijā zem preču vagona un izvilka laukā tikai ar lielām pūlēm. Acīm redzot, cilvēkam vēl gribējās dzīvot… Nelaimīgais, zobus griezdams, lūkojās uz konvojniekiem un, kad viņu veda uz cietumu, rūgti raudāja.»

—   Tagad zaļumos ir jauki! — Sofija Vasiļjevna sacīja. — Pavel, jānudien, izbeidz to savu rakstīšanu!

Pavels Sergejičs nervozi pakasīja aiz auss un turpināja:

«Krustmātes pūliņi bija veltīgi. .. Viņķelim pirms aizbraukšanas no dzimtās pilsētas nenovēršami bija jāstājas pie kauna staba, taču lepnā krustmāte bija gauži neatlaidīga: civilā nāves soda priekšvakarā Viņķelis noindējās. Viņu apbedīja aiz kapsētas žoga — tur, kur aprok pašnāvniekus …»

Pavels Sergejičs palūkojās pa logu uz zvaigžņotajām debesīm, nokrekšķējās un devās uz viesistabu.

—       Jā, tagad būtu jauki izbraukt ārpus pilsētas! — viņš teica, atlaizdamies atzveltnes krēslā. — Laiciņš kā jaunības dienās!

—   Nu, kas ir? Brauksim! — sieva sarosījās. — Brauksim, kungi!

—    Eh, velna būšana! Man jāpabeidz stāsts! Knapi pusi esmu uzrakstījis … Jauki jau būtu pasaukt pāris trijjūgu… ormaņu tagad, ka biezs, nosēsties uz bukas un — uzsaukt: «Pūcē vajā!» Velns mani rāvis — ar ugunīgiem rumakiem! Tikai mājās gan vispirms jāsamet mazliet pa lampu!

—   Lieliski! Brauksim!

—    Nē, nē… Neparko! Nekustēšu ne no vietas, iekām nebūšu pabeidzis stāstu! Nemaz nelūdziet!

—    Nu tad ejiet un drīzāk pabeidziet! Kamēr atbrauks trijjūgi un atnesīs vīnu, paspēsiet pabeigt piecas reizes …

Dāmas sanāca apkārt Paveļam Sergej ičam un sāka viņu labināt. Mājastēvs atmeta ar roku un piekrita. Students aizskrēja pēc trijjūgiem un vīna, dāmas sāka posties. Iesteidzies savā istabā, Pavels Sergejičs sakampa spalvaskātu, uzgāza ar dūri pa manuskriptu un turpināja:

«Vecā Ušakova katru dienu brauca uz dēla kapu. Vienalga, kāds bija laiks, — vai lija lietus, vai plosījās nikns sniegputenis, ik rītu viņas zirgi ap pulksten desmitiem stāvēja pie kapsētas vārtiem, pati Ušakova sēdēja pie kapa, raudāja un alkatīgi, gluži kā tīksminādamās, skatījās uz uzrakstu: «Kritis no slepkavas rokas».»

Kad students pārnāca, Pavels Sergejičs ar joni izdzēra glāzi vīna un rakstīja tālāk:

«Piecus gadus dienu dienā viņa braukāja uz kapsētu. Tā viņai kjuva par otrām mājām. Sestajā gadā Ušakova saslima ar plaušu karsoni un veselu mēnesi nebrauca pie dēla.»

—   Pietiks, pietiks! — ciemiņi steidzināja Paveļu Ser- gejiču. — Lieciet nost spalvu! Lūdzu, iedzeriet vēl!

—    Tūlīt, tūlīt.. . Esmu nokjuvis līdz interesantākajai rindkopai… Labiņie, pagaidiet, netraucējiet…

«Pēc slimošanas ieradusies kapsētā,» Pavels Sergejičs turpināja, «vecenīte ar šausmām noskārta, ka aizmirsusi, kur atrodas dēla kaps. Slimība bija viņai laupījusi atmiņu… Večukiņa steigšus brida pa kapsētu, līdz jostas vietai grima sniegā, lūgtin lūdzās kapsētas sargus .. . Tie tikai aptuveni zināja parādīt vietu, kur apbedīts viņas dēls, jo vecajai sievai par nelaimi ilgās prombūtnes laikā krustu no kapa bija nozaguši ubagi, kuri pārtika no kapu krustu pārdošanas.

—   Kur viņš ir? — vecenīte tekalēja. — Kur ir mans dēls? Otrreiz man atņēma manu dēlu!»

—  Vai tu reiz beigsi vai nebeigsi? — Sofija Vasiļjevna uzsauca. — Tas ir bezkaunīgi: pieciem likt gaidīt vienu! Met nost!

—   Tūdaļ, tūdaļ, — Pavels Sergejičs murmināja, izdzerdams glāzi vīna un saraukdams pieri. — Tūdaļ.. . Eh, tu mani iztraucēji!

Pavels Sergejičs cieši sarīvēja pieri, pārlaida pār ciemiņiem trulu skatienu un, nervozi ar papēdi klaudzinādams, rakstīja:

«Neatradusi mīļo kapa kopiņu, vecenīte, bāla, ar kailu galvu, tikko spēdama pavilkt kājas un pagurumā acis aizvērdama, devās uz kapsētas vārtiem, lai brauktu mājās. Taču pirms iekāpšanas ekipāžā viņai bija jāpārcieš vēl viena liksta. Pie kapsētas vārtiem Ušakova sastapa Viņķeļa krustmāti.»

—    Ar šādiem kungiem var rīkoties tikai tā! — teica viešņa un paķēra no galda manuskriptu. — Brauksim!

Pavels Sergejičs gribēja protestēt, bet pēc mirkļa atmeta ar roku, saplēsa manuskriptu, nez kāpēc nolamāja redaktoru un svilpodams drāzās uz priekšnamu pasniegt dāmām mēteļus.

MĀKSLAS DARBS

Iespiedis padusē saini, kas bija ietīts avīzes «Birže- vije vedomosti» 223. numurā, Saša Smirnovs, savas mātes vienīgais dēls, savilka sāju seju un iegāja ārsta Košeļkova kabinetā.

—   Ahā, dārgais jaunekli! — ārsts viņu uzrunāja. — Nu, kā jūtaties? Ko labu sacīsiet?

Saša sāka mirkšķināt acis, piespieda roku pie sirds un teica satrauktā balsī:

—    Ivan Nikolajevič, māmiņa jūs sveicina un lika jums pateikties . .. Esmu savas mātes vienīgais dēls, jūs man izglābāt dzīvību… izārstējāt no bīstamas slimības, un … mēs abi nezinām, kā jums pateikties.

—    Jaunekli, rimstieties! — ārsts pārtrauca ienācēju, aiz labpatikas pavisam atmaigdams. — Esmu darījis tikai to, ko ikviens cits būtu darījis manā vietā.

—    Esmu savas mātes vienīgais dēls… Mēs esam trūcīgi ļaudis un, protams, nespēsim samaksāt par jūsu pūliņiem, un … mums, ārsta kungs, ļoti neveikli, lai gan māmiņa un es … savas mātes vienīgais dēls, pārliecinoši jūs lūdzam pieņemt kā mūsu pateicības zīmi… šo te lietiņu… Tā ir ļoti dārga manta, no senlaiku bronzas … reti sastopams mākslas darbs.

—   Nevajag! — ārsts saviebās. — Kāpēc jūs pūlaties?

—    Es nu gan lūdzu, neatraidiet mūs, — Saša joprojām murmulēja un tina vaļā saini. — Atraidīdami aizvainosiet gan mani, gan māmiņu… Lietiņa ļoti jauka … senlaiku bronza … Mantojām no nelaiķa tētiņa, glabājām kā dārgu piemiņu… Mans tētis uzpirka un pārdeva senlaiku bronzu šādu mantu cienītājiem… Tagad māmiņa un es nodarbojamies ar to.

Saša izraisīja dāvanu un svinīgi nolika to uz galda. Tas bija neliels senlaiku bronzas svečturis, māksliniecisks kalums. Attēlota grupa: uz postamenta divas sieviešu figūras Ievas kostīmos un pozās, kuru raksturošanai man trūkst gan drosmes, gan piemērota temperamenta. Figūras koķeti smaidīja un vispār izskatījās tādas, ka, šķiet, ja viņām nebūtu jātur svečturis, viņas nolēktu no postamentiņa un istabā sarīkotu tādu traci, par kādu, lasītāj, pat domāt ir nepieklājīgi.

Paskatījies uz dāvanu, ārsts lēni pakasīja aiz auss, nokrekstējās un nedroši izšņauca degunu.

—    Jā, lietiņa tiešām ļoti skaista, — viņš murmināja, — bet… kā to lai saka, nu … pārāk neliterāra … Tas nav pat dekoltē, bet velns zina kas …

—   Kāpēc tad tā?

—   Pati kārdinātāja čūska nevarētu izdomāt neko grēcīgāku. Uzlikt uz galda šādu fantasmagoriju — tas taču tikpat kā dzīvokli piedraņķēt!

—    Ārsta kungs, cik jums dīvaini uzskati par mākslu! — Saša ņēma ļaunā. — Tas taču mākslas darbs, paskatieties! Tik daudz daiļuma un smalkuma, ka sirds pieplūst svētsvinīgām jūtām un acīs sakāpj asaras! Kad cilvēks ierauga šādu skaistumu, viņš aizmirst visu pasaulīgo … Paskatieties, cik daudz kustību, cik daudz gaisa, ekspresijas!

—    Es to visu ļoti labi saprotu, mans mīļais, — ārsts iebilda, — bet es taču esmu ģimenes cilvēks, man te skraidelē bērni, reizēm ienāk dāmas.

—    Protams, ja raugāmies no pūļa viedokļa, — Saša teica, — tad jau gan šajā ļoti mākslinieciskajā veidojumā var saskatīt ko citu… Bet, ārsta kungs, raugieties pāri pūlim, jo vairāk tāpēc, ka atteikdamies jūs dziļi apbēdināsiet gan mani, gan manu māmiņu. Esmu savas mātes vienīgais dēls… jūs izglābāt man dzīvību … Mēs jums atdodam dārgāko, kas mums ir, un… tikai žēl, ka jums nebūs otra šāda svečtura . . .

—     Paldies, draudziņ, esmu Joti pateicīgs… Sveiciniet savu māti, bet, jānudien, pats padomājiet, man te skraidelē bērni, reizēm ienāk dāmas. . . Bet lai nu paliek šeit tas svečturis! Jums man neizdosies neko ieskaidrot.

—   Nav jau arī ko skaidrot, — Saša atplauka.

—   Svečturi novietojiet šeit, blakus vāzei. Dikti žēl, ka nav otra tāda paša! Ļoti žēl! Ardievu, ārsta kungs!

Pēc Sašas aiziešanas ārsts ilgi lūkojās uz svečturi, kasīja aiz auss un prātoja.

«Lieliska lietiņa, nav vārdam vietas,» viņš domāja, «projām sviest būtu žēl. . . Mājās atstāt nekādi nedrīkst … Hm! … Ķeza gan! Kam to svečturi varētu uzdāvināt vai ziedot?»

Pēc ilgas prātošanas ārsts atcerējās savu uzticamo draugu advokātu Uhovu, kuram viņš nebija atlīdzinājis par kādas prāvas vešanu.

—     Jauki, — ārsts sev teica. — Viņam kā draugam neērti ņemt no manis naudu, un būs ļoti pieklājīgi, ja pasniegšu viņam šo lietiņu. Aizvedīšu viņam tās vel- natas! Turklāt viņš ir vecpuisis un uzdzīvotājs …

Ne brīdi vairs nevilcinādamies, ārsts apģērbās, paņēma svečturi un brauca pie Uhova.

—     Sveiks, draugs! — viņš teica, sastapis advokātu mājās. — Atbraucu pie tevis… Ierados pateikties, brālīt, par taviem pūliņiem. .. Naudu negribi ņemt, nu tad pieņem no manis vismaz šo lietiņu… manu draudziņ … Varen krāšņa mantiņa!

Ieraudzījis atvesto svečturi, advokāts ārkārtīgi sajūsminājās.

—   Tas tik ir numurs! — viņš teica un skaļi smējās.

—    Velns parāvis, izdomā gan viņi, nelabie, visādus šitādus numurus! Apbrīnojami. Dievišķīgi. Kur tu dabūji tādu jaukumu?

Apremdinājis sajūsmu, advokāts bažīgi pavērās uz durvīm un teica:

—     Bet tu, draudziņ, savu dāvanu gan stiep projām. Es to neņemšu …

—   Kāpēc? — ārsts nobijās.

—    Are, kāpēc… Man te nāk māte, klienti… arī no apkalpotājiem kauns.

—    Nē, nē. . . Tu nedrīksti atteikties! — ārsts vicināja rokas. — Tā būtu cūcība, ja tu to darītu! Mākslas darbs … cik daudz kustību… ekspresijas … Es nemaz vairs runāt negribu! Tu mani aizvainosi!

—   Kaut būtu vismaz aiztriepts vai uzkarinātas vīģes lapiņas…

Taču ārsts vēl vairāk māja ar rokām, izdrāzās no Uhova dzīvokļa un, laimīgs, ka ticis vaļā no dāvanas, brauca mājās …

Pēc ārsta aiziešanas advokāts apskatīja svečturi, aptaustīja to ar pirkstiem no visām pusēm un, tāpat kā ārsts, ilgi lauzīja galvu: ko lai iesāk ar šo dāvanu?

«Lieliska lietiņa,» viņš domāja, «projām aizmest žēl, bet savā dzīvoklī paturēt nepieklājīgi. Pats labākais — kādam uzdāvināt… Jauki — pasniegšu šovakar svečturi komiķim Saškinam. Tam slīmestam šādas mantas patīk, un turklāt viņam šovakar benefice …»

Domāts — darīts. Rūpīgi iesaiņoto svečturi vakarā pasniedza komiķim Šaškinam. Aktiera ģērbtuvē visu vakaru lauztin lauzās vīrieši, kas nāca patīksmināties par dāvanu; ģērbtuvē visu laiku valdīja jūsmīgu vārdu čalas un smiekli, kas izklausījās pēc zirgu zviegšanas. Ja kāda aktrise pienāca pie durvīm un jautāja: «Vai drīkstu ieiet?» — tūlīt skanēja komiķa aizsmakusi balss:

—    Nē, nē, draudzenīt! Neesmu apģērbies!

Pēc izrādes komiķis raustīja plecus, plātīja rokas un sūrojās:

—    Kur lai lieku šito draņķi? Es taču mitinos privātā dzīvoklī! Pie manis nāk aktrises! Nav jau fotogrāfija, ko atvilktnē var iegrūst!

—    Cienīts kungs, pārdodiet, — frizieris deva padomu, komiķi atgrimēdams. — Tepat priekšpilsētā dzīvo viena vecene, kura pērk senlaiku bronzas figūras … Aizbrauciet un pajautājiet pēc Smirnovas … Viņu visi pazīst.

Komiķis paklausīja padomam… Pēc pāris dienām ārsts Košeļkovs sēdēja savā kabinetā un, pielicis pirkstu pie pieres, domāja par žults skābēm. Pēkšņi atvērās durvis un kabinetā iedrāzās Saša Smirnovs. Viņš smaidīja, staroja un no visa viņa auguma dvesa laime Rokā viņš turēja avīzē ietītu priekšmetu.

— Ārsta kungs! — Smirnovs sauca, elpai aizraujoties. — Jel saprotiet manu prieku! Jums par laimi mums izdevās iegūt otru tādu pašu svečturi, nu būs vesels pāris! … Māmiņa bija tik priecīga … Es savai mātei esmu vienīgais dēls… jūs man izglābāt dzīvību …

Saša, trīcēdams^ aiz pateicības jūtām, nolika uz ārsta galda svečturi. Ārsts paplēta muti, gribēja ko sacīt, bet neko nepateica: mēle bija kā nolēmēta.

JUBILEJA

Viesnīcā «Karsa» pieticīgas svinības: aktieru saime bija sarīkojusi pusdienas traģiķim Tigrovam par godu divdesmit pieciem gadiem, ko viņš aizvadījis uz skatuves dējiem. Pie gara galda sēdēja viss personāls, izņemot vienīgi antreprenieri, kurš aiz skopuma neko nebija ziedojis pusdienu vīkšanai, bet apsolījies ierasties pusdienu beigās. «Cienījamais darbabiedrs», kā jau tas pienākas svinību gavilniekam, sēdēja goda vietā, krēslā ar augstu, taisnu atzveltni. Viņš bija piesarcis, nemitīgi svīda, krekšķēja, blisināja acis, vispār jutās gauži neērti. Vai nu viņu dziļi saviļņoja jubilejas jūtu uzplūdi, vai arī viņš bija ieradies pusdienās, jau krietni «uzņēmis uz krūts», to izprast bija grūti. Jubilāram pie labās rokas sēdēja giand-dame Likanīda Ivanovna Svi- repejeva, antrepreniera «pielūgsmes objekts» ar bruņurupuča kaula pince-nez un bagātīgi nopūderētu degunu, pie kreisās rokas sēdēja ingenue Sofija Deni- sovna Unilova. No šīm dāmām uz abām pusēm rindā sēdēja vīrieši ar skūtām sejām.

Pirms viras pasniegšanas, kad aktieri izdzēra pa glāzītei degvīna un uzkoda, piecēlās rezonieris Babelman- debskis un teica:

— Kungi! Uzaicinu tukšot kausu par jubilāra Vasi- lija Afrikaniča Tigrova veselību! Urrr … ā … ā!

Aktieri norēca «urā!», cēlās augšā un, cits citam garām steigdamies, devās pie jubilāra. Pēc ilgas saskan- dināšanas un skūpstīšanās, kad aktieri atkal apsēdās, piecēlās jeune premier Violanskis, pavisam netalantīgs cilvēks, kas iemantojis izglītota aktiera reputāciju tikai tāpēc, ka runāja caur degunu, ka viņam viesnīcas istabā bija «30 000 svešvārdu vārdnīca» un ka viņš varen veikli prata teikt garas runas.

— Cienījamais darbabiedri! — viņš sacīja, pavērsdams augšup acis. — Šodien aprit tieši ceturtdaļgadsimts kopš brīža, kad tu nostājies uz ērkšķainā mākslas ceļa! Jā! Tu esi izbrīnījies, ar tādām kā bailēm raugies atpakaļ uz noieto ceļu, un es redzu, ka tavā augstajā pierē ievelkas grumbas. Jā, tas bija šaušalīgs ceļš! Tālē mirdzēja tava zvaigzne… Necaurredzamas tumsas ieskauts, tu trauksmaini tiecies uz savu zvaigzni, bet tavu ceļu šķērsoja bezdibeņi un aizas, pilni šņācošu čūsku, amfībiju un rāpuļu.

Pēc tam orators sacīja, ka nevienam neesot tik daudz ienaidnieku kā aktieriem. Raidīdams domu pēc domas, viņš teica, ka pat viduvējs aktieris, kas pieticīgi strādājot kaut kur tālā nomalē, dodot cilvēcei daudz vairāk labuma nekā Struve, kurš ceļot tiltus, vai Jab- ločkovs, kas izgudrojot elektrisko apgaismošanu, un ka varot vēl pastrīdēties — kas esot noderīgāki: teātri vai dzelzceļi? Arvien vairāk iekaisdams, Violanskis klāstīja — ja virs zemes nebūtu mākslu, tā pārvērstos par tuksnesi, pasaule ietu bojā materiālisma dēļ, un mākslas censoņu pienākums esot «šaustīt sirdis» zelta teļa vergiem. Velns viņu sazin ko visu viņš sarunāja un beidza ar to, ka padraudēja logam ar dūri, atgrūda nost salveti un teica, ka Tigrovu patiesi spēšot novērtēt tikai pateicīgie pēcteči.

Kad orators apklusa, aktieri vēlreiz norēca «urā!» un, trokšņaini piecēlušies, atkal steidzās pie jubilāra. Violanskis trīs reizes samutējās ar Tigrovu un visu darbabiedru vārdā pasniedza viņam nelielu plīša albumu, uz kura ar zelta diegiem bija izšūti divi burti «V. T.». Aizkustinātais traģiķis sāka raudāt, apkampa pusdienotājus citu pēc cita, pēc tam saldenā tvīksmē atslīga savā krēslā un trīcošiem pirkstiem šķirstīja albumu. Visā albumā bija kādas divdesmit fotogrāfijas, taču neviena cik necik pieklājīga, cilvēcīga ģīmja. Nevis sejas, bet mūļi ar šķībām mutēm, saspiestiem deguniem un pārāk piemiegtām vai nedabiski izbolītām

acīm. Neviena kaklasaite nebija īstajā vietā, visiem purni kā zvēriem un sufliera Pudojedova galvai divas kontūras, no kurām viena retušējot nelādzīgi aiztriepta. (Vaina bija tā, ka aktieri gājuši fotografēties Nikolaja dienā, pirms tam izciemojušies trīs vārda dienu svinībās, un viņus fotografējis «Varšavas fotogrāfs Derga- čovs», sīks, pusakls vīrelis, kam bija trīs amati: fotografēšana, zobu raušana un naudas aizdošana pret ķīlām.)

Pirms cepeša pasniegšanas runu teica vientiesīgs aktieris, kam nebija nekādu personības dokumentu un kas sevi dēvēja par Grigoriju Borščovu. Viņš pastiepa augšup kaklu, piespieda roku pie sirds un teica:

—    Paklau, Vasja… Goda vārds … lai dievs mani soda, bet tev ir talants! Ikviens tev pateiks, ka ir… Tu, brāl, lālu tiktu, ja ne šitentas (orators iesita knipi sev pa gāmuru) un ja tev nebūtu tāds suņa raksturs… Velns tevi sazin, allaž tu iepinies kādā ķīviņā, — uzbāzies citiem ar savu godīgumu tur, kur nemaz nevajag . .. Tu, brāl, piedod man, bet runāju no sirds… jānudien! Tev tāds draņķa raksturs, ka neviens velns nespēs ar tevi sadzīvot… Tiesa kas tiesa! Tu, brāl, neņem ļaunā, es taču tevi mīlu… un mēs visi tevi mīlam…

Borščovs pastiepās un nobučoja jubilāru uz vaiga.

—    Piedod, draugs, — Borščovs turpināja. — Tev ir talants! Tikai to nu gan … tu nelemp pārāk daudz to portvīnu. Pēc šņabja dzeršanas šitais brūvējums tikpat kā nāve!

Borščovs beidza, runāja pats jubilārs. Ar jūsmīgu, raudulīgu seju, acis mirkšķinādams un ņurcīdams rokā kabatas lakatiņu, viņš piecēlās un trīcošā balsī sacīja:

545

—    Mani mīļie, dārgie draugi! Atļaujiet man šajā laimīgajā dienā izteikt jums visu, kas sakrājies šeit, krūtīs, zem manas garīgās celtnes velvēm… Jūsu priekšā vecs vīrs sirmu galvu, kurš ar vienu kāju jau stāv kapā … Es … es raudu. Lai gan kas ir cilvēka asaras? Tikai mazdūšīga psihiatrija — un nekas vairāk! Bet, vecais, nezaudē dūšu! Nost ar asarām! Nervi, nenovecojiet! Turieties braši un cildeni! Draugi, jūsu acu priekšā ir aktierītis Tigrovs, tas pats, kas licis trīcēt

35 - 78

trīsdesmit sešu teātru mūriem, tas pats, kurš iemiesojis skatuves tēlos Belizāru, Otello, Franci Moru! Trīsdesmit sešās pilsētās daudzināts mans vārds … Are!

Tigrovs iebāza roku sānkabatā, izvilka traktieru rēķinu žūksni un to pakratīja.

—    Te ir pierādījumi! — viņš kliedza, lepni izslie- dams galvu. — Maskavas viesnīcas «Grandhotel» rēķins, Harkovas viesnīcas «Belvū» rēķins, Penzas Va- rencova viesnīcas rēķins, Taganrogas «Eiropas» viesnīcas, Saratovas «Galvaspilsētas», Orenburgas «Eiropas», Tambovas «Grandhotel», Arhangeļskas «Zelta enkura» viesnīcas rēķins un tā tālāk un tā joprojām! Redziet! Trīsdesmit sešas pilsētas! Un kas man ticis? Manā mūžā nav aizritējusi neviena diena, kad es nebūtu kļuvis par kādas zemiskas intrigas upuri.

Šāds Tigrova runas pavērsiens nebūt nav dīvains: pastāv dabas likums, saskaņā ar kuru krievu aktieris, pat runājot par laika apstākļiem, nevar nociesties nepieminējis intrigas…

—    Ikviens, kas vien spēja, manā ceļā lika izsmiekla un jezuītisma tīklus! — traģiķis turpināja, dusmīgi bolīdams acis. — Es pateikšu visu! Lai jūsu mati saceļas stāvus, lai asinis stingst dzīslās un mūri trīc, taču patiesībai jākļūst zināmai! Ne no kā es nebaidos!

Taču patiesība nepaspēja kļūt zināma, jo atvērās durvis un zālē ienāca antreprenieris Feniksovs-Dia- mantovs, garš, izģindis vīrs ar atvaļināta skrīvera ģīmi un ar lieliem vates kumšķiem ausīs. Viņš ienāca tā, kā ienāk visi Krievijas antreprenieri: sīkus solīšus sperdams, rokas berzēdams un tramīgi acis atpakaļ pamezdams, it kā nule būtu zadzis vistas vai dabūjis no sievas krietnu brāzienu. Tāpat kā visi antreprenieri, viņš izskatījās nosalis, vainīgs, runāja pretīgā, pieglaimīgā, smalkā balstiņā, un ik brīdi likās — viņš kaut kur steidzas un ir kaut ko aizmirsis.

—    Esi sveicināts, Vasilij Afrikanič, — antreprenieris raiti sacīja, pieiedams pie jubilāra. — Vēlu tev laimes, draudziņ… Ai, kā esmu nomocījies! Nu, lai dievs tev dod, pats saproti… Es taču tevi pazīstu piecpadsmit gadu! Es taču tevi atceros, kad tu vēl kalpoji pie Miloslavska! Traki esmu noskrējies.

Diamantovs bažīgi paskatījās visapkārt un, rokas berzēdams, apsēdās pie galda.

—    Nupat biju pie pilsētas galvas, — viņš turpināja, glūnīgi aplūkodams šķīvjus. — Lūdza, lai paliekot uz tēju, bet es atteicos . . . Taisni nomocījies esmu skriedams! Pusdienu kolektē, šķiet, nepiedalījos, tomēr es … iedzeršu degvīnu.

—   Turpini, turpini! — aktieri māja jubilāram.

Tigrovs sadrūma vēl vairāk un sacīja:

—    Kungi, ja mani vārdi kādam nepatīk, tas var iziet, bet esmu radis teikt taisnību acīs un… un nebaidos ne no viena velna… Neviens man neuzdrošināsies aizliegt runāt… Jā … Ko gribu, to arī ru… runāju … Esmu brīvs cilvēks!

—    Nu tad runā!

—    Vispār gribu jums pateikt, ka pēdējos gados skatuves māksla pa … agrimusi… Bet kāpēc? Tāpēc, ka tā nokļuvusi nagos… (traģiķis savilka zvērisku seju un turpināja pusčukstus) … nokļuvusi nagos zemiskiem budžiem, nicināmiem vvveergiem, kas redz tikai kapeiku, nokļuvusi nagos mākslas bendēm, kuri radīti, lai līstu uz vēdera, nevis lai vadītu mūzu tempļus. Jā!

—   Pag, pag, — Diamantovs viņu pārtrauca, kraudams uz šķīvja zoss cepeša gabalu un kāpostus. — Nepavisam nav tā! Māksla tiešām pagrimusi, bet kāpēc? Tāpēc, ka pārveidojušies uzskati! Tagad uznākusi mode prasīt no skatuves mākslas realitāti. Sirdspuķīt, skatuvei nav vajadzīga realitāte! Kaut izčibētu tā realitāte! Realitāti mēs redzam visur: gan traktierī, gan mājās, gan tirgū, bet teātrim jādod skatītājiem ekspresija! Teātrim vajadzīga ekspresija!

—    Kāda velna pēc ekspresija! Vajadzīga nevis ekspresija, bet jāizskauž blēži un slaisti! Laikam pats velns iesēdies tajā ekspresijā, ja aktieri veseliem mēnešiem nesaņem algu!

35'

547

—    Redzi nu, kāds tu esi! — antreprenieris nopūtās, savilkdams raudulīgu seju. — Nekad nevari nociesties nepateicis kaut ko dzēlīgu! Un kālab šie pusvārdi, šī runāšana aplinkiem? Būtu sacījis tieši acīs… Lai gan man nav laika, iegriezos tikai uz brītiņu … Man vēl jātiek tipogrāfijā …

Diamanlovs pielēca kājās, paminstinājās pie galda, sērīgi pašķielēja uz ceplo zosi un, visiem kopīgi paklanījies, Lipināja uz durvīm.

—    Atzveltnes krēsla esat paņēmis no teātra! — viņš teica, sasniedzis durvis un pamādams uz krēslu, kurā sēdēja jubilārs. — Neaizmirstiet nogādāt atpakaļ, vajadzēs spēlēt «Hamletu», un Klaudiju nebūs kur apsēdināt. Lai jums labi klājas!

Pēc Diamantova aiziešanas jubilārs uzmeta lūpu.

—   Kārtīgi cilvēki tā nedara, — viņš purpināja. — Jūs rīkojāties zemiski… Kāpēc jūs mani neatbalstījāt? Es to suni gribēju zemē iedzīt. . .

Kad dāmas pēc deserta atvadījās un aizbrauca, jubilārs pavisam nogāja no grauda un sāka rupji gānīties. Vīna pudeles jau iztukšotas, un tāpēc aktieri atkal sāka dzert degvīnu. No visām galda malām skanēja anekdotes, un, kad anekdošu krājums izsīka, sākās atceres par pārdzīvoto. Šīs atceres vienmēr ir aktieru sanāksmju labākā rota. Krievu aktieri ir ārkārtīgi simpātiski, ja tie ir vaļsirdīgi, ja tie nemelš blēņas par intrigām, par mākslas pagrimumu, neobjektīvām laikrakstu recenzijām un tā joprojām, bet vēstī par redzēto un dzirdēto… Dažreiz pietiek paklausīties kāda panīkuša, dzeršanas apsēsta komiķa atcerēs par pagājību, lai iztēlē rastos ļoti valdzinošs, dzejisks cilvēka tēls, kurš bijis vieglprātīgs līdz kapa malai, pārsteidzīgs, bieži vien netikumīgs, bet nenogurdināms savos klai- ņājumos, izturīgs kā klints, brāzmains, nemierīgs, kas visam ticējis, vienmēr nelaimīgs un ar savu vērienīgo raksturu, bezrūpību un neikdienišķo dzīvi atgādina seno laiku varoņus … Tiklīdz paklausāmies atmiņās, tūlīt piedodam stāstītājam visas viņa apgrēcības, tīšās un netīšās, jūsmojam par viņu un apskaužam viņu.

Apmēram desmitos viesi norēķinājās par pusdienām, tas, protams, bija saistīts ar garu runāšanu, un beidzot tika ataicināts arī viesnīcas īpašnieks. Gulēt iet vēl bija par agru, un tāpēc no «Karsas» aktieri devās uz «Gruziju», kur spēlēja biljardu un dzēra alu.

—     Kungi, šampanieti! — jubilārs nebija valdāms. — Jau šovakar … vēlos dzert šampanieti! Pacienāšu -visus!

Taču šampanieša dzeršana neiznāca, jo traģiķim kabatā nebija ne kapeikas.

—    Grriša! — viņš šļupstēja, nākdams laukā no «Gru- zijas» kopā ar Borščovu un Violanski. — Mums vēl vajadzētu aizbraukt uz «Prrāgu»… Gulēt iet vēl par agru! Kur varētu izraut piecus rubļus?

Aktieri apstājās un sāka domāt.

—    Vai zini ko? — Violanskis sagudroja. — Aiznesīsim Dergačovam to albumu! Kāda joda pēc tev tas vajadzīgs? Jānudien! Iedos trīs rubļus, un mums pietiks!

Jubilārs tam piekrita, un pēc ceturtdaļstundas trīs ceļinieki jau klauvēja pie Dergačova vārtiem.

KAS VAINĪGS?

Mans tēvocis Pjotrs Demjaničs, kalsens, žultains kolēģijas padomnieks, ļoti līdzīgs sasmakušai, žāvētai sīgai, kurā iesprausts spieķis, reiz, posdamies uz ģimnāziju, kur viņš mācīja latīņu valodu, pamanīja, ka sintakses grāmatas iesējumu apgrauzušas peles.

—        Paklau, Praskovja, — viņš teica, ieiedams virtuvē un uzrunādams virēju. — No kurienes mums peles saviesušās? Apžēliņ, vakar apskrubināja cilindru, šodien sacūkājušas sintaksi.. . Drīz sāks pat apģērbus grauzt!

—        Ko es tur varu darīt? Ne jau es tās peles izgudroju! — Praskovja atcirta.

—        Kaut kas taču jādara! Būtu iegādājusies kādu kaķi vai…

—   Kaķis mums ir; bet kur tas der?

Praskovja pamāja uz kaktu, kur pie slotas, kamolā saritinājies, snauda balts kaķēns, tievs kā skangals.

—    Kāpēc tad šis neder? — Pjotrs Demjaničs vaicāja.

—        Jauns vēl un dumjš. Kazi, nav vēl ne divi mēneši.

—        Hm… Tad jau viņš jāpieradina! Labāk būtu radinājies peles ķert, nekā te gulējis.

To pateicis, Pjotrs Demjaničs raizēdamies nopūtās un izgāja no virtuves. Kaķēns paslēja galvu, laiski paraudzījās pakaļ saimniekam un atkal aizvēra acis.

Kaķēns bija nomodā un domāja. Par ko? Nepazīdams dzīves īstenību, bez jebkādas pieredzes būdams, viņš varēja domāt tikai instinktīvi un iztēloties dzīvi pēc tiem priekšstatiem, ko mantojis reizē ar savu ciltstēvu tīģeru (palasiet Darvinu!) miesu un asinīm. Kaķēna domās vīdēja snaudas rēgi. Viņa iztēlē veidojās kaut kas līdzīgs Arābijas tuksnesim, pa kuru šaudījās ēnas, kas izskatījās pēc Praskovjas, pēc krāsns, pēc slotas. Enu vidū pēkšņi parādījās piena bļodiņa; tai pieauga ķepiņas, bļodiņa sāka kustēties un it kā grasījās bēgt; kaķēns lēca un, asinskārā tieksmē sastingdams, iekampās bļodiņā ar nagiem … Kad bļodiņa miglā pazuda, tūlīt uzradās Praskovjai nejauši izkritis gaļas kumoss; tas, gļēvi pīkstēdams, drāzās kaut kur sāņus, bet kaķēns lēca un alkal iecirta gaļā nagus … Viss, kas vien rēgojās mazā sapņotāja galviņā, beidzās ar lēcienu, nagu un zobu kampienu … Neviens otra sirdī nevar ielīst, kaķa sirdī vēl jo mazāk, bet, cik tuvas nule attēlotās ainas bija īstenībai, redzams no šāda fakta: ļaudamies snaudas rēgiem, kaķēns pēkšņi pielēca kājās, zvīļām acīm palūkojās uz Praskovju, saslēja spalvu un palē- cies iekampās ar nagiem virējas lindraku stērbelē. Acīm redzot, viņš pēc dabas bija lielisks peļu ķērājs, savu asinskāro senču cienīgs mantinieks. Liktenis viņam bija lēmis kļūt par pagrabu, pieliekamo kambaru un apcirkņu bargo valdoni, bet to visu sagandēja audzināšana… Taču neaizsteigsimies priekšā stāsta norisei.

Nākdams mājās no ģimnāzijas, Pjotrs Demjaničs iegāja sīku preču bodītē un par piecpadsmit kapeikām nopirka peļu slazdu. Pie pusdienu galda viņš uzkabināja uz āķīša kotletes kumosu un pabāza slazdu zem dīvāna, kur bija samestas skolēnu burtnīcas, kuras Praskovja izmantoja saimniecības vajadzībām. Tieši pulksten sešos vakarā, kad cienījamais latīnists sēdēja pie galda un laboja skolēnu burtnīcas, zem dīvāna pēkšņi noplakšķēja «hlop!», turklāt tik skaļi, ka mans tēvocis sarāvās un viņam no pirkstiem izkrita spalvaskāts. Tūliņ pat viņš devās pie dīvāna un izvilka peļu slazdu. Maza, tīra pelīte, tik liela kā uzpirkstenis, ostīja stiepļu režģi un trīcēja aiz bailēm.

— Ahā-a! — Pjotrs Demjaničs nomurmināja un pa- blenza uz peli ar tik ļaunu prieku, it kā taisītos viņai ielikt vieninieku. — Cie-iet gan, no-olādētā! Pagaidi vien, es tev parādīšu, sintaksi tu man vairs negrauzīsi!

Patīksminājies par savu upuri, Pjotrs Demjaničs nolika slazdu uz grīdas un uzsauca:

—    Praskovja, pele ciet! Nes nu šurp kaķēnu!

—    Tūlītēs! — Praskovja atteica un pēc brīža ienāca, nesdama tīģeru pēcteci.

—     Lieliski! — Pjotrs Demjaničs murmināja, rokas berzēdams. — Mēs viņu pieradināsim … Noliec pretim peļu slazdam … Lūk, tā … Ļauj viņam paostīt un paskatīties … Lūk, tā …

Kaķēns izbrīnā pablenza uz tēvoci, uz atzveltnes krēsliem, neizpratnē apostīja peļu slazdu, pēc tam, droši vien nobijies no spožās lampas gaismas un viņam pievērstās uzmanības, izrāvās un šausmās skrēja uz durvīm.

—     Pag, pag! — tēvocis kliedza, saķerdams kaķēnu aiz astes. — Pagaidi, tu blēdi! Muļķis, no peles nobijies! Paskaties: tā ir pele! Skaties taču! Nu? Skaties, kad tev saka!

Pjotrs Demjaničs paņēma kaķēnu aiz čupra un bakstīja purniņu peļu slazdā.

—     Skaties, draņķi! Praskovja, ņem viņu un turi… Turi pretim durtiņām… Kad izlaidīšu peli, tūlīt laid kaķēnu vaļā… Vai dzirdi? Tūliņ pat laid vaļā! Nu?

Tēvocis savilka noslēpumainu ģīmi un mazliet pacēla slazda durtiņas … Pele nedroši iztecēja laukā, paošņāja gaisu un kā bulta aizšāvās zem dīvāna … Palaistais kaķēns uzslēja asti un paskrēja zem galda.

—     Prom ir! Prom ir! — Pjotrs Demjaničs kliedza, trakās dusmās saviebdams seju. — Kur ir tas nelietis? Zem galda? Pagaidi tu man …

Tēvocis izstiepa kaķēnu no pagaldes un, gaisā pacēlis, sapurināja.

—     Šitāds maita … — viņš murmināja, raustīdams kaķēnu aiz auss. — Še tev! Še tev! Vai citrreiz tu man vēl žāvāsies? Mmma-aita …

Nākamajā dienā Praskovja atkal dzirdēja saucam:

—    Praskovja, pele slazdā! Nes šurp kaķēnu! …

Kaķēns pēc vakarējām pārestībām bija palīdis dziļi zem krāsns un nenāca laukā visu nakti. Kad Praskovja viņu izstiepa un aiz čupra ienesa kabinetā, nolika iepretim peļu slazdam, kaķēns trīcēja kā apšu lapa un žēli ņaudēja.

—    Ļauj viņam vispirms pierast! — Pjotrs Demjaničs komandēja. — Lai skatās un osta. Skaties un pieradinies! Stāvi, kaut tu nosprāgtu! — viņš kliedza, pamanījis, ka runcēns kāpjas projām no peļu slazda. — Nopēršu! Parausti viņu aiz auss! Are, tā… Nu, tagad noliec pretim durtiņām …

Tēvocis lēnītēm pacēla slazda durtiņas … Pele aizšāvās tieši garām kaķēna purnam, uzdrāzās virsū Pras- kovjas rokai un paskrēja zem skapja, bet kaķēns, sajuzdams, ka nokļuvis brīvībā, vienā izmisīgā lēcienā jau bija dziļi zem dīvāna.

—   Otru peli palaida! — Pjotrs Demjaničs bļāva. — Kas tas par kaķi? Riebeklis, draņķis! Sist un mērdēt! Pie peļu slazda pērt!

Kad bija noķerta trešā pele, kaķēns, ieraudzījis peļu slazdu un tās iemītnieci, trīcēja vēl trakāk un saskrāpēja Praskovjai rokas … Pēc ceturtās peles tēvocis nespēja vairs valdīties, aizspēra kaķēnu ar kāju un teica:

—    Vāc prom to riebekli! Lai šodien pat mājās viņa vairs nebūtu! Iemet kaut kur! Ne velnam viņš neder!

Aizritēja gads. Kārnais un vārgais kaķēns izauga par solīdu un prātīgu runci. Reiz, laipodams pa pagalmiem, viņš devās uz tikšanos ar savu sirdsmīļo. Būdams jau tuvu mērķim, runcis pēkšņi sadzirdēja čabēšanu un ieraudzīja peli, kas no lopu dzirdināmās siles diedza uz zirgu stalli. Mūsu varonis saslēja spalvu, izlieca ku- kumu, šņāca un drēbēdams gļēvulīgi bēga projām.

Ak vai! Dažreiz arī es jūtos tikpat smieklīgs kā šis mūkošais runcis. Tāpat kā šis kaķēns mācījās peles ķert, tāpat man savā laikā bija tas gods mācīties pie tēvoča latīņu valodu. Tagad, kad ieraugu kādu klasiskās senatnes darbu, es vairs aizrautīgi nejūsmoju, bet, atcerēdamies ut consecutivum, nekārtnos darbības vārdus, dzeltenpelēko tēvoča ģīmi, ablativus absolutus … kļūstu bāls, mati man saslienas stāvus un, tāpat kā tas runcis, kaunu pametis, laižos lapās.

VAŅKA

Vaņka Žukovs, deviņus gadus vecs puisēns, kas priekš trim mēnešiem bija nodots mācībā pie kurpnieka Aļahina, ziemsvētku naktī negāja gulēt. Nogaidījis saimniekus un zeļļus aizejam uz rīta dievkalpojumu, viņš izņēma no saimnieka skapja tintes pudelīti, spalvaskātu ar sarūsējušu spalvu un, izklājis sev priekšā saburzītu papīra lapu, sāka rakstīt. Iekām vilka pirmo burtu, viņš vairākkārt bailīgi atskatījās uz durvīm un logiem, uzmeta greizu skatienu tumšajai svētbildei, kurai gar abām pusēm slējās plaukti ar liestēm, un grūti nopūtās. Papīrs bija nolikts uz sola, un viņš pats tupēja tā priekšā uz ceļiem.

«Mīļais vectētiņ Konstantin Makarič!» viņš rakstīja. «Es nu rakstu tev vēstuli. Apsveicu jūs ziemsvētkos un vēlu, lai dievs kungs tev palīdz. Man nav ne tēva, ne māmuliņas, tikai tu viens vienīgais esi man palicis.»

Vaņka pavērsa acis pret tumšo logu, kurā mirdzēja viņa svecītes atspulgs, un skaidri iedomājās savu vectēvu Konstantinu Makariču, kas kalpo pie kungiem 2i- varjoviem par naktssargu. Tas ir mazs, kliens, taču ārkārtīgi ņiprs un kustīgs večuks, ap sešdesmit pieci gadi vecs, aizvien smaidošu seju un žulganām acīm. Dienu viņš saimes virtuvē guļ vai tērzē ar virējām, bet nakti, satuntuļojies lielā kažokā, staigā ap māju un klabina savas klabatas. Aiz viņa, galvas nodūruši, tipina vecā

Kaštanka un kucēns Tītenis, kas tā iesaukts savas melnās spalvas un slaidā zebiekstes auguma dēļ. Šis Tītenis ir ārkārtīgi padevīgs un laipns, vienlīdz mīlīgi uzlūko kā savējos, tā svešus, taču uzticību nav iemantojis. Viņa padevība un pazemība slēpj sevī visjezuītiskāko viltību. Neviens neprot labāk par viņu īstajā brīdī piezagties un iekampt kājā, ielavīties ledus pagrabā vai nočiept zemniekam vistu. Ne vienreiz vien tas dabūjis belzienus pa pakaļkājām, reizes divas kārts, ik nedēļas sasists pusdzīvs, taču aizvien atžirbis.

Pašlaik vectēvs droši vien stāv pie vārtiem, piemiedzis acis, raugās koši sarkanajos ciema baznīcas logos un, velteņos ieautās kājas mīņādams, jokojas ar saimes ļaudīm. Viņa klabatas piesietas pie jostas. Vectēvs plaukšķina rokas, vaikstās aiz aukstuma un, veciski smiedams, iekniebj gan istabenei, gan virējai.

—   Vai neiešņauksim tabaciņu? — viņš saka, sniegdams sievām savu tabakdozi.

Sievas šņauc un šķauda. Vectēvu sagrābj milzīga sajūsma, viņš jautri, skaļi smej un sauc:

—   Plēs nost, piesalis!

Viņi dod iešņaukt tabaku arī suņiem. Kaštanka šķauda, groza purnu un aizvainota paiet sāņus. Tītenis aiz godbijības nešķauda un luncina asti. Bet laiks ir brīnišķīgs. Gaiss kluss, dzidrs un svaigs. Nakts tumša, taču redzams viss ciemats ar tā baltajiem jumtiem un no dūmeņiem kūpošajām dūmu grīstēm, sarmas apsudrabotie koki, kupenas. Visa debess piebārstīta līksmi margojošām zvaigznēm. Un Putnu Ceļš iezīmējas tik skaidri, it kā tas uz svētkiem būtu nomazgāts un noberzts ar sniegu …

Vaņka nopūtās, pamērcēja spalvu un rakstīja tālāk:

«Bet vakar man bija suta. Saimnieks raustīja mani aiz matiem un noslānīja ar siksnu par to, ka es, šūpodams šūpulī viņa bērneli, biju netīšām iesnaudies. Un viņnedēļ saimniece lika man notīrīt siļķi, es iesāku no astes, bet viņa paņēma siļķi un bakstīja man ar tās purnu ģīmī. Zeļļi mani zobo, sūta uz krogu pēc degvīna un liek zagt no saimniekiem gurķus, bet saimnieks sit ar to, kas pagadās. Un ēdiens nekam neder. No rīta dod maizi, pusdienās biezputru un vakarā atkal maizi, bet tēju un kāpostus — tos aprij saimnieki paši. Gulēt man liek priekšnamā, bet, kad viņu bērnelis raud, es neguļu nemaz, jo kustinu šūpuli. Mīļais vectētiņ, parādi dieva žēlastību, ņem mani no šejienes mājās, uz ciemu, es vairs nevaru paciest… Krītu tavā priekšā ceļos un vienmēr lūgšu dievu, aizved mani no šejienes, citādi nomiršu . ..»

Vaņka sašķobīja muti, paberza ar melno dūri acis un iešņukstējās.

«Es tev smalcināšu tabaku,» viņš turpināja, «lūgšu dievu, un, ja vien kas, tad per mani kā kaimiņu āzi. Bet, ja tu domā, ka man nebūs darba, tad es lūgšu pārvaldnieku, lai mani, dieva dēļ, pieņem zābakus spodrināt, vai iešu Fedjkas vietā ganos. Vectētiņ mīļais, es tiešām nespēju, taisni gals klāt. Gribēju jau kājām bēgt uz ciemu, bet nav zābaku, baidos sala. Bet, kad izaugšu liels, tad par to pašu došu tev mūža maizi, pret visiem tevi aizstāvēšu un, kad nomirsi, lūgšu par tavas dvēseles mieru, gluži tāpat kā par māmuļu Pe- lageju.

Maskava ir gan liela pilsēta. Kungu nami vien un daudz zirgu, bet aitu neredz, un suņi nav nikni. Te bērni nestaigā ar zvaigzni un baznīcas korī dziedāt nevienu nelaiž, bet reiz es redzēju kāda veikala logā — pārdod āķus ar visu auklu, un tie derīgi visādām zivīm; dikti vareni, viens āķis pat tāds, ka noturētu pudu smagu samu. Un redzēju tādus veikalus, kur dažādas bises, tādas kā kungam, tā ka droši vien katra maksā savus simt rubļus . . . Skārņos ir gan rubeņi, gan irbes, gan zaķi, tikai kurā vietā tos medī, to pārdevēji nestāsta.

Mīļais vectētiņ, kad pie kungiem būs eglīte ar dāvanām, paņem man zeltītu riekstu un noglabā zaļajā tīnītē! Palūdz jaunkundzei Olgai Ignatjevnai, saki, ka Vaņkam.»

Vaņka drudžaini nopūtās un sāka atkal blenzt logā. Viņš atcerējās, ka pēc kungu eglītes uz mežu aizvien gāja vectēvs un ņēma mazdēlu līdzi. Tas bija jauks laiks! Krekstēja vectēvs, krekstēja sals, un, viņos rau- dzīdajmies, krekstēja ari Vaņka. Parasti, iekām cirta eglītij, vectēvs izpīpē pīpi, ilgi šņauc tabaku, zobo nosalušo Vaņušku… Sarmas klātās jaunās eglītes stāv nekustīgi un gaida, kurai no tām būs jāmirst. Kur gadījies, kur ne, pāri kupenām kā bulta šaujas zaķis… Vectēvs nevar nociesties neuzsaucis:

— Turi, turi. .. turi! Ai, strupastainais sātans!

Nocirsto eglīti vectēvs stiepa uz kungu māju, un tur to sāka pušķot… Par visiem vairāk rosījās jaunkundze Olga Ignatjevna, Vaņkas mīlule. Kad vēl bija dzīva Vaņkas māte Pelageja, kas kalpoja kungiem par istabeni, Olga Ignatjevna mēdza cienāt Vaņku ar karamelēm un aiz gara laika viņam iemācīja lasīt, rakstīt, skaitīt līdz simtam un pat dejot kadriju. Bet, kad Pelageja nomira, bārenīti Vaņku izraidīja saimes ļaužu virtuvē pie vectēva un no virtuves nogādāja uz Maskavu pie kurpnieka Aļahina …

«Atbrauc, mīļais vectētiņ,» Vaņka turpināja, «Kristus vārdā tevi lūdzu, ņem mani projām no šejienes! Apžēlojies par mani, nelaimīgo bāreni, citādi visi mani dauza, un briesmīgi gribas ēst, un tik skumīgi, ka nevar ne izsacīt, raudu vienā raudāšanā. Nesen saimnieks man tā iesita ar liesti pa galvu, ka pakritu un tikko atžilbu. Nelāga mana dzīve, ļaunāka nekā sunim… Un vēl sūtu sveicienus Aļonai, greizajam Jegorkam un kučierim, bet manas ermoņikas neatdod nevienam. Palieku tavs mazdēls Ivans Zukovs, mīļais vectētiņ, atbrauc!»

Vaņka salocīja aprakstīto lapu četrām kārtām un ielika aploksnē, ko vakar bija par kapeiku nopircis… Mazliet padomājis, viņš pamērcēja spalvu un uzrakstīja adresi:

Uz ciemu vectētiņam.

Tad pakasīja muguru, pagudroja un piemetināja: «Konstantinam Makaričam.» Apmierināts, ka rakstot nav traucēts, viņš uzlika cepuri un, kažoķeli nevilk- dams, kreklā vien izskrēja uz ielas …

Pārdevēji, kurus viņš vakar skārnī iztaujāja, bij& viņam teikuši, ka vēstules metot vēstuju kastītēs uņ no turienes tās piedzēruši pastnieki trijjūgos, zvārguļiem skanot, izvadājot pa visu zemi. Vaņka aizskrēja līdz pirmajai vēstuļu kastītei un iebāza dārgo vēstuli spraugā …

Saldu cerību ieaijāts, viņš pēc stundas gulēja ciešā miegā .. . Sapnī viņš redzēja krāsni. Uz krāsns sēž vectēvs, nokāris kailās kājas lejup, un lasa virējām vēstuli . . . Gar krāsni staigā Tītenis un luncina asti. ..

ceļā

Zelta debestiņa pārnakšņoja, Klinšu milzim glauzdamās pie krūtīm.

Ļermontovs

Istabā, kuru pats traktiera īpašnieks kazaks Semjons Cistopjujs sauc par «caurbraucēju» istabu, tas ir, par istabu, kura domāta vienīgi caurbraucējiem, pie liela, nekrāsota galda sēdēja garš, gadus četrdesmit vecs virs platiem pleciem. Atspiedies pret galdu un atbalstījis galvu dūrē, viņš gulēja. Pomādes kārbiņā iesprausts tauku sveces gals apgaismoja viņa gaišbrūno bārdu, resno, plato degunu, iedegušos vaigus, biezās, melnās uzacis, kuras nokārās pāri aizvērtajām acīm… Gan deguns, gan vaigi, gan uzacis, gan vaibsti, katrs atsevišķi aplūkots, izskatījās rupji un smagi kā «caurbraucēju» istabas mēbeles un krāsns, taču kopumā veidoja kaut ko harmonisku un pat skaistu. Tāda, kā mēdz teikt, ir krievu sejai piemītošā īpašība: jo rupjāki un skarbāki tās vaibsti, jo seja šķiet maigāka un labsirdīgāka. Vīrietis bija ģērbies smalkos svārkos, gan pavalkātos, bet gar apmalēm apšūtos ar jaunu, platu lentīti, plīša vestē un platās, melnās lielos zābakos iemauktās biksēs.

Uz viena sola, kas stiepās visnotaļ gar sienu, uz lapsādas kažoka gulēja gadus astoņus veca meitene brūnā kleitiņā un garās, melnās zeķēs. Viņas seja bija bāla, mati gaiši, cirtaini, pleci šauri, augumiņš kalsens un vārgs, taču deguns tikpat resns un neglītam bumbulim līdzīgs kā vīrieša deguns. Meitene bija cieši aizmigusi un nejuta, ka pusapaļā ķemmīte, izslīdējusi no matiem, spiedās viņai vaigā.

«Caurbraucēju» istaba izskatījās svētdienīga. Smaržoja nule mazgātā grīda, uz virves, kas pa diagonāli stiepās pāri visai telpai, šoreiz nekarājās lupatas! un kaktā virs galda, raidīdama sārtu plankumu uz Jura Uzvarētāja svētbildi, spīguļoja lampiņas liesmiņa. Ievērojot visstingrāko un piesardzīgāko pakāpenību pārejā no dievišķīgā uz pasaulīgo, abpus svētbildes kakta rindojās lubu bildes. Blāvajā sveces gala un svētbildes sārtajā gaismiņā bilžu virkne izskatījās pēc nepārtrauktas, melniem traipiem izraibinātas joslas; bet, kad podiņu krāsns, vēlēdamās piebalsot vēja auriem, vaidēdama rāva iekšā gaisu, un pagales it kā atģidušās pēkšņi iekvēlojās ar spožu liesmu un dusmīgi rūca, uz baļķu sienām sāka dejot sarkanīgi plankumi un varēja saskatīt, ka virs guļošā vīrieša galvas paplaiksnījās gan svētais Serafims, gan šahs Nasredins, gan tuķls, brūns zīdainis, kurš bolīja acis un čukstēja ausī meičai, kam bija neparasti trula un vienaldzīga seja …

Arā plosījās negaiss. Kaut kas neprātīgs, ļauns, bet ļoti nelaimīgs nikni jo nikni kā zvērs brāzās ap traktieri un pūlējās ielauzties iekšā. Durvis blīkšķinādams, pie logiem un pa jumtu klaudzinādams, sienas skrāpēdams, šis nezināmais gan draudēja, gan lūgtin lūdzās, gan brītiņu apklusa un pēc tam ar līksmu, izsmējīgu gaudošanu gāzās iekšā krāsns dūmenī, un tad tūlīt uzliesmoja pagales, un uguns kā ķēdes suns dusmīgi šāvās pretim ienaidniekam, sākās cīņa, tai sekoja raudu elsas, smilkstēšana, sirdīga rūkšana. Visās šajās skaņās bija dzirdamas gan ļaunas skumjas, gan neremdināts naids un aizvainots nespēks, ko pauda kāds, kurš senāk radis uzvarēt….

Šīs mežonīgās, necilvēciskās mūzikas apburtajā «caurbraucēju» istabā, šķiet, viss bija sastindzis uz mūžiem. Bet tad nočīkstēja durvis, un istabā ienāca traktiera puika ar jaunu kaliko kreklu mugurā. Ar vienu kāju mazliet klibodams un miegainās acis blisinādams, viņš noknieba svecei apdegušo dakts galu, iemeta krāsnī vēl dažas pagales un izgāja. Tūliņ pat baznīcā, kas Rogačos atrodas kādus trīssimt soļus no traktiera, pulkstenis sāka sist pusnakts stundu. Vējš svaidīja zvana skaņas kā sniega pārslas; dzīdamies pakaļ zvana

dimdoņai, las virpuļu virpuļiem grieza skaņas milzīgajā klajumā un tāpēc daži zvana sitieni uzreiz izgaisa vai izstīdza garā, viļņainā skaņā, bet citi pavisam pazuda kopējā dunoņā. Viens sitiens tik jaušami nodima turpat istabā, it kā zvanītu tieši zem logiem. Meitene, kas gulēja uz lapsādas kažoka, sarāvās un pacēla galvu. Brītiņu viņa slulbi lūkojās uz tumšo logu, uz Nasredinu, kuram pāri tobrīd slīdēja asinssārta krāsns gaismas strēle, pēc tam pievērsa acis guļošajam vīrietim.

—   Tēti! — viņa sacīja.

Bet vīrietis nepakustējās. Meitene dusmīgi sarauca uzacis, atslīga atpakaļ un parāva augstāk kājas. Aiz durvīm traktierī kāds skaļi un gari žāvājās. Drīz pēc tam iespiedzās durvju trīsis un atskanēja neskaidras balsis. Kāds ienāca un, purinādams no drānām sniegu, dobji dauzīja velteņu zābakus.

—   Kas i? — sievietes balss laiski jautāja.

—   Ilovaiskas jaunkundze atbraukusi… •— rupja balss atbildēja.

Atkal spiedza durvju trīsis. Šņākdams iebrāzās vēja guldziens. Kāds, droši vien klibais zēns, pieskrēja pie durvīm, kas veda uz «caurbraucēju» istabu, godbijīgi nokāsējās un satvēra durvju kliņķi.

—    Seit, cienjaunkundze, lūgtum, — teica dziedoša sievietes balss, — skaistulīt, te mums ir tīra istaba…

Durvis plati atvērās, un iekšā nāca bārdains vīrs kučiera kaftānā, ar lielu čemodānu uz pleca, no galvas līdz kājām apķepis ar sniegu. Viņam sekoja pamazs, gandrīz uz pusi īsāks sievietes augums bez sejas un bez rokām, ietīstīts, ievīstīts, sainim līdzīgs un arī viscaur apsnidzis. No kučiera un saiņa gluži kā no pagraba meitenei uzdvesa mitrums, un sveces liesmiņa salīgojās.

—    Tīrās muļķības! — sainis dusmīgi sacīja. — Droši varējām braukt! Palikušas tikai kādas divpadsmit verstis, lielāko tiesu pa mežu, un mēs neapmaldītos …

—   Apmaldīties jau neapmaldītos, jaunkundz, bet zirgi pārguruši! — kučieris atbildēja. — Lai dievs mani pasarga, vai tad es tīšām!

—   Dievs vien to zina, kur mūs atvedis … Bet neklaigāsim … Te, šķiet, citi guļ… Ej laukā . ..

Kučierim, čemodānu uz grīdas liekot, no pleciem nokrita veseli blāķi sniega, viņš it kā raudulīgi pašņau- kāja degunu un izgāja ārā. Pēc tam meitene redzēja, ka no saiņa vidus izspraucās divas mazas rociņas, pasniedzās augšup un dusmīgi raisīja vaļā daudzās šalles, lakatus un kaklautus. Pirmā uz grīdas nokrita plata šalle, tad bašliks, pēc tam balts, adīts lakats. Atbrīvojusi galvu, atbraucēja novilka salopu un tūlīt kļuva uz pusi tievāka. Tagad viņai mugurā bija garš, pelēks mētelis ar lielām pogām un atkarenām kabatām. No vienas kabatas viņa izvilka papīrā ietītu vīstokli, no otras lielu, smagu slēdzeņu saišķi, kuru nolika tik nepiesardzīgi, ka aizmigušais vīrietis sarāvās un pamodies atvēra acis. Brītiņu viņš truli lūkojās visapkārt, it kā nesaprazdams, kur atrodas, pēc tam sapurināja galvu, aizgāja kaktā un apsēdās… Atbraucēja novilka mēteli, atkal kļuva uz pusi tievāka, nomauca samta zābaciņus un arī apsēdās.

Tagad viņa vairs neizskatījās pēc saiņa. Tā bija maza, kalsena, gadus divdesmit veca brunete, tieva kā glodenīte, ar iegarenu, gaišu seju un cirtainiem matiem. Deguns garš, smails, zods arī garš un smails, skropstas garas, lūpas sakniebtas, un šī vispārīgā smai- luma dēļ viņas seja šķita dzēlīga. Iespīlēta melnā kleitā ar daudzām jo daudzām mežģinēm ap kaklu un uz piedurknēm, ar smailiem elkoņiem un slaidiem, sārteniem pirkstiem viņa atgādināja viduslaiku angļu dāmas ģīmetni. Nopietnā, saspringtā seja vēl vairāk palielināja šo līdzību …

Tumšmate pārlaida skatienu pār istabu, pašķielēja uz vīrieti un meiteni un, plecus paraustījusi, piecēlās un apsēdās pie loga. Melnās logu rūtis drebēja valgā rietumu vēja brāzienos. Lielas sniega pārslas, baltas mirdzēdamas, skāra logus, bet tūlīt pazuda, vēja aiznestas. Mežonīgās meldijas skanēja arvien spēcīgāk …

Pēc ilgas klusēšanas meitene pēkšņi sāka grozīties un teica, dusmīgi uzsvērdama katru vārdu:

—   Ak dievs! Ak dievs! Cik es esmu nelaimīga! Visnelaimīgākā visā pasaulē!

Vīrietis piecēlās un, it kā vainīgs juzdamies, sīkiem so|iem, kas nemaz nepiederējās viņa milzīgajam augumam un garajai bārdai, gāja pie meitenes.

—   Draudziņ, tu neguli? — viņš jautāja, šķiet, piedošanu lūgdamies. — Ko tu vēlies?

—    Neko es nevēlos! Man sāp plecs! Tēti, tu neesi labs cilvēks, dievs tevi sodīs! Gan tu redzēsi, ka sodīs!

—    Labulīt, zinu, ka tev sāp plecs, bet, draudziņ, ko es varu darīt? — vīrietis ierunājās tādā balsī, kādā ieskurbuši vīri taisnojas, kad tos rāj viņu bargās laulātās draudzenes. — Tev, Saša, no tā garā brauciena sāp plecs. Rītdien nokļūsim galā, atpūtīsimies, tad pāries …

—   Rītdien, rītdien… Katru dienu tu man saki — rītdien. Mēs vēl brauksim divdesmit dienas!

—    Bet, draudziņ, dodu tev tēva goda vārdu, rītdien ceļojums beigsies. Es nekad nemeloju, un, ja mūs tagad aizkavējis sniegputenis, es tur neesmu vainīgs.

—   Es vairs nespēju paciest! Nespēju, nespēju!

Saša strauji pagrūda kāju, un istabā sāka skanēt nepatīkama, spiedzīga raudāšana. Tēvs atmeta ar roku un apmulsumā paskatījās uz tumšmati. Tā paraustīja plecus un nedroši piegāja pie Sašas.

—   Mīļā, paklausies, — tumšmate sacīja, — kāpēc tu raudi? Tiesa, nav jau patīkami, ja sāp plecs, bet ko lai dara?

—    Redziet, cienījamā kundze, — vīrietis aši ierunājās it kā taisnodamies, — neesam gulējuši divas naktis un braucām riebīgā ekipāžā. Protams, nav nekāds brīnums, ka viņa ir slima un nobēdājusies … Turklāt, vai zināt, mums vēl gadījās piedzēries ormanis, mums nozaga čemodānu … visu laiku plosījās putenis, bet, cienījamā kundze, vai tāpēc jāraud? Lai gan tā snauduļo- šana, ekipāžā sēžot, nogurdinājusi arī mani, un esmu gluži kā apdullis. Jānudien, Saša, te jau tāpat ir īsta elle, bet tu vēl raudi!

Vīrietis pagrozīja galvu, atmeta ar roku un apsēdās.

—   Protams, raudāt nevajag, — tumšmate sacīja. — Raud tikai zīdaiņi. Mīļā, ja esi slima, tad jāizģērbjas un jāguļ… Ģērbsimies nost!

Kad meitene bija izģērbta un nomierināta, atkal iestājās klusums. Tumšmate sēdēja pie loga un ar

izbrīnu vēroja trakliera istabu, svētbildi, krāsni… Kā redzams, viņai likās dīvaina gan istaba, gan īsā zēna kreklā ieģērbtā meitene ar resno degunu, gan meitenes tēvs. Šis ērmīgais cilvēks sēdēja kaktā, mulsi, gluži kā sareibis lūkojās apkārt un spaidīja ar plaukstu seju. Viņš klusēja, mirkšķināja acis, un, raugoties uz viņa it kā vainas apziņas nomākto augumu, bija grūti iedomāties, ka viņš drīz sāks runāt. Taču pirmais ierunājās viņš. Noglaudis sev ceļgalus, nokāsējies, viņš pasmējās un teica:

—    Komēdija, jānudien. . . Skatos un neticu pats savām acīm: kāda joda pēc liktenis mūs atdzinis šajā draņķīgajā traktierī? Ko liktenis ar to grib pierādīt? Dzīve dažreiz apmet tādu salto mortale, ka tikai jābrīnās un jāblisina acis. Cienījamā kundze, vai jūs tālu braukdama?

—   Nē, tālu nebraukšu, — tumšmate atbildēja.

—   Braucu no mūsu muižas, kas atrodas kādas divdesmit verstis no šejienes, uz mūsu pusmuižu pie tēva un brāļa. Mans uzvārds Ilovaiska, un arī pusmuižu sauc par Ilovaisku, divpadsmit verstis no šā traktiera. Ļoti nepatīkams laiks!

—   Sliktāks nemaz nevar būt!

Ienāca klibais zēns un pomādes burciņā iesprauda jaunu sveces galu.

—   Puikiņ, labāk būtu uzrīkojis mums patvāri! — vīrietis uzrunāja zēnu.

—   Kas tad tagad lēju dzers? — klibais iesmējās.

—   Pirms dievkalpojuma tējas dzeršana ir grēks.

—   Nekas, puikiņ, ne jau tu cepināsies elles ugunīs, bet mēs …

Tēju dzerdami, jaunie paziņas iegrima valodās. Ilovaiska uzzināja, ka sarunu biedrs ir Grigorijs Petrovičs Ļiharjovs, ka viņa brālis ir tas pats Ļiharjovs, kurš vienā no kaimiņu apriņķiem ievēlēts par muižniecības maršalu, ka Grigorijs Petrovičs pats kādreiz bijis muiž- turis, bet «savā laikā izputējis». Ļiharjovs savukārt uzzināja, ka Ilovaiskas vārds un tēva vārds — Marija Mihailovna, ka viņas tēvam pieder milzīga muiža, bet meitai jāsaimnieko vienai pašai, jo tēvs un brālis uz dzīvi raugoties nenopietni, esot bezrūpīgi un pārāk mīlot medību suņus.

—    Tēvs un brālis tagad pusmuižā ir vieni paši, — Ilovaiska stāstīja; kustinādama pirkstus (viņai bija paradums sarunā šaurās sejas priekšā kustināt pirkstus un pēc katras frāzes ar aso mēlīti aplaizīt lūpas), — viņi, vīrieši, ir vieglprātīgi un paši savā labā nespēj ne pirkstu pakustināt. Varu iedomāties, kas viņiem pagatavos atgavēņa ēdienus! Mātes mums nav, un apkalpotāji tādi, ka bez manis ne galdautu lāgā nespēj uzklāt. Tagad jūs saprotat, kā viņiem tur klājas! Paliks bez atgavēšanās, bet man visu nakti jātup šeit. Cik tas viss dīvaini!

Ilovaiska paraustīja plecus, iedzēra no tasītes malku tējas un sacīja:

—    Ir svētki, kuriem pat sava smarža. Lieldienās, vasarsvētkos un ziemsvētkos viss gaiss smaržo kaut kā īpaši. Pat neticīgajiem patīk šie svētki. Piemēram, mans brālis klāsta, ka dieva neesot, bet lieldienās pirmais steidzas uz rīta dievkalpojumu.

Ļiharjovs pacēla acis uz Ilovaisku un iesmējās.

—    Klāsta, ka dieva neesot, — Ilovaiska turpināja, arī iesmiedamās, — bet pasakiet man — kāpēc visi slavenie rakstnieki, zinātnieki, vispār gudri cilvēki mūža galā atkal kļūst ticīgi?

—   Cienījamā kundze, kas jaunībā nav pratis ticēt, tas neticēs arī vecumā, kaut viņš būtu vistalantīgākais rakstnieks.

Spriežot pēc klepus Ļiharjovam bija zema balss, bet laikam, baidīdamies skali runāt vai būdams pārāk kautrīgs, viņš runāja smalkā balstiņā. Brīdi klusējis, Ļiharjovs nopūtās un sacīja:

—    Manuprāt, ticība ir garīgu spēju izpausme. Tā ir tikpat kā talants: ar to jāpiedzimst. Cik varu spriest pēc sevis, pēc cilvēkiem, ko esmu redzējis savā mūžā, pēc visa tā, kas noticis manu acu priekšā, šīs spējas krievu ļaudīm piemīt visaugstākajā pakāpē. Krievu dzīve izpaužas nepārtrauktā ticēšanā, aizrautībā, bet neticību vai noliegšanu, ja gribat zināt, tā nav vēl ne acu galā redzējusi. Ja krievu cilvēks netic dievam, viņš tic kam citam.

Ļiharjovs paņēma Ilovaiskas sniegto tasi ar tēju, uzreiz izdzēra pusi un turpināja:

—    Pastāstīšu jums par sevi. Manu sirdi daba apveltījusi ar neparasti spēcīgu ticību. Pusi no sava mūža — tādas runas gan naktī nav runājamas — biju īstens ateists un nihilists, taču manā mūžā nav bijis neviena mirkļa, kad es neticētu. Visi talanti parasti nojaušami jau agrā bērnībā, arī manas spējas kļuva redzamas, kad zem galda vēl kājām staigāju. Mana māte priecājās, ja bērni daudz ēda un parasti, mani barodama, sacīja: «Ēd! Dzīvē galvenais ir zupiņa!» Es tam ticēju, strēbu viru desmitreiz dienā, ēdu kā haizivs līdz riebumam un ģībonim. Aukle stāstīja pasakas, un es ticēju spokiem, mežaiņiem un visvisādām velna būšanām. Dažreiz nospēru tēvam sublimātu, saindēju ar to cepumus, nesu uz bēniņiem spokiem, lai tie tur nu saēstos un nosprāgtu. Kad iemācījos lasīt un lasīto saprast, tad nu gan sākās īsts trādirīdis! Gan muku uz Ameriku, gan kļuvu par laupītāju, gan grasījos iestāties klosterī, gan salīgu puikas, lai tie mani moka tāpat, kā mocīts Kristus. Un iegaumējiet, mana ticība vienmēr bija darbīga, nevis nedzīva. Ja muku uz Ameriku, tad ne jau viens, bet sagumdīju sev līdzi vēl kādu, tādu pašu muļķi kā es, un priecājos, saldams pie pilsētas vārtiem un saņemdams pērienu; ja kļuvu par laupītāju, katrā ziņā pārnācu mājās ar sadauzītu mūli. Traki nemierīga bērnība, varu jums apgalvot! Kad mani aizsūtīja uz ģimnāziju un piestūķēja tur ar visādām patiesībām, piemēram, ar tādām, ka Zeme griežas ap Sauli un ka balta krāsa nav balta, bet sastāv no septiņām krāsām, man galviņa sāka kūpēt! Tajā bija īsts juceklis: gan Jozuuss, kas apstādinājis sauli, gan māte, kas, pravietim Elijam ticēdama, neatzina zibeņnovedējus, gan tēvs, kas izturējās vienaldzīgi pret patiesībām, kuras biju uzzinājis. Mana apgaismība mani sajūsmināja. Kā apmāts klaiņāju pa māju, pa staļļiem, sludināju savas patiesības, šausminājos, redzēdams tumsonību, kvēloju naidā pret visiem, kas baltajā krāsā saskatīja tikai balto … Taču tas viss bija nieki un puiciskums. Nopietna, tā sakot, vīrišķīga aizraušanās sākās universitātē. Vai jūs, cienījamā kundze, esat kaut kur beigusi studijas?

—    Novočerkaskā, Donas institūtā.

— Ak kursos neesat studējusi? Tātad jūs nesaprotat, kas ir zinātnes. Visām zinātnēm, cik vien to ir pasaulē, viena un tā pati pase, bez kuras tās uzskata sevi par nepilnvērtīgām: tiekšanās uz patiesību! Ikvienas zinātnes, pat kaut kādas farmakognozijas mērķis — nevis dot cilvēkiem kādu labumu, kādu dzīves ērtību, bet patiesību. Lieliski! Kad cilvēks sāk studēt kādu zinātni, vispirms pārsteidz tās sākums. Teikšu jums, ka nav nekā saistošāka un grandiozāka, ka nekas tā nepārsteidz, neaizrauj cilvēka prātu kā zinātnes iesākums. Jau pēc pirmajām piecām vai sešām lekcijām cilvēku spārno viskošākās cerības, viņš jūtas kā patiesības iemantotājs. Es ļāvos zinātnēm pašaizliedzīgi, kaisli kā mīļotai sievietei. Biju zinātņu vergs, un zinātnes man bija spožākas par sauli. Dienu un nakti, muguru neat- liecis, iekalu faktu pēc fakta, izšķiedu visus savus līdzekļus grāmatām, raudāju, kad manu acu priekšā cilvēki ekspluatēja zinātni savu personisko interešu labad. Taču mana aizraušanās nebija ilga. Vistrakākais tas, ka ikvienai zinātnei ir gan sākums, bet nepavisam nav beigu, tāpat kā periodiskam daļskaitlim. Zooloģijā zinātnieki atraduši trīsdesmit pieci tūkstoši kukaiņu sugu, ķīmijā saskaitīti sešdesmit elementi. Ja laika gaitā katram no šiem skaitļiem labajā pusē pievienosies kādas desmit nulles, zooloģija un ķīmija būs tikpat tālu no savas pilnestības kā šobrīd, un visa tagadējā zinātniskā darbība izpaužas tieši izpētīto objektu skaita palielināšanā. Šo dīvainību atskārtu, kad atradu trīsdesmit pieci tūkstoši pirmo sugu un nejutu nekāda gandarījuma. Jāpiebilst, ka vilšanās mani ilgi neskumdināja, jo drīz mani guva savā varā jauna ticība. Dedzīgi pievērsos nihilismam ar tā proklamācijām, pievērsos zemes pārdalīšanai un visādiem citiem stiķiem. Gāju tautā, strādāju fabrikās, biju gan eļļotājs, gan strūdzinieks. Vēlāk, kad, klīzdams pa Krievzemi, mazliet iepazinu Krievijas dzīvi, kļuvu par šās dzīves kvēlu pielūdzēju. Mīlēju krievu tautu no visas sirds, mīlēju viņas dievu un ticēju tam, mīlēju viņas valodu, jaunradi… Un tā tālāk un tā joprojām. Savā laikā biju slavofils, apniku Aksakovam ar vēstulēm, biju gan ukrainofils, gan arheologs, gan tautas daiļrades priekšmetu vācējs … jūsmoju par idejām, cilvēkiem, notikumiem, apvidiem . .. jūsmoju nepārtraukti! Pirms pieciem gadiem aģitēju pret privātīpašumu; mana pēdējā ticība bija nepretošanās Jaunumam.

Saša drudžaini nopūtās un sakustējās. Ļiharjovs piecēlās un piegāja pie viņas.

—   Draudziņ, vai negribi tēju? — Ļiharjovs mīļi vaicāja.

—   Dzer pats! — meitene skarbi atcirta.

Ļiharjovs samulsa un, it kā vainīgs juzdamies, atnāca atpakaļ pie galda.

—   Tātad interesanti esat dzīvojis, — Ilovaiska teica. — Ir ko atcerēties.

—    Jā, jā, tas viss šķiet interesanti, ja cilvēks sēž pie tējas tases, tērzē ar sirsnīgu ceļabiedreni, bet pajautājiet — cik man maksāja tas viss? Cik man maksāja šī raibā dzīve? Cienījamā kundze, es taču ticēju nevis kā vācu filozofijas doktors, nevis «zierlich-ma- nierlich», es nedzīvoju tuksnesī, un ikviena mana ticēšana salieca mani ragā, plosīja manu sirdi. Spriediet pati. Biju bagāts, tāpat kā mani brāļi, tagad esmu ubags. Jūsmas skurbulī aizlaidu vējā visu savu un sievas mantu un milzumu citu cilvēku naudas. Tagad man četrdesmit divi gadi, vecums deguna galā, bet klīstu apkārt kā suns, kas naktī no saimnieka nomaldījies. Visā savā mūžā neesmu zinājis, kas ir miers. Mana dvēsele nemitīgi tvīkusi, cietusi pat cerēdama … Esmu guris smagā, haotiskā darbā, pārdzīvojis likstas, kādas piecas reizes sēdējis cietumā, klaiņājis pa Arhangeļ- skas un Tomskas guberņu … sirds sažņaudzas atceroties! Dzīvoju, bet pārdzīvojumu dvingā nejutu pašu dzīves norisi. Ticat vai neticat, bet neatceros nevienu pavasari, neesmu manījis, ka mani mīl sieva, ka mums dzimst bērni. Ko vēl lai jums pastāstu? Visiem, kas mani mīlējuši, esmu bijis par postu … Mana māte jau piecpadsmit gadus manis dēļ valkā sēru tērpus, bet lepnie brāļi, kuriem manis dēļ vajadzēja sarkt, sāpīgi skumt, muguru liekt, naudu šķiest, galu galā mani ienīda kā indi.

Ļiharjovs piecēlās, bet tūlīt atkal apsēdās.

—   Ja es būtu tikai nelaimīgs, slavētu dievu, — viņš

*

turpināja, neskatīdamies uz Ilovaisku. — Manas personiskās nelaimes aizvirzās kaut kur tālāk, tiklīdz atceros, cik bieži mana aizraušanās bija nejēdzīga, tāla no patiesības, netaisna, cietsirdīga, bīstama. Cik bieži no visas sirds nīdu un nicināju tos, kurus man vajadzētu mīlēt — un arī otrādi. Tūkstoš reižu esmu bijis neuzticīgs. Šodien es ticu, krītu ceļos, bet rītdien jau kā gļēvulis bēgu no vakardienas dieviem un draugiem un klusējot paciešu nelieti, kas sūtīts man pa pēdām. Tikai dievs mans liecinieks, cik bieži, kaunēdamies no savas aizraušanās, esmu raudājis un zobiem kodis spilvenu. Savā mūžā ne reizi ar nolūku neesmu melojis, neesmu darījis ļaunu, bet mana sirdsapziņa nav tīra! Cienījamā kundze, es pat nevaru palielīties, ka manis dēļ nebūtu zaudējis dzīvību kāds cits cilvēks, jo manu acu priekšā nomira mana sieva, ko biju nomocījis ar savu pārgalvīgo dzīvi. Jā, mana sieva! Paklausieties, mūsu sabiedrībā tagad valda divējādas attieksmes pret sievietēm. Vieni mēro sieviešu galvaskausus, lai pierādītu, ka sievietes netiek līdzi vīriešiem, meklē sievietēs trūkumus, lai zākātos par viņām, lai izliktos sieviešu acīs ļoti īpatnēji un attaisnotu savu dzīvniecis- kumu. Bet citi visiem spēkiem pūlas pacelt sievietes līdz savam līmenim, tas ir, grib piespiest, lai viņas iekaļ no galvas trīsdesmit piecu tūkstošu sugu nosaukumus, lai runā un raksta tādas pašas muļķības, kā runā un raksta viņi paši…

Ļiharjova seja satumsa.

— Bet es jums teikšu, ka sievietes vienmēr ir bijušas un būs vīriešu verdzenes, — viņš zemā balsī teica un uzsita ar dūri pa galdu. — Sievietes ir maigs, mīksts vasks, no kura vīrieši vienmēr veidojuši visu, kas vien viņiem tīk. Ak dievs, mazvērtīgas vīriešu iedomas dēļ sievietes apcirpušas sev matus, pametušas tēva mājas, mirušas svešatnē… Starp visām idejām, kam viņas sevi upurējušas, nav nevienas sieviešu idejas . .. Pašaizliedzīgas, uzticamas verdzenes! Galvaskausus neesmu mērojis, bet runāju pēc sūras, rūgtas pieredzes. Vislepnākās, patstāvīgākās sievietes, ja man izdevās ietekmēt viņas ar savu iedvesmu, sekoja man, nemaz nedomādamas, nevaicādamas un darīja visu, ko es gribēju;

mūķenlti pārvērtu par nihilisti, kura, kā vēlāk dzirdēju, šāvusi uz žandarmu; sieva mani nepameta manos klaiņājumos ne mirkli un kā vēja rādītājs mainīja savu ticību līdztekus tam, kā es mainīju savas aizraušanās.

Ļiharjovs pielēca kājās un sāka staigāt pa istabu.

—   Cildena, cēla vergošana! — viņš teica un sasita plaukstas. — Te, šinī apstāklī, meklējama sievietes dzīves cildenā jēga! No briesmīgā jucekļa, kas sakrājies manā galvā, kamēr vien draudzējos ar sievietēm, atmiņā kā filtrā uzkrājušās nevis idejas, nevis gudri vārdi, nevis filozofija, bet šī neparastā pakļaušanās liktenim, šī neparastā žēlsirdība, visa piedošana …

Ļiharjovs sažņaudza dūres, blenza kaut kur tālē un kaislā spriegumā, it kā apsūkādams katru vārdu, izdvesa caur sakostajiem zobiem:

—    Šī… šī augstsirdīgā pacietība, uzticība līdz kapa malai, dvēseles poēzija … Dzīves jēga meklējama tieši šajā labprātīgajā pašmocībā, asarās, kam pretoties nespētu pat akmens, bezgalīgā, visu piedodošā mīlestībā, kas dzīves haosā ienes gaismu un siltumu …

Ilovaiska lēni piecēlās, paspēra soli uz Ļiharjova pusi un dzēlās ar acīm viņa sejā. Pēc asarām, kas dzirkstīja Ļiharjova skropstās, pēc drebošās, kaismīgās balss, pēc pietvīkušajiem vaigiem Ilovaiskai kļuva skaidrs, ka sievietes nebija nejauša, ne arī vienkārša sarunas tēma. Sievietes bija Ļiharjova jaunās aizraušanās jeb, kā viņš pats teica, jaunās ticības objekts! Pirmoreiz savā mūžā Ilovaiska redzēja cilvēku, kas patiesi jūsmo, dedzīgi tic. Žestikulēdams, acīm zibsnīdams, viņš Ilovaiskai šķita neprātīgs, eksaltēts, bet viņa acu degsmē, viņa valodā, viņa lielā auguma kustībās jautās tik daudz daiļuma, ka viņa, pati to nemanīdama, stāvēja iepretim Ļiharjovam kā sasalusi un jūsmīgi raudzījās viņa sejā.

—    Un ja runājam par manu māti! — viņš sacīja, sniegdams pretim Ilovaiskai rokas, un viņa sejā iegulās lūgums. — Es sabendēju viņas dzīvi, apkaunoju — pēc viņas domām — Ļiharjovu dzimtu, nodarīju viņai tik daudz ļauna, cik vien spēj nodarīt pats niknākais ienaidnieks, un — kas tālāk? Brāļi viņai tagad aiz žēlastības dod dievmaizītēm un dvēseles aizlūgumiem kapeikas, bet viņa, grēkodama pret savām reliģiskajām jūtām, krāj šo naudiņu un slepus sūta man, paklīdušajam Grigorijam! Jau šis sīkums vien pacilā un apgaro dvēseli daudz vairāk nekā visas teorijas, gudrie vārdi un trīsdesmit pieci tūkstoši kukaiņu sugu! Es jums varujninēt tūkstoš piemēru. Pievērsīsimies kaut vai jums! Arā sniega vētra, nakts, bet jūs braucat pie brāļa un tēva, lai svētkos iepriecinātu viņus ar savu sirsnību, kaut gan viņi varbūt nedomā par jums, ir jūs aizmirsuši. Un pagaidiet vien, iemīlēsiet kādu cilvēku un dosieties viņam līdzi kaut uz ziemeļpolu. Jūs taču tā darīsiet?

—   Jā, ja … iemīlēšu.

—    Redziet nu! — Ļiharjovs kļuva priecīgs un pat piecirta kāju. — Jānudien, esmu ļoti priecīgs, ka iepazinos ar jums! Liktenis man ir ļoti labvēlīgs, arvien sastopos ar lieliskiem cilvēkiem. Gandrīz ik dienas tik vērtīga iepazīšanās, ka par jauno paziņu visu savu sirdi būtu ar mieru atdot. Pasaulē labu cilvēku daudz vairāk nekā ļaunu. Tagad pat mēs abi atklāti un sirsnīgi parunājāmies, it kā simt gadu būtu pazīstami. Citreiz, varu jums apgalvot, desmit gadu valdos, klusēju, draugiem un sievai slēpju, bet tad pēkšņi sastopu vagonā svešu kadetu un izpļāpāju viņam itin visu. Jūs redzēt man ir tas gods tikai pirmo reizi, bet izsūdzēju jums grēkus tā, kā nekad neesmu sūdzējis. Kāpēc tas tā?

Rokas berzēdams un priecīgi smaidīdams, Ļiharjovs pārgāja pāris reižu pār istabu un atkal sāka runāt par sievietēm. Tobrīd baznīcas zvani jau aicināja uz rīta dievkalpojumu.

—   Ak dievs! — Saša ieraudājās. — Viņš ar savu pļāpāšanu man neļauj gulēt!

—    Protams, protams! — Ļiharjovs attapās. — Piedod, draudziņ! Guli, guli… Man vēl ir divi zēni, — Ļiharjovs čukstēja. — Cienījamā kundze, viņi dzīvo pie tēvoča, bet Saša nevienu dienu nespēj iztikt bez manis. Cieš, kurn, bet līp pie tēva kā muša pie medus. Es, cienītā kundze, nu esmu ilgi pļāpājis, lai gan arī jums derētu atpūsties. Ja vēlaties, iekārtošu jums guļvietu?

Negaidīdams atļauju, viņš izpurināja valgo salopu, noklāja to uz sola ar kažokādu uz ārpusi, salasīja izmētātos lakatus un šalles, pagalvī ielika saritinātu mēteli un to visu darīja klusēdams, ar gauži godbijīgu seju, it kā cilātu nevis sieviešu panckas, bet svētu trauku lauskas. Visā viņa augumā bija nomanāma dīvaina vainas apziņa, kautrība, it kā vāja radījuma klātbūtnē viņš kaunētos no sava auguma un spēka …

Kad Ilovaiska apgūlās, Ļiharjovs nodzēsa sveci un apsēdās pie krāsns uz ķeblīša.

—   Tā nu tas ir, cienītā kundze, — viņš čukstēja, aizsmēķēdams resnu papirosu un pūzdams dūmus krāsnī. — Daba apveltījusi krievu cilvēkus ar neparastām ticēšanas spējām, ar pētīgu prātu un filozofēšanas talantu, taču tas viss sabrūk pīšļos, saduroties ar nolaidību, laiskumu un sapņainu vieglprātību .. . Jā …

Ilovaiska ar izbrīnu raudzījās tumsā un redzēja tikai sarkanu plankumu uz svētbildes un krāsns liesmu atspulgu plaiksnāmies Ļiharjova sejā. Tumsa, baznīcas zvanu dimdoņa, puteņa rēkšana, klibais zēns, kurnošā Saša, nelaimīgais Ļiharjovs un viņa vaļsirdība — tas viss sajaucās, izauga par vienu milzīgu iespaidu, un pasaule viņai likās fantastiska, brīnumu un valdzinošu spēku pilna. Viss nule dzirdētais skanēja Ilovaiskas ausīs, cilvēku dzīve viņai šķita brīnum daiļa, dzejiska pasaka, kura nekad nebeidzas.

Milzīgais iespaids auga un auga, aizmigloja apziņu un izvērtās par saldu miegu. Ilovaiska aizmiga, bet redzēja svētbildes lampiņu un resnu degunu, uz kura plaiksnījās sarkana atblāzma.

Viņa dzirdēja raudāšanu.

—   Mīļais tēti, — bērna balss maigi lūdza, — atgriezīsimies pie tēvoča! Tur ir eglīte! Tur ir Stjopa un Koļa!

—   Draudziņ, ko tad es varu darīt? — mazo mēģināja pārliecināt zema, klusa vīrieša balss. — Jel saproti mani! Nu saproti!

Tagad sāka raudāt arī vīrietis. Cilvēku bēdu balss šajā negaisa gaudoņā skāra jaunās sievietes dzirdi ar tik mīļu, cilvēcisku mūziku, ka viņa šo jūsmu nespēja paciest un arī sāka raudāt. Vēlāk Ilovaiska juta, ka liela, melna ēna klusi pienāca pie viņas, pacēla no grīdas nokritušo šalli un ievīstīja siltāk viņas kājas.

Ilovaisku pamodināja dīvaina rēkoņa. Viņa aši pielēca kājās un ar izbrīnu lūkojās apkārt. Pa pusei aizputinātajos logos raudzījās rītausmas zilgme. Istabā pelēka krēsla, kurai cauri skaidri saskatāma gan krāsns, gan aizmigusi meitene, gan Nasredins. Krāsns un svētbildes lampiņa apdzisusi. Pa vaļā atgrūstajām durvīm redzama liela traktiera telpa ar leti un galdiem. Cilvēks ar trulu, čigānisku seju, ar izbrīnā ieplestām acīm stāvēja istabas vidū izkusušā sniega peļķē un turēja rokā garu nūju ar uzspraustu lielu, sarkanu zvaigzni. Visapkārt barā puikas, nekustīgi kā statujas un ar sniegu apķepuši. Zvaigznes gaisma, spraukdamās cauri sarkanajam papīram, viesa sārtenas viņu slapjās sejas. Pūlī katrs klaigāja pa savai modei, un rēkoņā Ilovaiska saprata tikai vienu pantu:

Hei, tu, puisēn maziņo, Paņem nazi tieviņo. Nobendēsim žīdu, Bēdulīglo dēlu …

Pie letes stāvēja Ļiharjovs, jūsmīgi lūkojās uz dziedātājiem un sita taktī kāju. Ieraudzījis Ilovaisku, viņš sirsnīgi pasmaidīja un pienāca klāt. Pasmaidīja arī viņa.

—   Priecīgas lieldienas! — viņš sacīja. — Redzēju, ka jūs saldi gulējāt.

Ilovaiska skatījās uz viņu, klusēja un joprojām smaidīja.

Pēc nakts sarunas viņš Ilovaiskai vairs nelikās ne liela auguma, ne platiem pleciem, bet sīks, gluži tāpat kā mazs mums šķiet vislielākais tvaikonis, kurš, kā ļaudis stāsta, pārbraucis pār okeānu.

—   Tagad man jādodas tālāk, — Ilovaiska sacīja. — Jāsaģērbjas. Pasakiet — kurp tagad brauksiet?

—   Es?… Uz Kļinušku staciju, no turienes uz Ser- gijevu, bet no Sergijevas četrdesmit verstis ar zirgiem uz ogļraktuvēm pie kāda stulbeņa, pie ģenerāļa Saš- kovska. Tur brāļi man sameklējuši pārvaldnieka vietu … Ogles rakšu.

—   Atvainojiet, es taču tās raktuves zinu. Šaškovskis mans tēvocis. Bet… kādēļ jūs tur braucat? — Ilovaiska jautāja, ar izbrīnu lūkodamās uz Ļiharjovu.

—   Par pārvaldnieku. Raktuves pārvaldīt.

—    Nesaprotu! — Ilovaiska paraustīja plecus. — Jūs braucat uz raktuvēm. Bet tur taču kaila stepe, visapkārt nevienas dzīvas dvēseles, tik liela garlaicība, ka neizcietīsiet pat vienu dienu! Ogles nekur nederīgas, neviens tās nepērk, mans tēvocis ir maniaks, despots, bankrotējis… Jūs pat algu tur nesaņemsiet!

—   Lai jau, — Ļiharjovs vienaldzīgi sacīja. — Paldies par tām pašām raktuvēm.

Ilovaiska paraustīja plecus un sāka satraukti staigāt pa istabu.

—    Nesaprotu, nesaprotu! — viņa sacīja, kustinādama pie sejas paceltos pirkstus. — Tas nav iespējams, un … tas ir neprātīgi! Jūs drīz redzēsiet, ka tur … tur ir sliktāk nekā trimdā, dzīvam cilvēkam tur ir īsts kaps! Ak debesu tēvs, — viņa dedzīgi teica, pienākdama pie Ļiharjova un kustinādama pirkstus iepretim viņa smaidošajai sejai; jaunās sievietes lūpas drebēja un dzēlīgā seja nobālēja. — Iedomājieties, tur ir kaila stepe, vientulība. Tur nav neviena, ar ko vārdu pārmīt, bet jūs taču jūsmojat par sievietēm! Raktuves un sievietes!

Ilovaiska pēkšņi sakaunējās no savas nesavaldības un, novērsusies no Ļiharjova, piegāja pie loga.

—   Nē, nē, tur jūs nedrīkstat braukt! — viņa teica, steigšus ar pirkstgalu švīkādama loga rūti.

Ne tikai ar sirdi, bet pat ar muguru viņa juta, ka šeit stāv bezgala nelaimīgs, neglābjams, pamests cilvēks, bet viņš, it kā neapzinādamies savu nelaimi, it kā šonakt nebūtu raudājis, skatījās uz Ilovaisku un labsirdīgi smaidīja. Kaut viņš būtu raudājis arī tagad! Satraukumā Ilovaiska vairākkārt pārgāja pāri istabai, pēc tam apstājās kaktā un iegrima domās. Ļiharjovs kaut ko sacīja, taču Ilovaiska to nedzirdēja. Pagriezusies ar muguru pret Ļiharjovu, viņa izņēma no kabatas portfeļa divdesmit piecu rubļu naudas zīmi, ilgi to ņurcīja rokā, bet, paskatījusies atpakaļ uz Ļiharjovu, nosarka un naudas papīrīti ielika savā kabatā.

Aiz durvīm skanēja kučiera balss. Ilovaiska, neteikdama ne vārda, ar skarbu, nopietnu seju sāka ģērbties. Ļiharjovs palīdzēja viņai ietuntuļoties, jautri pļāpāja, taču katrs viņa vārds gulās uz Ilovaiskas sirds kā akmens. Skumīgi klausīties, ja niekus melš nelaimīgi vai mirstoši cilvēki.

Kad dzīva cilvēka pārvēršana par bezveidīgu saini bija pabeigta, Ilovaiska pēdējo reizi pārlaida skatienu pār «caurbraucēju» istabu, klusēdama brītiņu pastāvēja un lēni izgāja ārā. Ļiharjovs devās viņu pavadīt…

Laukā diezin kāpēc vēl arvien trakoja ziema. Mīkstu, lielu sniega pārslu mākoņi trauksmaini virpuļoja virs zemes, it kā nezinādami, kur rast sev miera vietu. Zirgi, kamanas, koki, pie staba piesietais bullis — tas viss bija balts un šķita mīksts un pūkains.

— Lai dievs jums palīdz, — Ļiharjovs klusi teica, iesēdinādams Ilovaisku kamanās. — Nepieminiet ar ļaunu…

Ilovaiska klusēja. Kad kamanas sāka slīdēt projām un meta līkumu ap lielu kupenu, viņa paraudzījās atpakaļ uz Ļiharjovu ar tādu skatienu, it kā vēlētos viņam ko sacīt. Ļiharjovs pieskrēja pie Ilovaiskas, bet viņa nepateica tam ne vārda, tikai palūkojās uz Ļiharjovu cauri garajām skropstām, kurās bija ieķērušās sniega pārslas …

Vai tiešām viņa dzirdīgā sirds spēja saprast šo skatienu, varbūt iztēle viņu piekrāpa, bet Ļiharjovam pēkšņi šķita, ka pietiktu vēl ar diviem vai trijiem sirsnīgiem, ietekmīgiem vārdiem, un šī sieviete piedotu Ļiharjovam viņa neveiksmes, vecumu, nelaimes un sekotu viņam, neko nevaicādama, neprātodama. Viņš ilgi stāvēja kā zemē iemiets un raudzījās uz slieču atstātajām sliedēm. Sniega pārslas steigšus krita Ļiharjovam matos, bārdā, uz pleciem… Slieču pēdas drīz izzuda, un viņš pats, ar sniegu apsnidzis, izskatījās pēc balta klints bluķa, lai gan acis arvien vēl kaut ko meklēja sniega vērpetēs.

TĀ BIJA VIŅA!

—  Pjotr Ivanovič, pastāstiet kaut ko! — meičas sacīja.

Pulkvedis paskrullēja sirmo ūsu, nokrekšķējās un stāstīja:

—    Tas notika tūkstoš astoņi simti četrdesmit trešajā gadā, kad mūsu pulks atradās Čenstohovas apkaimē. Cienījamās kundzes, jāpiebilst, ka ziema togad bija varen barga un negadījās nevienas dienas, kad sargkareivji nenosaldētu degunu vai putenis neaizvilktu ar sniegu ceļus. Spelgoņas sals kā iesākās oktobra beigās, tā noturējās līdz pat aprīlim. Tolaik, atļaujiet piebilst, es neizskatījos pēc veca, nokvēpuša pīpes kāta kā tagad, bet, ticiet man, biju pats brašākais brašulis sārtiem vaigiem, vārdu sakot, glīts vīrietis. Dižojos kā pāvs, šķiedu naudu pa labi un pa kreisi, skrullēju ūsas tā, kā neprata skrullēt neviens praporščiks visā pasaulē. Vajadzēja man tikai pamirkšķināt ar aci, pašķindināt piešus, paskrullēt ūsu — un vislepnākā skaistule pārvērtās par paklausīgu jēriņu. Uz sievietēm biju kārs kā zirneklis uz mušām, un, ja es, manas cienījamās kundzes, tagad mēģinātu saskaitīt polietes un žī- denītes, kas savā laikā kārušās man kaklā, tad uzdrošinos jums apgalvot, ka matemātikā nepietiktu skaitļu… Turklāt vēl ievērojiet, ka biju pulka adjutants, teicami dejoju mazurku un biju precējies ar gauži daiļu sievieti — lai viņai vieglas smiltis. Kāds draiskulis es biju, kāds pārdrošnieks, to jūs nespējat pat iedomāties. Ja apriņķī gadījās kāds mīlestības jam padracis, ja kāds izplūkāja žīdam peisakus vai sakrāva pa purnu šjahtičam, tad skaidrs kā diena, ka to visu bija sabrūvējis apakšporučiks Vivertovs.

Kā adjutantam man bija daudz jāklaiņā pa apriņķi. Reizēm braucu auzas vai sienu pirkt, reizēm pārdevu žīdiem un paniem izbrāķētus zirgus, bet visbiežāk, manas cienītās kundzes, aizbildinādamies ar dienesta darīšanām, auļoju pie panu meitām uz randiņiem vai pie bagātiem muižturiem kārtis saspēlēt… Ziemsvētku vakarā, vēl tagad labi atceros, braucu no Čenstohovas uz Ševelku sādžu dienesta darīšanās. Varu jums apgalvot, ka laiks bija neciešams. . . Sals sprēgāja un dusmojās tik traki, ka krekstēja pat zirgi, bet es un mans vedējs pusstundā pārvērtāmies par divām lāstekām … Ar salu jau vēl varētu kaut kā iztikt, bet iedomājieties, pusceļā pēkšņi sacēlās putenis. Baltais līķauts virpuļoja, griezās kā velns pirms rīta dievkalpojuma, vējš vaidēja, it kā viņam sieva būtu nolaupīta, no ceļa vairs ne vēsts… Nepagāja ne desmit minūtes, kad es, vedējs un zirgi bijām sniegu aplipuši.

«Jūsu labdzimtība, esam nomaldījušies!» vedējs teica.

«Velns parāvis! Mūlāp, kur tu skatījies? Tagad brauc taisni uz priekšu, varbūt nokļūsim pie kādas mītnes!»

Nu jā, mēs braucām, braucām, riņķojām, riņķojām, un ap pusnakti zirgu purni atdūrās muižas vārtos, vēl tagad skaidri atminos, grāfa Bojadlovska — bagāta poļa muižas vārtos. Poļi un žīdi man tas pats, kas mārrutki pēc pusdienām, lai gan, patiesību sakot, šļahtiči ir viesmīlīgi ļaudis un nav kaislīgāku sieviešu kā šļah- tiču meitas . . .

Mūs ielaida . . . Pats grāfs Bojadlovskis tolaik dzīvoja Parīzē, un mūs pieņēma pārvaldnieks, polis Kazimirs Hapcinskis. Atceros, nepagāja ne stunda, kad es jau sēdēju pārvaldnieka mītnē, lakstojos ar viņa sievu, dzēru un spēlēju kārtis. Laimējis piecus červoncus un piedzēries, lūdzu, lai mani laiž gulēt. Pils piebūvē brīvu telpu nebija, un tāpēc man ierādīja istabu grāfa apartamentos.

«Vai jūs no spokiem nebaidāties?» pārvaldnieks uzprasīja, ievezdams mani nelielā istabā, kurai blakus atradās milzīga, tukša zāle, auksta un tumša.

«Vai tad te spokojas?» es jautāju, klausīdamies, ka dobja atbalss atkārto manus vārdus un soļu dunoņu.

«Nezinu,» polis pasmējās, «bet man šķiet, ka šī būtu spokiem un nešķīstiem gariem vispiemērotākā vieta.»

Biju krietni sametis pa lampu un sareibis kā četrdesmit tūkstošu kurpnieku, bet, vaļsirdīgi sakot, poļa vārdus dzirdot, pār muguru pārskrēja salti drebulīši. Velns parāvis, labāk simt čerkesu nekā viens spoks! Taču neko darīt, izģērbos un likos gultā… Sveces gaismiņa tik tikko skāra sienas, bet uz sienām, varat iedomāties, senču ģīmetnes viena par otru briesmīgāka, veclaiku ieroči, nomedīto zvēru ragi un līdzīgas fantasmagorijas … Klusums gluži kā kapā, tikai blakus zālē čabinājās peles un lāgiem iesprakšķējās izkaltušās mēbeles. Aiz loga tāda ālēšanās kā ellē . .. Vējš kādam dziedāja bēru dziesmu, koki locījās vaidēdami un raudādami; velns viņu sazin kas tur notika, droši vien logu slēģis žēlabaini čīkstēja un klaudzināja pa loga rāmi. Padomājiet vēl turklāt, ka man griezās riņķī galva un līdz ar galvu — visa pasaule . .. Tiklīdz aizvēru acis, šķita, ka gulta lido pa visu tukšo pili un spēlē kuku- riņu spēli ar spokiem. Lai apvaldītu bailes, vispirms nodzēsu sveci, jo tukšas istabas sveces gaismā daudz baismīgākas nekā tumsā . . .

Trīs meičas, kas klausījās pulkveža stāstā, pievirzījās viņam tuvāk un blenza ar stingām acīm.

— Tātad, — pulkvedis turpināja, — lai kā centos aizmigt, miegs nenāca ne lūdzams. Lāgiem šķita — pa logu kāpj iekšā zagļi, lāgiem dzirdēju čukstus, lāgiem kāds skārās pie mana pleca — vispār rēgojās tādas velna būšanas, kādas zināmas ikvienam, kurš kādreiz pārdzīvojis nervu saprindzinājumu. Taču iedomājieties, ka cauri šai velna būšanai un skaņu haosam skaidri sadzirdēju tādu kā tupeļu šļūkšanu. Sāku vērīgi klausīties — un ko jūs teiksiet? — dzirdu, kāds pienāk pie manām durvīm, nokāsējas un ver tās vaļā . . .

«Kas tur ir?» es jautāju, piesliedamies sēdus.

«Tā esmu es . . . nebaidies!» sievietes balss atbildēja.

Devos uz durvīm … Pagāja daži mirkļi, un es jutu, ka divas sievietes rociņas, maigas kā gāgu dūnas, uzguļas uz maniem pleciem.

«Es tevi mīlu … Tu man esi dārgāks nekā dzīvība,» teica melodiska sievietes balstiņa.

Karsta elpa skāra manu vaigu .. . Aizmirsis puteni, spokus, aizmirsis itin visu pasaulē, apskāvu augumu … un kādu augumu! Tādus augumus daba spēj darināt tikai pēc sevišķa pasūtījuma vienu reizi desmit gados … Viduklis tievs, gluži kā izvirpots, kvēls, efemers kā zīdaiņa elpa! Nespēju savaldīties, cieši sažņaudzu sievieti savos apkampienos . .. Mūsu lūpas sakļāvās dedzīgā, ilgā skūpstā, un . .. zvēru jums, piesaukdams visas pasaules sievietes, līdz kapa malai neaizmirsīšu šo skūpstu.

Pulkvedis apklusa, izdzēra pusglāzi ūdens un turpināja klusākā balsī:

—    Kad otrā dienā paskatījos pa logu, redzēju, ka putenis trako vēl niknāk … Braukšana nekādi nebija iespējama. Visu dienu bija jāsēž pie pārvaldnieka, jāspēlē kārtis un jādzer. Vakarā atkal biju tukšajā pilī un tieši pusnaktī atkal skāvu brīnišķīgo augumu… Jā, jaunkundzes, ja negadītos šī mīlestības dēka, toreiz būtu nosprādzis aiz garlaicības. Varbūt apdzertos līdz nesamaņai.

Pulkvedis nopūtās, piecēlās un klusēdams sāka staigāt pa viesistabu.

—   Un … kas tālāk? — iejautājās viena no jaunkundzēm, gaidās sirdij stingstot.

—    Nekas. Nākamajā dienā jau biju ceļā.

—   Bet… kas bija tā sieviete? — jaunkundzes nedroši vaicāja.

—    Un jūs vēl jautājat?

—   Neko nesaprotam …

—   Tā bija mana sieva!

Visas trīs jaunkundzes pielēca kājās kā dzeltas.

—   Tas ir… kā tad tā? — viņas vaicāja.

—    Ak dievs, kas tur ko nesaprast? — pulkvedis īgni sacīja un paraustīja plecus. — Šķiet, es taču stāstīju pietiekami skaidri! Braucu uz Ševelkiem kopā ar savu sievu… Viņa nakšņoja tukšajā pilī blakus istabā… Ļoti skaidri!

—   Hmm… — jaunkundzes teica un vīlušās nolaida rokas. — Sākāt jauki, bet beidzāt tik parasti… Sieva …

Atvainojiet, bet tas ir pat neinteresanti un… nepavisam nav gudri.

—    Dīvaini! Tātad jums paliktos, lai tā nebūtu bijusi mana likumīgā sieva, bet kāda sveša sieviete! Ai jaunkundzes, jaunkundzes! Ja tagad tā spriežat, ko runāsiet, kad būsiet apprecējušās?

Jaunkundzes sakautrējās un apklusa. Viņas sabozās un pavisam vīlušās sāka skaļi žāvā ties… Vakariņās dāmas neko neēda, ritināja maizes lodītes un klusēja.

—    Nē, tas ir pat… netaktiski! — viena tomēr nenocietās. — Kāpēc vajadzēja stāstīt, ja tādas beigas? Nekā laba tanī stāstā nav… Pat piedauzīgi!

—   Sākāt tik saistoši un… pēkšņi pārtraucāt… — otra piebilda. — Zobošanās — un vairāk nekas.

—    Nu, nu … es jau tikai pajokoju … — pulkvedis sacīja. — Jaunkundzes, nedusmojieties, es tikai pajokojos. Tā jau bija nevis mana, bet pārvaldnieka sieva…

—   Vai tiešām?!

Jaunkundzes pēkšņi atguva jautrību, actiņas iedzirk- stījās… Viņas pievirzījās tuvāk pulkvedim, lēja viņam glāzē vīnu, apbēra ar jautājumiem. Garlaicība izzuda, drīz pazuda arī vakariņu gardumi, jo jaunkundzes sāka ēst ar lielu kāri.

PIEZĪMES

JAUNGADA LIELMOCEKĻI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «OckojIKH», 1886. g., 1. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Čehovs 1885. gada 28. decembri raksta N. A. Ļeikinam: «Šodien Jums nosūtīju lāgā neizdevušos Jaungada stāstu. Gribēju uzrakstīt īsāk un stāstu sabojāju.»

… ja Potivāra sieva satvertu kādu skrejošu kolēģiļas reģistratoru aiz svārku stērbeles… — Bībelē rakstīts, ka Jēkaba dēls skaistais Jāzeps, ko brāļi pārdevuši verdzībā, atraidījis Ēģiptes galminieka Potivāra sievas uzplijīgos mīlestības piedāvājumus, un viņa, gribēdama Jāzepu aizturēt, satvērusi to aiz apģērba.

. .. Trešās pakāpes Staņislava ordenis. — Sv. Staņislava ordenim bija trīs pakāpes. Trešā pakāpe — zemākā.

MĀKSLA

Pirmoreiz iespiests avīzē «neiepfivprcKaa ra3eia», 1886. g., 5. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Čehonte. Ietilpināts Čehova stāstu krājumā «Raibie stāsti», P., 1886. Stilistiski izlabots un saīsināts šis stāsts iespiests avīzes «rieTepGvprcKajt raseTa» bezmaksas pielikumā «Hauie BpeMH», 1899. g., 52. nr., ar F. Kazačinska ilustrācijām. Autors mazliet saīsinātu šo stāstu ievietojis Kopotu rakstu II sējumā.

Cehovs vēstulē savam brālim Aleksandram Pavlovičam raksta, ka Pēterburgā «iegriezos avīzes «ricTcp6yprcKaii ra3eia» redakcijā, kur mani uzņēma gluži kā Persijas šahu», un piebilst: «Jutos ļoti pārsteigts, ka pēterburdzieši pret mani bija tik sirsnīgi.» (1886. g. 4. janvāra vēstule.)

NAKTS KAPSĒTĀ

Ziemsvetku slasis

Pirmoreiz iespiests žurnālā «CuepMOK», 1886. g., 1. nr. Paraksts: A. Čehonte.

Frieclrich-heraus — slikta dūša. (Vāc.) «Dcprē», «Baucrs», «Arabaži» — vīnu markas.

NEVEIKSME

Pirmoreiz iespiests žurnāla «Ocko.ikh», 1886. g., 2. nr., ar nosaukumu «Izspruka!». Paraksts: A. Cehonte. Autors stāstu pārstrādājis un ietilpinājis Kopotu rakstu II sējumā.

Ievietojot stāstu Kopotos rakstos, grozīts stāsta nosaukums un nobeigums, izdarīti stilistiski labojumi.

PIRMĀ DEBI.IA Stāsts

Pirmoreiz iespiests avīzē «[leTep6yprcKaa ra3CTa», 1886. g., 12. nr., Paraksts: A. Cehonte.

Saglabājies ar roku rakstīts stāsta noraksts ar Cehova piezīmi: «Kopotos rakstos neietilps. A. Čehovs.» Noraksta teksts atbilst avīzē nodrukātajam stāsta tekstam.

BĒRNI

Pirmoreiz iespiests avīzē «IleTepfivprcKaH ra3eTa», 1886. g., 19. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte. Bez apakšvirsraksta stāsts ievietots Cehova stāstu krājumā «Raibie stāsti», P„ 1886; ar nenozīmīgiem labojumiem stāsts ietilpināts šā krājuma 2. izdevumā (1891) un pārdrukāts nākamajos — no 3. līdz 14. izdevumam (1892—1899). Sis stāsts ir pats pirmais, kas ievietots Cehova stāstu krājumā «Bēmi», P., 1889.; ietilpināts arī nākamajos izdevumos (1890, 1895). Autors stāstu «Bērni» ievietojis savu Kopotu rakstu III sējumā.

Pēc M. P. Cehova atmiņām («Ap Cehovu», M.—Ļ., 1933) 1885. gada vasarā Cehovs vairākkārt ciemojies pulkveža Majevska ģimenē, ar kuru iepazinies Voskresenskā:

«Voskresenskā dzīvoja vēl dažas interesantas ģimenes, taču Voskresenskas sabiedrībā galvenā tomēr bija Majevsku ģimene. Viņiem bija apburoši bērni — Aņa, Soņa un Aļoša, ar kuriem mans brālis Antons Pavlovičs sadraudzējās un kurus attēloja stāstā «Bērni».»

Ļ. N. Tolstojs stāstu «Bērni» atzina par vienu no labākajiem Cehova stāstiem.

ATKLĀJUMS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886. g., 4. nr. Paraksts: A. Cehonte.

1886. gada 19. janvārī Cehovs ziņo N. A. Ļeikinam, ka nosūtījis žurnālam «Ocko.ikh» stāstu «Atklājums»: «Labiņais Nikolaj Aleksandro- vič, lai kā centos izdarīt Jums pa prātam — nosūtīt stāstu pirmdien, taču nepaspēju. Daudz visādu darbu, un turklāt neveicās rakstīšana. Stāstu nosūtu tagad.»

«Uz mēslu čupas kārpoties …» — no I. A. Krilova fabulas «Gailis un Pērle» (1809).

Movetonisms — slikts tonis. (No franču — mauvais ton.)

Fidijs (V gs. sākumā p. m. ē.) — sengrieķu tēlnieks.

Homērs (starp XII un VIII gs. p. m. ē.) — leģendārs sengrieķu dzejnieks, kuram piedēvē poēmu «Iliāda» un «Odiseja» sarakstīšanu.

«Lai cik bāls Tredļakovskis, taču atminas arī viņu…» — V. K. Tredjakovskis (1703—1769) — dzejnieks, tulkotājs, zinātnieks, sarakstījis darbu «Jauns un īss paņēmiens, kā vārsmot krievu valodā» (1735) u. c.; ironisku attieksmi radīja viņa smagnējie dzejoli, sarakstīti arhaiskā valodā.

«. .. nav Annas un Staņislava ordeņa …» — Sv. Annas ordenis — viens no astoņiem augstākajiem Krievijas impērijas ordeņiem; Sv. Staņislava ordenis — viens no augstākajiem Krievijas impērijas ordeņiem, kura īpašnieks guva muižnieka tiesības.

SMELDZE

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «FIcTepCvprcKan ra3eīa», 1886. g„ 26. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelielām izmaiņām stāsts iekļauts krājumā «Raibie stāsti», P., 1886.; pēc labojumiem ietilpināts šā krājuma otrajā izdevumā (1891) un pārdrukāts nākamajos — no 3. līdz 14. izdevumam (1892—1899). Pārdrukāts izdevniecības «riocptvuuiK» izdotajā krājumā «Mirkļi», M., 1895. Par jaunu izlabojis, autors stāstu ietilpinājis savu Kopotu rakstu III sējumā.

Rakstnieka brālis Aleksandrs Cehovs 1892. gada 4. aprīlī rakstīja viņam: «…nāk prātā vārdi no Tava stāsta, kur Jonass saka ķēvei: «Bija tev, teiksim, kumeliņš un nomira, un tu šim kumeliņam, teiksim, īstā māte … 2ēl taču, vai ne?» Es, protams, sagrozu, bet šajā vietā savā stāstā Tu — esi nemirstīgs.» («Aleksandra Čehova vēstules A. P. Cehovam», M., 1939., 258. lpp.)

Ļevs Tolstojs «Smeldzi» iekļāva Čehova labāko stāstu sarakstā.

NAKTS PIRMS TIESAS Apsūdzētā stāsts

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.'Ikh», 1886. g.r 5. nr., ar apakšvirsrakstu Gadījums no manas medicīniski šarlatāniskās prakses. Paraksts: A. Čehonte. Ar pārveidotu apakšvirsrakstu un nenozīmīgiem labojumiem stāsts ietilpināts Čehova stāstu krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887. Vēlreiz stilistiski pārlabotu šo stāstu autors ievietojis Kopotu rakstu I sējumā.

Cehovs jau 1884. gada novembrī nosūtījis stāstu žurnālam «CTpe- K03a» (ar parakstu: Tēvocītis) un rakstījis 17. decembrī šinī sakarā žurnāla līdzstrādniekam P. A. Sergejenko, kuram sākotnējā apdarē šis stāsts bijis veltīts. Žurnālā «CipeK03a» stāsts «Nakts pirms tiesas» nav publicēts, jo redakcija to atzinusi savam žurnālam par pārāk garu.

Sakarā ar cenzūras piesiešanos Cehova stāstiem N. A. Ļeikins 1886. gada 6.—7. februārī raksta: «Labiņais Anton Pavlovič, nudien nesaprotu, kāpēc cenzūra tā izturas pret mani. Jūsu stāstam («Aņuta»), ko bija paredzēts iespiest 6. nr., pārvilka krustu …» Tālāk Ļeikins ziņo, ka arī iepriekšējā stāstā («Nakts pirms tiesas») cenzors svītrojis vairākas rindas.

Vēlāk Cehovs mēģinājis izmantot stāstu vodeviļai, bet šo darbu nav pabeidzis. Saglabājies nepabeigtās vodeviļas melnraksts.

Sic transit 0,05. — Tā aiziet 0,05.

C/oria mundi 1,0. — Pasaules godība 1,0.

Aquae destillatae 0,1. — Destilēts ūdens 0,1. (Lai.)

JEZGA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «neīcpCvprCKaa ra3CTa», 1886. g., 35. nr., ar apakšvirsrakstu Romāna fragments. Paraksts: A. Ce- horite. Pārstrādātā veidā autors to uzņēmis Kopotu rakstu II sējumā.

Uzņemot Kopotos rakstos, izdarīti vairāki saīsinājumi un labojumi, atmests apakšvirsraksts, pievienota pēdējā frāze.

Stāstu pārstrādājot, Cehovs centās panākt vislielāko lakonismu. Tā laikrakstā bija: «Šveicars Mihailo, kas atvēra viņai durvis, bija sarkans kā vēzis un, nikni raudzīdamies uz savas istabiņas mazajām durtiņām, šķendējās:

— Labi! Lieliski! Pat ļoti skaisti! Lai pārmeklē kauč tūkstoš reižu! Lai!

No augšstāva skanēja troksnis, kāds rodas, kad nes nelaiķi vai met laukā blēdi… Apzeltītais un paklājiem izklātais priekšnams izskatījās iespaidīgs, drūms.» Bet galīgajā variantā lasām:

«Šveicars Mihailo, kas atvēra viņai durvis, bija uztraukts un sarkans kā vēzis.

No augšstāva atskanēja troksnis.»

Saīsināts Mašeņkas Pavļeckas (pirmajā variantā — Poplavskas) pārdzīvojumu un pārdomu tēlojums, noņemta vulgārā pieskaņa varones pārdomām, autora mazliet ironiskā attieksme pret viņas naivajiem sapņiem. Piemēram: «Ak, ja dabūtu lielu mantojumu… lai viņa plīst aiz skaudības!» Agrāk šās frāzes vietā bija: «Labi būtu laimēt divsimt tūkstošu, nopirkt karieti un eleganti pabraukt gar viņas logiem: negribu tevi ne pazīt!» Saīsināta arī Nikolaja Serge- jeviča un Mašeņkas saruna: nosvītrots viņa pagātnes stāsts, kam vēstījumā nav būtiskas nozīmes.

Pēdējā Cehova pievienotā frāze «Pēc pusstundas viņa bija jau ceļā» sižetiski noslēdz stāstu.

Ļ. N. Tolstojs uzskatīja «Jezgu» par vienu no labākajiem Cehova stāstiem. (Sk. komentārus stāstam «Maska».)

.. . kamerā, kur ir peles un mitrenes… kādā sēdēja kņaze Tara- kanova. — Runa ir par XIX gs. 60.—80. gados populāro K. D. Flavicka gleznu «Kņaze Tarakanova» (1864).

2CPAS SARUNA AR NEPIEDZĒRUŠOS VELNU

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886.g., 6. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

Saglabājies izgriezums no žurnāla «Ocko.ikh» ar stāsta tekstu un autora uzrakstu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.»

Frizūra ā la Kapul — moderna frizūra, nosaukta franču tenora Zozefa Kapula (1839—1924) vārdā.

«Rēbuss» — populāri zinātnisks žurnāls, veltīts spiritisma, psi- hisma un mediumisma jautājumiem, iznāca Pēterburgā ik nedēļas no 1881. līdz 1917. gadam.

Antr-nu-suadi — starp mums runājot. (No franču — enlre nous soit dit.)

Cuki Virdžinija (1847—1930) — itāliešu baletdejotāja, viesojās Marijas teātrī no 1885. līdz 1887. gadam.

AKTIERA BOJĀ EJA

Pirmoreiz iespiests avīzē «rieTep6yprcKafl ra3eTa», 1886. g., 40. nr. Paraksts: A. Cehonte. Stāsts ievietots Cehova stāstu krājumā «Raibie stāsti», P., 1886.; ar nenozīmīgiem stilistiskiem labojumiem ietilpināts šā krājuma 2. izdevumā (1891) un pārdrukāts turpmākajos — no 3. līdz 14. izdevumam (1892—1899). Autors stāstu vēlreiz stilistiski mazliet labojis un ievietojis Kopotu rakstu III sējumā.

… «Kņazā Serebrļanijā» jātēlo Mitļka. — Labsirdīgais, lempīgais spēkavīrs Mitjka — viens no personāžiem vairākkārt dramatizētajā A. K. Tolstoja stāstā «Kņazs Serebrjanijs» (1862).

Jeune premier — galvenais mīlētāju lomu tēlotājs. (Fr.)

Prinela puszābaki — kuru virsas izgatavotas no viegla, blīva auduma. (No franču — prunelle.)

Rigoleto — hercoga galma āksts itāliešu komponista Dž. Verdi operā «Rigoleto» pēc V. Igo drāmas «Karalis izklaidējas» (1832).

DVĒSELES AIZLŪGUMS

Pirmoreiz iespiests avīzē «Hoboc BpcMH», 1886. g., 3581. nr. Paraksts: An. Cehovs. Stāsts ar nelieliem pārveidojumiem ietilpināts Cehova stāstu krājumā «Krēslas stundā», P., 1887.; pārdrukāts šā krājuma nākamajos izdevumos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888— 1899). Autors stāstu vēlreiz nedaudz pārrediģējis un ievietojis Kopotu rakstu III sējumā.

Sūtīdams stāstu avīzei «HoBoe BpeMsi», kur Cehovs publicējās pirmoreiz, viņš bija parakstījis savu parasto pseidonīmu: A. Cehonte. Taču avīzes redakcija ar 14. februāra telegrammu lūdza atļauju iespiest stāstu ar autora īsto vārdu. «Cehovs to atļāva,» atmiņās raksta A. S. Lazarevs-Gruzinskis, «lāču vēlāk nožēloja, ka tā iznācis, jo Cehovs bija gribējis pataupīt savu īsto vārdu nopietniem rakstiem, kurus cerējis iespiest medicīnas žurnālos.» (A. Gruzinskis, «Par Cehovu». «PyccKaa npaBja», 1904., 99. nr.)

Atbildot uz A. S. Suvorina vēstuli, Cehovs raksta 1886. gada 21. februārī: «Pateicos Jums par manu darbu glaimojošo novērtējumu un par to, ka tik drīz iespiedāt manu stāstu… Jūsu domām par nosvītrotajām stāsta beigām piekrītu un pateicos par derīgajiem aizrādījumiem. Es jau rakstu sešus gadus, bet Jūs esat pirmais, kas apgrūtinājāt sevi ar norādījumiem un to motivējumiem.»

Zveņigorodcevs (V. I. Pokrovska pseidonīms) 1886. gadā raksta: «… Suvorins saskatīja tieši Cehovu viņa amata brāļu literātu lielajā barā…» 15. februārī… avīzē «HoBoe npeMsi» tika ievietots Cehova stāsts «Dvēseles aizlūgums». Kopš tā laika sestdienās avīze «Honoe BpcMH» sāka iespiest Čehova miniatūras— šos ikdienas dzīves, lielāko tiesu provinces dzīves akvareļus.» (Rakstu klājums «Antons Pavlovičs Cehovs. Viņa dzīve un darbi», M„ 1907.)

Proskomidija — liturģijas daļa pareizticīgo baznīcā.

Ezava lēcu virums, Sodomas izpostīšana, mazā zēna Jāzepa nelaimes … — Seit pieminētas bībeles leģendas par vecā īzaka dēlu Ezavu, kurš par lēcu virumu atdevis savas pirmdzimtā tiesības jaunākajam brālim Jēkabam; par Sodomas iznīcināšanu, sodot šo pilsētu iedzīvotāju grēcīgās dzīves dēļ; par vecā Jēkaba mīļāko dēlu skaisto Jāzepu, kuru brāļi pārdevuši verdzībā.

DUMJAIS FRANCOZIS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1886. g., 7. nr. Paraksts: A. Čehonte.

Saglabājies izgriezums no žurnāla «Ocko.ikii» ar stāsta tekstu un autora uzrakstu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.»

Konsomē — stiprs buljons. (No franču — consomme.)

Pašots — pīrādziņi ar pastētes pildījumu.

Nui — vīna šķirne. (Fr.)

Pardon, monsieur. — Atvainojiet, kungs. (Fr.)

AŅUTA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1886. g., 8. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelieliem labojumiem stāsts ievietots krājumā «Raibie stāsti», P., 1886. Pēc pārstrādāšanas autors to uzņēmis Kopotu rakstu II sējumā.

Uzņemot stāstu Kopotos rakstos, Cehovs to saīsinājis un labojis stilu, dažas vietas uzrakstītas par jaunu.

Cehovs radikāli pārstrādājis stāsta otru pusi. Kločkovs sarunājas Aņutas klātbūtnē nevis ar juristu Kļikušinu (kā bija žurnālā «Oc- ko-iku»), bet ar to pašu mākslinieku Fetisovu (agrāk Fļusovu). Viņu saruna saīsināta; tā, piemēram, pēc vārdiem «Kāpēc nepalīdzēt, ja vari?» izsvītrots: «Aņuta vēl stiprāk sāka mirkšķināt acis, bet vairs neuzdrošinājās protestēt, un.. . . dzīvais manekens bez ierunām aizgāja līdzi sēcošajam Fļusovam.

Kločkovs palika viens un iegrima zubrīšanā. Taču viņš nepaguva izlasīt ne pāris lappušu, kad atkal atvērās durvis un istabā ienāca jurists Kļikušins.

—  Laiks iet pusdienās … — viņš sacīja, atslīgdams uz dīvāna un pārlaizdams skatienu viesnīcas istabai.» Izsvītrots arī tālāk pēc vārdiem «Visu laiku aizņemta»: «Nu kaut vai šī pati Aņuta … Kas tā par estētiku? Gatavais ķēms, dumja . .. netīra! Jūs esat attīstīts cilvēks! Ek!

—  Es pats to ļoti labi saprotu, — Kločkovs atmeta ar roku, — bet kur lai es viņu lieku? Ja padzīšu, viņa taču paliks bez maizes kumosa, vai jūs to saprotat! Kamēr kādam pieķērusies, viņa strādā un nopelna, bet, tikko tādam nekrietnam sievišķim nav vairs elka, kam varētu ziedot paciņu tabakas un cukura gabalus, tūliņ palaižas slinkumā.

—   Muļķības, nebaidieties, nenomirs badā …»

Izsvītrota ari tālākā Kločkova saruna ar Aņutu. Pēc «Mums jāšķiras» bija: «Aņuta atvēra muti, un viņai notrīsēja plakstiņi, deguns, vaigi. Augšējā lūpa sašķiebās pa labi, apakšējā pa kreisi…

—   Nevajag raudāt! — Kločkovs uztraucās. — Atzīsti, ka agri vai vēlu tam jābeidzas! Tā taču ir?

—   Es… Es tā ne… nedarīšu … — Aņuta iešņukstējās.

—   Ko tu nedarīsi?

—   Es pa .. . paklausīšu.

—   Ek, runa nav par to! Tu esi laba, labsirdīga, bet. . . saproti, ka mums kopā dzīvot nav ērti, to nevar! Neesi muļķe un saproti!

Aņutas seja kļuva mitra kā logs pēc lietus. Asaras nenoslaucījusi un vaikstīdamās it kā aiz sāpēm, viņa šņukstēja un pēkšņi ieraudājās skaļi. — Kas… kas jūs aprūpēs? — Kločkovs izdzirda. — Vai.. . vai tad kāds cits bez manis do … dos jums papirosus? U … u … un … cukuru? Vai tad bez cu … cukura va . .. var dzert tēju? Es … es paklausīšu.

—   Velns viņu sazina … — mediķis norūca. — Nu labi, — viņš atmeta ar roku. — Nebauro, paliec!»

Visi šie Cehova labojumi atbrīvoja stāsta tekstu no zināmas vul- gārisma pieskaņas, padziļināja Aņutas — bikla, pazemīga upura tēlu, kuru Kločkovs un Fetisovs necilvēcīgi ekspluatē, aizdodami viens otram «skuķi» un spriedelēdami par estētiku.

Pēdējās rindas, sākot ar frāzi «Students pasniedzās pēc mācību grāmatas un atkal sāka staigāt no viena kakta uz otru», uzrakstītas par jaunu. Radikāli pārstrādājis un pierakstījis beigas, Cehovs parādīja, kā noslēdzas Aņutas bezcerīgā likteņa loks, un, atgriezdamies pie stāsta sākuma smagās noskaņas, padziļināja to ar jaunu detaļu:

«Bet gaitenī kāds pilnā kaklā kliedza:

—   Grigorij, patvāri!»

1886. gada 3. februārī Cehovs pavēstīja N. A. Ļeikinam: «Sūtu stāstu … Tajā skarti studenti, bet nav nekā neliberāla. Bez tam pienācis laiks atmest ceremonijas.»

Cenzūra stāstā izdarīja svītrojumus. «Cenzors atlicis stāstu «Aņuta» komitejas caurskatīšanai, bet tas jau gandrīz nozīmē, ka stāsts žurnālam «Ocko.'ikii» zudis,» N. A. Ļeikins rakstīja Cehovam 1886. gada 6./7. februārī. «Kaut kāds puritānisms, laikam katrā ziņā grib, lai stāstos nebūtu tādu ļaužu, kas dzīvo kopā bez laulības! Velns viņu sazina! Esmu traki noskaities… «Aņutas» korektūru pagaidām ne- pielieku klāt. Rīt braukšu pie cenzora un parunāšu ar viņu. Varbūt kaut ko panākšu ar šo vizīti. Par vizītes rezultātiem paziņošu.» Nākošajā vēstulē (13./14. februārī) N. A. Ļeikins pavēstīja: «Nupat saņēmu no Cenzūras komitejas paketi ar Jūsu stāstu «Aņuta». Komiteja to izlaidusi cauri, bet ar svītrojumiem. Svītrojumi padara neskaidras Aņutas un studenta attiecības, notušēts, ka arī agrāk viņa bez laulības dzīvojusi kopā ar citiem studentiem. Pēc manām domām, stāsts nav pārāk sabojāts un joprojām palicis labs. Pievienoju šeit klāt stāsta «Aņuta» korektūru nesabojātā veidā.» — «Svītrojumi «Aņutā» patiešām nesvarīgi,» Cehovs, korektūru saņēmis, atbildēja. «Pateicos, ka izglābāt šo manu stāstu…» (1886. g. 16. februārī.)

PAR DZĪVES NICĪBU Meleņdienas sprediķa temats

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1886. g., 8. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

Salolarozs — vīnu šķirne.

PERSONA

Pirmoreiz iespiests žurnāla «Ocko.ikii», 1886. g., 9. nr. Paraksts: A. Cehonte.

IVANS MATVEJIČS

Pirmoreiz iespiests avīzē «I leīepCvprcKan ra3era», 1886. g., 60. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Pēc avīzē ieviesušos gramatisko un sintaktisko kļūdu izlabošanas šis darbs ietilpināts stāstu krājumā «Raibie stāsti», P., 1886., un stilistiski pārrediģētu autors stāstu «Ivans Matvejičs» ievietojis Kopotu rakstu I sējumā.

Literāts P. P. Percovs 1899. gada pavasarī, uzzinājis, ka A. F. Markss ieguvis tiesības izdot Cehova Kopotus rakstus, griezās lasītāju vārdā pie Antona Pavloviča ar vēstuli (24. martā) un lūdza ietilpināt Kopotos rakstos vairākus stāstus, kas ievietoti «Raibo stāstu» pirmajā izdevumā un svītroti šā krājuma nākamajos izdevumos; starp šiem stāstiem bija minēts arī «Ivans Matvejičs» («ļoti labs stāsts!»). Iespējams, ka Cehovs šo stāstu ietilpinājis Kopotos rakstos sakarā ar P. P. Percova vēstuli.

RAGANA

Pirmoreiz iespiests avīzē «HoBoe BpeMH», 1886. g., 3600. nr.

Atskaitot dažas detaļas, stāsts ievietots Čehova stāstu krājumā «Krēslas stundā», P., 1887., un pārdrukāts visos nākamajos krājuma izdevumos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899). Ar dažiem stilistiskiem labojumiem autors stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu III sējumā.

M. P. Cehovs savās atmiņās (M. P. Cehovs, «Antons Cehovs un viņa sižeti», M., 1923.) raksta, ka baznīcas sarga mājiņu pie pasta ceļa Cehovs tēlojis pēc Babkinā gūtajiem iespaidiem. Sā stāsta iespiešana laikrakstā radīja ļoti dažādus spriedumus. Dažas dienas pēc stāsta publicēšanas Cehovs rakstīja V. V. Biļibinam: ««Ragana» daudziem .. . nav patikusi. . . Bet neko darīt! Nav tematu, un arī pats nelabais skubina rakstīt šādus gabalus…» (1886. g. 11. marta vēstule.)

D. V. Grigorovičs savā pirmajā vēstulē Čehovam 25. martā rak

sta: «Patiesīgums, reālisms ne vien neizslēdz daiļumu, bet daiļums tos padara vēl vērtīgākus. Jums piemīt tik spēcīga formas un plastikas izjūta, ka Jums nav sevišķas nepieciešamības runāt, piemēram, par netīrām kājām ar šķībiem nagiem un par psalmotāja nabu. Šādas detaļas itin nemaz nevairo tēlojuma māksliniecisko daiļumu, bet lasītājos, kas apveltīti ar labu gaumi, tikai sagandē Jūsu darba ietekmi.»

Cehovs atbildēja Grigorovičam 28. martā: «Cinismu, uz kuru Jūs vēršat manu uzmanību, es pats saskatīju, tiklīdz ieraudzīju stāstu «Ragana» nodrukātu. Ja es stāstu nebūtu sarakstījis vienā dienā, bet trijās vai četrās dienās, šā cinisma nebūtu …» Pārrediģēdams stāstu ievietošanai krājumā, Cehovs šādas kļūmes novērsa. Ļ. N. Tolstojs atzina «Raganu» par vienu no labākajiem Cehova stāstiem.

Judīte — pēc bībeles leģendas senebreju varone, kas savaldzinājusi ebreju tautas ienaidnieku Olofernu un nocirtuši viņam galvu ar šķēpu.

INDE

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1886. g., 10. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Cehovs, nosūtījis N. A. Ļeikinam stāstu, viņam raksta: «Stāstu sāku rakstīt no rīta; doma nebija slikta, un arī sākums puslīdz padevās, taču nelaime tā, ka bija jāraksta ar pārtraukumiem.. . Bet rakstīšana ar pārtraukumiem ir tas pats, kas nevienmērīgs pulss.» (1886. g. 4. martā.)

Melislolela ārija — ārija no franču komponista Sarla Guno operas «Fausts» (opera komponēta 1858. g.; Krievijā pirmoreiz uzvesta 1864. g.). Ārijas vadmotīvs — postošā naudas vara, izteikta vārdos: «Zelta saistīts ļaužu prāts».

Vu komprenē? — Vai jūs saprotat? (No franču — comprenez vous.)

STĀSTS BEZ BEIGĀM Ainiņa

Pirmoreiz iespiests avīzē «neTep6yprci<a5i ra3eTa», 1886. g., 67. nr. Paraksts: A. Cehonte.

593

Stāstu sarakstīt, acīm redzot, ierosinājis reāls fakts. Cehovs

38 - 78

rakstīja 1886. gada 12. janvarī N. A. Ļeikip.am: «P. I. Kičejevs mēģināja izdarīt pašnāvību, bet lode bija nošķiebušies sāņus. Aizvakar tikos ar Kičejevu un klausījos viņa stāstītajās anekdotēs.»

Ingenue — aktrise, naivu meiteņu lomu tēlotāja. (Fr.)

Sīc transiI… — Tā aiziet… (Lai.) Parunas «Tā aiziet pasaules godība» pirmā daļa.

Homo suni… — Esmu cilvēks…. (Lat.) Parunas «Esmu cilvēks, un nekas cilvēcisks man nav svešs» sākums.

JOCIŅŠ

Pirmoreiz iespiests žurnāla «CuepiOK», 1886. g., 10. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

Pēc pārstrādāšanas autors stāstu uzņēmis savu Kopotu rakstu II sējumā. Stāsts ievērojami saīsināts, starp citu, svītrota vesela epizode — varonis pusdienās pie Nadeņkas. Nav vairs uzrunu lasītajiem un vairāku literāru štampu.

Sākumā stāsta fināls bija citāds. Vārdiem «Viņa iekliedzas, smaidīdama pār visu seju, un izstiepj rokas pretim vējam. . .» sekoja: «Tikai tas man vajadzīgs… Es iznāku no krūmiem un, neļaudams Nadeņkai nolaist rokas un atplest no brīnumiem muti, skrienu pie viņas … Līdz ar to atļaujiet man apprecēties.»

Atteikdamies no šāda labvēlīga atrisinājuma, Cehovs ieviesis stāsta vēlākajā redakcijā varoņu neapmierinātību ar dzīvi, nožēlas par zaudēto dvēseles skaidrību. Tādā veidā pārveidojies ne tikai stils, bet stāsts ieguvis arī citādu idejisko jēgu.

AGAFJA

Pirmoreiz iespiests avīzē «Honoe Bpe.vtH», 1886. g., 3607. nr. Ar saīsinājumiem stāsts uzņemts krājumā «Krēslas stundā», P., 1887., un pārdrukāts turpmākajos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899).

Bez izmaiņām autors stāstu ievietojis Kopotu rakstu III sējumā.

Krājumā «Krēlas stundā» pirmajā izdevumā Cehovs izsvītroja lielu fragmentu, kurā bija varoņa — stāstītāja pārdomas par Savkas kon- templatīvās filozofijas priekšrocībām un par Agafjas likteni. Sai fragmentā bija rindas: «… man sāka likties, ka saprotu jaunā Savkas nekustīgumu … Patiešām, kāpēc kustēties, vēlēties, meklēt? Vai nav labāk reizi par visām reizēm pamirt šais nakts smaržās, neskai

tāmo klusi mirgojošo debess spīdekļu slaros, kļūt par vispārīgā, diženi svinīgā miera daļu un elpot, elpot bez gala? Vai dzīves mērķis un baudījums nav saplūšanā ar šo mūžīgo, daudz ko izteicošo, bet neizprotamo daiļumu?» Atmezdams šo fragmentu, Cehovs panāca lielāku vēstījumu objektivitāti, padarija stāstu lakoniskāku.

D. V. Grigorovičs vēstulē Cehovam (1886. g. 25. martā) rakstīja: «… vērojot Jūsu neapšaubāmā talanta daudzveidību, iekšējās analīzes patieso izjūtu, tēlojuma meistarību (putenis stāstā «Ragana», nakts, apkārtne «Agafjā» uti.), plastikas izjūtu, kad dažas rindas rada pilnīgu ainu — mākoņi virs dziestošās blāzmas: «kā pelni pārsedz ogli …» utt. — esmu pārliecināts, ka Jūs esat radīts, lai uzrakstītu vairākus lieliskus, patiesi mākslinieciskus darbus.» («C.iobo», 2. sēj., M., 1914., 200. lpp.)

Savā pirmajā publicētajā atsauksmē par Cehova stāstiem — recenzijā par krājumu «Krēslas stundā» (1887) — N. K. Mihailovskis atzīmēja stāstu bezperspektivitāti, «krēslainību». Neizprazdams Cehova komplicēto poētiku, viņš uzskatīja, ka daudzu stāstu sižetu ārējā nepabeigtība liecina par rakstnieka vienaldzību pret savu varoņu likteņiem. Viņu īpaši neapmierināja fināli tādos stāstos kā «Ragana», «Veročka» un «Agafja». Par pēdējo viņš rakstīja: «Kā sastapās Pārmijnieka Agafja un viņas vīrs? Vai viņš to nogalināja, iekaustīja, izlamāja vai piedeva? Ko viņš sacīja? … Neviens tāds pilnīgi dabisks jautājums neizraisās, lasot Cehova kunga krājumu.» («Cencpuuii BecTHHK», 1887., septembrī, 81.—85. lpp.)

MANA SARUNA AR PASTMEISTARU

3tt*

595

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1886. g., 11. nr. Paraksts: A. Cehonte.

VILKS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «ricTep6yprcKaH ra3eTa», 1886. g., 74. nr., ar virsrakstu «Trakumsērga» un apakšvirsrakstu Paliess notikums. Paraksts: A. Cehonte.

Acīm redzot, Cehovs bija nodomājis ievietot stāstu savos Kopotos rakstos, jo viņa arhīvā atrasts tīrraksts, saskaņā ar kuru stāsts pēc autora nāves arī iespiests.

Tīrrakstā stāstam piešķirts virsraksts «Vilks» un teksts ievērojami

atšķiras no laikrakstā publicētā. Nav vairs trešā medību dalībnieka — zemstes ārsta Pegasova, kas attēloja trakumsērgas pazīmes. Attēlojums saīsināts, izmests teikums: «No simt sasirgušiem mirst tieši simts …» Saīsināts un pārrediģēts viss stāsta teksts, uzrakstīts jauns noslēgums. Laikrakstā stāsts beidzās ar plašiem spriedelējumiem par Ņilova pārdzīvojumiem pēc tam, kad viņš bija apmeklējis ārstu Ov- čiņņikovu.

Viss beidzās ar pamācošu noslēgumu: «Cilvēkam vispār vāja atmiņa. Nesen veco Maksimu sakoda traks suns. Pegasovs, ilgi nedomādams, devās pie Ņilova.

—   Sūtīsim Maksimu pie Pastēra, — viņš tam teica. — Savāksim ziedojumus. Vai arī jūs kaut ko dosiet?

—   Ak, labprāt] — Ņilovs izgāja un pēc maza laiciņa iznesa ārstam desmit rubļu.»

Čehova — dabas skatu tēlotāja īpatnību lieliski raksturo stāstā attēlotā mēnesnīca: «Uz mēnesnīcas apmirdzētā aizsprosta nebija ne mazākās ēnas; vidū kā zvaigznīte spīdēja sasistas pudeles kakliņš.» Čehovs cenšas sniegt nevis sīku ainavas attēlojumu, bet visizteiksmīgāko detaļu. Gandrīz divus mēnešus pēc stāsta iespiešanas Cehovs deva šādu literāru padomu savam brālim Aleksandram: «Attēlojot dabu, vajag tvert sīkas detaļas, savirknējot tās tā, lai pēc izlasīšanas, kad cilvēks aizver acis, rastos ainava. Piemēram, tev radīsies mēnesnīca, ja uzrakstīsi, ka uz dzirnavu aizsprosta kā spoža zvaigznīte mirdzēja sasistas pudeles stikliņš un kā bumba aizslīdēja suņa vai vilka melnā ēna utt.» (188G. g. 10. maijā.)

Par māksliniecisko paņēmienu, kā ar atsevišķu detaļu palīdzību radīt vispārēju mēnesnīcas ainavu, runāts arī Cehova lugā «Kaija» (1896): «Trigorins izveidojis savus paņēmienus, viņam viegli… Viņa darbā uz aizsprosta spīd sasistas pudeles kakliņš un slīgst melna dzirnavu rata ēna — lūk, arī mēnesnīca rokā …»

UZ PARĪZI!

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886. g., 12. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Stāsts sarakstīts drīz pēc tam, kad kļuva zināms, ka Parīzē atvērta klīnika, kurā ārstē trakumsērgu pēc slavenā franču bakteriologa un ķīmiķa Luija Pastēra metodes. Žurnāla «Ocko.'ikh» 10. nr. bija ziņots: «Parīzē iekārtota trakumsērgas slimnīca, kurā ārstē pēc doktora Pas- tēra sistēmas. Slimnīca pieejama visiem. Ari krievu zemniekam, ko vasarā sakodis traks suns, ir tiesības nopirkt tiešās satiksmes dzelzceļa biļeti līdz Parīzei un ierasties slimnīcā. Tas ir iepriecinoši.»

Grola ļaunā gramatika — acīm redzot, domāta izcilā krievu filologa J. K. Grota (1812—1893) grāmata «Krievu valodas pareizrakstība» (1885). Grota darbībai bija liela nozīme krievu valodas pareizrakstības unificēšanā.

PAVASARĪ

Pirmoreiz iespiests laikraksta «IleTep6yprcKan ra3eTa», 1886. g., 81. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte.

Pēc krietnas pārstrādāšanas autors stāstu ievietojis Kopotu rakstu III sējumā. Cehovs atmetis apakšvirsrakstu, uzrunu lasītājam, autora atkāpes, atmetis otra neveiksminieka sīku raksturojumu, kurš avīzes variantā figurēja ar gleznotāja Fcofana vārdu. Sākotnējā tekstā Ma- kara Deņisiča sacerējumus kritizēja nevis ģenerālis Stremouhovs, bet grāfs, kura muižā viņš kalpoja. Par visa teksta rūpīgu pārrediģēšanu liecina šādi labojumi: par dārznieku Panteleju Petroviču sākotnējā variantā teikts: «Šad tad viņš pagriež galvu, lai nospļautos vai paskatītos uz zilajām debesīm, uz saules apspīdēto zemi, uz zvirbuļiem, kas plūcas… un tad ieteicu jums aplūkot viņa sejas izteiksmi. Uz dabu viņš raugās ar aplombu, sava pārākuma apziņā pār to, bet, kad viņa skatiens krīt uz dižeglēm, papelēm un ceriņu krūmiem, tad — glābiet mūs, debesu ķerubi! — tad viņa acīs pazib kaut kas saimniecisks, pavēlošs un pat nicīgs, it kā, sēdēdams savā siltumnīcā vai rakņādamies dārzā, viņš būtu dabūjis par augu valsti zināt nelāgu noslēpumu, ko kauns teikt. Nedomājiet viņam iestāstīt, ka daba ir dižena, varena un tādu krāsu un noslēpumu pilna, kuru priekšā cilvēkam jānoliec galva. Kas attiecas uz dabas noslēpumiem, tad viņam liekas, ka viņš visu zina .. .»

Rediģēdams šo vietu, Cehovs pilnīgi izsvītroja pirmo frāzi; otrajā frāzē viņš atmeta grāmatu valodas vārdus «ar aplombu»; izteicienu «bet, kad viņa skatiens… tad viņa acīs pazib» aizstāj ar lakonisku «un viņa skatienā»; «nelāgu noslēpumu, ko kauns teikt» aizstāj ar vārdiem «kaut ko tādu, ko neviens nezina»; dod vārdam «cilvēks» apzīmētāju «lepnais»; kancelejisko «kas attiecas…» aizstāj ar frāzi: «Viņam liekas — viņš zina visu, visus noslēpumus, burvības un brīnumus …»

ŠAUSMAS

Pirmoreiz iespiests laikraksta «Hoboc upiMsi», 1886. g., 3621. nr. Ar mazsvarīgiem saīsinājumiem stāsts uzņemts krājumā «Krēslas stundā», P., 1887., un pārdrukāts turpmākajos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899).

Autors stāstu «Šausmas» ievietojis Kopotu rakstu III sējumā.

Sagatavojot stāstu krājumam «Krēslas stundā», atmesti Kuņina melīgi patētiskie vārdi, ko viņš teica, palicis viens pēc sarunas ar garīdznieku: «— O, bojā ejošā jaunība!—viņš čukstēja. — Dubļiem aptraipītais daiļums, pigmeja acīm neredzamie milži! Piedod man, mans bruņiniek!»

Tūliņ pēc stāsta publicējuma «HoBoe Bpe.Mn» iespieda lasītāja — ārsta vēstuli. Viņu bija satraucis lauku inteliģences nabadzīgās dzīves paliesais attēlojums. «Čehova kunga stāstā «Šausmas» ir runa par ārsta sievu,» rakstīja lasītājs, «kas pati skalo veļu. Jums droši vien tas likās dīvaini. Bet ārstus tas novar pārsteigt… formula popa sieva bez krekla, bet ārsta sieva skalo vēju upē Krievijā nav izņēmums, bet likums.» («floBoe BpeMH», 1886., 3624. nr.) «Es negaidīju, ka «Šausmām» būs panākumi,» Cehovs 4. aprīlī rakstīja Biļi- binam.

Sakarā ar stāsta panākumiem Ļeikins lūdza Cehovu dot «Šausmas» krājumam «Raibie stāsti», pie tam «HoBoe npe\isi» redakcijai atsūtītās vēstules acīmredzamā ietekmē apzīmēja to kā stāstu par ārsta sievu (vēstule 1886. g. 4. aprīlī). Krājumam jau līdz pusei gatavais stāsta salikums pēc Cehova pieprasījuma tika izjaukts. «Stāsti jau tā ir raibi,» viņš rakstīja, «bet, ja Jūs blakus «Zviedru sērkociņam» vēl noliksiet «Šausmas», tad sanāks tāds raibums, ka kļūs nelabi.» (1886. g. 19. aprīlī.)

«Šausmas» un citus stāstus, kas 1886. gadā iespiesti laikrakstā «Hoboc BpeMsi» un, pēc autora izteicieniem, sacēluši Pēterburgā «jezgu», no kuras viņš «apdullis kā no tvana» (vēstule Aleksandram Čehovam 1886. g. 10. maijā), Cehovs vēlāk ievietoja krājumā «Krēslas stundā».

Recenzējot Cehova krājumus «Krēslas stundā», 1887., un «Stāsti», 1888., D. S. Merežkovskis rakstīja par «Šausmām»: «Stāsts ar savu ārkārtīgo vienkāršību, dzīves īstenības patieso attēlojumu un sirsnīgo, smalko humoru atgādina lauku tēlojumus, ko sniedz viens no vistalantīgākajiem krievu sadzīves rakstniekiem — Gļebs Uspenskis.» («CeBepm>iii BecTHHK», 1888. g., 11. nr., 84. Ipp.)

pie upes

Pavasara ainavas

Pirmoreiz iespiests avīzē «IIeiep6yprcKaH ra3CTa», 1886. g„ 88. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Šinīs Ēģiptes mocībās … — tas ir, ļoti smagā darbā, līdzīgā Ēģiptes vergu darbam, kuri cēla piramīdas, nosusināja purvus utt.

GRISA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikii», 1886. g„ 14. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Stilistiski izlabotu, saīsinātu un papildinātu autors šo stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu I sējumā.

Stāsta tēmu Cehovam devis Bi)ibins. Izlasījis stāsta manuskriptu žurnāla «Ocko.ikh» redakcijā, Biļibins raksta 2.—3. aprīlī: ««Griša» ļoti loti labs.»

MĪLESTĪBA

Pirmoreiz iespiests avīzē «rieTep6yprcKasi ra3eTa», 1886. g„ 95. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Rendez-vous — satikšanās. (Fr.)

A propos — starp citu. (Fr.)

Ad minimum — līdz minimumam. (Lat.)

DAMAS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikii», 1886. g., 16. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Cehonte.

Ar daudziem stila labojumiem, bez apakšvirsraksta un ar citādām beigām autors stāstu ievietojis Kopotu rakstu I sējumā.

Stāstu rediģēdams, Cehovs atmeta personāžu — Jeļenu Jegorovnu. sievieti, pie kuras tautskolu inspektors brauca pa vakariem «atpūtināt dvēseli» un kura arī viņu lūdza dot vietu Polzuhinam.

Žurnāla variantā stāsta beigas bija citādas. Pēc vārdiem «visu patiesību» bija: «.. . bet trūka drosmes būt atklātam pret savu padoto … Vajadzēja melot, melot… melot tā, ka nosarka līdz matu galiem un mēle sametās kā dzērājam.»

Pabeigdams stāstu pēdējā variantā ar varoņa pēkšņu dusmu uzplūdu, Cehovs pasvītroja ierēdņa vājumu. Būdams nevarīgs pret «iespaidīgajām dāmām», viņš jūtas vainīgs un tieši tāpēc izgāž dusmas uz gluži nevainīgo skolotāju.

Pēc Ļ. N. Tolstoja vērtējuma, «Dāmas» ir viens no labākajiem Čehova stāstiem. (Sk. komentārus stāstam «Maska».)

LIELI PĀRDZĪVOJUMI

Pirmoreiz iespiests avīzē «FIeTep6ypi'CKaji ra3GTa», 1886. g„ 107. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte.

Autors šo stāstu ar daudziem stilistiskiem labojumiem, saīsinājumiem un papildinājumiem bez apakšvirsraksta ievietojis Kopotu rakstu III sējumā.

Stāstu pārrediģējot, Cehovs izsvītrojis vulgārismus. Stipri pārveidota arī advokāta valoda. Stāstam pierakstīts jauns nobeigums.

PAZĪSTAMAIS VĪRIETIS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886. g., 18. nr., ar nosaukumu «Mazliet sāpju» un ar apakšvirsrakstu Gadījums uz ielas. Paraksts: A. Cehonte.

Šis stāsts saīsināts un pārdrukāts avīzē «Hobocth ahh», 1886. g., 169. nr., bez paraksta.

Autors stāstu bez apakšvirsraksta ar daudziem stilistiskiem labojumiem ievietojis Kopotu rakstu I sējumā.

Stāstā pa daļai atspoguļojusies tēma, ko Biļibins min Čehovam rakstītajā vēstulē 1886. gada 6. aprīlī: «Vajadzētu attēlot kārtīgu, bet likteņa nomāktu cilvēku, kas atnācis pie drauga aizņemties naudu. Liktos — kas tur ko kaunēties? Taču atnācējs nespēj pateikt, kādēļ nācis, runā tikai par citu un beidzot aiziet, naudu tā ir nepaprasījis.»

LAIMES LUTEKLIS

Pirmoreiz iespiests avīzē «neīcpCvprcKaa ra3eia», 1886. g„ 121. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte.

Ar nelieliem pārveidojumiem, svītrojot apakšvirsrakstu, stāsts ietilpināts Čehova stāstu krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887,

Pēc stilistiskas pārrediģēšanas autors stāstu ievietojis Kopotu rakstu I sējumā.

Filoksera — kaitīgs kukainis (iznīcina vīnogulājus).

Kukuļevkas kalastrola — dzelzceļa katastrofa, kas notika 1882. gada vasarā starp stacijām Cerņa un Bastijevo uz Maskavas-Kurskas dzelzceļa, Kukujevkas sādžas tuvumā. Šo katastrofu Cehovs piemin savos feļetonos un stāstos.

SLEPENPADOMNIEKS

Pirmoreiz iespiests avīzē «Honoe BpeMH», 1886. g., 3657. nr.

Stāsts saīsināts un ietilpināts Cehova stāstu krājumā «Stāsti», P., 1888., un pārdrukāts nākamajos izdevumos — no 2. līdz 13. izdevumam (1889—1899).

Ar jauniem, sīkiem pārveidojumiem un papildinājumiem autors stāstu ievietojis Kopotu rakstu IV sējumā.

Spirilisti — cilvēki, kas nodarbojas ar spiritismu, tas ir, «sazinās» ar it kā izsauktu mirušā garu. Spiritisms bija sevišķi izplatīts XIX gs. otrajā pusē.

DIENA BRlVĀ DABĀ Ainiņa

Pirmoreiz iespiests avīzē «rīcTcpCvprcKaa ra3eTa», 1886. g., 135. nr. Paraksts: A. Cehonte.

PANSIONATA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886. g., 21. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Madame — kundze. (Fr.) Mademoiselles — jaunkundzes. (Fr.) Silence! — Klusāk! (Fr.) Monsieur — kungs. (Fr.)

VASARNĪCĀ

Pirmoreiz iespiests žurnālā «By,ļH.lbHHK», 1886. g., 20. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Bez grozījumiem pārdrukāts stāstu krājumā «Pārsteigums — žurnāla «By;tH.ib]iiiK» albums» (M., 1899) ar redaktora zemsvītras piezīmi: «Iespiests pēc vienošanās ar A. P. Čehova Kopotu rakstu īpašnieku A. F. Marksu.» Kaut gan Cehovs bija atļāvis stāstu pārdrukāt, krājuma iznākšana radīja viņā neapmierinātību — netika atsūtīta korektūra, kurā viņš, kā parasti, bija domājis izdarīt grozījumus; turklāt nebija minēts, ka «Vasarnīcā» ir jau senāk iespiests Cehova stāsts. Cehovam nepatika arī redaktora zemsvītras piezīme.

Flerdamuri — mīlas ziedi. (No franču — ller d'amour.)

Randevū — satikšanās. (No franču — randez-vous.)

Sublila — maiga. (No latīņu — sublilis.)

Turnīra — 80. gados sieviešu apģērba piederums, kas augumu darīja kuplāku.

AIZ GARA LAIKA Vasarnīcas romāns

Pirmoreiz iespiests avīzē «ricTepGyprcKan ra3eTa», 1886. g., 142. nr. Paraksts: A. Čelionte.

Ēģiptes valdniece Kleopatra, kas izdara pašnāvību, ļaudama sevi sadzelt čūskām. — Teiksma vēstī, ka Ēģiptes valdniece Kleopatra (I gs. p. m. ē.) pēc neveiksmīgiem pūliņiem savaldzināt ar savu daiļumu Romas imperatoru Oktaviānu Augustu pielikusi sev pie krūtīm indīgu čūsku un mirusi no tās kodiena.

Balzaka dāmu vecums! — Sievietes, kam apritējuši jau trīsdesmit gadi. (Pēc Balzaka romāna «Trīsdesmit gadus vecā sieviete» nosaukuma.)

DZĪVES GARLAICĪBA

Pirmoreiz iespiests avīzē «Hoooe npeMH», 1886. g., 3682. nr.

Biļibins raksta Cehovam 1886. gada 11. jūnijā: ««Dzīves garlaicība» ir lielisks stāsts. Domāju, ka vecīši, kuri to izlasīs, kļūs ļoti domīgi. Iespaids visai spēcīgs.»

Ces moujiks — šie zemnieki. (Fr.)

Maķedonijas Aleksandrs bija slavens virs, bel lāpēc jau nav jālauž krēsli… — Pārfrāzēti N. V. Gogoļa komēdijas «Revidents» pilsētas priekšnieka pirmajā cēlienā teiktie vārdi: «Tas jau nu tiesa, ka Maķedonijas Aleksandrs ir varonis, bet vai tādēļ jālauž krēsli?»

Gladstons Viljamss Evarls (11!09—1898) — izcils Anglijas politisks darbinieks, kopš 1867. gada liberāļu līderis, vairakkārt ministru prezidents.

ROMĀNS AR KONTRABASU

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1886. g., 23. nr., ar apakšvirsrakstu Vasarnīcu burvība. Paraksts: A. Cehonte. Bez apakšvirsraksta un ar vairākām pārmaiņām tekstā stāsts uzņemts Kopotu rakstu I sējumā.

Rediģējot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs izdarījis vairākus stilistiskus labojumus un grozījis arī kādu sižeta detaļu: žurnāla tekstā zagļi nolaupa kņazei tikai virstērpu un kurpes, bet galīgajā redakcijā atstāj viņu ari bez veļas.

BAILES

Pirmoreiz iespiests avīzē «FleTepCvprcKaa ra3CTa», 1886. g., 162. nr., ar apakšvirsrakstu Vasarnieka stāsts. Paraksts: A. Cehonte.

Ar daudziem stilistiskiem labojumiem autors stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu II sējumā.

Sagatavojot stāstu ievietošanai Kopotos rakstos, Cehovs daudz uzmanības pievērsis ainavu tēlojumiem.

Fausta buldogs… — Gētes dramatiskās poēmas «Fausts» varoni vajā melns suns, kura pēdās rodas liesmas un kurā iemitinājies Me- fistofeļa gars.

APTIEĶNIECE

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886. g., 25. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Autors stāstu pēc pārstrādāšanas ievietojis Kopotu rakstu I sējumā.

… Simsons apsitis iilistiešus. — Pēc bībeles leģendas senebreju

varonis .Simsons, kam piemitis pardabisks spēks, ar ēzeļa žokļa kaulu nositis tūkstoš filistiešu, ar kailām rokām nogalinājis lauvu utt.

Vinum gallicum rubrum. — Sarkanais franču vīns. (Lat.)

Quantum salis! — Cik vajadzēs! (Lat.)

Per se — vienu pašu. (Lat.)

«Saratovā, uz sādžu prom…» — Famusova vārdi A. S. Griboje- dova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime» 4. cēlienā (1822—1824).

«Lai sveikts, kas ļauns biļ dienās jaunās!» — Rinda no A. S. Puš- kina «Jevgeņija Oņegina» astotās nodaļas (1823—1831).

LIEKIE ĻAUDIS

Pirmoreiz iespiests avīzē «neTep6yprcKa$i ra3eīa», 1886. g., 169. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Ar stilistiskiem labojumiem un saīsinājumiem stāsts iespiests Cehova stāstu krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887.

Autors stāstu pārveidojis, vēlreiz stilistiski izrediģējis un ievietojis Kopotu rakstu I sējumā.

«Hugenoti» — komponista D. Meierbera opera, sarakstīta 1836. gadā.

«īrnieks ar trompeti» — vodeviļa, ko S. Boikovs patapinājis no franču autora.

«Viņa viņu gaida» — vodeviļa. (Tulkojums no franču valodas.)

«Grēciniece» — A. K. Tolstoja poēma (1858).

NOPIETNAIS SOLIS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886. g., 26. nr. Paraksts: A. Cehonte.

KORISTE

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1886. g., 27. nr., ar nosaukumu «Dziedone». Paraksts: A. Cehonte.

Pārstrādātā veidā stāsts ievietots zinātniski literārā rakstu krājumā «Ceļi un takas», P., 1893., ko izdevniecība «riocpeflHHK» laida klajā par labu Trūcīgo pārceļotāju palīdzības biedrībai.

Ar vēlreizējiem rediģējumiem autors stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu II sējumā.

Ļ. N. Tolstojs atzina, ka «Koriste» esot viens no labākajiem Cehova stāstiem.

SKOLOTĀJS

Pirmoreiz iespiests avīzē «HoBoe lipcMJi», 1886. g., 3723. nr.

Ar stila labojumiem un saīsinājumiem autors stāstu ievietojis Kopotu rakstu V sējumā. Stāstu pārstrādājot, Cehovs atmeta vienu personāžu— Sisojeva palīgu popa dēlu Kamčatski; nosauca citādi fabrikas īpašnieku (avīzes variantā «Kaļinkina un dēlu»), pārdēvēja Sisojeva mīļāko skolnieku (bija Babakins), samazināja Sisojeva saņemto algu (bija 750 rubļu) un uzmanīgi pārrediģēja visu stāstu. Cehova labojumi skāra arī Brūni tēlu. Piemēram, par viņa rosīgumu pie pusdienām bija teikts: «Viņš pielēja glāzītes, lika uzkožamos uz šķīvjiem un, visādi cenzdamies izpatikt, sasmīdināt un parādīt savu labvēlību, luncinājās ap viesiem kā suns: plikšķināja pa plecu, ieskatījās acīs, smējās, berzēja rokas …» Pārnesdams Brūni salīdzinājumu ar suni uz frāzes beigām un dodams šim vārdam apzīmētāju «labs» («vārdu sakot, luncinājās kā labs suns»), Cehovs piešķīra teiktajam mīkstāku intonāciju. Stāsta beigās atmesta Sisojeva saruna ar Ļapu- novu, kas atklāj Brūni liekulību.

Biļibins rakstīja Cehovam 1886. gada 4. augustā: «Stāsts par skolotāju avīzē «Hoboc BpeMH» skaists no mākslinieciskā viedokļa, bet atstāj ļoti smagu iespaidu.»

NEMIERĪGAIS VIESIS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «ricTepCypi'CKaH ra3eTa», 1886. g„ 190. nr. Paraksts: A Cehonte. Stāsts ar interpunkcijas labojumiem uzņemts krājumā «Krēslas stundā», P., 1887., un pārdrukāts turpmākajos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899). Autors to ievietojis Kopotu rakstu III sējumā.

RARA AVIS

Pirmoreiz iespiests žurnāla «Ocko.ikh», 1886. g., 29. nr. Paraksts: Ruvers.

Rara avis — rets putns. (Lat.)

CITU NELAIME

Pirmoreiz iespiests avīzē «neTep6yprcKaa ra3eTa», 1886. g., 204. nr. Paraksts: A. Cehonte.

TU UN JUS

Ainiņa

Pirmoreiz iespiests avīzē «ricTep6yprCKaa rasota», 1886. g., 211. nr. Paraksts: A. Cehonte.

VĪRS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886. g., 32. nr., ar nosaukumu «Akcīznieks». Paraksts: A. Cehonte.

Stāsts ar labojumiem un papildinājumiem pārdrukāts žurnālā «>Kypna.a flJiH Bcex», 1898. g., 12. nr.

Autors stāstu mazliet pārrediģējis un ietilpinājis Kopotu rakstu I sējumā.

Kad stāsts bija publicēts žurnālā «Ockojikh», Biļibins rakstīja Ce- hovam, ka šis darbs «visai, visai labs».

NELAIME

Pirmoreiz iespiests avīzē «Honoc BpeMH», 1886. g., 3758. nr.

Ar nelieliem īsinājumiem stāsts ievietots Cehova stāstu krājumā «Krēslas stundā», P., 1887., un pārdrukāts krājuma nākamajos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899).

Ar jauniem stilistiskiem labojumiem autors stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu III sējumā.

Stāsts radīja pretrunīgas atsauksmes. Biļibins tajā saskatīja tikai mākslinieciski izteiktu idejas «Pie velna visu mīlestības dzejiskumu» aizstāvēšanu (1886. g. 28. augusta vēstule Cehovam), turpretim D. V. Grigorovičs, gluži otrādi, augstu vērtēja stāstā ļoti mākslinieciski paustās mīlestības jūtas: «Stāsti «Nelaime», «Veročka», «Mājās», «Ceļā» man pierāda tikai to, ko es jau sen zinu, t. i., ka Jūsu redzes loks teicami ietver sevi mīlestības motīvus vissmalkākajās un svētākajās izpausmēs.» (1888. g. 30. decembra vēstule Cehovam.)

Vis-ā-vis — pretim. (Fr.)

ROŽAINĀ ZEĶE

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikii», 1886. g., 33. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Saņēmis stāsta manuskriptu, Ļeikins raksta Cehovam 1886. gada 12. augustā: «Stāsts man tik ļoti patīk, ka beigās pierakstīju klāt dažas rindas, kas iespaidu vēl pastiprina.» Darbs lika nodrukāts ar šo Ļeikina papildinājumu pie stāsta varoņa Somova beidzamajiem vārdiem: «— Nē, nē, neiešu. Par gudrām problēmām var parunāt ari ar vīriešiem, — viņš galīgi nolemj.»

Cehovs izteica savas domas par šādu nobeigumu 20. augustā Ļei- kinam rakstītajā vēstulē: «Jūs esat pagarinājis «Rožaino zeķi». Man nav iebildumu, ka saņemšu vēl astoņas kapeikas par pierakstīto rindu, taču, manuprāt, «vīrieši» beigās neiederas… Runa ir tikai par sievietēm …»

Stāsts iespiests bez Ļeikina pierakstījuma.

Madame — kundze. (Fr.)

Audiatur et altera pars. — Lai liek uzklausīta arī otra puse. (Lat.)

CIETĒJI

Pirmoreiz iespiests avīzē «neTep6yprcKan ra3eīa», 1886. g., 225. nr. Paraksts. A. Cehonte.

Ar pārveidojumiem un stilistiskiem labojumiem autors stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu II sējumā.

Mens sana in corpore sano. — Vesels gars veselā miesā. (Lat.)

PIRMĀS KLASES PASAŽIERIS

Pirmoreiz iespiests avīzē «Hoboc BpeMH», 1886. g., 3765. nr.

Ar saīsinājumiem un stila labojumiem uzņemts krājuma «Raibie stāsti» 2. izdevumā, P., 1891., un atkārtots nākošajos — no 3. līdz 14. izdevumam (1892—1899).

Ar jauniem stila labojumiem autors lo ievietojis Kopotu rakstu IV sējumā.

Pārstrādādams stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs atmeta vairākas naturālas detaļas: par dziedātāju — «Tik vien viņā bija laba kā lielisks kakls un pilnīgas kājas»; par cilvēku ar cilindru galvā — «… ar slienainu žokli» u. c.

Puškins nosaucis slavu par spilgtu ielāpu … — Runa ir par grāmatu pārdevēja vārdiem Puškina dzejolī «Grāmatpārdevēja saruna ar dzejnieku» (1824).

Kas slava? Tikai ielāps spilgts Uz dziesminieka kankariem.

Ātrsololājs Kings — angļu ālrsoļotājs, sacīkšu dalībnieks «Ermi- tāža» dārzā 1883. gada vasarā Maskavā. Cehovs rakstīja par viņu «Maskavas Dzīves Drumslās» —• «Ockojikh», 1883., 35. nr.

Semiradskis G. /. (1843—1902) — krievu gleznotājs.

TALANTS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikii», 1886. g., 36. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Autors stāstu saīsinājis un ar daudziem stilistiskiem labojumiem ietilpinājis Kopotu rakstu III sējumā.

Materiālu šim stāstam Cehovs pa daļai guvis, vērojot sava brāļa Nikolaja — talantīga, bohēmā ieslīguša gleznotāja dzīvi un paziņas. Par savu attieksmi pret šādu dzīvi Cehovs rakstīja brālim Nikolajam 1886. gada martā.

LIEKĒŽI

Pirmoreiz iespiests avīzē «neTep6yprci<an ra3eTa», 1886. g., 246. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Stāsts ievietots krājumā «Nevainīgas valodas», M„ 1887.

Ar saīsinājumiem «Liekēži» ietilpināti stāstu krājumā «Raibie stāsti», 2. izd., P., 1891., pārdrukāti nākamajos izdevumos — no 3. līdz 14. izdevumam (1892—1899) un kopā ar D. N. Mamina-Sibir- jaka stāstu «Trīs draugi» ievietoti arī izdevniecības «līocpeAHHK» grāmatā, M., 1894.

Vēlreiz stilistiski pārrediģētu un saīsinātu šo stāstu autors ietilpinājis Kopotu rakstu III sējumā.

PIRMAIS MĪLĒTĀJS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikii», 1886. g„ 37. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Ar pārveidojumiem Un stilistiskiem labojumiem autors stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu I sējumā.

Jeune premier — galvenais mīlētāju lomu tēlotājs. (Fr.) Parole d'honneur — goda vārds. (Fr.) Suareliksi — viesības. (No franču — soiree Iixe.) Mon Dleu — mans dievs. (Fr.)

Anšantē — sabiedrības sirds. (No franču — enchante.)

TUMSA

Pirmoreiz iespiests avīzē «FIeTepGyprcKafl ra3CTa», 1886. g., 253. nr., ar apakšvirsrakstu No vasaras atmiņām. Paraksts: A. Cehonte.

Ar dažiem saīsinājumiem stāsts ievietots Cehova stāstu krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887.

Autors stāstu saīsinājis vēlreiz un ietilpinājis Kopotu rakstu I sējumā.

NIECĪGS GADĪJUMS

Pirmoreiz iespiests avīzē «HoBoe BpeMH», 1886. g., 3793. nr.

Bez pārrediģēšanas šis darbs ievietots Cehova stāstu krājumā «Krēslas stundā», P., 1887., un ar pārveidojumiem interpunkcijā atkārtots šā paša krājuma nākamajos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899).

Ar stilistiskiem labojumiem autors stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu III sējumā.

Kāds no Cehova recenzentiem, rakstot par šo stāstu, pievērsies kņaza tēlam, kas Cehova daiļradē esot tipisks izputējuša, dīkdienīga, bet labsirdīga un godīga muižnieka tips. (L. J. Obo/enskis, «Ha6.no- iiaTe.'ib», 1887. g., 12. nr.)

Comme ii ļaut — aristokrātisms. (Fr.)

Uang-ilanga — smaržas, smaržīga eļļa, ko iegūst no tropu augiem.

609

Kņaze Tarakanova. — Seit runāts par mākslinieka K. D. Flavicka (1865) gleznu, kurā tēlots, kā iet bojā kņaze viltvārde ieslodzījumā Petropavlovskas cietoksnī.

39 — 78

GARA MĒLĒ

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikii», 1886. g., 39. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Ar dažiem stilistiskiem labojumiem autors šo stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu I sējumā.

Atzīdams stāstu par labu, Biļibins raksta Cehovam 2. oktobrī: «Cenzors apgraizījis Jūsu «Garo mēli»!» Kādi bijuši cenzūras svītrojumi — tas nav konstatēts.

Entre nous — starp mums. (Fr.)

DZĪVES SĪKUMS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «IleTep6yprcKan ra3eTa», 1886. g., 267. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Ar saīsinājumiem un stila labojumiem autors to ievietojis Kopotu rakstu III sējumā.

Rediģējot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs mainīja aukles vārdu (avīzes variantā — Olga); deva vārdu, tēva vārdu un uzvārdu Aļo- šas mātei, kas avīzes variantā saukta par «kundzēni» un — retāk — «māti». Pārstrādātas arī pirmās rindkopas beigas.

SMAGIE RAKSTURI

Pirmoreiz iespiests avīzē «Hoboc Bpenin», 1886. g.p 3810. nr.

Pārstrādātā veidā autors stāstu ievietojis Kopotu rakstu V sējumā.

Saīsinot, izdarot daudzus stila labojumus un pārstrādājot beigas, Cehovs atmeta vienu no centrālajiem sižeta momentiem — mātes iejaukšanos tēva un dēla ķildā.

Jevgrafa Ivanoviča reaģēšana uz dēla dusmu uzliesmojumu un ķildas beigas avīzes variantā bija citādas. Pēc uzsauciena «Muti ciet!» Jevgrafs Ivanovičs metās dēlam virsū ar rlūrēm. «Te notika nelaime. Dievs zina kādā veidā starp tēvu un dēlu pagadījās Fedosja Semjo- novna. Ne viens, ne otrs nebija pamanījis, kad viņa bija ienākusi bērnistabā un nostājusies starp viņiem. Smagais dūres trieciens ar visu spēku trāpīja viņai tieši bedrītē starp kaklu un plecu. Kā ievainota pīle spārnus viņa vienmērīgi savicināja rokas un pat neievaidējusies noslīga uz krēsla.

Ar šo nelaimīgo atgadījumu noslēdzās pretīgā ģimenes scēna. Tēvs

un dēls piepeši apklusa un uzgrieza viens otram muguru. Viņu sejas uzreiz izstiepās un pieņēma savu parasto vienaldzīgo izteiksmi. Viņi pastāvēja, bridi paklusēja un tad aizgāja katrs uz savu kaktu.» Sl epizode noteica ari sākotnējā varianta beigas: «Gadās atsevišķu cilvēku dzīvē nelaime, piemēram, tuva cilvēka nāve, tiesas spriedums, smaga slimība, kas krasi, gandrīz organiski pārveido cilvēka raksturu, paradumus un pat pasaules uzskatu. Tā ari Pjotrs, raudzīdamies uz tēvu, saprata, ka smagais pārbaudījums, ko viņi pārdzīvojuši, nav abiem pagājis bez sekām. Jau bija samanāmas jaunas attiecības, miers, pagājušā aizmiršana … Un viņš domās novēlēja tēvam visu labu.

Kad Fomka, kas vēl nebija īsti pamodies, veda viņu uz staciju, lija nepatīkams, salts lietus. Saulespuķes vēl zemāk nolieca savas galvas, un linu stirpa šķita tumšāka. Students, ierāvis galvu šineļa apkaklē, lūkojās uz padevīgi mirstošajām saulespuķēm, un viņam prātā sāka drūzmēties skumīgas domas.. . Viņš gudroja: kāpēc dabā neko nevar gūt par velti? Saulespuķe savu dzīvību izpērk ar lēno sasalšanu; par jaukajām vasaras dienām jāsamaksā ar šo aso, salto lietu. Pat humānismu, lēnprātību un rāmu raksturu iegūst pēc upuriem un smaga pārbaudījuma.

Stacijā viņu apņēma klusums un miegainība. Vilciens klusu, it kā samiegojies pieslīdēja pie perona. Students lūkojās uz šo miegaino klusumu, uz dūmiem, kas kūtri vēlās no dūmeņa, uz konduktoru, kurš klusēdams meklēja viņam vietu, un viņam likās, ka visapkārt ir klusu, mierīgi un silti, ka visi pasažieri guļ tik saldi tikai tāpēc, ka viņa nabaga sarūgtinātajai mātei sāp plecs.»

Atmetot šo klusuma un samierinātības noskaņu, Cehovs pārnesa stāsta idejisko smaguma centru uz rindām: «Viņš nevainoja tēvu, viņam nebija žēl mātes, nemocīja sevi ar pašpārmetumiem; viņš saprata, ka visi šai mājā tagad izjūt tādas pašas sāpes, bet, kas vainīgs, kurš cieš vairāk, kurš mazāk, tikai dievs zina .. .» Tas piešķīra visam stāstam jaunu akcentu: nevis samierinātība un aprimums, bet grūtības, kā cilvēku attiecību un raksturu, tā dzīves sarežģītība.

ATRIEBĪBA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1886. g., 41. nr., ar apakšvirsrakstu Dzīves vodevi/a. Paraksts: A. Cehonte.

39'

611

Bez pārveidošanas, tikai nosvītrojot apakšvirsrakstu, stāsts ievietots Čehova stāstu krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887.

Stilistiski izlabotu, autors šo stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu I sējumā. Cehovs izsvītrojis vairākus vulgārismus un rupjus izteicienus personāžu valodā.

«Jūsu stāstu «Atriebība» cildinājām,» Biļibins raksta Cehovam 1886. gada 8. oktobrī, stāstīdams, kāds iespaids žurnāla «Ockojikh» redakcijā radies par stāstu «Atriebība». Ļeikins bijis ļoti apmierināts ar stāstu praktisku apsvērumu dēļ: «Žurnāla «Ocko.ikii» abonētāji ir īpaši abonētāji, tie uzstāj, lai būtu humors, jautras ainiņas, satīriski, komiski vai rotaļīgi dzejoļi. Taču, lai kā pūlamies, nespējam noturēt šādu meldiju. Dzirdama pat sūdzēšanās par nopietnību.. . Tāpēc Jūsu jaunākais stāsts «Atriebība» vairāk nekā piemērots. Gluži kā naglai uz galvas. Neesmu nemaz tik viegli sasmīdināms, bet stāsta beigās smējos. Galvenais — pavisam negaidīts atrisinājums …» (12. oktobra vēstule.)

Aiī tu, Brut! — Teiksma vēstī, ka šos vārdus pirms nāves teicis Jūlijs Cēzars (100.—44. g. p. m. ē.), ko noslepkavoja sazvērnieki, kuru vidū bijis ari viņa draugs Bruts.

TIESA

Pirmoreiz iespiests avīzē «Hoboc BpeMfl», 1886. g„ 3814. nr. Ar nelieliem interpunkcijas labojumiem stāsts uzņemts krājumā «Krēslas stundā», P., 1887., un pārdrukāts turpmākajos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899).

Pārdrukāts «riocpe.ļiihk» izdotajā krājumā «Mirkļi». Ar dažiem stila labojumiem autors stāstu ievietojis Kopotu rakstu III sējumā.

Ļ. N. Tolstojs uzskatīja «Tiesā» par vienu no labākajiem Cehova stāstiem. (Sk. komentārus stāstam «Maska».)

NEPARASTAIS CILVĒKS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886. g., 43. nr., ar virsrakstu «Būzis». Paraksts: A. Cehonte.

Ar citu virsrakstu, īsinājumiem un stila labojumiem stāsts publicēts izdevumā «)KypHaJl AJifl Bce.\», 1898., 12. nr. Ar nelieliem stila labojumiem autors to ievietojis Kopotu rakstu I sējumā.

Cehovs rakstija Ļeikinam 1886. gada 23. oktobrī: «Nosūtīju Jums stāstu «Būzis», bet, liekas, tas ir neizdevies…»

Cildinādams žurnālā «Ockcwikh» iespiestos Čehova stāstus, Biļibins viņam rakstīja: «. .. par vecmāti man patika.» (Vēstule bez datuma 1886. g. novembrī.)

AK, ZOBI, ZOBI!

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ciiep'tOK», 1886. g., 39. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

MANS FAMILIJAS REGLAMENTS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «ByAHJii>HHK», 1886. g., 42. nr. Paraksts: Mana brā[a brālis.

Lipskerovs A. J. — avīzes «Hobocth ahh» izdevējs.

«Bokačo» — vācu komponista F. Zupes operete (izrādīta 1875. g.).

«Helēna» — franču komponista Ofenbaha operete «Skaistā Helēna» (izrādīta 1864. g.).

«Kornevi/as zvani» — franču komponista Planketa operete (izrādīta 1877. g.).

DOŅAJS

Pirmoreiz iespiests avīzē «Hoboc npeMH», 1886. g., 3832. nr.

Sadalīts divās nodalās, ar dažiem stilistiskiem labojumiem un saīsinājumiem šis darbs ievietots Čehova stāstu krājumā «Stāsti», P., 1888., un pārdrukāts šā krājuma nākamajos izdevumos — no 2. līdz 13. izdevumam (1889—1899).

Vēlreiz labotu un saīsinātu autors šo stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu IV sējumā.

L. I. Palmins rakstīja Cehovam, ka «Dūņājs» V. M. Lavrovam neesot paticis: «…saka: kaut ko tādu varot rakstīt tikai avīzei «Ho- Boe BpcMH».» (1886. g. 5. novembra vēstule.)

Čehova paziņa — rakstniece M. V. Kiseļova raksta Cehovam: «Mani personīgi māc īgnums, ka Jūsu ranga rakstnieks, t. i., tāds, kam dievs nav nodarījis pārestību, — rāda man tikai «mēslu čupu». Pasaulē ņudz un kust netīri nelieši un nelietes, un iespaidi, ko tie rada, nav jauni, bet toties cik lielu pateicību jūtu pret to pašu rakstnieku, ja viņš, izvedis lasītāju cauri visai mēslu čupas smirdoņai, pēkšņi izcel no tās pērli. Jūs neesat tuvredzīgs un lieliski protat atrast šo pērli, ■— kāpēc tēlojat tikai mēslu čupu? Dodiet man pērli, lai es aizmirstu visus situācijas dubļus, no jums man ir tiesības to prasīt.. .» (1886. g. decembrī.)

Cehovs šādu uzskatu attieksmē uz daiļliteratūru un tās uzdevumiem atzina par principiāli nepareizu un atbildē M. V. Kiseļovai izteica savas domas par mākslinieka pienākumu: «Daiļliteratūru jau tāpēc sauc par daiļliteratūru, ka tā tēlo dzīvi tādu, kāda tā ir īstenībā. Daiļliteratūras aicinājums — neapstrīdama un godīga patiesība. Sašaurināt daiļliteratūras funkciju līdz tādai specialitātei kā «pērļu» meklēšana būtu daiļliteratūrai tikpat nāvējoši kā tas — ja jūs piespiestu Levitānu zīmēt koku un pavēlētu neattēlot netīro mizu un nodzeltējušās lapas. Piekrītu, «pērles» ir jaukas, bet literāts taču nav ne konditors, ne kosmētiķis, ne uzjautrinātājs… Literātam jābūt tikpat objektīvam kā ķīmiķim; viņam jāatraisās no dzīves subjektivitātes un jāzina, ka mēslu čupām ainavā ir ļoti cienījama nozīme un ļaunās kaislības dzīvē sastopamas tāpat kā labās.» (1887. g. 14. janvāri.)

No šās pašas Cehova vēstules uzzinām, ka lasītāji stāstu uzņēmuši visai dažādi: «Jūs vēlētos, lai es zaudētu 115 rubļu un lai redaktors mani apkaunotu (t. i., atdotu atpakaļ manuskriptu). Citi, starp viņiem arī Jūsu tēvs, par stāstu sajūsmināti. Vēl daži Suvori- nam sūta rupjību pilnas vēstules, visvisādi gāna avīzi un mani, utt.»

… cariene Tamāra — Gruzijas cariene XIII gs., ievērojama ar savu daiļumu un cietsirdību.

«Zibens spožumā, liesmas karstumā …» — Frāze no M. I. Gļin- kas dziesmas «Mollijai» ar N. Kukoļkina vārdiem no cikla «Atvadīšanās no Pēterburgas».

«Jel nesauc to par debess būtni…» — M. I. Gļinkas romance ar N. F. Pavlova vārdiem.

Belle-soeur — svaine. (Fr.)

ĪRNIEKS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko^kh», 1886. g., 44. nr., ar nosaukumu «31. istabas īrnieks». Paraksts: A. Cehonte.

Ar citādu nosaukumu un daudziem stilistiskiem labojumiem stāsts pārdrukāts izdevumā «>Kypna.i una Bcex», 1898., 11. nr. Arevuār! — Uz redzēšanos! (No franču — au revoir.)

NELAIMES NAKTS

Skices

Pirmoreiz iespiests avīzē «fIeTep6yprcKasi ra3eTa», 1886. g.r 302. nr. Paraksts: A. Cehonte.

KALHASS

Pirmoreiz iespiests avīzē «rieTep6yprcKaa ra3eTa», 1886. g., 309. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Cehovs 1887. gada janvāri stāstu pārveidoja par dramatisku etīdi «Gulbja dziesma» («Kalhass»).

Kalhass — grieķu priesteris un pareģonis, šinī stāstā Ofenbaha operetes «Skaistā Helēna» personāžs.

Melpomēna — seno grieķu traģēdiju mūza, skatuves mākslas simbols.

CSSST! …

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko.ikh», 1886. g., 46. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Gandrīz bez jebkādas pārrediģēšanas ievietots Cehova stāstu krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887.

Autors šo stāstu saīsinātu un ar stilistiskiem labojumiem ietilpinājis Kopotu rakstu I sējumā.

Laerls — Šekspīra traģēdijas «Hamlets» (1601) personāžs.

SAPŅI

Pirmoreiz iespiests avīzē «Hoboc BpcMH», 1886. g., 3849. nr.

«Sapņi» ir stāstu krājuma «Krēslas stundā», P., 1887., pats pirmais stāsts; tas ievietots krājumā ar nelieliem labojumiem un pārdrukāts nākamajos izdevumos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899).

Atsevišķā grāmatā stāstu izdevusi Maskavas izglītības biedrība 1898. gadā.

Vēlreiz pārlabotu šo stāstu autors ietilpinājis Kopotu rakstu III sējumā.

D. V. Grigorovičs raksta Cehovam 1888. gada 30. decembrī: ««Sapņus» un «Agafju» varēja sarakstīt tikai īsts mākslinieks; trīs personas pirmajā stāstā un divas personas otrajā — tikko skartas, taču nekas vairs nav jāpievieno, lai tās izveidotu uzskatāmākas, spilgtāk attēlotu ikvienas seju un raksturu; nevienā vārdā, nevienā kustībā nav jūtama samākslotība, — viss ir patiess, viss tāds, kādam tam īstenībā jābūt; tas pats sakāms arī par ainavu un dabas iespaidu tēlojumiem: šķiet, rakstnieks tiem tik tikko pieskāries, bet mēs visu jau redzam it kā paši savām acīm, tik meistariski vērojumu attēlojumi sastopami tikai Turgeņeva un Tolstoja darbos…»

Recenzijā par Cehova stāstu krājumiem «Krēslas stundā» (1887) un «Stāsti» (1888) D. S. Merežkovskis sīki jo sīki pievēršas stāstam «Sapņi», kas pēc viņa uzskatiem esot visraksturīgākais Cehova daiļradei: «Ja Cehova kungam piemīt spējas neaprobežoti iejusties dabas izraisītā sapņainā, muzikālā noskaņā, tad tas nebūt netraucē viņu saprast un dziļi just līdzi visikdienišķākajai, pelēkākajai cilvēka dzīvei, vissīkākajiem ikdienišķajiem, aktuālajiem jautājumiem, mazo ļaužu parastajām bēdām.» («CeDepHbift bccthhk», 1888., 11. nr.) Taču, balstīdamies uz šo pareizo novērojumu, Merežkovskis nepareizi secina, uzsvērdams, ka Cehova daiļradē esot apvienota «plaša, mistiska dabas izjūta ar aukstasinīga, veselīga reālisma bezgalību». Merežkovskis ar savu recenziju uzsāka Cehova mākslas eklektisko un reakcionāro izpratni, kas bija raksturīga simbolistiem un kas visspilgtāk izpaudās Andreja Belija rakstā par «Ķiršu dārzu». («Recu», 1904., 2. nr.)

Sabiedrības «JļoHcKaa pe'ib» grāmatu izdevniecība Rostovā pie Donas 1902. gadā griezās pie Cehova ar lūgumu, lai viņš atļaujot izdot dažus savus mazos stāstus; vēstulē, starp citu, sacīts: «… atļaujiet mums iespiest Jūsu stāstu «Sapņi», ko jau izdevusi Maskavas izglītības biedrība.» (1902. g. 19. decembra vēstule). Cehovam dzīvam esot, «floiīcKan pem>» šo grāmatu neizdeva.

DZIRNAVAS

Pirmoreiz iespiests avīzē «ricTcp6yprcKaji ra3eTa», 1886. g., 316. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Erods — seno jūdu valdnieks (no 73. līdz 04. g. p. m. ē.), kurš, kā to pauž evaņģēlija leģenda, Betlēmē noslepkavojis daudz ļaužu un apkāvis mazus bērnus.

LABI CILVĒKI

Pirmoreiz iespiests avīzē «Hoboc Bpe\iH», 1886. g., 3856. nr., ar nosaukumu «Māsa».

Autors šo stāstu pārstrādājis un ietilpinājis Kopotu rakstu VI sējumā.

«Gaudeamus» — burtiski «līksmosimies» — senas studentu dziesmas sākums. (Lat.)

ldee-tixe — neatlaidīga ideja. (Fr.)

NOTIKUMS

Pirmoreiz iespiests avīzē «neTep6yprcKaH ra.ieTa», 1886. g„ 323. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Stāsts bez pār rediģēšanas ievietots Cehova stāstu krājumā «Krēslas stundā», P., 1887., un pārdrukāts krājuma nākamajos izdevumos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899).

Stāsts pārdrukāts ari Cehova stāstu krājumā «Bērni», P., 1889., un tā nākamajos — 2. un 3. izdevumā (1890, 1895).

Autors gandrīz bez jebkādiem labojumiem ietilpinājis stāstu Kopotu rakstu III sējumā.

DRAMATURGS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «CnepioK», 1886. g., 46. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

ORATORS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886.g., 48. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Paraksts: A. Cehonte.

Bez apakšvirsraksta ar dažiem stilistiskiem labojumiem stāsts iespiests rakstu krājumā «V. G. Beļinska piemiņai», M., 1899. Manuskripts, ko Cehovs nosūtījis rakstu krājuma redaktoram P. A. Jef- removam, glabājas PSRS ZA Krievu literatūras institūta manuskriptu nodaļā.

Autors gandrīz bez jebkādas pārrediģēšanas stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu I sējumā.

Aut mortuis nihil bene. — Sakropļots latīņu valodas izteiciens: «De mortuis aut bene aut nihil.» — Par mirušiem nerunā neko vai tikai labu.

NELAIME

Pirmoreiz iespiests avīzē «rieTep6yprcKan ra3CTa», 1886. g„ 330. nr. Paraksts: A. Cehonte.

PASOTlJUMS

Pirmoreiz iespiests avizē «rieTep6yprcKaH ra3eīa», 1886. g., 337. nr. Paraksts: A. Cehonte.

«Jel neteic man, ka Jaunība pagalam…» — čigānu romance J. F. Prigožija muzikālajā apdarē ar Ņekrasova vārdiem (no dzejoļa «Smags krusts bija viņas mūža tiesa.. .», 1855).

«Bezprāta naktis» — P. I. Čaikovska romance ar A. N. Apuhtina vārdiem (komponēta 1886. g.).

MĀKSLAS DARBS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886. g., 50. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Ar nenozīmīgiem stilistiskiem labojumiem stāsts ievietots Cehova stāstu krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887., un visos turpmākajos izdevumos, sākot ar krājuma «Raibie stāsti» otro izdevumu, P., 1891—1899.

Ar jauniem stilistiskiem labojumiem autors stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu II sējumā.

JUBILEJA

Pirmoreiz iespiests avīzē «rieTep6yprcKan ra3eTa», 1886. g„ 344. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Cehovs bija domājis izmantot stāstu «Jubileja» vodeviļas «Hamlets, Dānijas princis» sarakstīšanai, ko viņš bija iecerējis izveidot kopā ar A. S. Lazarevu-Gruzinski.

Grand-dame — izcila dāma. (Fr.)

Belizārs — Bizantijas karavadonis (VI gs.), vācu dramaturga Eduarda Senka traģēdijas «Belizārs» varonis (traģēdiju uz krievu skatuves izrādīja kopš 1839. g., P. G. Obodovska pārveidotu).

Francis Mors — F. Sillera drāmas «Laupītāji» varonis.

KAS VAINĪGS?

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ocko-HKH», 1886. g., 51. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Ut consecutium… ablativus absolutus — latīņu gramatikas jēdzieni.

VAŅKA

Pirmoreiz iespiests avīzē «neTep6yprcKa5i ra3eTa», 1886. g.r 354. nr., nodalījumā «Ziemsvētku stāsti». Paraksts: A. Cehonte.

Stāsts ar sīkiem labojumiem interpunkcijā ietilpināts krājumā «Stāsti», P., 1888., un pārdrukāts nākamajos — no 2. līdz 13. izdevumam (1889—1899). Gandrīz bez pārrediģēšanas stāsts ievietots Čehova stāstu krājumā «Bērni», P., 1889., un atkārtots krājuma nākamajos izdevumos — 2. un 3. izdevumā (1890, 1895). Autors stāstu mazliet pārrediģējis un ievietojis Kopotu rakstu IV sējumā. Ar pārveidojumiem, kuriem Cehovs piekritis, stāsts iespiests krājumā «Bēma sirds», «I~Ioc- peflHHK» izdevumā, M„ 1892., un atkārtoti ievietot» krājuma nākamajos izdevumos 1898. un 1903. gadā.

Ar saīsinājumiem, kas izdarīti bez autora ziņas, stāsts ievietots bērnu literatūras hrestomātijā «Zelta vārpas», M., 1900., un pārdrukāts hrestomātijas 2. un 3. izdevumā (1903, 1904).

Ļ. N. Tolstojs atzina «Vaņku» par vienu no labākajiem Cehova stāstiem.

CEĻA

Pirmoreiz iespiests avīzē «HoBoe BpeMH», 1886. g., 3889. nr.

Stāsts gandrīz bez jebkādiem labojumiem ietilpināts Cehova stāstu krājumā «Krēslas stundā» un pārdrukāts krājuma nākamajos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899).

Ar nenozīmīgiem saīsinājumiem un labojumiem interpunkcijā autors stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu III sējumā.

Rakstot šo stāstu, Cehovs sūrojas Suvorinam: «Pats nelabais uz- gumdīja mani uz šo tematu, ar kuru nekādi netieku galā. Divās nedēļās esmu jau pieradis pie sava temata un stāsta, un tagad vairs neatskārstu, kas tajā labs un kas tajā slikts. Tīrā nelaime!» (1886. g. 21. decembra vēstule.) Cik grūti veicas šā darba rakstīšana, par to autors stāsta Ļeikinam 24. decembra vēstulē.

Tūlīt pēc stāsta publicēšanas Aleksandrs Cehovs rakstīja brālim: «Tavs jaunākais darbs «Ce]ā» radījis Pēterburgā ārkārtīgu sajūsmu.» Ka stāstam bijuši lieli panākumi, to liecina arī šādas rindas no Cehova vēstules M. V. Kiselovai 1887. gada 14. janvārī: «Kā jums patīk mana drosme? Rakstu par «gudrām lietām» un nebaidos. Pēterburgā valdot skaja sajūsma. Pirms laiciņa spriedelēju par «nepreto- šanos ļaunumam» un arī pārsteidzu lasītājus.»

Atbildes vēstulē (bez datuma) M. V. Kiseļova raksta: «…Sirsnīgi, aizkustinoši, un uzrakstīts lieliski.»

D. V. Grigorovičs uzsvēra, ka stāstā psiholoģiski un ļoti smalki tēlota mīlestība.

D. S. Merežkovskis recenzijā par Cehova stāstu krājumiem «Krēslas stundā» (1887) un «Stāsti» (1888) atzīst, ka Ļiharjovs esot Cehovam tipiskā neveiksmīgā inteliģenta tēls, un pārmet autoram, ka viņš savam varonim simpatizējot. Nesapratis šā rakstura pašu būtiskāko īpašību — nerimtību un garīgo trauksmi, un to, ka Ļiharjovs nespēj uz ilgu laiku pievērsties kādai teorijai, Merežkovskis Ļiharjova vērtējumu beidz ar šādiem vārdiem: «Piešķiriet Ļiharjova raksturam kādu vientiesīgas, naivas nelietības vaibstu, atņemiet viņam nevajadzīgo liekulību, tieksmi izlikties par cietēju, — un jūs būsiet izveidojis pavisam mūsdienīgu ļoti daudzu Krievijas «sabiedrisko darbinieku» tipu, kas sākuši ar sešdesmito gadu radikālajām Idejām un beidz, sludinādami «cildeno svēto verdzību» vai «nepre- tošanos ļaunumam».» (Žurnālā «CeBepiihiii bccthhk», 1888., 11. nr.)

Ļiharjova tēla sabiedriski literāro nozīmi pareizi novērtēja V. G. Koroļenko, kurš 1888. gada 24. septembrī raksta K. K. Sarahanovam, ka Ļiharjovā «Cehovs ļoti pareizi parādījis veco Rudina tipu jaunā ādā, tā sakot, jaunā čaulā».

«Zelta debestiņa pārnakšņoja. . .» — pirmās rindas no M. J. Ļer- montova dzejoļa «Klintsrags».

TĀ BIJA VIŅA!

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Ockojikh», 1886. g., 52. nr., ar apakšvirsrakstu Ziemsvētku stāsts. Paraksts: A. Cehonte.

Stāsts bez apakšvirsraksta ietilpināts Cehova stāstu krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887.

Ar nelieliem stilistiskiem labojumiem autors stāstu ievietojis Kopotu rakstu I sējumā.

SATURS

Jaungada lielmocekļi. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………. 7

Māksla. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………… 10

Nakts kapsētā. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………. 16

Neveiksme. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………… 20

Pirmā debija. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………. 23

Bērni. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………………….. 30

Atklājums. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………….. 36

Smeldze. Tulkojis Andrejs Kurciļs……………………………………………….. 40

Nakts pirms tiesas. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………… 46

Jezga. Tulkojusi Valija Brutāne…………………………………………………… 52

Žūpas saruna ar nepiedzērušos velnu. Tulkoji? Jānis Ozols 60

Aktiera bojā eja. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………….. 63

Dvēseles aizlūgums. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………….. 70

Dumjais francūzis. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………. 76

Aņuta. Tulkojusi Valija Brutāne………………………………………………….. 80

Par dzīves nīcību. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………….. 85

Persona. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………………. 87

Ivans Matvejičs. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………….. 91

Ragana. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………………. 97

Inde. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………………. 110

Stāsts bez beigām. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………….. 115

Jociņš. Tulkojusi Anna Crēviņa…………………………………………………. 124

Agafja. Tulkojusi Valija Brutāne………………………………………………… 129

Mana saruna ar pastmeistaru. Tulkojis Jānis Ozols . . 140

Vilks. Tulkojusi Anna Grēviņa…………………………………………………… 144

Uz Parīzi. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………. 152

Pavasarī. Tulkojusi Valija Brutāne…………………………………………….. 158

Šausmas. Tulkojusi Valija Brutāne……………………………………………. 163

Pie upes. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………….. 17?

Griša. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………………… 184

Mīlestība. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………… 188

Dāmas. Tulkojusi Valija Brutāne………………………………………………. 195

Lieli pārdzīvojumi. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………….. 199

Pazīstamais vīrietis. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………… 205

Laimes luteklis. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………. 209

Slepenpadomnieks. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………… 215

Diena brīvā dabā. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………… 233

Pansionātā. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………… 240

Vasarnīcā. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………. 244

Aiz gara laika. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………….. 250

Dzīves garlaicība. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………… 256

Romāns ar kontrabasu. Tulkojis Valdis Grēviņš . . . 271

Bailes. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………….. 277

Aptieķniece. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………. 283

Liekie Jaudis. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………. 289

Nopietnais solis. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………….. 296

Koriste. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………… 301

Skolotājs. Tulkojusi Valija Brutāne…………………………………………….. 307

Nemierīgais viesis. Tulkojusi Valija Brutāne…………………………………. 315

Rara avis. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………… 322

Citu nelaime. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………. 323

Tu un jūs. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………… 329

Vīrs. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………………….. 335

Nelaime. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………….. 340

Rožainā zeķe. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………… 353

Cietēji. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………….. 357

Pirmās klases pasažieris. Tulkojusi Valija Brutāne . . . 363

Talants. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………… 370

Liekēži. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………………. 375

Pirmais mīlētājs. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………….. 382

Tumsā. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………………. 388

Niecīgs gadījums. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………… 393

Garā mēle. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………. 404

Dzīves sīkums. Tulkojusi Valija Brutāne…………………………………….. 408

Smagie raksturi. Tulkojusi Valija Brutāne……………………………………. 414

Atriebība. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………. 422

Tiesā. Tulkojusi Valija Brutāne…………………………………………………. 427

Neparastais cilvēks. Tulkojusi Valija Brutāne …. 434

Ak, zobi, zobi! Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………. 439

Mans famīlijas reglaments, tulkojis Jānis Ozols . . . 442

Dūņājs. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………… 445

īrnieks. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………………. 464

Nelaimes nakts. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………… 470

Kalhass. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………….. 476

Cssst!… Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………… 482

Sapņi. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………………… 486

Dzirnavās. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………….. 495

Labi cilvēki. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………….. 502

Notikums. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………… 513

Dramaturgs. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………….. 519

Orators. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………… 522

Nelaime. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………….. 526

Pasūtījums. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………. 531

Mākslas darbs. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………. 538

Jubileja. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………… 543

Kas vainīgs? Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………….. 550

Vaņka. Tulkojusi Aina Plaude …………………………………………………. 554

Ceļā. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………….. .559

Tā bija viņai Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………… 576

Piezīmes………………………………………………………………………. 581

A. Cehovs KOPOTI RAKSTI. IV

Redaktore L, Spriņģe. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore V. Kļaviņa. Korektore T. Pētersone. Nodota salikšanai 1967. g. 11. februāri. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 20. jūnijā. Papīra formāts 84X108/32. 19.74 fiz. Iespiedi.; 32,39 uzsk. Iespiedi.; 31,35 Izdevn. I. Metiens 15 000 eks. Maksā 1 rbl. 21 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20991-D31. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina Ielā 137/139. Pašūt. Nr. 78. K1

Content

Čehovs Antons Kopoti raksti IV

STĀSTI

JAUNGADA LIELMOCEKĻI

MĀKSLA

NAKTS KAPSĒTĀ

NEVEIKSME

PIRMĀ DEBIJA

BĒRNI

ATKLĀJUMS

SMELDZE

NAKTS PIRMS TIESAS

JEZGA

ŽŪPAS SARUNA AR NEPIEDZĒRUŠOS VELNU

AKTIERA BOJĀ EJA

DVĒSELES AIZLŪGUMS

DUMJAIS FRANCŪZIS

AŅUTA

par dzīves nīcību

PERSONA

IVANS MATVEJICS

RAGANA

INDE

stāsts bez beigām Ainiņa

JOCIŅŠ

Agafja

VILKS

UZ PARĪZI!

Pavasarī

Šausmas

PIE UPES

GRIŠA

MĪLESTĪBA

DĀMAS

Lieli pārdzīvojumi

Pazīstamais vīrietis

Slepenpadomnieks

DIENA BRĪVĀ DABĀ

PANSIONĀTĀ

VASARNĪCĀ

AIZ GARA LAIKA

DZĪVES GARLAICĪBA

ROMĀNS AR KONTRABASU

BAILES

LIEKIE ĻAUDIS

NOPIETNAIS SOLIS

SKOLOTĀJS

nemierīgais viesis

Rara avis

CITU NELAIME

neparastais cilvēks

SAPŅI

VAŅKA

ceļā

TĀ BIJA VIŅA!

PIEZĪMES

SATURS